Smith L J

Šešėlių sielos. Vampyrės dienoraštis

L. J. SMITH

VAMPYRĖS DIENORAŠTIS

SUGRĮŽIMAS:

2 TOMAS

VIDURNAKTIS

Iš anglų kalbos vertė Viktorija Labuckienė

The Vampire Diaries:The Return: Shadow Souls

Copyright © 2010 by L. J. Smith

www.harperteen.com

Published by arrangement with Rights People, London

Key Artwork © 2012 Warner Bros Entertainment Inc. All Rights Reserved.

© Vertimas į lietuvių kalbą, Viktorija Labuckienė, 2012

© Leidykla „Alma littera“, 2012

ISBN 9786090103951

Iš anglų kalbos vertė Viktorija Labuckienė

Redaktorius Dainius Račiūnas

Korektorės Giedrė Bulatovienė, Ramutė Prapiestienė

Maketavo (epub) Valdas Bautrėnas

Šešėlių sielos

Savo nuostabiai agentei Elizabeth Harding

1

– Mielas dienorašti, – sušnabždėjo Elena. – Kaip nepasisekė – palikau tave jaguaro bagažinėje, o dabar antra ryto. – Ji pirštu pabaksnojo sau į koją per naktinius marškinius, lyg dėdama tašką. Įrėmusi kaktą į langą sukuždėjo dar tyliau: – O aš bijau tamsoje išeiti į lauką ir tave atsinešti. Bijau!

Ji vėl bakstelėjo, pajuto skruostais riedant ašaras ir nenorom įjungė mobiliojo diktofoną. Buvo kvaila šitaip eikvoti bateriją, bet Elena nieko negalėjo padaryti. Jai to reikėjo.

– Taigi aš čia, – patyliukais kalbėjo ji, – sėdžiu ant užpakalinės automobilio sėdynės. Toks šiandien bus mano dienoraščio įrašas. Beje, šiai kelionei nustatėme taisyklę – aš miegosiu ant užpakalinės jaguaro sėdynės, o Metas su Deimonu leis laiką gamtoje. Dabar taip tamsu, kad niekur nematau Meto... Kraustausi iš proto: verkiu, jaučiuosi sutrikusi – ir tokia vieniša be Stefano...

Turim atsikratyti jaguaro, mat jis per didelis, per raudonas, per prašmatnus, pernelyg įsimintinas, o juk mums, keliaujantiems Stefano vaduoti, reikėtų nekristi į akis. Kai parduosime automobilį, brangiausia, kas man liks, bus lazuritas ir deimantinis pakabutis; savo dingimo išvakarėse jį man padovanojo Stefanas. Kitą dieną... Stefanas buvo išviliotas, įtikintas, kad galės virsti paprastu žmogumi. O dabar...

Negaliu liautis galvojusi, ką jie gali jam kaip tik šią akimirką daryti – kad ir kas tokie būtų. Galbūt jis laikomas kicunių, piktųjų lapių-dvasių, kalėjime, vadinamame Ši no Ši.

Elena nutilo ir nusišluostė nosį į naktinių rankovę.

– Ir kaip atsidūriau tokioje padėtyje?

Purtydama galvą, ji kumščiu trenkė per sėdynės atlošą.

– Jei tai išsiaiškinčiau, galbūt pavyktų parengti A planą. Aš visada parengiu A planą. O draugės pagelbsti su B ir C planais. – Elena, prisiminusi Bonę ir Mereditę, tankiai pamirksėjo. – Jau bijau, kad niekada jų nebeišvysiu. Nuogąstauju dėl viso Fels Čerčo miestelio.

Kurį laiką ji sėdėjo pasidėjusi ant kelio sugniaužtą kumštį. Tylus balselis viduje kalbėjo: „Baik gi žliumbti, Elena. Galvok. Pradėk iš pradžių.“

Iš pradžių? Kas toji pradžia? Stefanas?

Ne, Elena Fels Čerče gyveno jau seniai, dar prieš pasirodant Stefanui.

Lėtai, bemaž svajingai ji ėmė šnekėti į mobilųjį.

– Pirmiausia, kas aš tokia? Aš Elena Gilbert, man aštuoniolika. – Paskui dar lėčiau pridūrė: – Aš... nemanau, kad sakyti, jog esu graži, yra puikavimasis. Kaip galėčiau to nežinoti – juk žiūriu į veidrodį, sulaukiu komplimentų. Nesididžiuoju – tiesiog gavau tai iš mamos ir tėčio.

Kokia gi aš? Plaukai šviesūs, bangomis krintantys ant pečių, akys mėlynos, kai kas sako, kad panašios į lazuritą – tamsiai mėlynos su auksinėmis dėmelėmis. – Ji prunkštelėjo. – Galbūt dėl to ir patinku vampyrams.

Paskui įtemptai spoksodama į akliną tamsą aplink save ji prabilo rimčiau.

– Daug berniukų tikino, kad esu nuostabiausia mergina pasaulyje. Aš su jais žaisdavau. Išnaudodavau juos: siekdama populiarumo, norėdama pasilinksminti ir panašiai. Kalbėsiu nuoširdžiai, gerai? Aš juos laikiau žaislais ar trofėjais. – Elena patylėjo. – Bet buvo dar kai kas. Visą laiką žinojau, kad manęs kažkas laukia – tik nenumaniau, kas. Rodos, ieškojau to, ko tarp berniukų nerasiu. Jokios vilionės, jokie žaidimai nesuvirpindavo mano... širdies gelmių. Kol sutikau vieną ypatingą vaikiną. – Elena nutilo, nurijo seiles ir pridūrė: – Patį ypatingiausią vaikiną.

Jo vardas buvo Stefanas.

Paaiškėjo, kad jis ne toks, koks atrodo – paprastas, nors ir žavus gimnazijos abiturientas tamsiais pasišiaušusiais plaukais ir žaliomis kaip smaragdai akimis.

Paaiškėjo, kad Stefanas Salvatorė yra vampyras.

Tikras vampyras.

Elena nutilo ir, prieš kalbėdama toliau, kelis kartus trūksmingai įkvėpė.

– Taip pat ir jo nuostabusis vyresnėlis brolis Deimonas.

Ji prikando lūpą ir ilgokai patylėjusi paklausė savęs:

– Ar būčiau pamilusi Stefaną, jei iš pat pradžių būčiau žinojusi, kad jis vampyras? Taip! Taip! Taip! Būčiau įsimylėjusi nieko nepaisydama! Bet tai daug ką pakeitė – labiausiai mane pačią. – Vos liesdama pirštu, Elena brūkštelėjo sau per naktinius. – Supranti, vampyrai, mylintys vienas kitą, dalijasi krauju. Bėda ta, kad... aš pasidalijau krauju ir su Deimonu. Ne visai savo noru, bet todėl, kad jis nuolat, dieną naktį, mane persekiojo.

Elena atsiduso.

– Deimonas sakė norįs mane paversti vampyre ir savo Nakties princese. Kitaip tariant, turėti mane vienas pats. Bet aš Deimonu nepasitikiu, nebent jis duotų žodį. Jam būdinga tokia keistybė – niekada nelaužo pažadų.

Elena netikėtai pajuto šyptelint savo lūpas, bet dabar kalbėjo ramiai, sklandžiai, beveik užmiršusi mobilųjį.

– Mergina, susidėjusi su dviem vampyrais... juk taip tikrai galima prisišaukti bėdą, tiesa? Turbūt ko nusipelniau, tą ir gavau.

Aš buvau mirusi.

Ne šiaip mirusi, kai liaujasi plakti širdis, kai esi atgaivinamas ir grįžęs pasakoji, kaip vos nepatekai į Šviesą. Aš buvau patekusi į Šviesą.

Aš buvau mirusi.

O kai grįžau iš ten – kokia staigmena! Buvau virtusi vampyre.

Tada, kai pabudau kaip vampyrė, Deimonas man buvo... galima sakyti, malonus. Galbūt dėl to... nesu jam abejinga. Jis nepasinaudojo manimi, nors būtų lengvai galėjęs pasinaudoti.

Bet per savąjį vampyrės gyvenimą nuveikiau nedaug. Turėjau laiko prisiminti Stefaną ir dar labiau jį pamilti – nes tik tada supratau, kaip jam sunku. Gavau patirti, kaip vyksta mano pačios laidotuvių pamaldos. Cha! Tokia galimybė pasitaiko ne kiekvienam. Išmokau nuolatos – visada nešiotis lazuritą, kad nepavirsčiau vampyru traškučiu. Teko atsisveikinti su savo keturmete sesute Margarita, aplankyti Bonę ir Mereditę...

Elenos skruostais veik nepastebimai ritosi ašaros. Bet ji patyliukais pasakojo toliau.

– Ir tada aš vėl miriau.

Miriau taip, kaip miršta vampyrai, atsidūrę saulėje be lazurito. Nesubyrėjau į dulkes; man buvo tik septyniolika. Bet saulė vis tiek mane nunuodijo. Išeidama jaučiausi bemaž... rami. Tada ir išgavau Stefano pažadą rūpintis Deimonu – visada. Manau, ir Deimonas mintyse prisiekė rūpintis Stefanu. Štai šitaip miriau, Stefano laikoma glėbyje, Deimonui sėdint šalia – paprasčiausiai išskridau, tarsi būčiau užmigusi.

Paskui sapnavau, tik neprisimenu, ką, ir vieną dieną visus nustebinau prabilusi per Bonę. Vargšelė Bonė buvo stipri ekstrasensė. Manau, man teko Fels Čerčo dvasios sargės darbas. Miesteliui buvo kilęs pavojus. Jo gyventojams reikėjo kovoti, ir tada, kai jie buvo bepralaimintys, aš buvau įmesta į gyvųjų pasaulį, kad padėčiau. Karas buvo laimėtas, o aš taip ir likau turinti tų keistų, nesuprantamų galių. Bet čia buvo ir Stefanas! Mudu vėl susitikome!

Elena apsiglėbė save, tarsi laikydama Stefaną, įsivaizdavo esanti šiltame jo glėbyje. Taip sėdėjo užsimerkusi, kol vėl sulėtėjo kvėpavimas.

– Dėl tų mano galių – nagi, pažiūrėkim. Galiu būti telepatė – jei kitas žmogus irgi telepatas. Beje, visi vampyrai daugiau ar mažiau telepatai, ypač kai dalijiesi su jais krauju. Ir dar turiu Sparnus.

Tikra tiesa – aš turiu Sparnus! Jie teikia neįtikimų galimybių, tik, bėda, nė nenutuokiu, kaip jais naudotis. Kartais – kaip dabar – pajuntu, lyg kas iš manęs veržtųsi, lyg bandytų sudėti mano lūpas, kad ištarčiau reikiamą vardą, lyg mėgintų pastatyti mano kūną į reikiamą padėtį. Tai Apsaugos sparnai, ir, rodos, šioje kelionėje jų išties prireiks. Bet aš net neprisimenu, kaip andai naudojausi senaisiais Sparnais – juolab neišmanau, kaip elgtis su naujaisiais. Kartoju žodžius, kol išvadinu save kvaile, – bet ničnieko neįvyksta.

Taigi aš vėl žmogus – toks kaip Bonė. O Dieve, kad dabar galėčiau bent išvysti jiedvi su Meredite! Vis kartoju sau, kad sulig kiekviena minute artėju prie Stefano. Žinoma, jei nekreipsi dėmesio į Deimono lakstymą pirmyn atgal ir į šonus, kad atsikratytų persekiotojų.

Kodėl kas nors turėtų mus persekioti? Supranti, kai grįžau iš pomirtinio gyvenimo, įvyko labai stiprus Galios proveržis, tai pastebėjo visi, gebantys ją pajusti.

Kaipgi paaiškinti, kas toji Galia? Ją turi visi, bet žmonės – išskyrus tikruosius ekstrasensus, tokius kaip Bonė – jos nesuvokia. Vampyrai neabejotinai turi Galią ir pasitelkdami ją paveikia žmones: sukelia jiems simpatiją arba priverčia matyti daiktus kitokius, nei jie yra. Pavyzdžiui, Stefanas, perėjęs į Roberto Li gimnaziją, paveikė mokyklos darbuotojus – įtikino, kad jo dokumentai tvarkingi. Kai kurie vampyrai savo Galia triuškina kitus vampyrus – arba žmones.

Bet aš kalbėjau apie Galios proveržį, įvykusį tada, kai buvau numesta iš dangaus. Jis buvo toks stiprus, kad atviliojo dvi kraupias būtybes iš kito pasaulio krašto. Šios nusprendė atvykti pasižiūrėti, kas sukėlė tą proveržį ir ar joms iš to nebūtų kokios nors naudos.

Nejuokauju, jos išties atlėkė iš kito pasaulio krašto. Tai buvo kicunės, piktosios lapės-dvasios iš Japonijos. Kažkas panašaus į mūsų vilkolakius – tik kur kas galingesnės. Tokios galingos, kad gali pasitelkti malachus – iš tikro tai augalai, nors ir atrodantys kaip vabzdžiai; kartais būna mažyčiai kaip smeigtuko galvutė arba taip padidėja, kad įstengtų praryti ranką. Malachai gali prisitvirtinti prie nervų, išsikeroti po visą jų sistemą ir įveikti tave iš vidaus.

Dabar Elena virpėjo, jos balsas skambėjo dusliai.

– Taip nutiko ir Deimonui. Į jį įlindo mažytis malachas, užvaldė ir pavertė Šiničio marionete. Užmiršau pasakyti: kicunių vardai – Šiničis ir Misao. Misao yra mergina. Jųdviejų plaukai juodi, raudonais galais, tik Misao ilgesni. Juodu neva brolis ir sesuo – nors iš elgesio nepasakytum.

Visiškai užvaldęs Deimoną Šiničis privertė jo kūną... daryti siaubingus dalykus. Privertė kankinti Metą ir mane; net dabar jaučiu, kad Metas už tai kartais nori jį nudėti. Jeigu tik jis būtų matęs, ką mačiau aš – tą ištįsusį, šlapią, baltą antrąjį kūną turėjau nagais ištraukti Deimonui iš stuburo, ir galiausiai jis iš skausmo apalpo, – dabar geriau jį suprastų. Aš Deimono nekaltinu už tai, ką padarė verčiamas Šiničio. Negaliu kaltinti. Deimonas... neįsivaizduoji, kaip jis buvo pasikeitęs. Sugniuždytas. Verkiantis. Jis buvo...

Beje, nesitikiu dar kada nors tokį jį išvysti. Bet jei kada nors atgausiu savąją Sparnų galią, Šiničiui bus riesta.

Supranti, manau, kad andai padarėm klaidą. Mes įveikėm Šiničį ir Misao – bet jų nenužudėm. Buvom per geri, per švelnūs ar panašiai.

Tai buvo didelė klaida.

Nes Šiničio malachai buvo apsėdę ne tik Deimoną, bet ir merginas, dar visai mergaites, keturiolikmetes, penkiolikmetes, net jaunesnes. Ir kai kuriuos vaikinus. Jie elgėsi... kaip pamišę. Žeidė save ir savo šeimų narius. Tik tada, kai sudarėm su Šiničiu sandorį, sužinojom, kokia sunki jų būklė.

Galbūt derėdamiesi su nelabaisiais pasielgėm blogai. Bet jie pagrobė Stefaną, o Deimonas – andai jau apsėstas – jiems padėjo. Išvaduotas nuo apsėdimo tetroško, kad Šiničis su Misao mums pasakytų, kur yra Stefanas, o paskui amžiams dingtų iš Fels Čerčo.

Mainais už tai Deimonas įsileido Šiničį į savo galvą.

Vampyrai esti pamišę dėl Galios, o kicunės geidžia tavo prisiminimų. Šiničis norėjo gauti paskutinių poros dienų Deimono prisiminimus – kaip tik tuomet, būdamas apsėstas, šis mus kankino... o mano Sparnai įtikino Deimoną, kad jis tai padarė. Nemanau, kad būtų norėjęs prisiminti, ką padarė arba kaip pasikeitė, kai apie tai sužinojo. Taigi jis atidavė Šiničiui tuos prisiminimus, o Šiničis jam už tai į galvą įkėlė žemėlapį, kuriame buvo nurodyta Stefano buvimo vieta.

Bėda ta, kad mes patikėjom Šiničio pažadu išvykti – o juk jo pažadai nieko verti.

Be to, jis atvėrė telepatinį kanalą tarp savo ir Deimono proto ir dabar, šiam nežinant, nuolatos vagia jo prisiminimus.

Tai nutiko vakar vakare, kai mus sustabdė policininkas, susidomėjęs, ką trys paaugliai taip vėlai veikia brangiame automobilyje. Deimonas jam įteigė eiti šalin. Bet jau po kelių valandų tą policininką visiškai užmiršo.

Jį tai baugina. O nuo to, kas gąsdina Deimoną – nors jis pats to nieku gyvu nepripažįsta, – man darosi mirtinai baisu.

Turbūt paklausi, ką gi trys paaugliai veikia nežinia kur Juniono apygardoje, Tenesio valstijoje, kaip skelbia paskutinis mano matytas kelio ženklas. Mes traukiam prie kažkokių vartų į Tamsos Matmenį... ten, kur Šiničis su Misao įmetė Stefaną į kalėjimą, vadinamą Ši no Ši. Šiničis tos vietos žemėlapį įkėlė Deimonui į galvą, o aš niekaip negaliu išpešti iš Deimono, kokia tai vieta. Bet ten yra Stefanas, ir aš kaip nors jį pasieksiu, net jei tektų žūti.

Net jei tektų išmokti žudyti.

Nebesu miela mergaitė iš Virdžinijos, kokia pirmiau buvau.

Elena nutilo, iškvėpė. Paskui vėl apsiglėbė rankomis ir kalbėjo toliau:

– O kodėl su mumis Metas? Dėl Karolinos Forbes, mano draugės nuo darželio laikų. Pernai... kai Stefanas atvyko į Fels Čerčą, mudvi abi jo užsigeidėme. Bet jam Karolina nerūpėjo. Nuo to laiko ji tapo pikčiausia mano prieše.

Karolinai nusišypsojo laimė pirmajai Fels Čerče sutikti Šiničį. Pirmiau ji ilgoką laiką buvo Tailerio Smolvudo mergina, o paskui jo įkaitė. Įdomu, kiek laiko juodu draugavo ir kur dabar Taileris? Tik žinau, kad galiausiai Karolina prikibo prie Šiničio, esą jai „reikia vyro“. Taip ji pareiškė. Taigi spėju... na, Deimonas spėja, kad ji turės... vilkiukų. Atsives ar pagimdys vilkolakių, supranti? Nes Taileris yra vilkolakis.

Deimonas tvirtina, kad vilkolakiukių besilaukianti moteris dar greičiau pavirsta vilkolake nei būdama įkąsta ir tam tikru nėštumo metu įgyja galią tapti tikra vilke arba tikru žmogumi, bet pirmiau kurį laiką vyksta visiška makalynė.

Deja, Karolinai visa tai išrėžus, Šiničis į ją nė nepažvelgė.

Bet pirmiau Karolina, apimta nevilties, apkaltino Metą, kad per pasimatymą į ją pasikėsino. Turbūt ji šiek tiek žinojo, ką veikia Šiničis, nes „pasimatymas“, pasak jos, įvyko tą vakarą, kai Metą užpuolė rankas ryjantis malachas, ir jam ant riešo liko žymių, panašių į merginos nagų įdrėskimus.

Taigi policija ėmė ieškoti Meto. Galima sakyti, aš jį priverčiau keliauti su mumis. Mat Karolinos tėvas yra vienas įtakingiausių žmonių Fels Čerče, be to, draugauja su Ridžmonto apygardos prokuroru ir vadovauja vienam tų vyrų klubų, kurių nariai ypatingai spaudžia vienas kitam ranką ir užsiima panašiais dalykėliais, padedančiais išgarsėti bendruomenėje.

Jei nebūčiau įkalbėjusi Meto bėgti, užuot stojus prieš Karolinos kaltinimus, Forbesai būtų jį nulinčiavę. Mane deginte degina tūžmastis – ne šiaip pyktis ir nuoskauda dėl Meto, o įniršis ir jausmas, kad Karolina užtraukė gėdą visoms merginoms. Nes dauguma merginų nėra patologiškos melagės ir apie vaikiną šitaip nekalbėtų.

Elena nutilo, žvilgtelėjo į savo rankas, tada pridūrė:

– Kartais, kai įsiuntu ant Karolinos, ant stalo ima drebėti puodukai ir riedėti pieštukai. Deimonas sako, kad tai sukelia mano aura, mano gyvybinės galios, kad grįžus iš pomirtinio gyvenimo visa vyksta kitaip. Svarbiausia, tie, kurie geria mano kraują, tampa neįtikimai stiprūs.

Stefanas buvo toks stiprus, kad lapės-demonai jo niekaip nebūtų sučiupę, jei iš pat pradžių nebūtų apgavęs Deimonas. Įveikti jį pavyko tik nusilpusį, atskirtą geležinėmis grotomis. Su geležimi Tamsos būtybėms prasti reikalai, be to, vampyrams reikia bent kartą per dieną pasimaitinti, antraip jie nusilpsta. Manau – ne, esu tikra, – kad tuo buvo pasinaudota.

Todėl nesiliauju galvojusi, kaip šią akimirką jaučiasi Stefanas. Nevalia ir per daug būgštauti ar niršti – tada nebegalėčiau valdyti savo auros. Deimonas man parodė, kaip nuslėpti didumą auros, kad atrodyčiau kaip paprasta žmonių mergina. Mano aura vis vien graži, šviesiai auksinė, bet nebėra švyturys tokioms būtybėms kaip vampyrai.

Nes mano kraujas – o gal ir mano aura – dar kai kuo ypatingi. Jie... ką gi, šiomis aplinkybėmis galiu sakyti visa, ką tik noriu, tiesa? Šiuo metu mano aura sukelia vampyrams geismą... kaip žmonių vaikinams. Supranti, jiems norisi ne tik man įkąsti. Jie trokšta bučiuotis ir visa kita. Taigi pajutę tą aurą ima mane vaikytis. Tarsi pasaulis būtu pilnas bičių, o aš – vienintelė gėlė.

Dėl to turiu mokytis ją slėpti. Jei aura vos matyti, galiu apsimesti paprasta mergina, neatrodau kaip miręs ir prisikėlęs žmogus. Tik sunku visą laiką prisiminti, kad privalau ją slėpti; jei užsimirštu ir tenka ją staiga įtraukti, smarkokai skauda!

Kartais užsinoriu... tai visiškai slapta, gerai? Prakeikiu tave, Deimonai, jei klausysiesi šito. Kartais užsinoriu, kad Stefanas man įkąstų. Tai sumažina įtampą ir gerai nuteikia. Kandant vampyrui, skauda tik tada, kai priešiniesi arba kai jis siekia, kad tau skaudėtų. Kitomis aplinkybėmis tai malonu – be to, gauni prisiliesti prie kandančiojo minčių ir... ak, aš taip siaubingai pasiilgau Stefano!

Elena jau virpėjo. Kad ir kaip stengėsi nutildyti savo vaizduotę, nesiliovė galvojusi, ką pagrobėjai gali padaryti Stefanui. Nuliūdusi vėl pasiėmė mobilųjį, ir ant jo krito ašaros.

– Negaliu leisti sau spėlioti, ką jie jam daro, nes išties imu kraustytis iš proto. Tampu paklaikusiu, drebančiu, nenaudingu padaru, norinčiu nepaliaujamai klykti ir niekada nenutilti. Turiu kiekvieną akimirksnį kovoti su savim, kad negalvočiau apie jį. Nes jam padės tik rami, šaltakraujė Elena, turinti A, B ir C planus. Kai jis bus saugus mano glėbyje, galėsiu sau leisti drebėti ir verkti – ir klykti.

Elena nutilo, atrėmė galvą į keleivio sėdynės atlošą ir vos nenusijuokė. Balsas nuo kalbėjimo prikimo.

– Jau pavargau. Bet turiu A planą. Reikia iš Deimono daugiau išpešti apie tą vietą, kur link keliaujam, Tamsos Matmenį ir visa, ką jis žino apie dvi Misao pateiktas nuorodas, kur rasti raktus nuo Stefano vienutės.

Regis... regis, to išvis dar neminėjau. Raktas, lapių raktas Stefano kalėjimui atrakinti, yra padalytas į dvi dalis, jos paslėptos dviejose skirtingose vietose. Misao probėgšmais užsiminė, kur tai yra, šaipydamasi, kad tas vietas menkai tepažįstu. Nė nesapnavo, kad aš iš tikrųjų pereisiu į Tamsos Matmenį; ji tik maivėsi. Bet nuorodas aš prisimenu, jos buvo tokios: viena rakto pusė paslėpta Sidabrinės Lakštingalos instrumente, o kita užkasta Gėliaveidės pokylių salėje.

Reikia pasiklausti, ar Deimonas apie tai ką nors nutuokia. Nes perėjus į Tamsos Matmenį, ko gero, teks įsiskverbti į žmonių namus ir kitas vietas. Juk jei nori surasti pokylių salę, geriausia, kad tave pakviestų į pokylį, tiesa? Lengva pasakyti, sunku padaryti, bet aš pasistengsiu, ir man pavyks. Tai paprasta.

Elena ryžtingai pakėlė galvą ir nutilo, paskui ėmė kalbėti pašnibždomis.

– Gali patikėti? Ką tik apsidairiau ir danguje pamačiau blyškius aušros dryžius: šviesiai žalią, blausiai oranžinį ir žydrą... Prašnekėjau visą naktį. Dabar taip tyku. Ką tik pasirodė saulės spindulėlis...

Kas tai, po galais? Kažkas BUMBTELĖJO į jaguaro stogą. Išties labai garsiai.

Elena išjungė mobiliojo diktofoną. Jau ir taip buvo baugu, o dabar šitoks triukšmas – ir dar kažkas krebždena į stogą...

Reikia kuo greičiau nešdintis iš mašinos.

2

Elena šoko nuo užpakalinės jaguaro sėdynės ir pabėgėjusi toliau nuo automobilio atsigręžė pažiūrėti, kas nukrito ant stogo.

Buvo žnektelėta Meto. Dabar jis, gulėdamas ant nugaros, kaip tik bandė keltis.

– Metai – Dieve mano! Ar tu sveikas? Nesužeistas? – klausinėjo Elena, Metui sielvartingai šūkčiojant:

– Elena – Dieve mano! Ar jaguaras sveikas? Nesugadintas?

– Metai, gal išprotėjai? Susitrenkei galvą?

– Neliko įbrėžimų? Stoglangis tebėra?

– Jokių įbrėžimų. Stoglangis savo vietoj.

Elena nė nenutuokė, ar stoglangis veikia, tik suvokė, kad Metas kliedi, pametęs galvą. Jis bandė nusirabždinti neištepdamas jaguaro, bet tai jį gerokai varžė, mat buvo išsipurvinęs kojas ir pėdas. Nusiropšti nuo automobilio, nesinaudojant kojomis, pasirodė ne taip lengva.

Elena tuo metu žvalgėsi. Kadaise ji pati kriste nukrito iš dangaus, bet pirmiau pusę metų buvo mirusi ir dribtelėjo nuoga. Metas neatitiko nė vienos iš šių sąlygų. Taigi Elenai dingtelėjo kasdieniškesnis paaiškinimas.

O štai ir jis pats, atsirėmęs į geltonmedį, stebi sceną su šelmiška šypsenėle veide.

Deimonas.

Smulkesnio sudėjimo, ne toks aukštas kaip Stefanas, bet supamas nenusakomos grėsmės auros; toks įspūdis turėjo pagrindą. Deimonas kaip visada buvo nepriekaištingai apsirengęs: juodais Armani džinsais, juodais marškiniais, juoda odine striuke ir juodais auliniais batais – viskas derėjo prie tamsių, vėjo nerūpestingai išdraikytų plaukų ir juodų akių.

Tik dabar Elena apsižiūrėjo vilkinti ilgus baltus naktinius – buvo juos pasiėmusi, nes manė, kad stovyklaujant, jei prireiks, galės po jais persirengti. Bėda ta, kad paprastai ji persirengdavo auštant, o šįryt buvo užsiėmusi, rašė dienoraštį. Staiga suprato, kad toks apdaras ne per labiausiai tinka ankstyvo ryto kovai su Deimonu. Naktiniai buvo neploni, veikiau flaneliniai nei nailoniniai, bet nėriniuoti, ypač aplink kaklą. O vampyrui, pasak Deimono, nėriniai aplink dailų kaklą – tai tas pat kaip raudona skraistė siautėjančiam buliui.

Elena susinėrė ant krūtinės rankas. Pasistengė deramai paslėpti aurą.

– Tu panaši į Vendę. – Deimono šypsena buvo šelmiška, spindinti ir neabejotinai susižavėjusi. Jis meilikaujamai pakreipė galvą.

Elenai meilikavimų nereikėjo.

– Kokią dar Vendę? – paklausė ji ir iškart prisiminė mergaitės iš „Piterio Peno“ vardą. Nemačiom susigūžė. Elena niekada nestokojo sąmojo. Bėda ta, kad Deimonas buvo dar sąmojingesnis.

– Na, Vendę... Darling,1 – Deimono balsas glostė kaip glamonė.

1 Mieloji (angl.). Čia ir toliau vertėjos pastabos.

Elena viduje virptelėjo. Deimonas pasižadėjo nenaudoti prieš ją įtaigos, – telepatinių galių, – kad aptemdytų ar paveiktų jos protą. Bet kartais galėdavai manyti, kad iki to siaubingai mažai trūksta. Taip, jis, be abejo, kaltas, nusprendė Elena. Jos jausmai jam... na, grynai seseriški. Bet Deimonas niekada nepasiduoda, kad ir kiek ji jo kratytųsi.

Elenai už nugaros pasigirdo žnektelėjimas, neabejotinai reiškiantis, kad Metas pagaliau nušliuožė nuo jaguaro stogo. Jis iškart kibo Deimonui į atlapus.

– Nevadink Elenos mieląja! – užriko jis, paskui pasigręžė į Eleną. – Turbūt Vendė jo naujausia mergina. Be to... be to... žinai, ką jis padarė? Kaip mane šįryt pažadino? – Metas net drebėjo iš pasipiktinimo.

– Pagriebė ir nutėškė ant mašinos stogo? – spėjo Elena. Su Metu kalbėjo per petį, nes ryto vėjelis buvo priplojęs naktinius jai prie kūno. Nenorėjo, kad dabar Deimonas atsidurtų už nugaros.

– Ne! Tai yra taip! Ir taip, ir ne! Bet... tam jam net neprireikė rankų! Jis padarė šitaip, – Metas mostelėjo ranka, – ir aš iš pradžių nulėkiau į purvyną, o paskui buvau nudrėbtas ant jaguaro. Jis galėjo sulaužyti stoglangį – arba mane! Ir dabar aš visas purvinas, – apžiūrinėdamas save pasibjaurėjo Metas, lyg jam tai būtų ką tik dingtelėję.

Prabilo Deimonas:

– O kodėl gi aš tave pakėliau ir nutrenkiau? Ką veikei, kad man prireikė padidinti atstumą tarp mūsų?

Metas išraudo iki pat plaukų šaknų. Paprastai ramios jo akys liepsnote liepsnojo.

– Laikiau lazdą, – įžūliai atrėžė jis.

– Lazdą. Tokią, kokios mėtosi pakely? Ar tokią lazdą?

– Taip, paimtą iš pakelės! – Balsas tebeskambėjo įžūliai.

– Bet paskui jai, regis, nutiko kažkas keista.

Elena nė nepastebėjo, kaip Deimono rankose staiga atsirado labai ilga ir pažiūrėti labai tvirta lazda itin smailiai nudrožtu galu. Tikrų tikriausia kietmedžio lazda, sprendžiant iš išvaizdos, ąžuolinė. Deimonui suglumusia išraiška apžiūrinėjant „lazdą“, Elena atsigręžė į putojantį Metą.

– Metai! – Jos balsas atrodė priekaištingas. Šaltasis vaikinų tarpusavio karas buvo pasiekęs kulminaciją.

– Aš tik pamaniau, – užsispyręs tvirtino Metas, – kad tai visai nebloga mintis. Juk miegu lauke, naktį, ir gali užpulti koks nors kitas vampyras.

Elenai atsisukus raminti Deimono, Metas pratrūko iš naujo.

– Papasakok, kaip iš tikro mane prižadinai! – riaumojo jis. Paskui, nedavęs Deimonui progos prasižioti, pridūrė: – Vos spėjau atsimerkti, o jis ant manęs numetė šitai!

Kažką laikydamas rankoje jis nuklibinkščiavo prie Elenos. Ši, gerokai suglumusi, paėmė iš Meto tą daiktą ir pavartė rankose. Tai pasirodė esąs pieštuko lūžgalis, tik pakeitęs spalvą į tamsiai raudoną.

– Jis numetė šitai ant manęs ir suriko: „Du jau išbraukiau“, – porino Metas. – Nužudė du žmones – ir dar giriasi!

Staiga Elenai praėjo noras laikyti pieštuką.

– Deimonai! – išties nuliūdusi sušuko ji, mėgindama ką nors įžiūrėti bejausmiame jo veide. – Deimonai... tu... ne...

– Elena, nemaldauk jo. Mes turim reikalą su...

– Jei kas nors leistų man įsiterpti, – Deimonas atrodė rimtai susierzinęs, – gal derėtų paminėti, kad mane, nespėjusį nieko paaiškinti apie pieštuką, kažkas pamėgino vietoj nudurti, net neišlįsdamas iš savo miegmaišio. Noriu pasakyti, kad tai buvo ne žmonės. Tai buvo vampyrai, samdomi žudikai, tikri galiūnai – apsėsti Šiničio malachų. Be to, jie sekė mūsų pėdomis. Nusigavo net iki Voreno apygardos Kentukio valstijoje, tikriausiai išsiklausinėję apie automobilį. Mums būtinai reikia jo atsikratyti.

– Ne! – išsigandęs sušuko Metas. – Šita mašina... šita mašina Stefanui ir Elenai daug ką reiškia.

– Ši mašina tau pačiam daug ką reiškia, – pataisė Deimonas. – Dar noriu pabrėžti: man savo ferarį teko palikti griovyje, kad į šią mažą ekspediciją galėtume paimti tave.

Elena pakėlė ranką. Nebenorėjo nieko girdėti. Automobilis jai tikrai patiko. Jis buvo didelis, ryškiai raudonas, prabangus ir greitas. Išreiškė tai, ką juodu su Stefanu jautė vienas kitam – tądien, kai šventė savo naujo, bendro gyvenimo pradžią, ir šis nupirko jį Elenai. Vien pažvelgusi į automobilį Elena prisimindavo tą dieną, Stefano rankos svorį ant savo peties, kaip jis žvelgė į ją, o ji į jį, kaip išdykėliškai spindėjo žalios Stefano akys, kaip jis džiūgavo padovanojęs tai, ko ji troško.

Savo gėdai ir pykčiui, Elena pasijuto virpanti, sklidinomis ašarų akimis.

– Matai? – Metas dėbtelėjo į Deimoną. – Tu ją pravirkdei.

– Aš pravirkdžiau? Juk ne aš paminėjau savo išėjusį brangųjį jaunėlį brolį, – mandagiai pasiteisino Deimonas.

– Baikit! Tuoj pat! Abudu! – užriko Elena, mėgindama susitvardyti. – Ir, jei neprieštaraujat, nenoriu laikyti šito pieštuko, – pridūrė atkišdama ranką.

Deimonui paėmus pieštuką, ji nusišluostė rankas į naktinius, jausdamasi mažumėlę apkvaitusi. Tada prisiminė juos sekančius vampyrus ir suvirpėjo.

Staiga, Elenai susiūbavus, ją apglėbė šilta, stipri ranka, ir Deimono balsas visai čia pat ištarė:

– Jai reikia gryno oro, ir aš jo duosiu.

Staiga Elena pasijuto besvorė, laikoma Deimono ant rankų ir kylanti.

– Deimonai, gal galėtum mane nuleisti?

– Dabar pat, mieloji? Mes aukštokai pakilę...

Elena nesiliovė ginčijusis su Deimonu, nors matė, kad jis nekreipia į ją dėmesio. Vėsus ryto oras išties truputį prablaivė, bet netrukus ji ėmė drebėti.

Pamėgino suimti save į rankas – nepavyko. Elenos nuostabai, Deimonas rimtu veidu pažvelgė į ją ir sujudėjo lyg ketindamas nusivilkti striukę. Ji skubiai šūktelėjo:

– Ne, ne – tu tik važiuok – noriu pasakyti, skrisk, o aš laikysiuos.

– Ir saugokis pažeme skrendančių kirų, – iškilmingai perspėjo Deimonas, šypsodamasis lūpų kampučiu.

Elena, bijodama nusijuokti, nusigręžė.

– Tai kada gi išmokai kilnoti ir mėtyti žmones ant automobilių? – pasidomėjo ji.

– Ak, visai neseniai. Panašu į skraidymą – tai iššūkis. O aš, kaip žinai, mėgstu iššūkius.

Deimonas žiūrėjo į ją iš viršaus šelmišku žvilgsniu, jo akys buvo juodos, o blakstienos tokios ilgos, kad vaikinui tarsi nederamos. Elena jautėsi lengvutė it pienės pūkelis, šiek tiek apsvaigusi, vos ne įkaušusi.

Pasidarė daug šilčiau – ji suprato, kad Deimonas ją apgaubė šilta savo aura. Tai apėmė ne tik išorinę šilumą, bet ir svaiginantį susižavėjimą, šis kilo jam žiūrint į ją, į jos akis, veidą, plaukus, plevenančius aplink pečius lyg besvoris debesis. Elena nejučia raustelėjo, ir tas rausvumas labai tiko blyškiai jos odai.

Toji Deimono šiluma ir žavėjimasis ne tik privertė ją parausti, bet ir savaime sukėlė emocinę reakciją – Elena pajuto dėkingumą, kad jis tai padarė ir ja žavisi. Ir pati nejučia ėmė žavėtis Deimonu. Šiąnakt jis išgelbėjo jai gyvybę – jei tik ji ką nors nutuokė apie Šiničio malachų apsėstus vampyrus, apsigimusius žudikus. Ji nė neįsivaizdavo, ką tokios būtybės būtų jai padariusios, ir net nenorėjo įsivaizduoti. Tik džiaugėsi, kad Deimonui ganėjo sumanumo ir, deja, žiaurumo jiems sudoroti, kol nepasiekė Elenos.

Turėtum būti aklas arba visiškai kvailas, kad nesuvoktum, koks Deimonas gražus. Po dviejų mirčių šis grožis jos neveikė taip, kaip daugelio merginų, bet vis dėlto krito į akis – nesvarbu, ar Deimonas būdavo susimąstęs, ar šypsodavosi ta reta, nuoširdžia vien Elenai skirta šypsena.

Bloga buvo tik tai, kad jis yra vampyras, taigi geba skaityti mintis, ypač kai Elena taip arti, o jųdviejų auros susiliejusios. Deimoną džiugino, kad Elena juo žavisi; užsimezgė lyg koks grįžtamasis ryšys. Nespėjusi susikaupti, ji ėmė tirpte tirpti, besvoris kūnas pasunkėjo ir nugrimzdo į Deimono rankas.

Nieko gero nelėmė ir tai, kad Deimonas prieš ją nenaudojo įtaigos, bet pats užmezgė grįžtamąjį ryšį, įsitraukė į žaidimą gal net labiau už Eleną, nes jam nebuvo jokių užtvarų. Elenos užtvaros irgi iro, tirpo. Ji nebegalėjo dorai mąstyti. Deimonas spoksojo į ją su nuostaba, nutaisęs tokį veidą, kokį ji buvo pratusi matyti – tik neprisiminė, kur.

Elena prarado gebėjimą samprotauti. Ji tik maudėsi šiltame švytėjime – šis reiškė, kad ji saugoma, palaikoma, mylima ir globojama taip labai, kad pasijuto sukrėsta iki širdies gelmių.

Jei jau Elena dovanodavo, tai dovanodavo save visą. Veik nesąmoningai ji atsilošė, atidengė gerklę ir užsimerkė.

Deimonas švelniai pakreipė jai galvą ir, prilaikydamas ranka, pabučiavo.

3

Laikas sustojo. Elena susigaudė instinktyviai čiuopianti mintis to, kuris taip saldžiai ją pabučiavo. Bučinius ji deramai įvertino tik po mirties, kai tapo dvasia, o paskui buvo sugrąžinta į žemę su aura, atskleidžiančia slaptas kitų žmonių mintis, žodžius, netgi jausmus ir pačią sielą. Ji tarytum įgijo naują nuostabią juslę. Jei šitaip glaudžiai susijungdavo dvi auros, sielos tarsi apsinuogindavo viena prieš kitą.

Elena veik nesąmoningai išplėtė savo aurą ir sutiko kitą širdį. Nustebo, kad toji širdis atšoko nuo jos. Tai atrodė neteisinga. Elenai pavyko sugriebti tik jos dalelę, paskui širdis pasislėpė už didžiulio kieto akmens, savo duobėtu, apanglėjusiu paviršiumi primenančio kadaise jos matytą meteorito nuotrauką. Jai liko tik svarbiausios smegenų funkcijos ir... mažas berniukas, už riešų ir kulkšnių prirakintas prie uolos.

Elena pasijuto sukrėsta. Kad ir ką matė, suprato, jog tai tik metafora, ir nevalia per greitai spręsti, ką ji reiškia. Jos regimi vaizdai yra nuogos Deimono sielos simboliai tokiu pavidalu, kokį ji galėtų perprasti ir paaiškinti, jei tik pažvelgtų reikiamu kampu.

Intuityviai juto reginti kai ką svarbaus. Ji patyrė kvapą gniaužiantį džiaugsmą ir svaiginantį sielų susiliejimo malonumą. Elenai įgimti meilė ir rūpestis skatino pamėginti bendrauti.

„Ar tau šalta?“ – paklausė ji mažylio; grandinės buvo ganėtinai ilgos, kad jis galėtų rankomis stipriai apglėbti pritrauktus kelius. Mažylis vilkėjo juodais skarmalais.

Berniukas tyliai linktelėjo. Visas jo veidas, regis, buvo vien didelės tamsios akys.

„Kur tu gyveni? – nepasitikėdama savimi paklausė Elena; ji svarstė, kaip sušildyti vaikutį. – Juk ne jame?“ – Ji mostelėjo į milžinišką riedulį.

Vaikas vėl linktelėjo.

„Ten šilčiau, bet jis manęs nebeįsileidžia.“

„Jis? – Elena vis dairėsi Šiničio, piktosios lapės-dvasios, pėdsakų. – Brangusis, kas tas jis?“

Ji jau klūpojo, apkabinusi į ledą sušalusį vaikelį; nuo geležies sklindantis šaltis stingdė ir ją pačią.

„Deimonas“, – sušnabždėjo mažasis skarmalius. Berniukas tik dabar atitraukė nuo jos akis ir baugščiai apsižvalgė.

„Tai padarė Deimonas?“ – Elena pradėjo klausti garsiai, bet baigė tyliai, kaip berniuko šnabždesys.

Vaikas maldaujamai pažvelgė į ją ir, apimtas nevilties, švelniais nagučiais kaip kačiukas pabaksnojo per lūpas.

Visa tai tik simboliai, priminė sau Elena. Tu žvelgi į Deimono širdį – į jo sielą.

Ar tikrai? – staiga suabejojo mąstančioji jos dalis. – Argi andai, kai tai darei su kitu, neregėjai jo viduje ištiso pasaulio, meilės peizažų, mėnesėto grožio, liudijančių sveiką, tyrą, nesugadintą sielą? Dabar Elena neprisiminė to asmens vardo, prisiminė tik grožį. Žinojo, kad tokiais simboliais kitam asmeniui atsiskleidžia ir jos pačios siela.

Ne, staiga aiškiai suprato Elena – ji regi ne Deimono sielą. Deimono siela įkalinta milžiniškame, sunkiame uolos luite. Gyvena užspeista tame šlykščiame daikte, ir jis to nori. Lauke likę tik kažkokie seni vaikystės prisiminimai apie ištremtą iš savo sielos berniuką.

„Jei Deimonas tave čia prirakino, tai kas tu toks?“ – tikrindama savo spėjimą iš lėto paklausė Elena, stebeilydamasi į juodut juodutėles vaiko akis, tamsius plaukus, į atpažįstamą, nors ir tokį jauną veidą.

„Aš Deimonas“, – sukuždėjo berniukas; jam aplink lūpas baltavo ratilas.

Galbūt jam skaudu net ir tiek atskleisti, pamanė Elena. Neketino skaudinti šio Deimono vaikystės simbolio. Norėjo, kad jis pajustų tą malonumą ir ramybę, kuriuos juto ji pati. Jei Deimono širdis būtų namai, ji mielai juos sutvarkytų, kiekvieną patalpą pripildytų gėlių ir žvaigždžių šviesos. Jei ji būtų gamtovaizdis, Elena aplink baltą pilnatį nubrėžtų ratilą arba tarp debesų įspraustų vaivorykštę. Bet toji siela pasirodė kaip išbadėjęs vaikelis, prirakintas prie akmens, kurio niekas nepajėgtų suskaldyti, ir Elena panoro jį paguosti ir nuraminti.

Ji apglėbė vaikelį, stipriai patrynė jam rankas ir kojas, priglaudė prie savo dvasinio kūno.

Iš pradžių berniukas jos glėbyje atrodė įsitempęs ir nepatiklus. Bet po kiek laiko, kai nieko baisaus neatsitiko, jis atsipalaidavo, ir Elena pajuto, kaip mažas kūnelis jai ant rankų sušyla, apsunksta, darosi mieguistas. Šį mažylį ji pati neapsakomai troško myluoti ir globoti.

Jau po poros minučių vaikas jos glėbyje užmigo, ir Elenai pasirodė, kad jo lūpose šmėkštelėjo šypsenos šešėlis. Ji glaudė kūnelį ir švelniai sūpavo, šypsodama pati sau. Prisiminė, kaip kažkas ją verkiančią laikydavo glėbyje. Tas kažkas neužmirštas, neužmirštamas, – apie jį pagalvojus, iš liūdesio sugniaužė krūtinę. Jis toks svarbus – žūtbūt reikia prisiminti, kas – dabar, tuojau pat... ir kad ji... ji turi... jį surasti...

Staiga tyki Deimono širdies naktis perplyšo – ją sudraskė garsas, šviesa ir energija, ir net Elena, ne per geriausiai pažįstanti Galią naujokė, suprato, kad tai sukėlė vienintelio vardo prisiminimas.

Stefanas.

O Dieve, ji buvo jį užmiršusi – kelias minutes taip įsijautusi, kad jis buvo visiškai iškritęs jai iš galvos. Kurį laiką neprisiminė visų tų vienišų nakties valandų sielvarto, kai sėdėdama liejo savo liūdesį ir baimę dienoraščiui. Deimonas jai suteikė tokią ramybę ir paguodą, kad ji visiškai užmiršo Stefaną – liovėsi spėliojusi, ką jis šią akimirką galbūt kenčia.

– Ne, ne! – Elena viena grūmėsi tamsoje. – Paleisk... turiu surasti... negaliu patikėti, kad buvau užmiršusi...

– Elena, – Deimono balsas buvo ramus ir švelnus – ar bent bejausmis, – jei taip muistysiesi, tau pavyks išsilaisvinti – o iki žemės toli.

Ji atsimerkė, akmens ir vaikelio vaizdiniai išsisklaidė, išsiblaškė į visas puses kaip baltas pienių pūkų šilkas. Ji kaltinamai pažvelgė į Deimoną.

– Tu... tu...

– Žinoma, – susitvardęs atsiliepė Deimonas. – Versk kaltę man. Kodėl ne? Bet juk aš nepaveikiau tavo minčių, neįkandau tau. Tik pabučiavau. Visa kita atliko tavo Galios; galbūt jos nevaldomos, bet vis tiek nepaprastai įdomios. Atvirai tariant, aš jokiu būdu neketinau taip stipriai įsijausti.

Jo balsas skambėjo nerūpestingai, bet Elenai prieš akis staiga iškilo verkiančio vaiko vaizdas, ir ji susimąstė, ar Deimonas išties toks abejingas, koks atrodo.

Bet juk tai jo ypatybė, tiesa? – staiga karčiai pamanė ji. Jis dovanoja sapnus, fantazijas, malonumus, išliekančius... donorų galvose. Elena žinojo, kad Deimono... medžiojamos merginos ir jaunos moterys garbina jį ir skundžiasi nebent tuo, kad jis per retai jas aplanko.

– Suprantu, – juodviem leidžiantis žemyn, pasakė Elena. – Bet daugiau to neturi būti. Aš galiu bučiuotis tik su vieninteliu žmogumi – su Stefanu.

Deimonas prasižiojo, bet tada pasigirdo kitas balsas, įniršęs ir kaltinantis kaip Elenos, ir jam nerūpėjo padariniai. Elena prisiminė dar vieną užmirštą žmogų.

– Deimonai, bjaurybe, nuleisk ją žemyn!

Tai buvo Metas.

Elena su Deimonu, padarę grakštų posūkį, nusileido prie jaguaro. Metas tuoj pat prilėkė prie Elenos, sugriebė ir apžiūrėjo, lyg ji būtų patyrusi avariją, ypač kreipė dėmesį į kaklą. Ji ir vėl suvokė dviejų vaikinų akivaizdoje vilkinti nederamus baltus nėriniuotus naktinius.

– Viskas kuo puikiausiai, – patikino ji Metą. – Tik šiek tiek sukasi galva. Tuoj praeis.

Metas su palengvėjimu atsiduso. Galbūt jis nebemylėjo Elenos taip kaip anksčiau, bet ji neabejojo esanti ir visada būsianti jam svarbi. Jis rūpinosi ja ne tik kaip savo draugo Stefano mergina, bet ir turėdamas savų paskatų. Elena niekada neužmirš jųdviejų kartu praleisto laiko.

Be to, Metas ja tikėjo. Ir dabar, Elenai pareiškus, kad viskas gerai, jis nesuabejojo. Netgi žvelgė į Deimoną nebe taip priešiškai.

Paskui abu vaikinai žingtelėjo prie jaguaro vairuotojo durelių.

– O ne! – sušuko Metas. – Tu vakar vairavai – ir matai, kas atsitiko! Pats sakei, mus seka vampyrai!

– Nori pasakyti, aš dėl to kaltas? Vampyrai seka šitą ugniagesių raudonumo milžiną, ir tu tvirtini, kad tai mano darbas?

Metas atrodė užsispyręs: dantys buvo sukąsti, įdegusi oda raustelėjusi.

– Noriu pasakyti, kad turim pasikeisti. Dabar mano eilė.

– Neprisimenu, kad būtume ką nors kalbėję apie keitimąsi. – Deimonas šį žodį ištarė tokia intonacija, lyg tai reikštų ganėtinai bjaurų dalyką. – O jei aš sėdžiu mašinoje, tai ir vairuoju.

Elena atsikrenkštė. Nė vienas jos nė nepastebėjo.

– Jei tu vairuosi, aš į mašiną nesėsiu! – įniršęs suriko Metas.

– Aš irgi nesėsiu, jei vairuosi tu! – kaipmat atkirto Deimonas.

Elena atsikrenkštė garsiau, ir Metas pagaliau atkreipė į ją dėmesį.

– Juk negalim tikėtis, kad ji vairuos visą kelią iki ten, kur link važiuojam, – Elenai nė nespėjus pasiūlyti tokios galimybės, tarė jis. – Jei norim šiandien ten atsidurti, – pridūrė, griežtai žiūrėdamas į Deimoną.

Deimonas papurtė tamsią galvą.

– Ne. Aš važiuosiu vaizdingu maršrutu. Ir kuo mažiau žmonių žinos, per kur keliaujam, tuo mums bus saugiau. Ko nežinosi, to negalėsi išpliurpti.

Nuo paskutinių Deimono žodžių Elenai pasidingojo, lyg kas būtų ledo gabaliuku palytėjęs plaukelius jai ant sprando...

– Betgi jie jau žino, kur keliaujam, ką? – pasipurčiusi, kad atgautų blaivų protą, paklausė ji. – Suvokia, kad norim išgelbėti Stefaną, žino, kur jis yra.

– O taip. Jiems visiškai aišku, kad mėginsim patekti į Tamsos Matmenį. Bet pro kuriuos vartus? Ir kada? Jei mus pames iš akių, mums liks nerimauti tik dėl Stefano ir kalėjimo sargybinių.

Metas apsidairė.

– Kiek tų vartų yra?

– Tūkstančiai. Visur, kur tik susikerta trys linijos, gali būti vartai. Bet nuo tada, kai europiečiai iš namų išvijo Amerikos čiabuvius, daugelis vartų nebenaudojami ir neprižiūrimi kaip senais laikais. – Deimonas gūžtelėjo.

Elenai iš jaudulio ir nerimo dilgsėjo kūną.

– Tai kodėl mums paprasčiausiai nesusiradus artimiausių vartų ir nėjus pro juos?

– Kad paskui visą kelią iki kalėjimo tektų keliauti po žeme? Klausyk, tu ničnieko nesupranti. Visų pirma, jei norite pereiti pro vartus, jums reikės manęs – ir vis tiek tai nebus malonu.

– Kam nemalonu? Mums ar tau? – niūriai paklausė Metas.

Deimonas ilgai žiūrėjo į jį tuščiu žvilgsniu.

– Jei mėgintum pereiti vienas, tai ilgai netruktų, nors būtų išties nemalonu. Su manim irgi nebus malonu, bet man tai įprasta. O keliauti požemiais kelias dienas – na, galų gale patys pamatysit, – keistai šypsodamasis pasakė Deimonas. – Be to, užtruktume nepalyginti ilgiau nei eidami pro pagrindinius vartus.

– Kodėl? – pasidomėjo Metas, kaip visada mėgstantis užduoti klausimus, į kuriuos Elena nėmaž nenorėjo išgirsti atsakymų.

– Nes tektų brautis per džiungles, kur pati mažiausia blogybė yra nuo medžių krintančios pusantro metro ilgio siurbėlės, arba traukti per dykynę, kurioje tave gali pastebėti kiekvienas priešas – o priešai yra visi.

Stojo tyla; Elena įtemptai mąstė. Deimonas kalba rimtai. Tikrai ten nesiveržia, o juk jį ne taip lengva išgąsdinti. Jis mėgsta kautis. Be to, jiems nevalia gaišti...

– Gerai, – iš lėto pasakė Elena. – Darysim, kaip sakai.

Abu vaikinai vėl iškart ištiesė rankas prie vairuotojo durelių rankenos.

– Paklausykit, – nežiūrėdama nė į vieną kreipėsi Elena. – Aš vairuosiu savo jaguarą iki artimiausio miesto. Bet pirmiausia įsėsiu į jį ir persirengsiu padoriais drabužiais, gal net porą minučių numigsiu. Metas susiras upelį ar ką nors panašaus, kad nusipraustų. Paskui nuvažiuosiu į miestelį, kur galima papusryčiauti. O tada...

– ...vėl prasidės peštynės, – už ją baigė sakinį Deimonas. – Mieloji, tu taip ir padarysi. Susitiksim tavo pasirinktoj skylėj.

Elena linktelėjo.

– Tu tikrai mus susirasi? Aš labai stengiuosi paslėpti savo aurą.

– Klausyk, ugniagesių raudonumo jaguaras kiekviename nusususiame miesteliūkštyje, kokį tik rasi pakeliui, pastebimas ne prasčiau už ateivių erdvėlaivį, – patikino Deimonas.

– Kodėl gi jam paprasčiausiai nevažiavus... – Meto balsas nutilo. Kad ir kaip įsiskaudinęs ant Deimono, dažniausiai pamiršdavo, kad šis yra vampyras. – Tai ketini pirmiausia palėkėti ir susirasti kokią nors merginą, traukiančią į vasaros mokyklą? – Mėlynos Meto akys, regis, patamsėjo. – Tada pulti ant jos, nusinešti kur nors, kad niekas negirdėtų jos klyksmų, atlošti jai galvą ir suleisti dantis į gerklę.

Gana ilgai tvyrojo tyla. Paskui Deimonas, mažumėlę įsižeidęs, atsakė:

– Visai ne.

– Bet juk jūs, vampyrai, taip elgiatės. Taip padarei man.

Elena pajuto, kad būtina ryžtingai įsikišti.

– Metai, tai padarė Šiničis, o ne Deimonas. Pats žinai. – Ji švelniai suėmė Metą už žastų ir atgręžė į save.

Šis ilgai stovėjo nudūręs žvilgsnį. Elena buvo bepradedanti baimintis, kad nesusišnekės. Bet po kurio laiko vaikinas pakėlė galvą, kad ji galėtų pažvelgti jam į akis.

– Gerai jau, – tyliai pratarė jis. – Sutinku. Ir vis dėlto pati žinai, kad jis lekia gerti žmonių kraujo.

– Savanorių donorų! – sušuko Deimonas; jo klausa buvo itin gera.

Metas vėl pratrūko:

– Nes tu juos priverti norėti! Užhipnotizuoji...

– Ne, neužhipnotizuoju.

– ...arba paveiki, o gal dar ką nors padarai. Kaip tau patiktų...

Elena Metui už nugaros įnirtingai mosikavo Deimonui, lyg gindama viščiukų pulką. Deimonas iš pradžių tik kilstelėjo antakį, bet paskui, grakščiai gūžtelėjęs pečiais, pakluso, jo kūnas išskydo, įgavo varno pavidalą ir netrukus virto taškeliu tekančios saulės fone.

– Klausyk, – tyliai kreipėsi Elena, – gal galėtum atsikratyti tos lazdos? Nuo jos Deimoną ištinka baisi paranoja.

Metas žiūrėjo bet kur, tik ne į Eleną, kol galiausiai linktelėjo.

– Numesiu, kai lipsiu nuo kalvos, eidamas praustis, – pažadėjo jis, niūriai žvelgdamas į savo purvinas kojas. – O tu, – pridūrė, – lipsi į automobilį ir pamėginsi numigti. Rodos, tau to reikia.

– Pažadink mane po poros valandų.

Elena nė nenutuokė, kad po poros valandų neapsakomai gailėsis to prašiusi.

4

– Tu drebi. Verčiau aš tai padarysiu viena, – pasisiūlė Mereditė, dėdama ranką Bonei ant peties, jiedviem stovint priešais Karolinos Forbes namus.

Bonė jau norėjo atsiremti į ją, bet susilaikė. Buvo gėda taip smarkiai drebėti Virdžinijoje liepos pabaigos rytą. Bet Mereditė, vyresnė vos puse metų, šiandien atrodė dar labiau suaugusi nei paprastai. Jos tamsūs plaukai pakaušyje buvo surišti, todėl akys atrodė itin didelės, o juodbruvas veidas su išsišovusiais skruostikauliais gražiai išryškėjęs.

Ji galėtų būti mano auklė, prislėgta pamanė Bonė. Mereditė avėjo ne jai įprastus plokščiapadžius, o aukštakulnius. Palyginti su ja, Bonė pasijuto mažytė kaip niekad. Ji persibraukė šviesiai rusvas garbanas, pamėgino jas sukelti bent vieną centimetrą aukščiau.

– Man nebaisu. Man š-šalta, – sukaupusi visą orumą pareiškė ji.

– Žinau. Jauti kažką iš ten sklindant, tiesa? – Mereditė linktelėjo galva namo pusėn.

Bonė pašnairavo ten link, paskui atsigręžė į Mereditę. Staiga Mereditės brandumas jai pasirodė veikiau raminantis nei erzinantis. Bet prieš vėl dirstelėdama į Karolinos namus ji pasidomėjo:

– Kam tie smailūs kulniukai?

– Taigi. – Mereditė pažvelgė žemyn. – Aš mąstau praktiškai. Jei šįkart kas nors mėgins mane sugriebti už kulkšnies, padarysiu štai ką. – Ji treptelėjo į šaligatvį, pasigirdo malonus kaukštelėjimas.

Bonei beveik pavyko nusišypsoti.

– Pasiėmei ir savąsias žalvariu kaustytas pirštines?

– Man jų neprireiks; jei Karolina mėgins ką nors iškrėsti, partrenksiu ją plikomis rankomis. Bet nekeiskime temos. Aš galiu tai padaryti viena.

Bonė galiausiai leido sau uždėti mažą rankelę ant liaunos ilgapirštės Mereditės plaštakos. Spustelėjo ją.

– Žinau, kad gali. Bet aš turiu būti. Ji mane pakvietė.

– Taip, – žavingai pakreipusi lūpas pritarė Mereditė. – Karolina visada randa silpniausią vietą. Na, kad ir kas nutiktų, ji pati prisiprašė. Pirmiausia pabandysim jai padėti – jos ir mūsų pačių labui. Paskui pamėginsim priversti priimti mūsų pagalbą. Ir galiausiai...

– Galiausiai, – liūdnai tarė Bonė, – nežinia, kuo viskas baigsis. – Ji vėl dirstelėjo į Karolinos namus. Jie atrodė... tarsi... pasvirę, lyg žiūrėtum į kreivą veidrodį. Be to, juos supo bloga aura – juodi rėžiai ant šleikščiai pilkų ir žalsvų šešėlių. Bonei dar neteko matyti namo, pasižyminčio tokia stipria energija.

Ji atrodė šalta, toji energija, kaip dvelksmas iš mėsos šaldiklio. Bonei dingojosi, kad gavęs progą namas įsiurbtų jos pačios gyvybines galias ir paverstų ledu.

Ji leido Mereditei paskambinti į duris. Pasigirdo tylus skambučio aidas; kai ponia Forbes atidarė, jos balsas irgi mažumėlę aidėjo. Įėjusi į vidų Bonė vis dar jautėsi esanti kreivų veidrodžių karalystėje; apėmė ir dar keistesnis jausmas. Užsimerkus atrodė, kad ji atsidūrė kur kas didesnėje patalpoje stačiai besileidžiančiomis grindimis.

– Atėjot pas Karoliną? – paklausė ponia Forbes. Jos išvaizda Bonę apstulbino. Žilaplaukė išblyškusi Karolinos motina sukritusiu veidu atrodė kaip senutė. – Ji viršuje, savo kambaryje. Parodysiu, – pasisiūlė ji.

– Bet, ponia Forbes, mes žinom, kur... – Mereditė nutilo, Bonei palietus jos ranką.

Išbalusi, susigūžusi moteris rodė joms kelią. Ji beveik neturi auros, pastebėjo Bonė, ir tai ją sukrėtė iki širdies gelmių. Ji taip seniai pažinojo Karoliną ir jos tėvus – kaip jų santykiai galėjo šitaip pakisti?

Daugiau nebepravardžiuosiu Karolinos, kad ir kaip elgtųsi, tyliai pasižadėjo Bonė. Kad ir kas nutiktų. Netgi... taip, netgi po to, ką ji padarė Metui. Pasistengsiu prisiminti apie ją ką nors gero.

Bet šiuose namuose buvo išvis sunku mąstyti, juolab ką nors gero. Bonė žinojo, kad laiptai veda į viršų; matė virš savęs pakopas. O visos kitos juslės bylojo, kad ji lipa žemyn. Tai buvo šiurpus jausmas, net galva ėmė suktis – nors matė savo kojas lipant aukštyn, pati stačia nuokalne garmėjo žemyn.

Tvyrojo keistas, aitrus sugedusių kiaušinių dvokas. Šlykštaus puvėsių tvaiko, rodos, galėjai tiesiog paragauti.

Karolinos durys buvo uždarytos, priešais jas ant grindų padėta lėkštė su šakute ir peiliu. Ponia Forbes skubiai čiupo tą lėkštę, atidarė duris kitoje koridoriaus pusėje, padėjo ją ten ir uždarė.

Bet, prieš pat lėkštei dingstant iš akių, Bonė maisto kauburėlyje ant plono porceliano tarėsi pastebėjusi kažką krutant.

– Su manim ji beveik nesišneka, – tuo pačiu bejausmiu balsu kaip anksčiau pasiguodė ponia Forbes. – Bet sakė laukianti jūsų.

Moteris paskubom išėjo, palikusi jas vienas koridoriuje. Supuvusių kiaušinių – ne, sieros, pasitaisė Bonė – smarvė buvo labai stipri.

Siera – ji atpažino kvapą iš pernykštės chemijos pamokos. Kaip šitoks bjaurus kvapas prasismelkė į ištaigingus Forbesų namus? Bonė jau gręžėsi klausti Mereditės, bet ši papurtė galvą. Bonė suprato šį judesį.

Nieko nesakyk.

Ji goktelėjo, nusišluostė ašarojančias akis ir stebėjo, kaip Mereditė spaudžia Karolinos durų rankeną.

Kambaryje buvo tamsu. Iš koridoriaus sklindančios šviesos užteko pamatyti, kad ant Karolinos užuolaidų dar prikaltos nepermatomos lovatiesės. Ant lovos nieko nebuvo.

– Įeikit! Ir greičiau uždarykit duris!

Tai buvo Karolinos balsas, jame skambėjo įprastinė kandi gaidelė. Bonei iškart palengvėjo. Nenuaidėjo nei kambarį drebinantis vyriškas bosas, nei stūgsmas, o tik subjuręs Karolinos balsas.

Ji žengė į prieblandą.

5

Atsisėdusi ant užpakalinės jaguaro sėdynės, Elena po naktiniais apsivilko pliušinius melsvai žalsvus marškinėlius ir apsimovė džinsus, jei kartais prieitų policininkas ar šiaip kas nors, norintis padėti mašinos savininkams, regis, įstrigusiems toli nuo bet kokio greitkelio. Tada atsigulė.

Bet, nors buvo šilta ir patogu, miegas neėmė.

Ko gi aš noriu? Ko išties noriu? – klausė ji savęs. Atsakymas buvo aiškus.

Noriu išvysti Stefaną. Pajusti jo rankas. Noriu tiesiog pažvelgti jam į veidą, į žalias akis, sutikti tą ypatingą, tik man skirtą žvilgsnį. Noriu, kad jis man atleistų ir pasakytų tikįs, kad visada jį mylėsiu.

Ir dar noriu... Elena pasijuto raustanti, kūną užliejo šiluma. Noriu, kad Stefanas mane pabučiuotų. Geidžiu Stefano bučinių... šiltų, saldžių, raminančių...

Galvodama apie tai, Elena porą kartų užsimerkė ir pakeitė padėtį. Vėl tvenkėsi ašaros. O, kad ji galėtų paverkti, išties paverkti dėl Stefano. Bet kažkas tarsi neleido. Buvo sunku išspausti ašarą.

Dieve, kokia ji išsekusi...

Elena stengėsi užmigti. Užsimerkusi vartėsi, mėgindama bent kelias minutes negalvoti apie Stefaną. Ji turi numigti. Apimta nevilties smarkiai kilstelėjo, bandydama rasti geresnę padėtį, – ir staiga viskas pasikeitė.

Elenai pasidarė patogu. Pernelyg patogu. Ji visiškai nebejuto sėdynės. Pakilusi sustingo ir liko sėdėti ore – vos neatsitrenkė galva į jaguaro lubas.

Manęs vėl nebeveikia trauka, pasibaisėjusi pamanė ji. Bet ne – šįkart buvo kitaip nei andai, kai ji prisikėlė iš mirties ir skraidė kaip balionas. Nemokėjo paaiškinti, kas kitaip, bet buvo tuo tikra.

Bijojo kur nors pajudėti. Gerai nežinojo, iš kur toji baimė, bet nedrįso nė krustelėti.

Tada kai ką išvydo – save ant užpakalinės automobilio sėdynės, atsilošusią, užsimerkusią. Įžvelgė visas smulkmenas: žalsvas pliušines savo palaidinės raukšleles, šviesiai auksinių plaukų kasą, nesurištą, bebaigiančią išsipinti. Ji atrodė taip, lyg ramiai miegotų.

Štai kaip viskas baigėsi. Dabar kalbės, kad Elena Gilbert vieną vasaros dieną ramiai miegodama mirė. Mirties priežastis nenustatyta...

Nes jie nemano, kad sudužus širdžiai gali ištikti mirtis, pamanė Elena. Dramatiškai, kaip tik ji gebėjo, viena ranka užsidengusi veidą Elena pamėgino nusileisti į savo kūną.

Nepavyko. Vos tik ištiesė į jį ranką, atsidūrė lauke.

Išskriejo tiesiai pro jaguaro lubas, nieko nepajutusi. Tikriausiai taip esti, kai tampi šmėkla, pamanė ji. Bet anąsyk viskas buvo kitaip. Tada regėjau tunelį, skridau į Šviesą.

Gal aš ne šmėkla.

Staiga Elena pralinksmėjo. Žinau, kas tai, apimta pergalingo džiaugsmo suprato ji. Aš išėjau iš savo kūno!

Ji vėl pažvelgė į save miegančią, atidžiai apžiūrėjo. Taip! Taip! Jos miegantį kūną – tikrąjį kūną – su dvasine savastimi jungė virvutė. Ji buvo pririšta! Kad ir kur nukaktų, ras kelią atgal.

Galėjo rinktis vieną iš dviejų kelionės tikslų. Pirmasis – grįžti į Fels Čerčą. Pagal saulę būtų nustačiusi kryptį ir neabejojo, kad išėjusi iš kūno matys visas susikertančias energijos linijas.

Kitas tikslas, be abejo, buvo Stefanas.

Gal Deimonas ir manė, kad Elena nežino kelio – ji iš tikrųjų tik pagal tekančią saulę galėjo nustatyti, kad Stefanas priešingoje pusėje, į vakarus nuo jos. Bet ne kartą girdėjo sakant, kad tikrų mylimųjų sielos kažkaip sujungtos... nuo širdies į širdį driekiasi sidabrinė gija arba raudona virvutė.

Elena, savo džiaugsmui, iškart ją surado.

Ploną mėnulio spalvos juostelę, įtemptą tarp miegančios Elenos širdies ir... taip. Palietusi virvutę, aiškų aiškiausiai pajuto Stefaną ir iškart suprato, kad ji nuves pas jį.

Nė neabejojo, į kurią pusę traukti. Fels Čerče ji jau lankėsi. Bonė buvo nepaprastų galių turinti ekstrasensė, taip pat ir senoji Stefano šeimininkė ponia Teofilija Flauers. Jiedvi kartu su skvarbaus proto Meredite saugojo miestelį.

Jos viską supras, karštai patikino save Elena. O tokia proga turbūt daugiau nepasitaikys.

Nedelsdama nė akimirkos Elena atsigręžė į Stefano pusę ir pasileido lėkte.

Išsyk pasijuto skriejanti oru, taip greitai, kad neįžiūrėjo nieko aplink. Vaizdai susiliejo, skyrėsi tik spalva ir struktūra. Elena net žado neteko supratusi, kad skrenda kiaurai per daiktus.

Jau po kelių akimirkų ji išvydo širdį gniaužiantį vaizdą: Stefaną ant išgulėto, apdriskusio čiužinio, papilkėjusiu veidu, liesą. Stefaną šlykščioje, šiaudų pribarstytoje, utėlių privisusioje vienutėje su tomis nelemtomis geležinėmis grotomis, kurių joks vampyras negali išlaužti.

Elena kaipmat nusigręžė, kad pabudintas Stefanas neišvystų jos skausmo ir ašarų. Dar nespėjusi susitvardyti, krūptelėjo nuo Stefano balso. Jis jau nemiegojo.

– Vis bandai, ką? – pašaipiai paklausė jis. – Ko gero, galėtum už tai gauti medalį. Tik visada kas nors būna ne taip. Anąsyk – mažos smailios ausys. Šįkart – drabužiai. Elena nevilkėtų suglamžytų marškinėlių ir nevaikščiotų basa, purvinomis kojomis, net jei tai būtų gyvybės ar mirties klausimas. Nešdinkis. – Gūžtelėjęs po nudėvėta antklode, jis nusigręžė.

Elena žiūrėjo į jį. Buvo per daug susikrimtusi, kad ieškotų tinkamų žodžių – jie išsiveržė kaip geizeris.

– Ak, Stefanai! Aš tik mėginau numigti ant užpakalinės jaguaro sėdynės ir apsirengiau, jei kartais prieitų policininkas. Tą jaguarą tu man nupirkai. Nemaniau, kad tau tai rūpės! Drabužiai susiglamžę, nes ištraukti iš mano sportinio krepšio, o kojas išsipurvinau, kai Deimonas... na... tiek to. Turiu tikrus naktinius, bet prieš išeidama iš savo kūno juos nusivilkau; spėju, kad išėjęs atrodai lyg tebebūdamas savo kūne...

Stefanui staigiai atsigręžus, ji iš išgąsčio kilstelėjo rankas. Bet – stebuklų stebuklas! – jo skruostai buvo rausvi. Be to, jis nebežiūrėjo į ją niekinamai.

Dabar Stefanas žvelgė niršiai, žalios akys grėsmingai kibirkščiavo.

– Tu išsipurvinai kojas, kai Deimonas padarė ką? – aiškiai tardamas žodžius paklausė jis.

– Nesvarbu...

– Tai velniškai svarbu... – Stefanas nutilo. – Elena? – sušnabždėjo spoksodamas taip, lyg ji būtų ką tik pasirodžiusi.

– Stefanai! – Nebesusivaldydama Elena ištiesė į jį rankas. – Stefanai, nesuprantu, kaip, bet aš čia. Tai aš! Ne sapnas ir ne vaiduoklis. Užmigau galvodama apie tave – ir štai esu čia! – Ji pabandė jį paliesti vaiduokliškomis rankomis. – Tiki manim?

– Tikiu... nes aš galvojau apie tave. Ir tu kažkaip... kažkaip atsiradai čia. Tai dėl meilės. Dėl to, kad mes mylim vienas kitą! – Šiuos žodžius jis ištarė tarsi apreiškimą.

Elena užsimerkė. Jei tik ji čia būtų atsidūrusi su visu kūnu, būtų parodžiusi Stefanui, kaip jį myli. O dabar teko verstis šiurkščiais žodžiais, banaliomis frazėmis – nelauktai jos pasirodė esančios tinkamiausios.

– Elena, aš visada tave mylėsiu, – vėl sušnabždėjo Stefanas. – Bet nenorėčiau, kad būtum šalia Deimono. Jis sugalvos, kaip tave įskaudinti...

– Nieko negaliu pakeisti, – pertraukė jį Elena.

– Turi pakeisti!

– ...nes jis vienintelė mano viltis, Stefanai! Jis neketina manęs skaudinti. Jam jau teko žudyti, kad mane apgintų. O Dieve, kiek visko įvyko! Mes keliaujam... – Elena sudvejojo, slapčia apsižvalgė.

Stefano akys akimirką išsiplėtė. Bet, jam prabilus, veidas atrodė visiškai bejausmis.

– Į kokią nors saugią vietą.

– Taip, – taip pat rimtai patvirtino Elena, jausdama, kaip bekūniais skruostais rieda ašaros. – Be to... ak, Stefanai, tu dar tiek daug nežinai. Karolina apkaltino Metą, kad šis ją užpuolė per pasimatymą, nes ji nėščia. Bet tai ne Meto darbas!

– Žinoma, ne! – pasipiktino Stefanas ir būtų pasakęs daugiau, bet Elena skubėjo pasakoti.

– Manau, kad... tikrasis kaltininkas yra Taileris Smolvudas, nes sutampa laikas, be to, Karolina keičiasi. Deimonas sakė, kad...

– Kūdikis vilkolakis savo mamą visada paverčia vilkolake...

– Taip! Bet vilkolakio dalis turės susigrumti su jos viduje jau esančiu malachu. Bonė su Meredite man pasakojo apie Karoliną, kaip ji ropinėjo grindimis it driežas, ir man pasidarė baisu. Vis dėlto turėjau jas palikti tvarkytis vienas, nes man reikia... man reikia į tą saugią vietą.

– Vilkolakiai ir lapėlakiai. – Stefanas papurtė galvą. – Žinoma, lapės kicunės yra kur kas galingesni burtininkai, bet vilkolakiai žudo negalvodami. – Jis trinktelėjo kumščiu sau per kelį. – Norėčiau būti ten!

Apimta nuostabos ir nevilties Elena sušuko:

– Užtat aš esu čia – su tavim! Nė nenutuokiau, kad tai gebu. Tik negalėjau tau nieko atnešti, netgi savęs. Savo kraujo. – Ji bejėgiškai mostelėjo ranka ir Stefano žvilgsnyje pastebėjo išdidumą.

Jis tebeturėjo Klariono lioso Juodosios magijos vyno, kurio ji andai buvo jam slapčia atnešusi! Elena tai suprato! Tai vienintelis skystis, galintis bent šiek tiek palaikyti vampyro gyvastį, kai nėra tikro kraujo.

Nealkoholinis Juodosios magijos vynas gaminamas ne žmonėms ir, be kraujo, yra vienintelis gėrimas, kuriuo gardžiuojasi vampyrai. Deimonas sakė Elenai, kad jis spaudžiamas iš ypatingų vynuogių, užaugintų ledyno pakraštyje, liose, ir visą laiką laikomas tamsoje. Tai jam suteikia stiprų aksominį prieskonį.

– Nesvarbu, – ištarė Stefanas neabejotinai tiems, kurie galėjo klausytis. – Bet kaipgi tai nutiko? – pasidomėjo jis. – Kaip išėjai iš savo kūno? Gal pereitum čionai ir man papasakotum? – Jis vėl atsigulė ant čiužinio, nukreipė į ją skaudamas akis. – Atleisk, negaliu tau pasiūlyti geresnės lovos.

Akimirką jo veide aiškiai atsispindėjo pažeminimas. Lig šiol Stefanui buvo pavykę slėpti nuo Elenos gėdą, kad ji mato jį tokį – prišnerkštoje vienutėje, apsivilkusį skarmalais, apniktą bala žino ko. Jį, Stefaną Salvatorę, kadaise buvusį... kadaise buvusį...

Dabar Elenai išties sudužo širdis. Suprato tai, nes pajuto savyje tarytum dūžtant stiklą, ir kiekviena jo šukė smigo į kūną. Maža to, ji pravirko – didžiulės dvasinio jos pavidalo ašaros krito Stefanui ant veido lyg kraujas, ore jos atrodė skaidrios, o nulašėjusios darėsi tamsiai raudonos.

Kraujas? Tai neįmanoma, pamanė ji. Šiuo pavidalu ji negali atnešti jam tokio reikalingo dalyko. Dabar Elena išties įsikūkčiojo; pečiai drebėjo, o ašaros vis byrėjo ant Stefano. Šis atkišo ranką, lyg norėdamas sugauti ašarą...

– Elena... – Jo balse buvo girdėti nuostaba.

– Ka... kas? – išlemeno ji.

– Tavo ašaros. Nuo tavo ašarų jaučiuosi... – Stefanas stebeilijo į ją baimingai ir pagarbiai.

Elena vis negalėjo liautis verkusi, nors suvokė nuraminusi jo išdidžią širdį – ir dar kažin ką padariusi.

– Aš n-nesuprantu.

Stefanas sugavęs pabučiavo vieną ašarą ir pažvelgė į ją taip pat blizgančiomis akimis.

– Sunku apie tai kalbėti, mažoji, brangioji mano meile...

Kam tie žodžiai, tebeverkdama pagalvojo ji, nusileidusi iki Stefano, kad galėtų šniurkščioti jam virš kaklo.

„Tiesiog... čia ne itin sočiai maitina, – tarė jis. – Veikiausiai ir pati jau supratai. Jei nebūtum... man padėjusi... dabar jau būčiau miręs. Jie nesusigaudo, kodėl tebesu gyvas. Todėl vis dar laukia, nepribaigia manęs...“

Elena pakėlė galvą – dabar Stefanui ant veido krito tikros pykčio ašaros. „Kas tie jie? Aš juos nudėsiu. Nesakyk, kad nenudėsiu – aš sugalvosiu, kaip. Sugalvosiu netgi būdama tokiu pavidalu...“

Stefanas papurtė galvą. „Angele, angele, negi nesupranti? Tau nereikės jų žudyti. Nes tavo ašaros, vaiduokliškos tyros mergelės ašaros...“

Elena irgi papurtė galvą. „Stefanai, kas jau kas, o tu žinai, kad nesu tyra mergelė...“

„...tyros mergelės ašaros, – nė kiek nesutrikdytas jos įsikišimo toliau kalbėjo Stefanas, – gali pagydyti visas ligas. O aš, Elena, šiąnakt sirgau, nors ir stengiausi tai nuslėpti. Bet dabar pasveikau! Jaučiuosi kaip naujas! Jie nieku gyvu nesupras, kaip tai įvyko.“

„Tikrai?“

„Pažiūrėk į mane!“

Elena pažvelgė į jį. Veidas, anksčiau buvęs pilkas ir įkritęs, dabar atrodė pasikeitęs. Smulkus, blyškus kaip visada, bet mažumėlę paraudęs – tarsi Stefanas būtų stovėjęs prie laužo, ir nuo dailių mylimo veido bruožų vis dar atsispindėtų šviesa.

„Tai... padariau aš?“

Elena prisiminė, kaip nukrito pirmieji ašarų lašai, kaip jie ant jo veido tarsi virto krauju. Tai buvo ne kraujas, dabar suprato ji, o natūrali spalva, įsigėrusi į jį, atgaivinusi jį.

Nejučia įsikniaubė Stefanui į kaklą ir pamanė: aš taip džiaugiuosi. Ak, kaip aš džiaugiuosi. Tik norėčiau, kad galėtume paliesti vienas kitą. Trokštu pajusti tavo rankas.

– Bent galiu pažvelgti į tave, – sušnabždėjo Stefanas, ir Elena suprato, kad jam vien jau tai yra nelyginant vanduo dykumoje. – Ir jei galėtume susiliesti, apkabinčiau tave per liemenį štai šitaip ir pabučiuočiau čia ir štai čia...

Jie kurį laiką vapėjo visokiausius įsimylėjėlių niekus, džiūgavo matydami ir girdėdami vienas kitą. Paskui Stefanas švelniai, bet tvirtai paprašė papasakoti apie Deimoną – viską iš pat pradžių. Elena buvo ganėtinai aprimusi, tad galėjo išdėstyti įvykį su Metu taip, kad Deimonas neatrodytų baisus piktadarys.

– Be to, Stefanai, Deimonas tikrai kiek įmanydamas stengiasi mus apsaugoti. – Elena papasakojo apie du juos persekiojusius apsėstuosius vampyrus ir apie tai, ką padarė Deimonas.

Stefanas tik gūžtelėjo ir pašaipiai tarstelėjo:

– Dauguma žmonių pieštuku rašo; Deimonas juo nurašo žmones. – Paskui pridūrė: – O tavo drabužiai išsipurvino?..

– Nes išgirdau smarkų dunkstelėjimą – paaiškėjo, kad ant mašinos užkrito Metas, – ėmė aiškinti ji. – Bet, tiesą sakant, jis tuo metu mėgino nudurti Deimoną. Liepiau jam išmesti lazdą. – Paskui ji vos girdimai sukuždėjo: – Stefanai, būk geras, nebūgštauk, kad dabar mudviem su Deimonu tenka daug laiko praleisti kartu. Tai nekeičia mūsų santykių.

– Žinau.

Nuostabiausia, kad jis iš tikrųjų tai žinojo. Elena maudėsi jo pasitikėjimo spinduliuose.

Paskui juodu „apsikabino“, besvorė Elena pakibo Stefanui virš rankos linkio... Tai buvo tikra palaima.

Staiga pasaulis – visa visata – ėmė drebėti, lyg būtų siaubingai trankomas. Elena krūptelėjo. Tas garsas nederėjo su čia tvyrančiu pasitikėjimo, meilės ir malonumo jausmu – malonumo dalytis su Stefanu kiekviena savo esybės dalimi.

Vėl pasigirdo smarkus dundesys, jis išgąsdino Eleną. Ji bergždžiai mėgino įsikibti į Stefaną, šis žiūrėjo susirūpinęs. Elena suprato, kad šitų ją kurtinančių trenksmų jis negirdi.

Paskui įvyko kai kas dar baisesnio – ji buvo plėšte išplėšta iš Stefano glėbio, ėmė lėkti atgal, kiaurai per daiktus, lėkė vis greičiau, kol žnektelėjusi atsidūrė savo kūne.

Visiškai nenoromis nusileido tiesiog ant kieto kūno, kurį ligi šiol vienintelį pažinojo. Susiliejusi su juo atsisėdo ir suprato, kad girdi Metą trankant į langą.

– Atsigulei daugiau nei prieš dvi valandas, – Elenai atidarius dureles, pasakė jis. – Bet tau turbūt reikėjo numigti. Dabar geriau jauties?

– Ak, Metai, – ištarė Elena. Akimirką jai atrodė, kad nesusilaikys nepravirkusi. Bet paskui prisiminė Stefano šypseną. Ji sumirksėjo, prisivertė susitaikyti su esama padėtimi. Pasimatymas su Stefanu buvo gerokai per trumpas. Bet prisiminimus apie tą malonų kartu praleistą laiką Elena apipynė narcizais ir levandomis, kad niekas negalėtų atimti.

Deimonas jautėsi suirzęs. Plačiais, juodais varno sparnais jam plasnojant aukštyn, peizažas apačioje skleidėsi kaip įstabus kilimas, pievos ir kalvos ryto brėkšmoje tviskėjo it smaragdai.

Deimonas į jas nežiūrėjo. Buvo matęs daugybę kartų. Jis ieškojo una donna splendida.

Mintys vis klydo į šalį. Mėmė su savo lazda... Deimonas niekaip nesuprato, kam Elenai prireikė kartu pasiimti bėglį nuo teisingumo. Elena... Deimonas pamėgino ir ant jos pyktelėti kaip ant Mėmės, bet nepavyko.

Sukdamas ratus varnas ėmė leistis į miestelį, taikydamas į gyvenamąjį rajoną, žvalgydamasis aurų. Jis geidė stiprios ir gražios auros. Gana ilgai gyvendamas Amerikoje žinojo, kad tokį ankstyvą rytą lauke gali sutikti trijų rūšių žmonių. Pirmiausia moksleivių, bet dabar vasara, taigi nelabai būtų iš ko rinktis. Deimonas – nors Mėmė spėjo kitaip – retai kada suleisdavo dantis į gimnazistes. Kitą grupę sudarė sportininkai. O trečią, mąstančią gražiomis mintimis, visai kaip... toji apačioje, – sodininkai prie savo namų.

Deimonui pasukus už kampo ir artinantis prie namo, iš pradžių tyčia spėriai, paskui lėčiau, jauna moteris su genėjimo žirklėmis rankose pakėlė galvą. Vien Deimono žingsniai bylojo, kad jis gėrisi pasakiškais gėlynais priešais žavų Viktorijos stiliaus namą. Mergina akimirką atrodė nustebusi, veik išsigandusi. Nieko nuostabaus. Deimonas avėjo juodus batus, vilkėjo juodus marškinėlius, juodus džinsus ir juodą odinę striukę, maža to, dar buvo užsidėjęs savo Ray Bans akinius. Bet jis iškart nusišypsojo ir tą pačią akimirką pradėjo skverbtis į la bella donna mintis.

Viena jam buvo aišku jau anksčiau. Moteriai patinka rožės.

– Pats Sapnų audėjų žydėjimas, – kreipėsi jis, žiūrėdamas į spindinčiais rausvais žiedais apsipylusius krūmus ir kraipydamas galvą iš susižavėjimo. – O tie pinučiais lipantys Baltieji ledkalniai... Ak, o jūsiškiai Mėnulio akmenys! – Deimonas švelniai palietė prasiskleidusią rožę, jos žiedlapiai buvo mėnesienos spalvos, pakraščiuose pereinančios į šviesiai rausvą.

Jaunoji moteris, vardu Krista, nejučia nusišypsojo. Deimonas juto, kaip lengvai informacija iš jos galvos teka į jo galvą. Moteris buvo vos dvidešimt dvejų, netekėjusi, tebegyvenanti tėvų namuose. Jos aura atrodė kaip tik tokia, kokios jis ieškojo; namuose miegojo tik moters tėvas.

– Tu nepanašus į išmanantį apie rožes, – atvirai išrėžė Krista, paskui susidrovėjusi nusijuokė. – Atsiprašau. Krikvilio rožių parodose tenka sutikti įvairiausių tipų.

– Mano mama mėgsta sodininkauti, – sklandžiai ir drąsiai melavo Deimonas. – Turbūt iš jos paveldėjau tą aistrą. Šiuo metu neužsibūnu vienoje vietoje tiek, kad galėčiau auginti rožes, betgi galiu pasvajoti. Nori, pasakysiu, kokia didžiausia mano svajonė?

Dabar Krista jautėsi lyg skraidanti nuostabiu rožėmis kvepiančiu debesiu. Deimonas juto subtilius jos nuotaikų pokyčius, mėgaudamasis stebėjo, kaip ji rausta, ima virpėti visu kūnu.

– Taip, – paprastai atsakė Krista. – Norėčiau sužinoti, apie ką svajoji.

Deimonas pasilenkė, pritildė balsą.

– Svajoju išvesti visiškai juodą rožę.

Krista, regis, apstulbo, kažkas šmėkštelėjo jos galvoje taip greitai, kad Deimonas nesupaisė. Bet paskui ji atsiliepė tokiu pat prislopintu balsu:

– Tada norėčiau tau kai ką parodyti. Jei... jei turi laiko paėjėti su manim.

Užpakalinis kiemas buvo dar įstabesnis už priekinį, Deimonas nudžiugo, kad jame palengva sūpuojasi hamakas. Juk jam netrukus reikės kur nors paguldyti Kristą... kad išsimiegotų.

Bet už pavėsinės jis kai ką pamatė ir nejučia pagreitino žingsnį.

– Juodoji magija! – šūktelėjo, apžiūrinėdamas tamsius, beveik burgundiško vyno spalvos rožių žiedus.

– Taip, – švelniai atsakė Krista. – Juodoji magija. Pati juodžiausia rožė, kiek tik kam nors yra pavykę išvesti. Žydi tris kartus per metus, – virpančiu balsu kalbėjo ji, nebesvarstydama, kas galėtų būti šis jaunas vyras, apstulbinta savo pačios jausmų Deimonui.

– Jos puikios, – pagyrė jis. – Tamsiausias raudonis, kokį tik teko matyti. Beveik juoda.

Krista tebevirpėjo iš džiaugsmo.

– Jei nori, vieną padovanosiu. Kitą savaitę vešiu jas į parodą Krikvilyje, bet dabar galiu duoti vieną išsiskleidusį žiedą. Galbūt užuosi kvapą.

– Aš... mielai, – ištarė Deimonas.

– Galėsi padovanoti savo merginai.

– Merginos neturiu, – džiaugdamasis vėl galįs meluoti atsakė Deimonas.

Krista mažumėlę drebančiomis rankomis nukirpo ilgiausią, tiesiausią stiebą.

Deimonas ištiesė ranką paimti, ir jųdviejų pirštai susilietė.

Deimonas jai nusišypsojo.

Kai Kristai iš malonumo sulinko kojos, Deimonas ją lengvai sugavo ir padarė, ką ketinęs.

Mereditė paskui Bonę įžengė į Karolinos kambarį.

– Sakiau – uždarykit tas nelemtas duris! – ne sušuko, o veikiau suurzgė Karolina.

Merginos apsidairė, iš kur sklinda balsas. Prieš Mereditei uždarant duris ir nukertant paskutinį šviesos spindulį, Bonė dirstelėjo į Karolinos staliuką kampe. Kėdės, ant kurios ji sėdėdavo, nebuvo.

Karolina kiūtojo po stalu.

Tai galėjo būti puiki slėptuvė dešimties metų vaikui, bet aštuoniolikmetei Karolinai teko neįmanomai susirangyti, kad ten tilptų. Ji sėdėjo ant kauburio, panašaus į drabužių skutus. Tai geriausi jos drabužiai, staiga suprato Bonė, kai, prieš užsidarant durims, sublizgo auksinis brokatas.

Dabar visos trys liko tamsoje. Iš koridoriaus nei pro durų apačią, nei pro viršų nesklido jokia šviesa.

Nes koridorius – kitas pasaulis, paklaikusi pamanė Bonė.

– Karolina, kuo pakenktų truputėlis šviesos? – tyliai paklausė Mereditė. Jos balsas buvo tvirtas, raminantis. – Pakvietei pasimatyti – bet mes tavęs nematom.

– Pakviečiau pasišnekėti, – iškart pataisė Karolina, visai kaip senais laikais.

Tai turėjo jas nuraminti. Bet Bonė išgirdo, kaip balsas po stalu tarytum suvirpėjo, įgavo naują gaidelę. Jis buvo ne tiek duslus, kiek...

Iš tiesų tu nenori apie tai galvoti. Tik ne šiame kambaryje, vidurnakčio tamsoje, pasakė Bonei proto balsas.

...Ne tiek duslus, kiek urzgiantis, bejėgiškai pamanė ji. Karolina, galima sakyti, bemaž urzgė.

Iš tylaus krebždesio Bonė suprato, kad mergina po stalu juda. Bonė ėmė tankiau alsuoti.

– Bet mes norim tave matyti, – tyliai tarė Mereditė. – Be to, žinai, kad Bonė bijo tamsos. Gal galėčiau įjungti tavo naktinę lemputę?

Bonė juto imanti drebėti. Prasti reikalai. Neišmintinga Karolinai parodyti, kad jos bijai. Bet, atsidūrusi aklinoje tamsoje, ji negalėjo netirtėti. Juto, kad kambarys tarsi perkreiptas, – o gal tai buvo tik jos vaizduotės padarinys. Krūpčiojo ir nuo garsų, pavyzdžiui, tiesiai jai už nugaros kažkas du kartus spragtelėjo. Kas tai galėtų būti?

– Gerrrai jjau! Įjunkit lemputę prrie lovos.

Karolina išties urzgė. Ir slinko prie jų; Bonė girdėjo artėjant šnaresį ir alsavimą.

Kad tik ji neprieitų prie manęs tamsoje!

Tai buvo išgąstinga, neracionali mintis, bet Bonė negalėjo išmesti jos iš galvos; nieko nematydama žengė į šoną...

Ir prisilietė prie kažko aukšto ir šilto.

Ne prie Mereditės. Draugė, kiek Bonė ją pažinojo, niekada nesmirdėdavo gaižiu prakaitu ir supuvusiais kiaušiniais. Tas šiltas kažkas sugriebė Bonę už ištiestų rankų, pasigirdo keistas, tylus spragtelėjimas.

Rankos buvo ne šiaip šiltos; jos buvo karštos ir sausos. Nagai smigo Bonei į delnus.

Paskui, užsidegus šviesai prie lovos, tos rankos ją paleido. Mereditės surasta lempa skleidė visiškai blausią tamsiai raudoną šviesą – aišku, kodėl. Jos gaubtas buvo apvyniotas rubinų spalvos chalatėliu ir peniuaru.

– Taip galima sukelti gaisrą, – subarė Mereditė, bet net jos paprastai ramus balsas atrodė sukrėstas.

Karolina stovėjo priešais jas raudonoje šviesoje. Bonei ji pasirodė dar ūgtelėjusi, aukšta ir gyslota, tik šiek tiek pūpsančiu pilvu. Apsirengusi paprastai, džinsais ir aptemptais marškinėliais, ji žaismingai slėpė rankas už nugaros ir šypsojosi įžūlia, sukta šypsena.

Noriu namo, pamanė Bonė.

Mereditė paragino:

– Na?

Karolina ir toliau šypsojosi.

– Kas „na“?

Mereditė prarado kantrybę.

– Ko norėjai?

Karolina vylingai pažvelgė į ją.

– Ar šiandien aplankėt savo draugę Izobelę? Pasišnekėjot?

Bonei kilo baisus noras pliaukštelėti per tą išdidžiai besišypsantį veidą. Bet ji to nepadarė. Dėl apšvietimo – Bonė žinojo, kad tik dėl jo – dingojosi, lyg Karolinos akyse, pačiuose vyzdžiuose, švytėtų po raudoną taškelį.

– Taip, buvom pas ją ligoninėje, – bejausmiu balsu atsakė Mereditė. Paskui su neslepiamu pykčiu balse pridūrė: – Ir tu puikiai žinai, kad ji dar nekalba. Bet, – balse pasigirdo pergalingos gaidelės, – gydytojai sako, kad kalbės. Karolina, jos liežuvis sugis. Galbūt subadytose vietose liks randai, bet ji vėl puikiai kalbės.

Karolinos šypsena išblėso, veidas atrodė išsekęs, kupinas buko įniršio. Ant ko jai niršti, susimąstė Bonė.

– Tau reikėtų išeiti iš šių namų, – Mereditė kreipėsi į merginą kaštoniniais plaukais. – Negali gyventi tamsoje...

– Amžinai ir negyvensiu, – griežtai nutraukė ją Karolina. – Tik kol gims dvyniai.

Ji stovėjo užpakalyje sunėrusi rankas, išrietusi nugarą, kad dar labiau atsikištų pilvas.

– Dvyniai?.. – aiktelėjo Bonė.

– Metas Jaunesnysis ir Metė. Taip juos pavadinsiu.

Bonė nebeištvėrė piktdžiugiškos Karolinos šypsenos ir akiplėšiško žvilgsnio.

– Negali taip pasielgti! – išgirdo save šaukiant.

– O gal pavadinsiu mergaitę Hane. Metjus ir Hanė – tėčio Metjaus Hanikato garbei.

– Negali taip pasielgti! – dar šaižiau riktelėjo Bonė. – Juolab kad Metas išvykęs ir net negali apsiginti...

– Taip, jis staigių staigiausiai pradingo, ką? Policija svarsto, ko jam reikėjo sprukti. Žinoma, – Karolina reikšmingai pritildė balsą iki šnabždesio, – jis dingo ne vienas, o su Elena. Įdomu, ką aniedu veikia laisvalaikiu? – Ji kvailai sukikeno aukštu balsu.

– Su Metu yra ne tik Elena, – tarė Mereditė; dabar jos balsas buvo žemas, grasinantis. – Yra ir dar kai kas. Prisimeni savo pasirašytą sutikimą? Niekam nepasakoti apie Eleną ir kitaip neatskleisti jos paslapties?

Karolina lėtai kaip driežas pamirksėjo.

– Tai buvo labai seniai. Aname gyvenime.

– Karolina, jei sulaužysi priesaiką, išvis nebeturėsi jokio gyvenimo! Deimonas tave nudės. O gal... tu jau?.. – Mereditė nutilo.

Karolina tebekikeno vaikišku balsu lyg maža mergaitė, ką tik išgirdusi nepadorų pokštą.

Bonę staiga išpylė prakaitas, jai ant rankų pasišiaušė plaukeliai.

– Karolina, ką tu girdi? – Mereditė lyžtelėjo sau lūpas. Bonė matė, kad ji stengiasi išlaikyti Karolinos žvilgsnį, bet mergina kaštoniniais plaukais nusigręžė. – Ar tai... Šiničis? – Mereditė staiga priėjo ir paėmė Karoliną už rankų. – Andai tu jį matydavai ir girdėdavai, žiūrėdama į veidrodį. Karolina, ar dabar visą laiką jį girdi?

Bonė norėjo padėti Mereditei. Tikrai norėjo. Bet negalėjo nei pajudėti, nei žodžio ištarti.

Karolinos plaukuose buvo... baltų sruogų. Ji pražilo, pamanė Bonė. Tos sruogos blyškiai spindėjo ir atrodė daug šviesesnės už ryškiai kaštoninius plaukus, Karolinos pasididžiavimą. Dar buvo matyti ir... kitų, visiškai neblizgančių plaukų. Bonė buvo sutikusi tokių margo plauko šunų; miglotai numanė, kad taip turėtų atrodyti ir kai kurie vilkai. Bet visai kas kita, kai tokie darosi tavo draugės plaukai. Be to, jie tarytum šiaušėsi ir vilnijo, stojo piestu kaip šuns gaurai...

Ji pasiuto. Ne pašėlo iš pykčio, o susirgo pasiutlige, suprato Bonė.

Karolina pakėlė galvą, bet pažvelgė ne į Mereditę, o tiesiai Bonei į akis. Ši krūptelėjo. Karolina į ją spoksojo lyg svarstydama, ar iš Bonės išeitų pietūs, ar čia tik šiukšlė.

Mereditė priėjusi atsistojo šalia Bonės. Buvo sugniaužusi kumščius.

– Nesspokssok, – staiga sušnypštė Karolina ir nusigręžė. Jos balsas buvo išties panašus į urzgesį.

– Tai norėjai, kad pamatytume tave, taip? – tyliai pasiteiravo Mereditė. – Tu didžiuojiesi prieš mus. Bet aš manau, kad galbūt prašai mūsų pagalbos...

– Varrrrgu!

– Karolina, – nustebinta staiga užliejusios gailesčio bangos, staiga kreipėsi Bonė, – būk gera, pabandyk pagalvoti. Prisimeni, kaip sakei, kad tau reikia vyro? Aš... – Ji nutilo, nurijo seiles. Kas gi vestų šitą pabaisą, vos prieš kelias savaites atrodžiusią kaip paprasta paauglė? – Tada supratau tave, – užsikirsdama užbaigė mintį Bonė. – Bet tikrai nesuprantu, kas tau iš to, kad apkaltinsi Metą užpuolimu! Niekas... – Ji neprisivertė ištarti to, kas buvo akivaizdu.

Niekas tokia kaip tu nepatikės.

– O, aš grrrražiai susssitvarrrkysiu, – suurzgė Karolina ir sukikeno. – Jūs darrr nustebsit.

Bonė mintyse išvydo įprastą užgaulų smaragdinių Karolinos akių žvilgsnį, gudrų, paslaptingą veidą ir kaštoninių plaukų spindesį.

– Kodėl pasirinkai Metą? – griežtai paklausė Mereditė. – Iš kur žinojai, kad tą vakarą jį buvo užpuolę malachai? Ar Šiničis juos užsiundė ant jo vien dėl tavęs?

– O gal tai buvo Misao? – paklausė Bonė, prisiminusi, kad su Karolina iš dvynių kicunių, dvasių-lapių, daugiausia bendravo mergina.

– Tą vakarą ėjau į pasimatymą su Metu. – Staiga Karolina prakalbo dainingu balsu, lyg nevykusiai deklamuodama poeziją. – Karštai pasibučiavau su juo – atrodė toks mielas. Tikriausiai nuo to jam ant kaklo ir liko mėlynė. Gal dar šiek tiek įkandau į lūpą.

Bonė jau žiojosi, bet, sau ant peties pajutusi perspėjančią Mereditės ranką, užsičiaupė.

– O paskui jis tiesiog pašėlo, – suokė Karolina. – Užpuolė mane! Apdraskiau jam visą ranką. Bet Metas buvo labai stiprus. Kur kas stipresnis už mane. Ir dabar...

Ir dabar tu susilauksi vilkiukų, norėjo išdrožti Bonė, bet Mereditė spustelėjo jai petį, ir ji vėl susilaikė. Be to, staiga pamanė apimta nerimo, gali būti, kad kūdikiai atrodys kaip normalūs žmonės, ir, ko gero, jų bus tik du, kaip sakė Karolina. Ką tada daryti?

Bonė žinojo, kaip veikia suaugusiųjų smegenys. Net jei Karolina ir nenusidažytų plaukų ankstesne kaštonine spalva, jie sakytų: „Žiūrėkit, ką padarė stresas, ji išties pirma laiko pražilo!“

Ir netgi matydami, kad Karolina keistai atrodo ir elgiasi – kaip ką tik pastebėjo jiedvi su Meredite, – tvirtintų, kad tai dėl sukrėtimo. Ak, vargšė Karolina, nuo tos dienos ji visiškai pasikeitė. Taip bijo Meto, kad slepiasi po stalu. Nesiprausia – galbūt tai įprastas sutrikusios elgsenos simptomas po to, ką ji patyrė.

Be to, kas žino, per kiek laiko išnešiojami tie vilkolakiukai? Galbūt Karolinos viduje tūnantis malachas gali valdyti šį procesą, kad nėštumas truktų tiek, kiek reikia.

Staiga Bonė nustojo svarstyti ir įsiklausė į Karolinos žodžius. Ši trumpam liovėsi urzgusi. Paskui įsižeidusiu ir pagiežingu balsu, panašiu į senosios Karolinos, ištarė:

– Niekaip nesuprantu, kodėl tikit juo, o ne manim.

– Nes, – ramiai atsakė Mereditė, – mes judu abu pažįstam. Mes būtume žinojusios, jei Metas būtų vaikščiojęs su tavim į pasimatymus – bet jis nevaikščiojo. Ir vargu ar būtų galėjęs be niekur nieko pasirodyti prie tavo durų, juk žinome, ką tau jautė.

– Bet jūs sakėt, kad jį užpuolė tie pabaisos...

– Malachai, Karolina. Išmok šį žodį. Vienas jų tūno tavyje!

Karolina išsiviepusi numojo ranka.

– Sakėt, kad tie padarai gali tave apsėsti ir priversti elgtis, kaip tau nebūdinga, tiesa?

Stojo tyla. Bonė pamanė, kad jei kada nors tai ir sakė, tai tik ne prie Karolinos.

– O jei pripažinčiau, kad mes su Metu nesusitikinėjom? Jei pasakyčiau, kad pamačiau jį važinėjantį po apylinkes maždaug septynių kilometrų per valandą greičiu, pažiūrėti visiškai sutrikusį? Jo rankovė buvo suplėšyta, ranka apkramtyta. Todėl parsivedžiau jį į savo namus ir pabandžiau sutvarstyti ranką – bet staiga jis pašėlo. Bandžiau jam įdrėksti, bet trukdė tvarsčiai. Nuplėšiau juos. Aš tebeturiu tuos tvarsčius, visus kruvinus. Ką manytumėt, jei tai papasakočiau?

Sakyčiau, kad repetuoji su mumis, prieš pranešdama šerifui Mosbergui, vos atsitokėjusi pamanė Bonė. Sakyčiau, kad buvai teisi; tikriausiai pasistengusi galėtum susitvarkyti. Jei tik liautumeisi vaikiškai kikenusi ir atsikratytum to klastingo žvilgsnio, dar lengviau visus įtikintum.

Bet prabilo Mereditė.

– Karolina, šiais laikais galima atlikti kraujo DNR tyrimą.

– Puikiai žinau! – Karolina akimirką taip pasipiktino, kad net užmiršo nutaisyti suktą miną.

Mereditė stebeilijosi į ją.

– Vadinasi, galima nustatyti, ar tavo turimi tvarsčiai sutepti Meto krauju, tiesa? – paklausė ji. – Ar jie dera prie tavo pasakos.

– Tai visai ne pasaka. Tvarsčiai tiesiog permirkę krauju.

Ūmiai Karolina priėjo prie tualetinio staliuko, atidarė spintelę ir ištraukė atraižą, veikiausiai buvusį sportinį tvarstį. Blyškioje šviesoje jis atrodė rusvas.

Žiūrėdama į sustirusią medžiagą rubino spalvos šviesoje, Bonė suprato du dalykus. Tai ne tas kompresas, kurį ponia Flauers uždėjo Metui ant rankos kitą rytą po užpuolimo. Šis iki pat standžių audeklo galų permirkęs tikru krauju.

Atrodė, kad pasaulis sukasi ratu. Nors Bonė tikėjo Metu, ši naujoji pasaka ją gąsdino. Ji gali netgi virsti tikrove – jei niekas neras Meto ir neištirs jo kraujo.

Netgi Metas pripažino tą vakarą... ne visą prisimenantis.

Bet tai nereiškia, kad Karolina kalba tiesą! Kam jai būtų reikėję iš pradžių meluoti, o paskui, atsiradus naujų faktų, pakeisti pasakojimą?

Karolinos akių spalva buvo kaip katės. Katės žaidžia su pelėmis vien dėl smagumo. Vien norėdamos pamatyti, kaip šios bėga.

Metas pabėgo...

Bonė papurtė galvą. Staiga ji nebegalėjo pakelti buvimo šiame name. Jis tarsi smelkėsi į jos mintis, vertė susitaikyti su tuo, kad sienos jungiasi neįmanomais kampais. Bonė netgi priprato prie šlykštaus kvapo ir raudonos šviesos. Bet dabar, Karolinai laikant krauju permirkusį tvarstį ir aiškinant, kad šitaip jį iškruvino Metas...

– Einu namo, – staiga pareiškė Bonė. – Metas to nepadarė, ir aš... aš čia daugiau nebeateisiu!

Lydima Karolinos kikenimo, Bonė apsigręžė, stengdamasi nežiūrėti į kampe po stalu Karolinos susisuktą lizdą. Ten kartu su drabužiais mėtėsi tušti buteliai ir pustuštės lėkštės su maistu. Ten galėjo būti ko tik nori – netgi malachų.

Vos krustelėjusiai Bonei pasidingojo, kad kambarys juda kartu, tarsi padėdamas jai gręžtis. Ji dukart apsigręžė aplink, paskui pastačiusi koją sustojo.

– Pala, Bone, pala, Karolina. – Mereditė kalbėjo lyg paklaikusi. Išsirietusi kaip akrobatė Karolina vėl lindo po stalu. – Karolina, o kaip Taileris Smolvudas? Ar tau nerūpi, kad jis yra tikrasis tavo... vaikų tėvas? Kiek laiko susitikinėjai su Taileriu, prieš jam susidedant su Klausu? Kur jis dabar?

– Kiek žinau, tikriausiai negyvas. Tu su savo drrraugais jį nužudei. – Šįkart Karolinos urzgesys skambėjo nepiktai, veikiau priminė džiaugsmingą murkimą. – Bet aš jo nepasiilgau, taigi tikiuosi, kad jis neprrrisikels, – slopindama kikenimą pridūrė Karolina. – Jis manęs nevestų.

Bonei reikėjo išeiti. Ji apgraibomis paieškojo rankenos, surado; į akis plykstelėjo šviesa. Taip ilgai prabuvus rubinų spalvos prieblandoje, koridoriaus apšvietimas atrodė lyg vidurdienio saulė dykumoje.

– Išjunk šviesą! – iš po stalo riktelėjo Karolina.

Bet Mereditei ruošiantis tai daryti, Bonė išgirdo stebėtinai garsų sprogimą ir pamatė, kaip raudonai apmuturiuotas gaubtas užtemo pats.

Pamatė ir dar kai ką.

Durims darantis, šviesa iš koridoriaus perbėgo Karolinos kambariu kaip švyturio spindulys. Ji kažką jau draskė dantimis. Tai buvo panašu į mėsą, tik žalią.

Bonė atšoko, norėjo bėgti, vos nepargriovė ponios Forbes.

Moteris tebestovėjo koridoriuje, ten, kur Bonė su Meredite, eidamos į Karolinos kambarį, buvo ją palikusios. Bet neatrodė, kad būtų klausiusis už durų. Tik stovėjo ir žiūrėjo tarsi į niekur.

– Parodysiu jums kelią, – tyliai, liūdnai pasiūlė ji. Nepakėlė galvos, nepažvelgė merginoms į akis. – Kad nepasiklystumėt. Palydėsiu jus.

Tereikėjo tiesiai paėjėti iki laiptų, nulipti jais ir žengti keturis žingsnius iki laukujų durų. Bet Mereditė neprieštaravo, o Bonė negalėjo žodžio ištarti.

Lauke Mereditė atsigręžė į Bonę.

– Na? Tai ar ją labiau apsėdęs malachas, ar ji labiau vilkolakė? Gali ką nors pasakyti iš jos auros?

Bonė išgirdo save juokiantis, tik tas juokas labiau priminė raudą.

– Meredite, jos aura ne kaip žmogaus, ir aš nesugebu jos perprasti. O mama, regis, apskritai be auros. Jos tiesiog... namas tiesiog...

– Nieko tokio, Bone. Tau ten nebereikės eiti.

– Jis tarytum... – Bet Bonė nemokėjo paaiškinti, kad sienos atrodė kreivos, o laiptai vedė ne aukštyn, o žemyn. – Manau, – galop tarė ji, – kad tau vertėtų dar kai ką patyrinėti. Tokius dalykus kaip amerikiečių vaikų apsėdimas.

– Kalbi apie velnio apsėstus vaikus? – Mereditė pervėrė ją žvilgsniu.

– Taip. Aš taip spėju. Tik neišmanau, nuo ko pradėti vardyti jos problemas.

– Turiu keletą minčių, – tyliai tarė Mereditė. – Pavyzdžiui, ar pastebėjai, kad ji mums nerodė rankų? Man tai pasirodė keista.

– Aš žinau, kodėl, – stengdamasi nepradėti kūkčiojamai kvatotis, sušnabždėjo Bonė. – Nes ji... nebeturi pirštų.

– Ką?

– Buvo suėmusi man už riešo. Jutau jos rankas.

– Bone, nesuprantu, ką čia šneki.

Bonė prisivertė paaiškinti.

– Meredite, Karolina dabar turi letenas. Tikrų tikriausias letenas, kaip vilko.

– Arba, – pašnibždom pasakė Mereditė, – lapės.

6

Elena, pasitelkusi nemenkus savo gebėjimus, mėgino nuraminti Metą, įkalbėti jį užsisakyti antrą ir trečią vaflį, šypsojosi jam per stalą. Bet naudos buvo maža. Meto judesiai atrodė tokie, lyg jį kas skubintų, bet tuo pat metu jis negalėjo nuleisti akių nuo Elenos.

Jis vis dar įsivaizduoja, kaip Deimonas neria žemyn ir išgąsdina kokią nors mergaitę, suprato Elena, ir ją apleido jėgos.

Išėję iš kavinės Deimono jie nerado. Elena pastebėjo, kaip Metas ima raukyti kaktą, ir pradėjo berti pasiūlymus:

– Gal nuvarykime jaguarą į naudotų automobilių prekyvietę? Jei jau atsisakome jo, man reikės tavo patarimo, ką imti mainais.

– Taip, aš galiu puikiai patarti, kaip įsigyti apdaužytą, byrantį kledarą. – Kreiva šypsena bylojo, jog Metas supranta, kad Elena bando jį pergudrauti ir kad jis jai neprieštarauja.

Vienintelė miestelio naudotų automobilių prekyvietė neatrodė daug žadanti. Bet net ji nekėlė tokio slogaus įspūdžio kaip aikštelės savininkas. Elena su Metu rado jį miegantį biuro pastatėlyje nešvariais langais. Metas tyliai pastukseno į dėmėtą langą, ir galiausiai vyras krūptelėjo, išsitiesė ant kėdės ir piktai pamojo nešdintis.

Kai jis vėl paguldė galvą, Metas dar kartą pabeldė į langą. Šįkart vyriškis labai lėtai ištiesino nugarą, dėbtelėjo į juos su kandžia neviltimi ir priėjo prie durų.

– Ko norit? – griežtai paklausė.

– Pakeisti automobilį, – garsiai pareiškė Metas, Elenai nespėjus pasakyti nieko mandagesnio.

– Jūs, paaugliai, norit parduoti automobilį, – niūriai ištarė neaukštas vyrukas. – Per dvidešimt metų, kiek turiu šią aikštelę...

– Žiūrėkit. – Metas žingtelėjo atgal, kad neužstotų skaisčiai raudono jaguaro, spindinčio ryto saulėje kaip milžiniška ratuota rožė. – Naujutėlis jaguaras XZR. Pasiekia šimtą per 3,7 sekundės! 550 arklio galių AJ–V8 trečiosios kartos variklis su turbina ir šešių laipsnių ZF tipo automatine greičių dėže! Dėl aktyvios smūgius sugeriančios sistemos ir aktyvaus diferencialo automobilis puikiai traukia ir yra lengvai valdomas! Nėra kito tokio automobilio kaip XZR! – užbaigė liaupsę Metas, prikišęs nosį prie vyruko nosies; šio burna pamažu žiojosi, akys lakstė nuo automobilio prie vaikino.

– Jūs norit jį iškeisti į ką nors iš šios aikštelės? – nuoširdžiai apstulbęs sušuko jis. – Tarsi turėčiau grynųjų – pala! – jis pertraukė pats save. Žvilgsnis liovėsi bėgiojęs, veidas įgavo lošėjo išraišką. Pečiai pakilo, bet galva ne, todėl vyrukas ėmė panėšėti į grifą... – Man jo nereikia, – abejingai tarstelėjo ir dėjosi ketinantis grįžti į biurą.

– Ką reiškia „nereikia“? Vos prieš valandėlę alpot dėl jo! – suriko Metas, bet žmogėnas nė nekrūptelėjo. Nepasikeitė ir jo veidas.

Reikėjo tartis man, pamanė Elena. Nebūčiau dėl vieno žodžio pradėjusi karo, o dabar jau per vėlu. Ji pamėgino nukreipti dėmesį nuo vyrų balsų ir ėmė apžiūrinėti sukiužusius automobilius aikštelėje. Ant kiekvieno priekinio stiklo buvo užkišta po dulkiną lapelį: 10 procentų kalėdinė nuolaida! – lengva gauti kreditą! – švarus! – ypatingas: priklausė senutei! – nebūtina mokėti grynaisiais! – išmėgink! Ji nuogąstavo galinti bet kurią akimirką apsipilti ašaromis.

– Čia tokios mašinos nepaklausios, – bejausmiu balsu aiškino pardavėjas. – Kas gi ją pirktų?

– Gal išprotėjot! Dėl šio automobilio čia plūste suplūs klientai. Juk tai... juk tai puikiausia reklama! Geresnė nei violetinis hipopotamas ana ten.

– Tai ne hipopotamas, o dramblys.

– Kas supras, jei jis pusiau išsileidęs?

Aikštelės savininkas oriai nustypino apžiūrėti jaguaro.

– Ne visai naujas. Nuvažiavęs per daug kilometrų.

– Pirktas vos prieš dvi savaites.

– Tikrai? Po poros savaičių gamintojai pradės reklamuoti naujus jaguarus. – Pardavėjas mostelėjo ranka į milžinišką savaeigę Elenos rožę. – Atgyvena.

– Atgyvena!

– Taip. Toks didžiulis automobilis tik ryja degalus...

– Jis taupesnis už hibridinį!..

– Manot, žmonės tai žino? Jie pamatys ir...

– Klausykit, galėčiau šią mašiną nuvaryti kur nors kitur...

– Ir varyk. Nekeisiu jo nė į vieną automobilį iš savo aikštelės!

– Iškeisit į du.

Naujas balsas sklido Metui ir Elenai už nugaros, ir prekeivis išpūtė akis, lyg išvydęs vaiduoklį.

Elena atsigręžusi sutiko neperprantamą Deimono žvilgsnį. Ray-Bans akinius jis buvo pasikabinęs ant marškinėlių, stovėjo rankas susinėręs už nugaros ir įdėmiai žiūrėjo į perpardavėją.

Praslinko kelios akimirkos, o tada...

– Tas... sidabrinis Prius stovi gale, dešiniame kampe. Po tentu, – lėtai ištarė pardavėjas apdujusiu veidu – atsakė į balsiai neištartą klausimą. – Aš... jus ten palydėsiu, – pridūrė prie veido derančiu balsu.

– Paimk raktelius. Leisk vaikinui jį išmėginti, – paliepė Deimonas, ir savininkas paplekšnojo per raktų pakabuką prie diržo, paskui į nieką nežiūrėdamas žingtelėjo pirmyn.

Elena atsigręžė į Deimoną.

– Turbūt paklausei jo, kuris automobilis aikštelėje geriausias?

– Pataisyk į „mažiausiai atgrasus“ ir būsi teisi, – atsakė Deimonas ir vos akimirksnį akinamai nusišypsojo; šypsena kaipmat dingo.

– Bet, Deimonai, kam du automobiliai? Suprantu, taip sąžiningiau ir visa kita, bet ką darysim su kita mašina?

– Važiuosim vilkstine, – paaiškino jis.

– Ak, ne. – Vis dėlto net Elena suprato, kad tai būtų visai neblogai – ypač po derybų dėl slenkamojo vairavimo grafiko. Elena atsiduso. – Na, jei Metas sutiks...

– Mėmė sutiks. – Deimonas trumpą – labai trumpą – akimirką atrodė nekaltas kaip angelas.

– Ką ten turi už nugaros? – paklausė Elena, nusprendusi nebekamantinėti, ką Deimonas ketina padaryti Metui.

Jis vėl nusišypsojo, bet šis šypsnys atrodė keistas, kryptelėjo tik lūpų kamputis. Paskui Deimonas atkišo dešinę ranką, joje laikė nuostabiausią rožę, kokią tik Elenai gyvenime teko matyti.

Ji buvo paties tamsiausio raudonio, bet be menkiausio violetinio atspalvio – tik aksominės burgundiško vyno spalvos – ir prasiskleidusi visu grožiu. Žiedlapiai atrodė lyg pliušiniai, o ryškiai žalias stiebas su vos keliais retais švelniais lapeliais buvo maždaug penkiasdešimties centimetrų ilgio, tiesus kaip liniuotė.

Elena ryžtingai sunėrė rankas už nugaros. Deimonas ne iš sentimentaliųjų – net vaidindamas savojoje „Nakties princesės“ muilo operoje. Tikriausiai rožė kaip nors susijusi su jų kelione.

– Nepatinka? – paklausė jis. Galbūt Elena tik įsivaizdavo, bet jo balsas atrodė bemaž nusivylęs.

– Žinoma, patinka. Kam ji?

Deimonas atšlijo.

– Tau, princese, – atsakė lyg ir įsižeidęs. – Nesijaudink, aš jos nepavogiau.

Ne – jis nebūtų jos vogęs. Ji puikiai žinojo, kaip jis gavo šią rožę... bet ši atrodė tokia graži...

Elenai vis dar neimant rožės, Deimonas ją pakėlė ir šaltais, švelniais kaip šilkas žiedlapiais paglostė jai skruostą.

Elena suvirpėjo.

– Deimonai, baik, – burbtelėjo, bet, regis, negalėjo atsitraukti.

Deimonas nesiliovė. Vėsiais, tyliai šiugždančiais žiedlapiais perbraukė per kitą veido pusę. Elena nejučia giliai įkvėpė, bet užuodė visai ne rožių kvapą. Gėlė tarsi kvepėjo tamsut tamsutėliu vynu, senoviniu ir aromatingu, nuo tokio ji kadaise išsyk apsvaigo. Pasigėrė nuo Juodosios magijos ir nuo savo pačios svaigaus džiaugsmo, kad... gali būti su Deimonu.

Bet ten nebuvau tikroji aš, paprieštaravo baugštus balselis galvoje. Juk aš myliu Stefaną. O Deimoną... aš noriu... aš noriu...

– Tave domina, kodėl paėmiau kaip tik šią rožę? – tyliai paklausė Deimonas, ir jo balsas susipynė su Elenos prisiminimais. – Dėl jos vardo. Ši gėlė vadinasi Juodoji magija.

– Taip, – paprastai ištarė Elena. Ji tai suprato, dar Deimonui nepasakius. Vienintelis tinkamas šitai rožei vardas.

Deimonas ją pabučiavo rožės žiedu – nubrėžė ant skruosto ratuką ir bakstelėjo. Tvirtesni vidurio žiedlapiai spustelėjo odą, išoriniai tik paglostė.

Elena jautėsi gerokai apkvaitusi. Jau buvo šilta ir drėgna; kaip rožė gali būti tokia vėsi? Dabar išoriniai lapeliai braukė jai per lūpas, ir ji norėjo sušukti „ne“, bet žodis tarsi užstrigo gerklėje.

Rodos, lyg būtų grįžusi į tas dienas, kai pirmą kartą sutiko Deimoną, kai jis jos siekė. O ji, dar nežinodama jo vardo, vos nepasibučiavo...

Nuo to laiko Deimonas neapsigalvojo. Elena miglotai prisiminė tai jau pirmiau apmąsčiusi. Jis tik keičia kitus, nesikeisdamas pats.

O aš pasikeičiau, suprato Elena ir staiga pasijuto taip, lyg stovėtų ant slankiojo smėlio. Nuo to laiko labai pasikeičiau. Tiek, kad Deimono širdyje įžiūriu, ko nė nenumaniau esant: ne tik laukines, tamsias, piktas kerteles, bet ir švelnumą. Garbingumą ir padorumą, paslėptus giliai širdyje, kaip aukso gysleles akmenyje.

Turiu jam padėti, nutarė ji. Turiu jam kaip nors padėti – ir tam mažam prie akmens prirakintam berniukui.

Šios mintys lėtai vilnijo galvoje, tarytum atskirtoje nuo kūno. Elena taip užsigalvojo, kad nebejautė savęs, ir tik dabar suvokė, kaip arti Deimonas. Ji stovėjo atsirėmusi į liūdną sukrypusį automobilį. Deimonas kalbėjo linksmai, bet buvo justi ir rimta gaidelė.

– Bučinys už rožę? – paklausė jis. – Ji išties vadinama Juodąja magija ir aš tikrai ją įsigijau sąžiningai. Jos vardas buvo... jos vardas...

Deimonas nutilo, akimirką atrodė nepaprastai suglumęs. Paskui nusišypsojo – tai buvo kario šypsena, nušvietusi veidą taip trumpai, kad galėjai manyti, jog tau pasivaideno. Elena nujautė bėdą. Žinoma, Deimonas vis dar niekaip neįsiminė Meto vardo, bet jai dar neteko girdėti, kad būtų užmiršęs merginos vardą, kai išties norėjo jį prisiminti. Juolab kad vos prieš kelias minutes buvo gėręs tos merginos kraujo.

Ir vėl Šiničis? – svarstė Elena. Ar jis vis dar vagia Deimono prisiminimus – žinoma, tik ryškiausius? Labiausiai jaudinančius, gerus ir blogus? Ji suprato, kad ir Deimonas galvoja tą patį. Juodos jo akys liepsnojo. Deimonas siuto, ir tas įsiūtis darė jį pažeidžiamą.

Elena daug negalvodama uždėjo rankas jam ant dilbių. Nekreipė dėmesio į rožę net tada, kai Deimonas ja brūkštelėjo per skruostikaulio linkį. Stengėsi kalbėti ramiai.

– Deimonai, ką darysim?

Štai tada ir atėjo Metas. Tiesą sakant, bėgte atbėgo. Prasibrovęs per automobilių labirintą, aplėkęs baltą visureigį nuleista padanga jis sušuko:

– Ei, žmonės, tas Prius...

Tada nustėro.

Elena suprato, ką jis regi: Deimoną, glostantį rože, ir ją, galima sakyti, jį apkabinusią. Ji paleido Deimono rankas, bet negalėjo atšlyti – neleido už nugaros stovintis automobilis.

– Metai... – prabilo Elena, bet jos balsas tuoj užlūžo. Ji ketino pasakyti: „Viskas vyko ne taip, kaip tau atrodo. Mudu nesiglėbesčiavom. Aš jo net nepaliečiau.“ Vis dėlto kai kas įvyko. Deimonas jai tapo svarbus; ji stengėsi prie jo prasibrauti...

Ši sukrečianti mintis vis sukosi galvoje, vėrė kaip saulės šviesa neapsaugotą vampyro kūną.

Deimonas jai svarbus.

Tikrai svarbus. Paprastai sunku su juo būti, mat jie daug kuo panašūs. Užsispyrę, siekiantys savo, aistringi, nekantrūs...

Juodu su Deimonu panašūs.

Eleną krėtė šiurpas, jai darėsi silpna. Džiaugėsi galėdama atsiremti į automobilį sau už nugaros, nors nuo jo susitepė drabužius.

Aš myliu Stefaną, bemaž isteriškai mąstė ji. Jį vienintelį. Bet be Deimono jo nesurasiu. O Deimonas mano akyse gali subyrėti.

Visą tą laiką Elena žvelgė į Metą ašarų sklidinomis akimis. Ji sumirksėjo, bet ašaros neišriedėjo, atkakliai laikėsi už blakstienų.

– Metai... – sušnabždėjo ji.

Metas nieko neištarė. Ir nereikėjo. Jo veide atsispindėjo nuostaba, virstanti dar kai kuo – tokio Meto, žvelgiančio į ją, Elena dar nebuvo mačiusi.

Tai atrodė lyg koks susvetimėjimas, visiškas atstūmimas, saitų nutraukimas.

– Metai, ne... – bet pasigirdo tik kuždesys.

Paskui, jos nuostabai, prabilo Deimonas.

– Juk žinai, kad kaltas aš, ką? Vargu ar gali kaltinti merginą, kad bandė apsiginti. – Elena dirstelėjo į savo bepradedančias drebėti rankas. Deimonas aiškino toliau: – Žinai, kad dėl visko kaltas aš. Elena nieku gyvu...

Tada ji susigaudė – Deimonas bando paveikti Metą.

– Ne! – Ji staiga čiupo Deimoną ir papurtė. – Nedaryk to! Tik ne Metui!

Juodos į ją žvelgiančios akys tikrai neatrodė kaip gerbėjo. Deimonui buvo sukliudyta panaudoti Galią. Jei tai būtų padaręs kas nors kitas, iš jo būtų likusi tik riebalų dėmelė ant žemės.

– Aš tave gelbsčiu, – šaltai pasakė jis. – Nenori?

Elena dvejojo. Jei tik vienintelį kartą, jei tik Meto labui...

Kažkas jos viduje tarsi suvilnijo. Ji kiek įmanydama stengėsi neišleisti savo auros.

– Daugiau to nemėgink su manim, – tarė Elena tyliu, bet lediniu balsu. – Nedrįsk daugiau manęs veikti! Ir palik ramybėj Metą!

Be galo tamsiose Deimono akyse šmėkštelėjo kažkas panašaus į pagarbą – ir dingo, jai nespėjus kaip reikiant suvokti. Kai jis vėl prabilo, nebeatrodė toks tolimas.

– Gerai, – linktelėjo Metui. – Kokios dabar žaidimo taisyklės? Sakyk tu.

Metas prabilo lėtai, nežiūrėdamas nė į vieną, išraudęs, bet mirtinai ramus.

– Noriu pasakyti, kad Prius visai neblogas. Pardavėjas turi dar vieną geros būklės. Taigi galim pasiimti ir du automobilius.

– Tada važiuosim vienas paskui kitą, ir jei kas nors seks, išsiskirsim! Jie nežinos, katrą sekti.

Įprastinėmis aplinkybėmis Elena būtų Metą už tai apkabinusi. Bet vaikinas buvo nudūręs akis į žemę, ir tai, ko gero, išėjo tik į naudą, nes Deimonas užsimerkęs kraipė galvą, lyg negalėdamas patikėti girdįs tokią nesąmonę.

Taigi, suprato ji. Jie seka paskui mano – arba Deimono – aurą. Nesuklaidinsim jų vienodomis mašinomis, nebent turėtume ir vienodas auras.

Vadinasi, jai reikėtų visą kelią važiuoti su Metu. Bet Deimonas nė už ką nesutiktų. O jis jai reikalingas, kad nuvestų pas mylimąjį, vienintelį tikrą draugą – Stefaną.

– Aš paimsiu prastesnį, – nekreipdamas į ją dėmesio Metas tarėsi su Deimonu. – Esu pratęs prie kledarų. Jau sutariau su prekeiviu. Laikas keliauti. – Jis vis dar kreipėsi tik į Deimoną. – Turi man pasakyti, kur vykstam. Galbūt teks išsiskirti.

Deimonas ilgai tylėjo. Paskui šiurkščiai atrėžė:

– Iš pradžių į Sedoną Arizonoje.

Metas pasibaisėjęs žvilgtelėjo į jį.

– Ten, kur pilna Naujojo amžiaus pakvaišėlių? Gal juokauji?

– Sakau, pirmiausia į Sedoną. Aplink miestą vien tyrai ir uolos. Ten labai lengva... paklysti. – Spindinti Deimono šypsena akimirksniu užgeso. – Apsistosim „Kadagyne“, poilsiavietėje prie šiaurinio 89A greitkelio, – nedvejodamas pridūrė jis.

– Supratau, – atsakė Metas. Elena jo veide neįžiūrėjo jokių jausmų, bet aura liepsnojo raudonai.

– Metai, – prašneko ji, – turėtume susitikti kas vakarą, tad jei sektum iš paskos... – Ji nutilo ir staigiai įkvėpė.

Metas jau buvo nusigręžęs. Elenai kalbant, nė negrįžtelėjo ir netaręs nė žodžio nuėjo.

Nė nedirstelėdamas per petį.

7

Eleną pažadino nekantrus Deimono bilsnojimas į Prius langą. Ji, jau apsirengusi, glaudė prie savęs dienoraštį. Nuo vakar Metas buvo juos palikęs.

– Ar visą naktį taip miegojai? – nužiūrinėdamas akis trinančią Eleną pasiteiravo Deimonas. Kaip visada atrodė nepriekaištingai apsirengęs – žinoma, juodai. Karštis ir drėgmė Deimono neveikė. – Aš jau papusryčiavau, – sėsdamasis vairuotojo vieton, tarstelėjo jis. – Ir atnešiau tau šitai.

Šitai pasirodė esąs polistirolinis puodukas su garuojančia kava – dėkinga Elena jį sugriebė lyg kokią taurę Juodosios magijos vyno – ir popierinis maišelis su spurgomis. Ne patys maistingiausi pusryčiai, bet Elenai žūtbūt reikėjo kofeino ir cukraus.

– Man reikės kur nors sustoti, – perspėjo Elena Deimoną, ramiai vairuojantį automobilį. – Persirengti, nusiprausti ir panašiai.

Jie traukė tiesiai į vakarus, ta pačia kryptimi, kurią Elena vakar vakare išsiaiškino tyrinėdama žemėlapį internete. Paveikslėlis jos mobiliajame atitiko Prius navigacijos sistemos rodmenis. Abiejuose buvo matyti, kad Sedona Arizonos valstijoje yra beveik iškart į šoną nuo kaimo keliuko Arkanzase, kuriame nakčiai buvo sustojęs Deimonas. Bet netrukus Deimonas pasuko į pietus aplinkkeliu, kad supainiotų persekiotojus – o gal dėl kitos priežasties. Kol rado, kur sustoti, Elenos pūslė vos neplyšo. Ji nesivaržydama pusę valandos praleido tualete, kiek galėdama apsiprausė šaltu vandeniu, nusišluostė popieriniais rankšluosčiais, išsišukavo plaukus, persimovė švarius džinsus ir persirengė baltą palaidinę, surištą priekyje kaip korsetas. Juk snaudžiant gali tekti vėl išeiti iš savo kūno ir susitikti su Stefanu.

Ji visai nenorėjo galvoti, kad, pabėgus Metui, liko viena su Deimonu, nesutramdomu vampyru, ir juodu keliauja per patį Jungtinių Valstijų vidurį tiesiogine prasme į kitą pasaulį.

Elenai galiausiai išėjus iš tualeto, Deimono veidas atrodė šaltas, be jokios išraiškos – nors ji pastebėjo, kad vampyras neskubiai apmetė ją žvilgsniu.

Po velnių, mintyse nusikeikė Elena. Palikau dienoraštį automobilyje.

Ji žinojo, kad Deimonas jį perskaitė, lyg būtų mačiusi savo akimis, ir džiaugėsi, kad neaprašė, kaip palikusi savo kūną aplankė Stefaną. Nors tikėjo, kad Deimonas irgi trokšta išvaduoti brolį – jei nebūtų tikėjusi, nebūtų sėdėjusi su juo viename automobilyje, – bet juto, jog jam geriau nežinoti, kad buvo ten nukakusi pirmiau už jį. Deimonui, kaip ir jai, patiko būti už viską atsakingam. Jis su džiaugsmu paveikdavo visus policininkus, stabdančius dėl siaubingo greičio viršijimo.

Bet šiandien vaikinas atrodė nekantrus, kitoks nei įprastai. Elena iš patirties žinojo, kad Deimonas, jei tik norėdavo, būdavo puikus pakeleivis, pasakodavo nešvankias istorijas ir skaldydavo pokštus – net rimčiausi ir tyliausi keliautojai nenorom imdavo kvatotis.

O šiandien jis net neatsakinėjo į Elenos klausimus, juolab nesijuokė iš jos anekdotų. Vienintelį kartą, jai pamėginus švelniai paliesti Deimonui ranką, jis atitraukė ją, tarsi Elenos pirštai būtų galėję sugadinti juodą odinę striukę.

Še tau, kad nori, prislėgta pamanė ji. Atrėmė galvą į langą ir ėmė žiopsoti į visiškai vienodus vaizdus. Mintys klajojo.

Kur dabar Metas? Važiuoja priekyje ar iš paskos? Ar naktį pailsėjo? Ar šiuo metu darda per Teksasą? Ar gerai pavalgė? Elena sumirksėjo, kad išriedėtų ašaros – jos kaskart susitvenkdavo, vos tik prisiminus, kaip jis nuėjo nė neatsigręžęs.

Elena iš prigimties turėjo vadybininkės gyslelę. Gebėjo bemaž viską paversti į gera, jei tik bendraudavo su normaliais, sveiko proto žmonėmis. O tvarkytis su vaikinais buvo jos specialybė. Ji vadovaudavo jiems – valdydavo juos – jau nuo pirmos klasės. Bet jau maždaug pustrečios savaitės, nuo tada, kai prisikėlė iš numirusių, kai grįžo iš dvasių pasaulio, kurio neprisiminė, ji nebenorėjo jų valdyti.

Tuo jai patiko Stefanas. Kai tik Elenai pavyko įveikti jo instinktą laikytis atokiau nuo visko, kas brangu, visiškai nebereikėjo jam vadovauti. Nebuvo jokio reikalo rūpintis Stefanu, jis tik labai švelniai užsimindavo apie savo norus – taip Elena tapo vampyrų žinove. Išmoko juos ne medžioti ar žudyti, o saugiai mylėti. Elena žinojo, kada laikas kąsti ar leistis įkandamai, kada liautis, kaip išlikti žmogumi.

Išskyrus šias smulkmenas, jai nė nekilo noro valdyti Stefaną. Ji paprasčiausiai norėjo būti su juo. Visa kita išsispręsdavo savaime.

Elena būtų galėjusi gyventi be Stefano – ji taip manė. Bet be Mereditės ir Bonės būtų jautusis lyg be rankų, o be Stefano – lyg netekusi širdies. Jis buvo jos Didžiojo Šokio partneris, jai lygus priešininkas, jos mylimasis, mylintis pačiu tyriausiu būdu. Antroji šventų jos gyvenimo slėpinių pusė.

Anąnakt jį pamačiusi, net jei tai buvo sapnas, – Elena nenorėjo to pripažinti, – ji taip jo ilgėjosi, kad net širdis tvinksėjo iš skausmo. Skausmas atrodė toks stiprus, kad ji vos galėjo išsėdėti ir apie tai galvoti. Nedaug trūko, ir būtų išprotėjusi, ėmusi šaukti ant Deimono, kad važiuotų greičiau. Tuomet, be abejo, abu pakliūtų į avariją, o žūti Elena nenorėjo.

Pietų jie sustojo kažkokiame bevardžiame miestelyje. Ji nesijautė alkana, o Deimonas visą pertrauką praleido paukščio pavidalu. Kažkodėl Eleną tai siutino.

Juodviem vėl susėdus važiuoti, automobilyje tvyrojo tokia įtampa, kad Elenai į galvą nenorom lindo banali frazė – šią būseną galėtum raikyti net ne peiliu, o sulankstyta servetėle.

Kaip tik tada ji susigaudė, kas tai per įtampa.

Vienintelis Deimoną gelbstintis dalykas buvo išdidumas.

Jis žinojo, kad Elena viską išsiaiškino. Ji liovėsi mėginusi jį paliesti ar prakalbinti. Ir tai buvo gerai.

Jis neturėtų taip jaustis. Vampyrai merginų trokšta dėl baltų kaklų, o pagal Deimono grožio sampratą visas donoras turi atitikti tam tikrus reikalavimus. Žmogaus didumo Elenos aura bylojo apie merginos kraujyje slypinčią nepakartojamą gyvybinę galią. Deimono reakcija į ją buvo nevalinga. Jis jau apie penkis šimtus metų šitaip negalvojo apie jokią merginą. Vampyrai to negeba.

O dabar Deimonas tai gebėjo. Kuo arčiau buvo Elena, kuo stipresnę jos aurą juto aplink save, tuo sunkiau tvardėsi.

Dėkui visiems pragaro velniams, jo išdidumas buvo stipresnis už geismą. Deimonas niekada gyvenime nieko neprašė. Už išgertą žmonių kraują mokėjo sava valiuta: malonumais, fantazijomis ir sapnais. Bet Elenai nereikėjo fantazijų, ji nenorėjo sapnų.

Netroško jo.

Ji geidė Stefano. O Deimono išdidumas neleido prašyti vienintelio norimo dalyko, kaip ir pasiimti jį be leidimo... jis taip vylėsi.

Vos prieš kelias dienas Deimonas tebuvo tuščias kiaukutas, jo kūnas virtęs kicunių marionete. Dvyniai jį vertė skaudinti Eleną taip, kad dabar tai prisimindamas jis net gūžėsi. Andai Deimonas neegzistavo kaip asmenybė, jo kūnas tebuvo Šiničio žaislas. Nors pačiam tai atrodė neįtikima, Šiničis buvo taip jį užvaldęs, kad tasai kiaukutas klausė kiekvieno įsakymo: kankino Eleną, gal net būtų nužudęs.

Kokia prasmė tuo netikėti, tvirtinti, kad tai netiesa. Tai buvo tiesa. Tai įvyko. Šiničis kur kas geriau už jį geba valdyti mintis, be to, kicunės, skirtingai negu vampyrai, neabejingi gražioms merginoms – juos traukia ne tik jų kaklas. Ir dar paaiškėjo, kad Šiničis yra sadistas. Jam patinka skausmas, kitaip tariant, patinka skaudinti kitą.

Deimonas negalėjo paneigti praeities ir nesiliovė stebėjęsis, kad nepabudo ir nesutrukdė Šiničiui skriausti Elenos. Tik nebuvo kam pabusti – nebeliko pačios jo esybės. Jei atoki proto kertelė vis dar apraudojo padarytą blogį, Deimonui sekėsi nuo jos atsiriboti. Jis neketino eikvoti laiko apgailestavimams, jam buvo svarbiau valdyti ateitį. Daugiau to nenutiks – verčiau jau jis žūtų.

Bet labiausiai Deimonas nesuprato, kodėl Elena jį vis spaudžia. Elgiasi taip, lyg pasitikėtų. Iš visų žmonių pasaulyje turi daugiausia teisių nekęsti, kaltinamai besti į jį pirštu. Bet nė karto to nepadarė. Niekada piktai nepažvelgė į jį savo tamsiai mėlynomis auksu nutaškytomis akimis. Regis, ji vienintelė supranta, kad šitaip apsėstas malachų valdovo Šiničio žmogus neturi, iš ko rinktis – jo tiesiog nebėra.

Galbūt todėl, kad ji iš Deimono ištraukė malacho sukurtą padarą – tvinkčiojantį albinosą, kitą jame tūnojusį kūną. Deimonas numalšino drebulį. Jis tai žino tik todėl, kad Šiničis teikėsi draugiškai priminti, o šiaip atėmė visus Deimono prisiminimus nuo tada, kai juodu, kicunė ir vampyras, susitiko Sengirėje.

Deimonas apsidžiaugė, kai neliko prisiminimų. Nuo tos akimirkos, kai jo akys pažvelgė į besijuokiančias auksines lapės-dvasios akis, gyvenimas tapo apnuodytas.

O dabar... dabar jis atsidūrė su Elena vidur tyrų, tarp retai išsidėsčiusių miestelių. Juodu vienui vieni, ir Deimonas beviltiškai trokšta iš Elenos to, ko geidžia kiekvienas jos sutiktas vaikinas.

Blogiausia, kad žavios merginos, neištikimos merginos, galima sakyti, yra Deimono egzistavimo tikslas. Tai išties vienintelė priežastis, dėl kurios jam pavyko pragyventi pastarąją pusę tūkstantmečio. Ir vis dėlto jis žino, kad nevalia, nieku gyvu nevalia prasidėti su mergina, kuri jam panaši į brangakmenį, gulintį ant žmonijos mėšlo krūvos.

Žiūrint iš šalies, Deimonas atrodė kuo puikiausiai susitvardęs, šaltas ir tikslus, atsainus ir abejingas.

O iš tiesų kraustėsi iš proto.

Tą vakarą, pasirūpinęs, kad Elena turėtų maisto ir vandens, saugiai užrakinęs ją Prius, Deimonas iššaukė drėgną rūką ir ėmėsi kurti patį stipriausią skydą. Apie jį turėtų sužinoti visi Nakties broliai ir seserys, jei netyčia prieitų prie automobilio: Deimonas sumedžiotų kiekvieną, kas tik sutrikdytų merginos poilsį, ir gyvam nudirtų kailį... o paskui iš tikrųjų nubaustų kaltininką. Jis varno pavidalu paskrido keletą kilometrų į pietus, susirado naktinį klubą, kuriame gauja vilkolakių girtuokliavo su keliomis žaviomis barmenėmis, tada visą naktį siautėjo ir siurbė kraują.

Bet to neužteko, kad prasiblaškytų, – nė iš tolo neužteko. Anksti rytą grįžęs jis pastebėjo, kad skydas suskaldytas į šipulius. Dar nespėjęs išsigąsti susigaudė, kad Elena pati jį sulaužė iš vidaus. O jis to nepajuto todėl, kad jos ketinimai buvo taikūs, o širdis nekalta.

Paskui pasirodė ir pati Elena, užlipo upelio krantu; atrodė švari ir gaivi. Ją išvydęs Deimonas prarado žadą. Jį pribloškė merginos grakštumas, grožis, nepakeliamas artumas. Jis užuodė švariai nupraustą odą ir nejučia traukė tą nepakartojamą kvapą be paliovos.

Neišmanė, kaip reikės dar vieną dieną tai ištverti.

Staiga į galvą šovė mintis.

– Norėtum išmokti valdyti savo aurą? – Elenai pro šalį einant prie automobilio, paklausė jis.

Ji pašnairavo į jį.

– Taigi nusprendei vėl su manim šnekėtis. Ar turėčiau nukeipti iš laimės?

– Na... būtų neblogai...

– Nejaugi? – griežtai paklausė ji, ir Deimonas suprato neįvertinęs audros, kylančios šios grėsmingos merginos viduje.

– Ne. Aš kalbu rimtai. – Jis įsmeigė į ją tamsias akis.

– Žinau. Pasiūlysi man virsti vampyre, kad suvaldyčiau savo Galias.

– Ne, ne, ne. Tai visai nesusiję su vampyrais.

Deimonas neketino leistis į ginčą, ir tai tikriausiai padarė Elenai įspūdį, nes galop ji paklausė:

– Na, tai kaip tai daroma?

– Tau reikės priversti Galią tekėti. Kraujas srūva, tiesa? Galia irgi gali srūti. Net žmonės daugybę šimtmečių tai žino, šią Galią jie vadina gyvybine jėga, či arba ki. Dabar tavo Galia paprasčiausiai išsisklaido ore. Tai aura. Jei priversi srūti, galėsi jos sukaupti labai daug, be to, tapsi ne tokia pastebima.

Elena išties susižavėjo.

– Kodėl nesakei anksčiau?

Nes esu kvailys, pamanė Deimonas, – juk vampyrams tai įgimta, kaip tau alsuoti. Bet nerausdamas sumelavo:

– Norint tai atlikti, reikia pasiekti tam tikrą lygį.

– Ar dabar tai gebėčiau?

– Ko gero, taip. – Deimonas savo balsui suteikė abejonės gaidelę.

Žinoma, Elena dėl to tik tvirčiau pasiryžo.

– Parodyk man! – paprašė ji.

– Dabar pat? – Deimonas apsižvalgė. – Kas nors gali važiuoti pro šalį...

– Mes toli nuo kelio. Ak, Deimonai, būk geras! Meldžiu! – Elena pažvelgė į Deimoną tomis didelėmis mėlynomis akimis, kurioms neatsispirtų dauguma vyrų. Dar kartą pabandė paliesti jam ranką, bet, Deimonui atsitraukus, kalbėjo toliau: – Aš labai noriu tai gebėti. Galėtum mane pamokyti. Tik kartą parodyk, paskui tobulinsiuosi pati.

Deimonas pažvelgė į savo ranką ir pajuto nykstant gerus norus bei valią. Ir kaip jai tai pavyksta?

– Gerai. – Jis atsiduso. Šioje planetėlėje mažiausiai trys ar keturi milijardai žmonių bet ką atiduotų, kad galėtų būti su šia šilta, uolia, jausminga Elena Gilbert. Bėda ta, kad ši laimė tenka jam – bet Elenai jis nė velnio nerūpi.

Žinoma, ne. Ji turi savo brangųjį Stefaną. Na, jis pažiūrės, ar jo princesė liks tokia pat, kai – jeigu – jai pavyks išlaisvinti Stefaną ir gyvą išgabenti iš ten, kur link jie dabar keliauja.

Dabar Deimonas susikaupė, kad balsas, veidas ir aura išliktų bejausmiai. Jis to buvo mokęsis – vos penkis šimtmečius, bet ne veltui.

– Pirmiausia turiu surasti vietą, – pasakė jai. Girdėjo, kad jo balsas nešiltas – ne šiaip bejausmis, bet išties šaltas.

Elena nė nemirktelėjo. Ji irgi gebėjo būti bejausmė. Netgi mėlynos akys, regis, įgavo šerkšno spindesį.

– Gerai. Kur ji?

– Prie širdies, truputį į kairę.

Jis palietė Elenai krūtinkaulį, tada patraukė pirštus į kairę.

Ji stengėsi numalšinti ir įtampą, ir drebulį. Deimonas ieškojo vietos, kur virš kaulo minkštesni audiniai, ir diduma žmonių mano ten esant širdį, nes toje vietoje girdi ją plakant. Turėtų būti kažkur čia... Štai...

– Dabar priversiu tavo Galią tekėti vieną ar du ratus. Kai to išmoksi pati, būsi pasirengusi slėpti savo aurą.

– Kaip aš tai sužinosiu?

– Patikėk, pajusi.

Deimonas nenorėjo, kad ji klausinėtų, tad paprasčiausiai atkišo ranką – nelietė nei Elenos kūno, nei drabužių – ir suderino jos gyvybinę jėgą su savąja. Štai. Dabar prasidės vyksmas. Jis žinojo, ką pajus Elena: tarytum elektros šoką – ten, kur jis iš pradžių prisilietė – ir spėriai po visą kūną sklindančią šilumą. Paskui greitą pojūčių seką, jam sukeliant Galios tekėjimą aukštyn, į akis ir ausis, – ji turėtų pajusti daug geriau reginti ir girdinti, – paskui žemyn, stuburu, iki pirštų galiukų. Tuomet pagreitės jos širdies tvinksniai, delnai atrodys lyg įelektrinti. Galia vėl grįš per rankas, nusileis šonais, sukeldama drebulį. Galiausiai nutekės nuostabiomis kojomis iki pat pėdų, ji pajus ją kulnuose, susiries kojų pirštai. Paskui energija grįš ten, iš kur pradėjo tekėti: prie širdies.

Jis išgirdo, kaip Elena, patyrusi smūgį, aiktelėjo, jos širdis ėmė plastėti, o blakstienos suvirpėjo, mat pasaulis staiga tapo daug šviesesnis; vyzdžiai išsiplėtė, lyg ji būtų įsimylėjusi, kūnas įsitempė, kai žolėje tylutėliai krebžtelėjo kažkoks graužikas – pirmiau, kol nebuvo atkreipusi Galios srauto į ausis, ji to nieku gyvu nebūtų išgirdusi. Deimonas pakartojo tai dar sykį, kad Elena geriau pajustų, tada ją paleido.

Elena iš nuovargio šnopavo – o juk energiją eikvojo jis.

– Aš niekada... nepajėgsiu... to pati viena, – išlemeno ji.

– Kurį laiką pasimiklinusi pajėgsi. O kai tai pavyks, galėsi valdyti visą savo Galią.

– Jei taip... sakai. – Elena stovėjo užsimerkusi, blakstienos gulė ant skruostų tamsiais pusmėnuliais. Buvo matyti, kad ji pasiekė galimybių ribą. Deimonas pajuto pagundą prisitraukti ją artyn, bet susivaldė. Elena aiškiai pranešė nenorinti su juo glėbesčiuotis.

Kažin, kiek vaikinų ji neatstūmė, staiga karčiai pamanė Deimonas. Tai mažumėlę nustebino ir jį patį – tas kartėlis. Kas jam darbo, kiek vaikinų turėjo Eleną? Kai jis pavers ją savo Tamsos princese, juodu abu trauks medžioti žmonių – kartais drauge, kartais atskirai. Tada Deimonas jai nepavyduliaus. Ko jam sukti galvą, kiek meilės nuotykių ji patyrė?

Tad apimtas kartėlio ir pykčio jis visiškai šaltai atsakė:

– Sakau, kad pajėgsi. Bet treniruokis viena.

Automobilyje Deimonas vis dar niršo ant Elenos, nors tai buvo nelengva – ji pasirodė esanti ideali pakeleivė. Neplepėjo, nebandė niūniuoti arba – ačiū fortūnai – pritarti radijui, nekramtė gumos ir nerūkė, nemokė vairuoti, neprašė per dažnai stabčioti ir niekada neklausinėjo: „Ar dar toli?“

Tiesą sakant, kiekvienam, vyrui ar moteriai, būtų buvę sunku ilgai niršti ant Elenos Gilbert. Ji neatrodė nei per daug energinga kaip Bonė, nei per daug rimta kaip Mereditė. Tiesiog buvo miela, ir tai atsvėrė guvų, veiklų, nuolat kuriantį planus jos protą. Gebėjimu atjausti Elena atlygindavo už savo pačios pripažįstamą egotizmą. Buvo ganėtinai padūkusi, tad niekas jos nebūtų pavadinęs normalia. Nepaprastai ištikima draugams, tokia atlaidi, kad beveik nė vieno nelaikė savo priešu – išskyrus kicunes ir Senuosius vampyrus. Nuoširdi, atvira ir mylinti. Be abejo, turėjo ir tamsiąją pusę, draugų paprastai vadinamą laukine prigimtimi, bet Deimonas žinojo, ką iš tiesų tai reiškia. Toji jos pusė buvo atsvara naivumui, švelnumui ir sąžiningumui. Jis aiškiai suprato, kad pastarųjų Elenos savybių jam nereikia, ypač dabar.

Ak, tiesa... Elena Gilbert dar ir tokia žavi, kad visi neigiami bruožai taptų nereikšmingi.

O dabar jis leido sau niršti: buvo palyginti stiprios valios, tad dažniausiai pasirinkdavo nuotaiką, deramą arba ne, ir ją palaikydavo. Nekreipė dėmesio į Elenos mėginimus užmegzti pokalbį, ir galop ji pasidavė. Jis vis galvojo apie tuzinus vaikinų ir vyrų, su kuriais tikriausiai buvo sugulusi ši nuostabi mergina. Žinojo, kad tada, kai jos visos dar draugavo, Elena, Karolina ir Mereditė buvo „vyresnės“ ketveriukės narės, o mažylė Bonė – „jaunėlė“. Ši buvo laikoma pernelyg naivi, tad į grupę galutinai nepriimta.

Tai kodėl gi jis vis dar su Elena, irzliai paklausė savęs Deimonas. Akimirką susimąstė: gal Šiničis ne tik atima iš jo prisiminimus, bet ir valdo jį?

Ar Stefanas kada nors suko galvą dėl jos praeities – juolab kad buvęs vaikinas – Mėmė – vis dar sukiojosi aplink, pasiryžęs gyvastį už ją atiduoti? Tikriausiai ne, antraip būtų tai uždraudęs – bet kaipgi Stefanas galėtų drausti, ko Elena nori? Deimonas matydavo, kaip susiduria kiekvieno jų valia, netgi tada, kai Elena, prisikėlusi iš mirties, protu teprilygo vaikui. Be abejo, ji vadovavo jųdviejų tarpusavio santykiams. Kaip žmonės sako, buvo šeimos galva.

Na, netrukus ji pamatys, kaip gera paklusti, pamanė Deimonas ir tyliai sukikeno, nors ir būdamas kaip reta prastos nuotaikos. Dangus virš automobilio lyg tyčia dar labiau apniuko, vėjas anksčiau laiko plėšė vasarinius lapus nuo šakų. Į priekinį stiklą tiško lietaus lašai, blykstelėjo žaibas, nuaidėjo griaustinis.

Griaudžiant Elena kaskart krūptelėdavo. Deimonas į ją žvelgė su niūriu pasitenkinimu. Numanė Eleną žinant, kad jis geba valdyti orą. Nė vienas apie tai neištarė nė žodžio.

Ji nemaldaus, suprato Deimonas ir trumpam pasijuto pašėlusiai didžiuojąsis ja, o paskui tūžo ant savęs, kad taip praskydo.

Juodu pravažiavo motelį, Elena akimis nulydėjo mirgančią elektrinę iškabą, žvelgė per petį, kol toji dingo tamsoje. Deimonas sustoti nenorėjo. Tiesą sakant, nedrįso. Dabar jie važiavo pasitikti baisios audros, ir kartais Prius slysteldavo, bet Deimonui pavykdavo jį suvaldyti – šiaip ne taip. Tokiomis sąlygomis vairuoti jam patiko.

Tik ženklui paskelbus, kad kita pastogė bus už daugiau nei pusantro šimto kilometrų, Deimonas, nepasitaręs su Elena, pasuko į užtvindytą keliuką ir sustabdė automobilį. Dangus tiesiog prakiuro, pylė kaip iš kibiro. Deimonas gavo kambarį priestatėlyje, atskirtame nuo paties viešbučio.

Vienatvė jam tiko.

8

Skubėdama iš automobilio į nuošalų viešbučio kambarį Elena turėjo įtempti kojas, kad nelinktų. Kai tik kambario durys užsitrenkė, audra liko lauke, o sustingęs, maudžiantis kūnas atsidūrė viduje, ji net nedegdama šviesos patraukė į vonią. Drabužiai, plaukai ir kojos buvo šlapi.

Po audringos nakties dienos šviesos lempos vonioje atrodė per ryškios. O gal ji jau pramoko priversti Galią srūti?

Tai visiška staigmena. Juk Deimonas jos nė neprisilietė, bet kūnas tebevirpėjo nuo šoko. Jausmas, kai kažkas iš išorės valdo tavo Galią, atrodė nenusakomas. Kvapą gniaužianti patirtis. Vien tai prisiminus jai sulinko keliai.

Bet buvo visiškai aišku, kad Deimonas nenori su ja turėti jokių reikalų. Stovėdama priešais savo atvaizdą veidrodyje Elena susiraukė. Taip, ji atrodo kaip prigėrusi žiurkė, kilometrą vilkta per žvyrą. Plaukai šlapi, šilkinės bangos virtusios smulkiais garbanų kuokšteliais aplink galvą ir veidą, balta kaip ligonė; iš sumenkusio, suvargusio vaikiško veidelio spokso mėlynos akys.

Elenai toptelėjo, kad prieš kelias dienas – taip, vos prieš kelias – ji buvo dar prastesnės formos. Andai Deimonas su ja elgėsi nepaprastai švelniai, tarsi nekokia išvaizda jam būtų nė motais. Bet Šiničis atėmė iš Deimono tuos prisiminimus, be to, vargu ar gali tikėtis, kad tai atitiko tikrąją jo psichikos būklę. Tai tebuvo... užgaida... viena iš gausybės jo užgaidų.

Siusdama ir ant Deimono, ir ant savęs, – už tai, kad perštėjo akis, – Elena nusigręžė nuo veidrodžio.

Praeitis lieka praeitimi. Ji nenutuokė, kodėl Deimonas staiga nusprendė nesileisti paliečiamas ar žiūrėti į ją tuo atšiauriu grobuonies žvilgsniu. Kažkas jį vertė nekęsti taip stipriai, kad jis vos galėjo išsėdėti su ja automobilyje. Kad ir kas būtų, Elenai teks išmokti to nepaisyti, nes viena pati, be Deimono, ji nieku gyvu neras Stefano.

Stefanas. Pagaliau jos drebanti širdis surado atilsį mintyse apie Stefaną. Jam vis viena, kaip ji atrodo, – svarbi tik jos gerovė. Leisdama į vonią šiltą vandenį Elena užsimerkė, nusitraukė prilipusius drabužius ir nugrimzdo į svajas apie Stefano meilę ir palaikymą.

Vonioje stovėjo plastikinis putų buteliukas, bet Elena jo neėmė. Savo sportiniame krepšyje vežiojosi peršviečiamą auksinį maišelį su vonios kristalais ir dabar pirmą kartą gavo progą jį panaudoti.

Atrišusi kaspiną ji atsargiai išbėrė apie trečdalį maišelio į greitai pilnėjančią vonią. Už tai buvo apdovanota vanilės garų tumulais ir dėkinga traukė juos į plaučius.

Po kelių minučių ji sėdėjo karštame vandenyje su vanile kvepiančiomis putomis iki pat pečių. Akys buvo užmerktos, į kūną smelkėsi šiluma. Palengva tirpstančios druskos malšino visus skausmus.

Ši nepaprasta vonios druska nekvepėjo vaistais ir buvo duota Stefano šeimininkės ponios Flauers, malonios pagyvenusios baltosios raganos. Žolelių receptai buvo ponios Flauers specialybė, ir dabar Elena būtų galėjusi prisiekti jaučianti, kaip jos ištraukia ir švelniai slopina visą pastarųjų dienų įtampą.

Ak, kaip tik to jai ir reikėjo. Elena niekada anksčiau nevertindavo tokių vonių.

Tik neprisidaryk bėdos, tvirtai tarė ji sau, traukdama gardų vanilės garų kvapą. Prašei ponios Flauers atpalaiduojamųjų vonios druskų, betgi negali čia užmigti. Paskęstum – dabar jau žinai, kas tai per jausmas. Kai andai pradingai, net įkapių nereikėjo pirkti.

Nors šiltas vanduo vis labiau atpalaidavo raumenis, o aplink galvą sukosi vanilės kvapas, Elenos mintys darėsi vis niūresnės, vis padrikesnės. Ji nebesuvokė tęstinumo, protas nuklydo į svajas... Ji paniro į šilumą ir prabangą visiškai nieko nedaryti...

Užmigo.

Sapne Elena sparčiai judėjo. Tvyrojo prietema, bet ji lyg ir suvokė čiuožianti žemyn per tirštą pilką rūką. Nerimą kėlė tik aplinkui besiginčijantys balsai – jie ginčijosi dėl jos.

– Dar sykį pamėginti? Aš su ja apie tai jau šnekėjausi.

– Ji nieko neprisimins.

– Nesvarbu, ar prisimins, ar ne. Visa liks viduje, net jai snaudžiant.

– Tūnos joje... kol ateis tinkamas laikas.

Elena nenumanė, ką visa tai reiškia.

Paskui rūkas prasisklaidė, debesys prasiskyrė duodami kelią, ir ji sklendė žemyn, vis lėčiau, dar lėčiau, kol minkštai nusileido ant pušų spyglių prikritusios žemės.

Balsų nebebuvo girdėti. Ji gulėjo miško patale, bet ne nuoga. Vilkėjo gražiausius savo naktinius su tikrais Valensijos nėriniais. Klausėsi tylių nakties garsų, ir staiga jos aura sureagavo kaip niekad anksčiau.

Ji pranešė, kad kažkas artėja. Būtybei dar net nepasirodžius, Eleną apėmė saugumo jausmas, jį kėlė šilti žemės atspalviai, švelnių spalvų rožės ir tamsiai mėlynos žibuoklės. Tai buvo... kažkieno... jausmai jai. Gaubiama meilės ir raminamo rūpesčio, ji regėjo sodrią girios žalumą, šilto aukso spindulius ir paslaptingus skaidrius atspalvius, tarytum tviskantį krioklį, krintantį ir putojantį, lyg deimantinį.

„Elena, – sušnabždėjo balsas. – Elena.“

Tai jai atrodė pažįstama...

„Elena. Elena.“

Ji tai žinojo...

„Elena, angele mano.“

Tai reiškė meilę.

Per miegus versdamasi ir sėsdamasi Elena ištiesė rankas. Šis asmuo priklauso jai. Jis – jos stebuklas, paguoda, mylimasis. Nesvarbu, kaip jis čia pateko nė kas nutiko anksčiau. Jis – amžinas jos sielos draugas.

O tada...

Ją švelniai apglėbė stiprios rankos.

Ji pajuto šiltą kūną...

Saldžius bučinius...

Daug, neapsakomai daug bučinių...

Tas pažįstamas jausmas, kai tirpsti jo glėbyje...

Jis toks švelnus ir taip karštai ją myli. Jis prisiekė nežudyti, bet dėl jos galėtų tai padaryti. Ji jam brangiausia pasaulyje... Jis bet ką paaukotų, kad tik ji jaustųsi saugiai ir būtų laisva. Jo gyvenimas be jos atrodo nieko vertas, todėl jis mielai jį atiduotų Elenai, juokdamasis ir bučiuodamas jai ranką iki paskutinio atodūsio.

Ji skaniai uodė rudenio lapais kvepiantį jo megztinį, ir tai ramino. Eleną kaip kūdikį guodė paprasti pažįstami kvapai, prie peties priglaustas skruostas ir nuostaba, kad juodu taip darniai alsuoja.

Pamėginusi įvardyti šį stebuklą, iškart rado jam vardą.

Stefanas...

Elenai nereikėjo nė galvos pakelti, ji ir taip žinojo, kad lapų žalumo Stefano akys mirga priešais ją it vėjo pašiauštas tvenkinėlio vanduo, tviska tūkstančiais šviesos taškelių. Įsikniaubė jam į kaklą tarsi bijodama paleisti, nors neprisiminė, kodėl.

„Nesuprantu, kaip čia patekau“, – be žodžių pasakė jam. Išties ničnieko neprisiminė, kas vyko anksčiau, prieš išgirstant jo kvietimą, – tik padrikus vaizdinius.

„Nesvarbu. Aš su tavim.“

Eleną sukaustė baimė. „Juk tai ne... sapnas, tiesa?“

„Joks sapnas nėra tik sapnas. Aš visada su tavim.“

„Bet kaip mes čia patekom?“

„Ššš. Tu pavargai. Prilaikysiu tave. Prisiekiu savo gyvybe. Tu tik ilsėkis. Leisk bent kartą tave palaikyti.“

„Bent kartą? Bet...“

Sunerimusi ir apdujusi Elena panoro atsilošti ir pažvelgti Stefanui į akis.

Pakėlusi galvą, sutiko besijuokiančias akis – begalinę tamsą blyškiame, išdidžiame dailių bruožų veide.

Ji vos nesuriko iš siaubo.

„Tyliau. Tyliau, angele.“

Deimonas!

Tamsios akys atrodė sklidinos meilės ir džiaugsmo. Kas daugiau?

„Kaip tu drįsti – kaip čia patekai?“ – Elena vis labiau painiojosi.

„Man niekur nėra vietos, – pabrėžė Deimonas. Jo balsas staiga tapo liūdnas. – Žinai, kad visada būsiu su tavim.“

„Nežinau, dievaži nežinau – grąžink man Stefaną!“

Bet buvo jau per vėlu. Elena girdėjo varvant vandenį ir aplink teškant drungną skystį. Ji pabudo pačiu laiku, vos nepanirusi vonioje.

Sapnas...

Kūnas pasidarė daug lankstesnis ir lengvesnis, bet sapnas nori nenori nuliūdino.

Man niekur nėra vietos. Žinai, kad visada būsiu su tavim.

Ką gi turėtų reikšti tie paistalai?

Jau vien nuo prisiminimų Elena suvirpėjo.

Skubiai persirengė – ne naktiniais su Valensijos nėriniais, o pilku ir juodu sportiniu kostiumu. Išėjusi iš vonios jautėsi pervargusi, suirzusi ir pasiryžusi kovoti, jei tik paaiškėtų, kad Deimonas skaitė jos sapnus.

Betgi jis to nedarė. Elena išvydo lovą, pavyko sutelkti į ją dėmesį. Prisliūkinusi pliumptelėjo ant pagalvių, šios nemaloniai suzmeko. Ji mėgo kietas pagalves.

Kurį laiką gulėjo mėgaudamasi vonios sukeltais pojūčiais, oda pamažu vėso – galva taip pat. Rodos, Deimonas stovėjo lygiai taip pat kaip juodviem įėjus į kambarį.

Toks pat tylus kaip visą dieną – nuo pat ryto.

Galiausiai norėdama viską išspręsti ji prabilo. Nebūtų buvusi Elena – ėjo tiesiai prie reikalo.

– Deimonai, kas ne taip?

– Nieko. – Jis spoksojo pro langą ir dėjosi besidomįs vaizdu už stiklo.

– Kas tas niekas?

Deimonas papurtė galvą. Bet jo nugara kažkokiu būdu išraiškingai perteikė nuomonę apie šį motelio kambarį.

Elena atidžiai apžiūrėjo patalpą, kaip žmogus, kurio kūnas peržengė galimybių ribas. Nužvelgė gelsvas sienas, gelsvą kilimą, gelsvą minkštakrėslį, gelsvą stalą ir, žinoma, gelsvą lovatiesę. Net Deimonas negalėjo atsisakyti kambario vien dėl to, kad šis nederėjo su jo mėgstama juoda spalva, pagalvojo Elena. Paskui jai dingtelėjo: ak, kokia aš pavargusi. Ir sutrikusi. Ir išsigandusi.

Ir... neįtikimai kvaila. Juk čia tėra viena lova. Ir aš ant jos guliu.

– Deimonai, – ji didelėmis pastangomis atsisėdo. – Ko nori? Čia yra minkštakrėslis. Aš galiu miegoti jame.

Jis pasigręžė į ją, iš judesių buvo matyti, kad nei suirzęs, nei linkęs paikioti. Jis tūžo. Apie tai bylojo greitas kaip žudiko judesys, kurį Elena vos spėjo sekti akimis, ir tobulai valdomi raumenys, sustabdę vos prasidėjusį sukinį.

Savo staigiais judesiais ir bauginančia ramybe Deimonas ją glumino. Dabar jis vėl žiūrėjo pro langą, kūnas kaip visada pasiruošęs bet kam. Lyg bet kurią akimirką galėtų iššokti laukan.

– Vampyrams nereikia miego. – Tokio ledinio ir susitvardžiusio jo balso Elena negirdėjo nuo tada, kai juos paliko Metas.

Tai jai suteikė jėgų pakilti iš lovos.

– Mudu abu žinom, kad tai melas.

– Gulkis, Elena. Miegok. – Balsas skambėjo taip pat.

Ji būtų galėjusi tikėtis abejingo paliepimo pavargusiu balsu. Bet Deimonas atrodė įsitempęs ir santūrus kaip niekad.

Ir lygiai taip pat sukrėstas.

Elena prisimerkė.

– Ar tai dėl Meto?

– Ne.

– Dėl Šiničio?

– Ne!

Aha.

– Pataikiau, ką? Bijai, kad Šiničis įveiks tavo apsaugą ir vėl tave apsės. Taip?

– Eik miegoti, Elena, – be jokios intonacijos ištarė Deimonas.

Jis vis dar neprisileido Elenos, lyg jos čia nė nebūtų. Ji įsiuto.

– Kaip dar tau įrodyti, kad pasitikiu tavim? Keliauju vienui viena su tavimi, nenutuokdama, kur. Patikėjau tau Stefano gyvybę.

Dabar ji stovėjo Deimonui už nugaros, ant gelsvo kilimo, kvepiančio... gal nebent virintu vandeniu. Net ne dulkėmis.

Tai jos žodžiai virto dulkėmis. Atrodė tarsi tušti, netinkami. Teisingi – bet nepasiekę Deimono...

Elena atsiduso. Netikėtai paliesti Deimoną – keblus reikalas, rizikuoji netyčia pažadinti žudikiškus instinktus, net jei jis ir nebūtų apsėstas. Ji labai atsargiai atkišo ranką ir pirštų galais palietė odinės striukės alkūnę. Tada prabilo tokiu dalykišku ir bejausmiu balsu, kokiu tik galėjo:

– Be to, žinai, kad turiu ir daugiau juslių, ne tik įprastines penkias. Kiek kartų teks tau tai sakyti, Deimonai? Žinau, kad ne tu aną savaitę kankinai mudu su Metu. – Elena savo balse išgirdo maldaujamą gaidelę. – Žinau, kad saugojai mane šioje kelionėje, kai man kilo pavojus, netgi žudei dėl manęs. Man tai daug reiškia. Gali sakyti netikįs žmonių atlaidumu, bet nemanau, kad tu jį užmiršai. Juolab kad nėra už ką tau atleisti – pats žinai...

– Tai visiškai nesusiję su ana savaite!

Pasikeitęs jo balsas – jame slypinti galia – perliejo Eleną lyg botagu. Buvo skaudu... ir baugu. Deimonas kalbėjo rimtai. Rodos, jį kankino siaubinga įtampa, panašią jis patyrė apsėstas Šiničio, tik kiek kitokią.

– Deimonai...

– Palik mane ramybėj!

Nagi, kur aš tai jau esu girdėjusi? Sutrikusi, tvaksinčia širdimi Elena naršė po savo prisiminimus.

Ak taip, Stefanas. Kai juodu pirmą kartą susitiko jo kambaryje, jis bijojo ją mylėti. Buvo įsitikinęs, kad pasmerks ją, jei parodys, kokia ji jam svarbi.

Negi Deimonas toks panašus į brolį, nors iš šio nuolat šaiposi?

– Bent atsigręžk, pasikalbėkim akis į akį.

– Elena. – Tai buvo šnabždesys, bet skambantis taip, lyg Deimonas nesėkmingai stengtųsi atrodyti grėsmingas. – Eik į lovą. Eik velniop. Eik kur tik nori, tik nesiartink prie manęs.

– Tau tai taip puikiai sekasi, ką? – dabar ir Elenos balsas skambėjo šaltai. Įpykusi, nepaisydama pavojaus ji priėjo dar arčiau. – Atstumti žmones. Bet aš žinau, kad tu šįvakar dar nesimaitinai. Juk nieko kito iš manęs nenori, o vaidinti mirštantį badu kankinį tau sekasi kur kas prasčiau už Stefaną...

Kalbėdama Elena suprato, kad jos žodžiai tikrai neliks be atsako. Kai Deimonui sakydavai tokius dalykus, jis paprastai į ką nors atsiremdavo ir apsimesdavo negirdįs.

Bet tai, kas įvyko, jai buvo visiškai netikėta.

Deimonas atsigręžė, vikriai ją sugavo ir tvirtai apkabino. Paskui staigiai, kaip sakalas, gaudantis pelę, pabučiavo. Atrodė toks stiprus, kad galėjo ją išlaikyti nesukeldamas skausmo.

Bučinys buvo ilgas ir aistringas, ir Elena kurį laiką instinktyviai priešinosi. Deimono kūnas buvo vėsus, o jos – dar šiltas ir drėgnas po vonios. Jis laikė ją taip, kad norėdama smarkiau sujudėti ji užsigautų tam tikrus taškus ir galėtų rimtai susižeisti. Paskui – Elena žinojo – jis ją paleistų. Bet ar tikrai? Ar ji pasirengusi susilaužyti kaulą, kad tai patikrintų?

Deimonas glostė jai plaukus, – tai buvo taip nesąžininga, – sukiojo jų galiukus, maigė pirštais... vos po kelių valandų, kai išmokė ją justi visu kūnu, netgi plaukų galais. Jis žinojo jos silpnąsias vietas. Ne šiaip bet kurios moters, o jos. Pažinojo ją, išmanė, kaip priversti šaukti iš malonumo ir kaip nuraminti.

Neliko nieko kito, kaip tik patikrinti savo teoriją ir galbūt susilaužyti kaulą. Ji nenusileis, juk nekvietė jo. Nenusileis!

Bet paskui prisiminė, kaip ją sudomino berniukas ir didžiulis akmuo, ir tyčia atvėrė protą Deimonui. Taip jis pakliuvo į savo paties spąstus.

Vos tik jųdviejų mintims susilietus, tarytum iššovė fejerverkas. Kažkas sprogo. Išlėkė raketos. Žvaigždės virto novomis. Elena pasistengė nekreipti dėmesio į savo kūną ir ėmė ieškoti akmens.

Jis buvo neapsakomai giliai, pačioje atokiausioje smegenų kertelėje. Amžinoje ten tvyrančioje tamsoje. Bet Elena, regis, turėjo savo žibintuvėlį. Kur tik pasisukdavo, ten tamsios voratinklių girliandos nukrisdavo, iš pažiūros sunkios akmeninės arkos sutrupėdavo ir virsdavo žemėn.

– Nesijaudink, – išgirdo save sakant Elena. – Šviesa tau nepadarys nieko blogo! Tau nebūtina gyventi ten, apačioje. Aš tau parodysiu šviesos grožį.

Ką aš šneku, nusistebėjo, vos tik išsprūdus šiems žodžiams. Kaip galiu tai žadėti – galbūt jam patinka gyventi tamsoje!

Bet jau po akimirksnio ji tiek prisiartino prie berniuko, kad išvydo blyškų, nustebusį jo veidelį.

– Tu vėl atėjai, – tarė jis, lyg tai būtų stebuklas. – Sakei, kad ateisi, ir atėjai!

Tai iškart suardė visas Elenos užtvaras. Ji atsiklaupė ir pasisodino jį ant kelių, kiek tik leido grandinės.

– Džiaugiesi, kad grįžau? – švelniai paklausė, glostydama jam plaukus.

– O, taip! – Tai buvo riksmas, jis išgąsdino Eleną beveik taip pat, kaip ir pradžiugino. – Tu – pats mieliausias žmogus, kiek tik man teko sutikti, ir pats nuostabiausias...

– Ššš, – nutildė jį Elena. – Ššš. Turi būti koks nors būdas tave sušildyti.

– Tai geležis, – susigėdęs tarė vaikas. – Geležis mane silpnina ir šaldo. Bet kitaip neišeina; kitaip jis negalėtų manęs valdyti.

– Suprantu, – liūdnai pasakė Elena.

Ji jau pradėjo nutuokti, kokie Deimono santykiai su šiuo vaiku. Akimirką apimta jausmų ji griebė į rankas grandines ir pamėgino pertraukti. Elena čia jautėsi esanti nepaprastai lengva – galbūt turinti ir ypatingų galių? Bet tik be naudos patampė, pasukiojo grandines ir galiausiai į geležies atplaišą nusibrozdino piršto odą.

– Oi! – Didelės berniuko akys buvo įsmeigtos į tamsų kraujo karoliuką. Jis stebeilijosi tarsi pakerėtas – ir išsigandęs.

– Nori? – Elena dvejodama atkišo jam ranką. Kokia apgailėtina būtybė galėtų geisti kito žmogaus kraujo, nusistebėjo ji.

Berniukas droviai linktelėjo, jis tarsi neabejojo, kad ji supyks. Bet Elena tik nusišypsojo, taigi jis pagarbiai paėmė jos pirštą ir iškart įsiurbė visą kraujo lašą, lyg bučiuodamas.

Kai pakėlė galvą, blyškūs jo skruostai atrodė įgavę bent kiek spalvos.

– Sakei, kad tave čia laiko Deimonas, – tarė ji, vėl apkabinusi vaiką ir jausdama, kaip šaltas jo kūnelis traukia iš jos šilumą. – Gali pasakyti, kodėl?

Vaikelis tebesilaižė lūpas, bet išsyk atsigręžė į ją ir atsakė:

– Aš esu Paslapčių Sergėtojas. Bet, – liūdnai pridūrė jis, – tos paslaptys tapo tokios didelės, kad net aš jų nebežinau.

Elena stebėjo, kaip berniuko žvilgsnis krypsta nuo jo paties smulkių galūnių į geležines grandines, paskui į didžiulį metalinį gurvuolį. Elenai sugniaužė širdį, pagailo šio mažo sargo. Ji svarstė, kas galėtų būti šiame didžiuliame akmeniniame rutulyje, ką gi Deimonas taip uoliai saugo.

Bet nespėjo paklausti.

9

Vos prasižiojusi pasijuto tarsi keliama uragano. Kurį metą dar laikėsi įsikibusi į berniuką, kol šis buvo išplėštas jai iš rankų, dar spėjo sušukti: „Aš grįšiu!“, išgirsti jo atsakymą, o tada buvo vėl įtraukta į vonių, suktybių ir motelio kambarių kasdienybę.

„Saugosiu mūsų paslaptį!“ – paskutinę akimirką šūktelėjo berniukas.

Ar tai turėtų reikšti, kad jis nuo tikrojo, „įprastinio“ Deimono nuslėps jų pasimatymą?

Netrukus Elena jau stovėjo purviname motelio kambaryje, o Deimonas laikė ją už žastų. Kai paleido, Elena pajuto druskos skonį. Skruostais nevaržomai riedėjo ašaros.

Jos užpuolikui, regis, tai nepadarė įspūdžio. Deimonas atrodė apimtas baisios nevilties. Jis drebėjo kaip berniukas, pirmą kartą pabučiavęs mylimąją. Štai kas trikdo jo savitvardą, apkvaitusi pamanė ji.

O pati jautėsi tuoj nualpsianti.

Ne! Būtina išlikti sąmoningai.

Elena muistėsi, sukiojosi, tyčia žeidė save į, ko gero, neįveikiamus gniaužtus.

Jie išlaikė.

Apsėdimas? Šiničis vėl įlindo Deimonui į galvą ir verčia jį taip elgtis?..

Elena ėmė dar smarkiau priešintis, atšlijo taip, kad norėjosi klykti iš skausmo. Suaimanavo...

Gniaužtai atsileido.

Elena kažkaip suprato, kad Šiničis su tuo nesusijęs. Tikroji Deimono siela yra anas mažasis berniukas, Dievas žino kiek šimtmečių surakintas grandinėmis, niekada nepatyręs šilumos ir artumo, bet vis vien su ašaromis juos priimantis. Prie akmens prirakintas vaikas – tai viena didžiausių Deimono paslapčių.

Dabar Elena drebėjo taip smarkiai, kad abejojo galėsianti atsistoti. Galvojo apie vaikelį. Ar jam nešalta? Ar jis neverkia kaip Elena? Iš kur jai žinoti?

Juodu su Deimonu sunkiai alsuodami stebeilijosi vienas į kitą. Žvilgantys Deimono plaukai buvo sušiaušti, tad jis atrodė valiūkiškai, kaip koks piratas. Veidas, visada toks baltas ir ramus, dabar tvieskė raudoniu. Jo žvilgsnis nejučia nukrypo žemyn, ten, kur Elena masažavosi riešus. Odą dilgsėjo lyg badomą adatėlėmis: vėl pradėjo tekėti kraujas. Atitraukęs žvilgsnį Deimonas nebepažvelgė jai į akis.

Gerai. Žiūrėk į jį. Elena susirado ginklų: užčiuopė kėdę, pastebėjo netikėtai arti sau už nugaros stovint lovą. Ginklų dabar ji turi mažai, tad reikės panaudoti juos visus.

Ji atsisėdo, pasidavė kūno silpnumui, bet nenuleido akių nuo Deimono. Jo lūpos buvo ištinusios. Ir tai atrodė... nesąžininga. Juk putlios lūpos buvo pavojingiausias Deimono ginklas – gražiausios iš visų vyrų ir moterų, kiek Elenai teko matyti. Burna, plaukai, primerktos akys, sunkios blakstienos, daili skruosto linija... Tai atrodė neteisinga netgi tokiai kaip Elena, seniai nebesidominčiai žmogumi vien dėl to, kad likimo valia jis gražus.

Ji niekada nematė šitų lūpų ištinusių, tobulų plaukų susivėlusių, blakstienų virpančių, Deimonui stengiantis žiūrėti bet kur, tik ne į Eleną, ir dar mėginant neišsiduoti.

– Ar tai... Apie ką galvojai, kai nenorėjai su manim šnekėtis? – beveik ramiai paklausė ji.

Jis tobulai gebėjo staiga sustingti, juk kone viską darė tobulai. Žinoma, nekvėpavo. Tik taip spitrijosi į taškelį ant gelsvo kilimo, kad šis tikrai turėjo užsiliepsnoti.

Galiausiai pakėlė savo dideles tamsias akis į Eleną. Apie jas buvo sunku ką nors pasakyti, nes rainelė atrodė beveik tokios pat spalvos kaip vyzdys. Vis dėlto Elena pastebėjo, kad dabar jos išsiplėtusios ir virtusios vien vyzdžiais. Kaip tokios vidurnakčio juodumo akys gali sugauti šviesą? Jose ji tarėsi reginti žvaigždėtą visatą.

Deimonas tyliai ištarė:

– Bėk.

Elena pajuto įsitempiant kojas.

– Šiničis?

– Ne. Greičiau bėk.

Šlaunų raumenys šiek tiek atsipalaidavo, Elena apsidžiaugė: kol kas dar nereikės įrodyti, kad ji moka bėgti – ar bent ropoti. Bet kumščiai susigniaužė.

– Nori pasakyti, kad pats esi šunsnukis? – paklausė ji. – Ir vėl nusprendei manęs nekęsti? Ar tau patinka?..

Deimonas vėl apsigręžė, sujudėjo taip greitai, kad akis nespėjo sekti. Smogė į lango rėmą ir staigiai atitraukė kumštį. Pasigirdo trenksmas ir tūkstančiai tylių aidų – lauke į tamsą deimančiukais pažiro šukės.

– Galbūt... kas nors ateis tau padėti. – Deimonas kalbėjo lyg balsiai mąstydamas. Dabar, kai stovėjo nusigręžęs nuo Elenos, regis, visiškai nebesirūpino savo išvaizda. Jo kūną purtė lengvas drebulys.

– Taip vėlai, per tokią audrą, taip toli nuo biuro – vargu.

Elenai į kūną plūstelėjo adrenalinas, todėl pavyko išsilaisvinti iš Deimono rankų. Jai dilgsėjo odą; reikėjo pasistengti, kad neimtų visa tirtėti.

Juodu vėl stovėjo vienas už kito, Deimonas spoksojo į naktį, Elena – jam į nugarą. Bent jau Deimonas taip įsivaizdavo.

– Tau tereikėjo paprašyti, – tarė ji.

Nežinojo, ar vampyrui įmanoma tai suprasti. Stefano taip ir nepavyko išmokyti. Jis negaudavo, ko nori, nes nenumanė, kad galima paprašyti. Švytėdamas savo nekaltumu ir gerais ketinimais laukdavo, kol Elena neištverdavo ir pati jo paprašydavo.

Deimonas, pamanė ji, paprastai nesusiduria su šiuo kliuviniu. Ima ko užsigeidęs taip nerūpestingai, lyg krautuvėje rinktųsi prekes.

Dabar jis tyliai juokėsi, ir tai reiškė, kad jaučiasi išties sukrėstas.

– Priimsiu tai kaip atsiprašymą, – švelniai tarė Elena.

Deimonas nusikvatojo garsiau, ir jai pašiurpo oda. Ji mėgina padėti, o jis...

– Manai, – nutraukė jos mintis Deimonas, – kad aš tik to tetrokštu?

Apie tai susimąsčiusi Elena vėl nustėro. Deimonas galėjo lengvai atsigerti jos kraujo, kol laikė suspaudęs. Bet – žinoma – jis geidė ne tik to. Jos aura... Elena žinojo, kaip ji veikia vampyrus. Deimonas visą laiką saugojo ją nuo kitų vampyrų, galinčių išvysti jos aurą.

Būdama iš prigimties nuoširdi ji pripažino, kad tie kiti jai nė velnio nerūpi. O Deimonas buvo visiškai kitoks. Kai jis bučiuodavo, Elena jauste jausdavo tą jo išskirtinumą. Jausdavo tai, ko nebuvo jautusi... iki Stefano.

O Dieve – ar tikrai ji, Elena Gilbert, išduoda Stefaną, nes paprasčiausiai nepabėga iš čia? Deimonas už ją geresnis: liepia pasitraukti ir nebegundyti savo aura.

Kad rytoj kančios prasidėtų iš naujo.

Elenai daug kartų buvo taip atsitikę, kad atrodydavo geriausia dingti, kol nepasidarė per karšta. Bėda ta, kad dabar jai nėra kur bėgti, antraip būtų dar karščiau, kiltų dar didesnis pavojus. Be to, ji netektų galimybės surasti Stefaną.

Gal jai reikėjo važiuoti su Metu? Bet Deimonas sakė, kad du žmonės vieni patys negalėtų pereiti į Tamsos Matmenį. Sakė, tam prireiks jo. Be to, Elena vis dar nebuvo tikra, ar Deimonas išvis keliautų į Arizoną ir leistųsi ieškoti Stefano, jei kiekviename žingsnyje greta jo nebūtų jos.

Ir kaipgi Metas ją apsaugotų pavojingame jų kelyje? Elena neabejojo, kad Metas dėl jos gyvybę atiduotų – kaip tik taip ir atsitiktų, susidūrus su vampyrais ar vilkolakiais. Jis žūtų ir paliktų ją vieną su priešais.

O taip, Elena žinojo, ką kasnakt veikia Deimonas, jai miegant automobilyje. Apgaubia ją kažkokiais tamsiais kerais, pasirašo juos savo vardu, užantspauduoja savo antspaudu, ir šie iki ryto atbaido atsitiktinai užklydusias Nakties būtybes.

Vis dėlto didžiausi priešai – dvyniai kicunės Šiničis ir Misao – nuo jų neatstoja.

Elena apie visa tai pagalvojo prieš pakeldama galvą ir pažvelgdama Deimonui į akis. Akimirką tos akys buvo panašios į apskurusio berniuko, prirakinto prie uolos.

– Neišeisi, ką? – sušnabždėjo jis.

Ji papurtė galvą.

– Tikrai nebijai manęs?

– Ak, bijau.

Elena širdyje virptelėjo. Bet ji skrido nusistačiusi kursą ir niekaip nebegalėjo sustoti. Ypač jam taip žiūrint į ją. Tai Elenai priminė, su kokiu karštu džiaugsmu ir sunkiai tvardomu išdidumu Deimonas žvelgdavo į ją, kai juodu kartu įveikdavo priešą.

– Aš nebūsiu tavo Tamsos princesė, – pareiškė ji. – Juk žinai, kad niekada neišsižadėsiu Stefano.

Deimono lūpas bandė iškreipti senoji pašaipi šypsenėlė.

– Yra apsčiai laiko pakeisti tavo nuomonę apie tai.

Bergždžias reikalas, pamanė Elena. Žinojo, kad Stefanas ją suprastų.

Bet net ir dabar, kai atrodė, kad visas pasaulis sukasi ratu, kažkas joje sukilo prieš Deimoną.

– Sakai, tai ne Šiničis. Tikiu tavim. Bet... ar ne apie tai kalbėjo Karolina? – Išgirdo, kad jos balsas skamba griežtai.

– Karolina? – lyg išmuštas iš vėžių sumirksėjo Deimonas.

– Ji sakė, kad prieš sutikdama Stefaną aš buvau tik... – Elena suprato negalinti ištarti paskutinio žodžio. – Buvau... pasileidusi.

Deimono veidas įsitempė, skruostai greitai išraudo – tarsi jis būtų gavęs netikėtą smūgį.

– Toji mergina, – sumurmėjo jis. – Ji jau pasirinko savo likimą; jei tai būtų kas nors kitas, galbūt ir užjausčiau. Bet ji... peržengia... ji peržengia... padorumo ribas...

Jis kalbėjo vis lėčiau, veidas pamažu apniuko. Žiūrėjo į Eleną, ir ji suprato, kad mato ašaras jos akyse – ištiesė ranką, nušluostė jas pirštais. Tai darydamas Deimonas sustingo, suglumęs pakėlė ranką prie lūpų ir paragavo jos ašarų.

Kad ir kokio skonio šios buvo, jis, regis, negalėjo patikėti savo liežuviu. Pakėlė prie lūpų ir kitą ranką. Dabar ir Elena atvirai žiopsojo į Deimoną; tai turėjo jį sutrikdyti, bet nesutrikdė. Veide šmėkščiojo įvairiausi jausmai, jie mainėsi taip greitai, kad žmogaus akis būtų nespėjusi sugauti. Bet Elena įžvelgė nuostabą, nepatiklumą, kartėlį, dar didesnę nuostabą ir galiausiai džiaugsmingą apstulbimą. Rodos, jam pačiam vos netryško ašaros.

Tada Deimonas nusikvatojo. Trumpai, bet nuoširdžiai, netgi džiaugsmingai nusijuokė iš savęs.

– Deimonai, – ji tebemirkčiojo, kad neišriedėtų ašaros – viskas vyko taip greitai, – kas tau atsitiko?

– Nieko blogo, viskas gerai. – Deimonas pamokomai iškėlė pirštą. – Elena, niekada nebandyk apgauti vampyro. Vampyrai turi daug juslių, kurių neturi žmonės, – ir dar tokių, kokių net nežinom turintys, kol neprireikia. Ilgai užtrukau, kad sužinočiau apie tave, ką žinau dabar. Nes visa liudijo viena, o mano protas – ką kita. Bet dabar išties žinau, kas tu tokia, Elena.

Kurį laiką ji sėdėjo negalėdama pratarti nė žodžio.

– Net jai taip būtų, neabejoju, kad niekas tavim nepatikės.

– Gal ir ne, – pritarė Deimonas, – ypač žmonės. Bet vampyrai yra užprogramuoti atpažinti mergelės aurą. Tu, Elena, esi vienaragių tramdytoja. Nežinau ir nenoriu žinoti, kaip pelnei savo reputaciją. Aš pats ilgai negalėjau tuo patikėti, kol galiausiai išsiaiškinau tiesą.

Staiga Deimonas palinko virš jos taip, kad Elena tematė jį, švelnūs jo plaukai braukė jai per kaktą, lūpos priartėjo prie jos lūpų, tamsios bedugnės akys sugavo jos žvilgsnį.

– Elena, – sukuždėjo jis. – Tai tavo paslaptis. Nežinau, kaip tau tai pavyko, bet tu... tebesi skaisti.

Deimonas dar labiau pasilenkė, jų lūpos susilietė, jis tyčia ėmė kvėpuoti, ir jųdviejų alsavimas susijungė. Tai truko ilgai, labai ilgai; jis džiaugėsi galėdamas duoti Elenai kai ką savo – deguonies, reikalingo jiems abiem, tik kiekvienas jo gaudavo skirtingai. Nė vienas jų neužsimerkė, nors daugelis žmonių būtų neatlaikę tokio sąstingio, tokios tylos, tokio įdėmaus žvilgsnio, būtų jautęsi lyg per giliai prasismelkę į partnerio asmenybę, praradę savo ribas ir visiškai virtę kits kito eterine dalimi.

Bet Elena jautėsi plevenanti ore – ir Deimono alsavime, ir tiesiogine prasme. Jei stiprios, ilgos, plonos jo rankos nebūtų laikiusios jos už pečių, būtų ištrūkusi iš jo glėbio.

Žinojo, kad yra ir kitas būdas jai išlaikyti. Deimonas galėjo padaryti taip, kad ji vėl taptų pavaldi gravitacijai. Bet kol kas Elena nejuto jokio mėginimo ją paveikti. Tarsi jis būtų leidęs jai pačiai apsispręsti. Deimonas nevilios jos įprastiniais savo kerais, netaikys per pusę tūkstantmečio išmoktų būdų užkariauti merginą.

Alsavimui be paliovos greitėjant, visi Elenos pojūčiai tarsi išskydo, širdis ėmė daužytis. Ar ji įsitikinusi, kad Stefanas neprieštarautų? Bet Stefanas, kliaudamasis jos meile ir sprendimais, suteikė jai didžiausią garbę. Ji pradėjo jausti tikrąją Deimono savastį, jo didžiulį troškimą ją turėti, jo pažeidžiamumą, nes tas poreikis virto it kokia manija.

Net nemėgindamas paveikti Deimonas ją apgaubė dideliais, minkštais sparnais, ir ji nebegalėjo pabėgti, nebeturėjo kur sprukti. Elena pasijuto alpstanti nuo tokios stiprios jųdviejų susikurtos aistros. Galiausiai ne atstumdama, o kviesdama ji atsilošė, atidengė kaklą ir leido jam pajusti jos troškimą.

Elena juto jį džiūgaujant, kai savo noru pasidavė aksominei ją supančiai tamsai – dingojosi, lyg tolumoje būtų suskambę dideli krištoliniai varpai.

Net nepajuto, kaip odą perdūrė dantys ir pareikalavo jos kraujo. Pirmiau ji išvydo žvaigždes. Paskui tamsios Deimono akys prarijo visatą.

10

Kitą rytą atsikėlusi motelio kambaryje Elena tyliai apsirengė, džiaugdamasi didesne erdve. Deimono nebuvo, bet ji to ir tikėjosi. Keliaudamas jis paprastai pusryčiaudavo anksti, medžiodavo padavėjas visą parą dirbančiose užeigose sunkvežimių vairuotojams arba ankstyvus pusryčiautojus.

Kada nors reikės su juo tai aptarti, nusprendė Elena, dėdama pakelį maltos kavos į dviejų puodukų talpos motelio kavavirę. Pasklido gardus kvapas.

O dabar jai reikėjo su kuo nors pasišnekėti apie tai, kas nutiko naktį. Žinoma, Stefanas jai svarbiausias, bet Elena jau suprato negalinti išeiti iš savo kūno kada panorėjusi. Jai reikėjo pasikviesti Bonę su Meredite. Ji būtinai turėjo su jomis pasišnekėti, – tai buvo jos teisė, – bet kaip tik dabar negalėjo. Intuityviai juto, kad šiuo metu bet koks jos ryšys su Fels Čerču būtų žalingas.

Metas taip ir nepasirodė. Nė karto. Elena nenumanė, kur jis yra, ir būgštavo, kad nepasivėlintų atvykti į Sedoną. Jis tyčia nutraukė bet kokį bendravimą. Puiku. Kad tik pasirodytų, kaip buvo žadėjęs.

Bet... Elenai vis tiek norėjosi pasišnekėti. Išsipasakoti.

Žinoma! Kokia ji kvailė! Juk tebeturi savo ištikimąjį palydovą, neištariantį nė žodžio, bet niekada neverčiantį laukti. Pakeliui įsipylusi juodos karštos kavos Elena iš sportinio krepšio dugno išsitraukė dienoraštį ir atsivertė naują, švarų puslapį. Niekas taip neskatindavo jos rašyti, kaip švarus lapas ir parkeris.

Po penkiolikos minučių ji išgirdo barbenimą į langą, ir netrukus įėjo Deimonas. Jis nešėsi kelis popierinius maišelius, ir Elenai kažkodėl pasidarė gera ir jauku. Ji išsivirė kavos, visai neblogos, nors ir su grietinėlės milteliais, o Deimonas parūpino...

– Benzino, – pergalingai sušuko jis ir dėdamas ant stalo maišelius reikšmingai kilstelėjo antakius. – Dėl visa ko, jei jie kartais pamėgintų pasiųsti prieš mus medžius. Ačiū, ne, – pridūrė pamatęs, kad Elena duoda puoduką kavos. – Pirkdamas šitai, pričiupau automobilių serviso mechaniką. Tik nusimazgosiu rankas.

Jis praėjo pro pat Eleną ir dingo.

Praėjo nė nedirstelėjęs, nors ji vilkėjo paskutinius iš dar likusių švarių drabužių: džinsus ir šviesią palaidinę, ši iš pirmo žvilgsnio atrodė balta, ir tik ryškioje šviesoje galėdavai matyti švelnius vaivorykštės atspalvius.

Nė nepažvelgė, pamanė Elena, ir ją apėmė pojūtis, lyg gyvenimas būtų keistai susidvigubinęs.

Jau ruošėsi išpilti antrą puoduką kavos, bet nusprendė, kad jai jos reikia, ir išgėrė keliais plikinančiais gurkšniais.

Nuėjo prie dienoraščio ir perskaitė porą trejetą paskutinių puslapių.

– Pasirengus kelionei? – vonioje per tekantį vandenį riktelėjo Deimonas.

– Taip – tuojau.

Elena perskaitė paskutinį įrašą ir perbėgo akimis ankstesnį.

– Iš čia galėsim važiuoti tiesiai į vakarus, – šūktelėjo Deimonas. – Spėsim per dieną. Jie pamanys, kad mes bandom juos suklaidinti taikydami į tam tikrus vartus, ir puls kratyti mažuosius. Tuo tarpu mes važiuosim tiesiog prie Kimono vartų ir keliomis dienomis aplenksime persekiotojus. Nuostabu.

– Mhm, – skaitydama numykė Elena.

– Rytoj turėtume susitikti su Mėme – o gal net šįvakar, nelygu, kokių rūpesčių jie pridarys.

– Mhm.

– Bet pirmiau norėjau paklausti: kaip manai, ar mūsų langas atsitiktinai išdaužtas? Nes aš nakčiai visada uždedu skydą ir neabejoju... – Jis persibraukė delnu per kaktą. – Neabejoju, kad ir vakar vakare tai padariau. Vis dėlto kažkas prasibrovė, išdaužė jį ir dingo, be pėdsakų. Todėl ir pripirkau benzino. Jei jie mėgins panaudoti medžius, nutėkšiu šiuos iki pat Stounhendžo.

Kartu su puse niekuo dėtų valstijos gyventojų, niūriai pamanė Elena. Bet buvo taip sukrėsta, kad net tai jai nedarė įspūdžio.

– Ką čia veiki? – Deimonas buvo jau pasirengęs keliauti.

– Atsikratau kai ko nereikalingo, – tarė Elena ir nuleidusi tualete vandenį stebėjo, kaip suplėšyti dienoraščio lapai prieš išnykdami sukasi ratu.

– Dėl lango aš nesijaudinčiau, – grįždama į kambarį ir kišdama kojas į batus pasakė ji. – Luktelk, Deimonai. Mums reikia apie kai ką pasišnekėti.

– Še tau. Juk galėsim šnekėtis ir važiuodami, ką?

– Ne, nes turim susimokėti už langą. Deimonai, tu jį vakar vakare išdaužei. Negi neprisimeni, kaip?

Deimonas pažvelgė į ją. Elena matė, kad iš pradžių jį suėmė juokas. Paskui jam kilo pagunda manyti, kad ji trenkta, ir jis pasidavė šiai pagundai.

– Aš rimtai, – tarė ji, Deimonui atsistojus ir žingsniuojant prie lango. Buvo aiškiai matyti, kad jis norėtų virsti varnu ir išskristi. – Deimonai, nedrįsk niekur išlėkti, nes tai dar ne viskas.

– Dar ko nors neprisimenu? – Pasipūtęs kaip paprastai Deimonas atsirėmė į sieną. – Gal sudaužiau kelias gitaras ar leidau radiją iki ketvirtos ryto?

– Ne. Kalbu ne tik apie praeitą naktį, – nusigręžusi kalbėjo Elena. Negalėjo į jį žiūrėti. – Apie kitus dalykus kitomis dienomis...

– Pavyzdžiui, kad visą laiką bandžiau ilginti šią kelionę, – lakoniškai tarė jis. Pažiūrėjęs į lubas sunkiai atsiduso. – Galbūt taip dariau, nes norėjau pabūti dviese su tavim...

– Deimonai, užsičiaupk!

Iš kur tai? Žinoma, Elena suprato. Tokį jausmų proveržį sukėlė praeita naktis. Bėda ta, kad jai reikėjo sutvarkyti ir kitus rimtus dalykus. Turbūt geriausia nuo jų ir pradėti.

– Kaip manai, ar tavo jausmai Stefanui... pastaruoju metu nepasikeitė? – pasiteiravo Elena.

– Ką?

– Kaip manai... – Ak, kaip sunku žiūrėti į tas begalinės erdvės spalvos akis! Juolab kad dar šiąnakt jos atrodė sklidinos milijardų žvaigždžių. – Kaip manai, ar dabar apie jį galvoji kitaip? Labiau paisai jo norų?

Deimonas nebesivaržydamas žvelgė į ją taip kaip ir ji į jį.

– Tu rimtai? – paklausė.

– Kuo rimčiausiai, – patvirtino Elena ir gerokai pasistengusi nukreipė ašaras ten, kur joms ir dera tekėti.

– Šiąnakt kažkas įvyko. – Deimonas įdėmiai žvelgė jai į akis. – Tiesa?

– Taip, kai kas įvyko, – pritarė Elena. – Tai buvo... tai buvo veikiau... – Teko iškvėpti; tuo pat metu ji prarado žadą.

– Šiničis! Šiničis, che bastardo! Imbroglione! Tas vagis! Aš jį nužudysiu lėtai!

Staiga Deimono tapo visur pilna. Jis atsidūrė šalia Elenos, uždėjo rankas jai ant pečių; po akimirkos jau svaidėsi prakeiksmais prie lango, paskui grįžo, suėmė ją už rankų.

Bet Elenai buvo svarbus tik vienas žodis. Šiničis – kicunė juodais plaukais raudonais galiukais, tiek daug iš jų atėmęs mainais už žinią, kur kali Stefanas.

– Mascalzone! Maleducato...

Elena nebesiklausė Deimono keiksmų. Vadinasi, tai tiesa. Vakarykštė naktis buvo paprasčiausiai pavogta iš Deimono, visiškai išimta jam iš galvos, kaip ir anas laikotarpis, kai ji jam panaudojo Atpirkimo ir Apsivalymo sparnus. Anuos prisiminimus jis atidavė pats. Bet ne šios nakties. Kažin, ką dar iš jo atėmė lapė?

Iškirptas visas vakaras ir visa naktis – ypač vakaras, vadinasi...

– Jis niekada nebuvo nutraukęs saitų tarp mano ir savo proto. Vis dar gali įlįsti į mano mintis, kada panorėjęs.

Deimonas pagaliau liovėsi keikęsis ir lakstęs. Atsisėdo ant sofos priešais lovą, nuleido rankas sau tarp kelių. Atrodė neapsakomai nusiminęs.

– Elena, pasakyk, ką jis iš manęs atėmė? Būk gera! – Rodos, Deimonas nevaidindamas ketino atsiklaupti prieš ją ant kelių. – Jeigu... jeigu... tai, ką manau...

Ji nusišypsojo, nors veidu riedėjo ašaros.

– Ne, ne tai... apie ką turbūt kiekvienas pamanytų, – teištarė.

– Bet!..

– Tarkim, tas laiko tarpsnis buvo mano, – pasakė Elena. – Jeigu jis iš tavęs dar ką nors pavogė arba mėgintų tai daryti ateityje, pasakyčiau. Bet šis kartas... bus mano paslaptis.

Kol galiausiai vieną dieną įsiverši į didžiulį savo paslapčių akmenį, pamanė ji.

– Kol išplėšiu tai iš jo kartu su liežuviu ir uodega! – Deimonas suurzgė kaip tikras žvėris. Elena džiaugėsi, kad šis urzgesys skirtas ne jai. – Nesijaudink, – pridūrė jis tokiu šiurpiu balsu, kad tai gąsdino veik labiau už žvėrišką įniršį. – Aš jį surasiu, kad ir kur mėgintų slėptis. Ir tai atimsiu. Gal taip pat prigriebsiu ir jo kailį, pasiūdinsiu tau kumštines pirštines, ką manai?

Elena pasistengė nusišypsoti, ir jai neblogai pavyko. Ji bemaž susitaikė su tuo, kas įvyko, nors nė akimirką nepatikėjo, kad Deimonas išties paliks ją ramybėj, kol išpeš iš Šiničio savo prisiminimus. Suprato tam tikra prasme baudžianti Deimoną už tai, ką padarė Šiničis, ir kad tai neteisinga. Pažadu, kad niekas nesužinos apie aną naktį, tarė ji sau. Kol Deimonas to neišsiaiškins. Nesakysiu nei Bonei ir Mereditei.

Tai jai viską gerokai apsunkino, taigi galbūt atkūrė jėgų pusiausvyrą.

Juodviem tvarkant duženas, likusias po paskutinio Deimono pykčio proveržio, jis staiga ištiesė ranką ir nubraukė netyčia išriedėjusią ašarą Elenai nuo skruosto.

– Ačiū... – buvo beprabylanti ji. Paskui nutilo. Deimonas pridėjo pirštą prie lūpų, nustebęs, mažumėlę nusivylęs žvilgtelėjo į ją ir gūžtelėjo pečiais.

– Vis tiek vienaragių tramdytoja, – tarė. – Ar vakar vakare tai sakiau?

Elena padvejojo, paskui nusprendė, kad jo žodžiai su jos paslaptimi nesusiję.

– Taip, sakei. Bet... tu manęs neišduosi, gerai? – staiga sunerimusi paklausė ji. – Pasižadėjau draugams nieko nesakyti.

Deimonas spitrijosi į ją.

– Kodėl turėčiau kam nors apie ką nors šnekėti? Nebent turi omeny mažylę raudonplaukę.

– Jau sakiau: aš nieko neatskleisiu. Išskyrus akivaizdų dalyką, kad Karolina ne mergelė. Na, kilus tokiam sambrūzdžiui dėl jos nėštumo...

– Bet tu prisimeni, – nutraukė ją Deimonas, – kad aš į Fels Čerčą atvykau anksčiau už Stefaną, tik ilgiau kiūtojau šešėliuose. Tu taip šneki...

– Ak, žinau. Mes mėgom berniukus, ir berniukai mus mėgo, ir mes buvom jau pagarsėjusios. Tiesiog plepėdavom, kas užeidavo ant liežuvio. Kai kas gal ir buvo tiesa, bet daug buvo išgalvota. O tu, be abejo, žinai, kaip pliurpia vaikinai...

Deimonas žinojo, todėl linktelėjo.

– Taigi netrukus visi apie mus ėmė šnekėti, lyg būtume viską dariusios su visais. Netgi prirašydavo apie mus laikraštėliuose, klasės albumuose ir ant tualeto sienų. Bet mes irgi sukūrėm eilėraštuką, kartais netgi pasirašydavom po juo. Kaip ten jis...

Elena mintyse grįžo į praeitį – metus, dvejus, dar daugiau. Tada padeklamavo:

Vien todėl, kad išgirdai, tai nebūtinai tiesa.

Vien todėl, kad paskaitei, taip nebūtinai yra.

Kitąkart gal ir pačiam teks išgirst apie save.

Nemanyk, kad kam rūpės, ar tos šnekos – tai tiesa!

Baigusi Elena pažvelgė į Deimoną ir staiga pajuto norą kuo greičiau lėkti pas Stefaną.

– Mes jau beveik atvažiavom, – tarė. – Paskubėkim.

11

Arizona atrodė tokia karšta ir plyna, kaip Elena ir įsivaizdavo. Juodu su Deimonu atvažiavo tiesiai į „Kadagyno“ užeigą, ir Elena, neradusi Meto, pasijuto jei ne nustebusi, tai bent prislėgta.

– Jis negalėjo užtrukti ilgiau už mus, – tarė ji, kai tik jiems buvo parodytas jų kambarys. – Nebent – o Dieve, Deimonai! Nebent jį kaip nors sučiupo Šiničis.

Deimonas atsisėdo ant lovos ir niūriai pažvelgė į Eleną.

– Tikėjausi, kad man nereikės tau to pranešti – kad tam pašlemėkui bent jau užteks mandagumo prisipažinti pačiam. Sekiau jo aurą nuo tada, kai mus paliko. Ji nuolat tolo – į Fels Čerčo pusę.

Kartais išties blogos naujienos suvokiamos ne iškart.

– Nori pasakyti, – tarė Elena, – kad jis išvis neketina čia pasirodyti?

– Noriu pasakyti, kad nuo ten, kur gavom automobilius, iki Fels Čerčo ne taip jau toli. Jis nuvažiavo ta kryptimi. Ir negrįžo.

– Bet kodėl? – kamantinėjo Elena, tarsi logika kaip nors įmanytų pakeisti faktus. – Kam jam išvažiuoti ir mane palikti? Juo labiau kam vykti į Fels Čerčą, jei ten jis yra ieškomas?

– Dėl palikimo: manau, jis susidarė apie mus klaidingą įspūdį – o gal teisingą, tik truputį per ankstyvą, – Deimonas kilstelėjo antakius, ir Elena sviedė į jį pagalvę, – tad nusprendė palikti vienus. Kai dėl Fels Čerčo... – Deimonas gūžtelėjo. – Tu, be abejo, pažįsti tą vaikį ilgiau nei aš. Bet net aš žinau, kad jis tikras riteris Galahadas. Parfait gentil riteris, sans peur et sans reproche. Jei reikėtų spėti, sakyčiau, kad jis nusprendė stoti prieš Karolinos kaltinimus.

– O ne! – sušuko Elena ir, išgirdusi beldžiant, priėjo prie durų. – Kiek sykių jam kartojau...

– O taip. – Deimonas pritūpė. – Net ausyse skambant tavo išmintingam patarimui...

Durys atsidarė. Už jų stovėjo Bonė, smulkutė Bonė garbanotais rausvais plaukais, plačiomis, ilgesingomis rudomis akimis. Netikėdama tuo, ką mato, be to, dar nebaigusi ginčo su Deimonu Elena užtrenkė duris.

– Metas bus nulinčiuotas! – Elena bemaž klykė šiek tiek subjurusi, kad kažkur kažkas baladojasi.

Deimonas atsitiesė. Pakeliui prie durų praėjo pro ją tardamas:

– Gal tu verčiau atsisėsk.

Paskui pasodino ant kėdės ir laikė, kol ji liovėsi mėginusi atsistoti.

Tada atidarė duris.

Šįkart beldėsi Mereditė. Aukšta ir liekna, ant pečių krintančiais plaukais, panašiais į tamsų debesį, Mereditė spinduliavo ryžtu tvatyti duris tol, kol kas nors atidarys. Eleną apėmė keistas jausmas, ji suprato galinti vienu metu galvoti apie kelis dalykus.

Čia Mereditė. Ir Bonė. Sedonoje, Arizonoje!

Ji pašoko nuo kėdės, ant kurios buvo pasodinęs Deimonas, ir apglėbusi Mereditę ėmė vapėti:

– Jūs atėjot! Jūs atėjot! Žinojot, kad negaliu išsikviesti, todėl atėjot!

Bonė, apėjusi besiglebėsčiuojančias drauges, tyliai paklausė Deimono:

– Ar ji vėl bučiuojasi su kiekvienu sutiktu?

– Deja, – atsakė Deimonas, – ne. Bet būk pasiruošusi, kad tave negyvai užmaigys.

Elena atsigręžė į jį.

– Viską girdėjau! Ak, Bone! Tiesiog negaliu patikėti, kad judvi iš tikrųjų čia. Taip norėjau su jumis pasišnekėti!

Tuo metu ji glebėsčiavo Bonę, Bonė glėbesčiavo ją, o Mereditė glėbesčiavo jas abi. Visos kartu pasiuntė viena kitai dinozauriškos seserystės ženklų: saviškai kilstelėjo antakį, saviškai linktelėjo, susiraukė, gūžtelėjo ir galiausiai atsiduso. Deimonas nė nenumanė ką tik buvęs apkaltintas, patikrintas, išteisintas ir grąžintas eiti pareigas – su išlyga, kad ateityje turės būti atidžiau prižiūrimas.

Elena rėžė pirmoji:

– Turėjot susitikti su Metu – tikriausiai jis jums pranešė apie šią vietą.

– Buvom susitikę, jis pardavė Prius, mudvi parbėgom, susikrovėm daiktus, nusipirkom lėktuvo bilietus ir laukėm – nenorėjom jūsų pražiopsoti! – vienu atsikvėpimu išpyškino Bonė.

– Bilietus tikriausiai pirkot prieš porą dienų. – Alkūne remdamasis į Elenos kėdę, pavargusiu balsu paklausė Deimonas, įbedęs žvilgsnį į lubas.

– Tuoj prisiminsiu... – pradėjo kalbėti Bonė, bet Mereditė ramiai ištarė:

– Taip, tikrai. O ką? Kas nors negerai?

– Mes stengėmės bent kiek supainioti priešus, – atsakė Deimonas. – Bet dabar aišku, kad be reikalo.

Taip, pamanė Elena, juk Šiničis gali kada panorėjęs įlįsti tau į smegenis ir pamėginti atimti prisiminimus. Tu tegali kaip nors priešintis.

– Taigi mes su Elena turim tuojau pat keliauti, – toliau kalbėjo Deimonas. – Tik dar turiu sutvarkyti vieną reikalą. Elena, tu gali krautis daiktus. Pasiimk kuo mažiau, tik kas būtiniausia – ir maisto dviem trims dienoms.

– Sakai... jau laikas keliauti? – aiktelėjo Bonė ir ūmiai klestelėjo ant grindų.

– Taip būtų geriausia, juk niekur nebepasislėpsim, – atsakė Deimonas.

– Negaliu patikėti, kad judvi atvykot su manim atsisveikinti, palikusios Metą saugoti miesto, – tarė Elena. – Tai taip miela! – Ji nusišypsojo spindinčia šypsena, paskui mintyse pridūrė: Ir taip kvaila!

– Ką gi...

– Ką gi, dar turiu vieną reikalą. – Deimonas pamojavo, bet nenusigręžė. – Tarkim, išvyksime po pusvalandžio.

– Laikas spaudžia, – pasiskundė Bonė, durims už Deimono saugiai užsidarius. – Vadinasi, prieš pradėdamos turim vos kelias minutes pasišnekėti.

– Man susikrauti nereikės nė penkių minučių, – liūdnai pasakė Elena, tada nusistebėjo Bonės žodžiais. – Prieš pradėdamos?

– Aš apskritai negaliu susikrauti tik būtiniausių daiktų, – tyliai burbėjo Mereditė. – Negalėjau visko išsaugoti mobiliajame ir nė nenumanau, kada vėl galėsiu įkrauti bateriją, todėl pasiėmiau lagaminą su popieriais!

Elena susijaudinusi dirsčiojo į jas.

– Hm, rodos, tai aš turėčiau krautis daiktus, – tarė ji. – Nes išvykstu aš... tiesa? – Ji vėl žvilgtelėjo į drauges.

– Lyg mes tave vieną išleistume į kitą visatą! – sušuko Bonė. – Tau mūsų reikės!

– Ne į kitą visatą, tik į kitą matmenį, – pataisė Mereditė. – Bet galioja tas pats principas.

– Bet... aš negaliu jums leisti vykti kartu!

– Žinoma, negali. Aš už tave vyresnė, – pareiškė Mereditė. – Tu nieko negali man leisti ar neleisti. O iš tiesų mes turim užduotį. Jei pavyks, norim surasti Šiničio arba Misao žvaigždžių rutulį. Tuomet, manau, galėtume iškart sustabdyti daugelį Fels Čerče vykstančių dalykų.

– Žvaigždžių rutulį? – nesusigaudydama paklausė Elena, bet jos proto gelmėse tarsi šmėkštelėjo šiurpus vaizdas.

– Vėliau paaiškinsiu.

Elena papurtė galvą.

– Bet... jūs palikot Metą tvarkytis vieną su visais tais antgamtiniais dalykais? Bėglį, turintį slapstytis nuo policijos?

– Elena, netgi Fels Čerčo policija jau išsigandusi – atvirai tariant, jeigu jį pasodintų į Ridžmonto kalėjimą, jam ten turbūt būtų saugiausia. Bet jie neketina to daryti. Metas dirba su ponia Flauers, ir juodviem puikiai sekasi – tai darni komanda. – Mereditė nutilo ir įkvėpė, regis, svarstydama, ar toliau sakyti.

Bonė labai tyliai ištarė už ją:

– Elena, aš buvau niekam tikusi. Man prasidėjo... na, man prasidėjo isterija, ėmiau regėti ir girdėti, ko nėra, – ar bent jau įsivaizduoti tai ir paversti tikrove. Beprotiškai įsibauginau, manau, išties tapau pavojinga žmonėms. Metas galvoja praktiškai, jam taip nenutiks. – Bonė nusišluostė akis. – Žinau, Tamsos Matmenyje bus baisu, bet aš bent jau nekelsiu pavojaus nekaltų gyventojų pilniems namams.

Mereditė linktelėjo.

– Ten Bonei ėjosi... visiškai prastai. Net jei nebūtume panorusios keliauti su tavim, būčiau turėjusi ją iš ten išgabenti. Nenoriu nieko gąsdinti, bet, neabejoju, ten ją persekiojo demonai. Nesant Stefano, turbūt tik vienintelis Deimonas gali užkirsti jiems kelią. O gal tu, Elena, gali jai padėti?

Mereditė... nenori nieko gąsdinti? Elena matė, kaip jos kūnas mažumėlę virpčioja po oda, o Bonės garbanėlės ant kaktos drėksta nuo prakaito.

Mereditė palietė Elenai riešą.

– Mes ne šiaip pabėgom. Fels Čerčas dabar išties virtęs karo zona, bet mes nepalikom Meto be sąjungininkų. Pavyzdžiui, daktarė Alpert yra logiškai mąstanti, geriausia kaimo gydytoja – gal net galės ką nors įtikinti, kad Šiničis ir malachai tikri. Be to, susivienijo tėvai, psichiatrai ir žurnalistai. Nuo jų nieko nenuslėpsi. Metui tai pranašumas.

– Bet... vos per savaitę...

– Žvilgtelk į šio sekmadienio laikraštį.

Elena paėmė iš Mereditės Ridžmonto Times. Tai buvo didžiausias savaitraštis Fels Čerčo apylinkėse. Stambi antraštė skelbė:

Apsėdimai XXI amžiuje?

Po ja buvo daug pilku šriftu išspausdintų eilučių, bet labiausiai akį traukė trijų merginų nuotrauka. Visų jų kūnai buvo išsukioti ir perkreipti, kaip žmogui neįmanoma. Dviejų merginų veiduose atsispindėjo tik skausmas ir siaubas, bet nuo trečiosios žvilgsnio Elenai gyslose sustingo kraujas. Toji mergina veidu žemyn žiūrėjo į kamerą iššiepusi dantis. Jos akys – kitaip negalėjai pasakyti – buvo velniškos. Ne, ji nebaltakiavo, nevartė akių, šios nešvytėjo šiurpiai raudonai. Baisi atrodė jų išraiška. Elena dar nebuvo mačiusi tokio žvilgsnio, kad nuo jo supykintų.

Bonė tyliai pratarė:

– Ar jums kartais nekyla jausmas, kad pašlijo visa visata?

– Nuolat, nuo tada, kai sutikau Stefaną, – atsakė Mereditė. – Elena, nenoriu nieko įžeisti. Esmė ta, kad viskas įvyko vos per porą dienų; suaugusieji, supratę, kad kai kas išties vyksta, susivienijo.

Mereditė atsiduso, manikiūro išpuoselėtais pirštais persibraukė plaukus ir kalbėjo toliau:

– Tos merginos, kaip Bonė sako, apsėstos šiuolaikiniu būdu. Galbūt jas apsėdo Misao – moteriškosios lyties kicunės neva tai geba. Bet jeigu rastume tų daiktų, vadinamų žvaigždžių rutuliais, – ar bent vieną jų, – galėtume kicunes priversti viską sutvarkyti.

Elena padėjo laikraštį, kad nebereikėtų žiūrėti, kaip spokso tos apverstos akys.

– Tai ką gi veikia tavo vaikinas, kai čia dedasi tokie dalykai?

Mereditei, regis, pirmą kartą palengvėjo.

– Veikiausiai jis jau pakeliui. Parašiau jam apie visa, kas vyksta; tiesą sakant, tai jis pasiūlė išvežti Bonę. – Mereditė atsiprašomai dirstelėjo į Bonę, o ši tik pakėlė rankas ir veidą dangop. – Baigęs darbą saloje, vadinamoje Šinmei no Uma, jis iškart atvyks į Fels Čerčą. Tokie dalykai – Alariko specialybė, jo taip lengvai neišgąsdinsi. Tad net mums išvykus kelioms savaitėms, Metas netrukus sulauks pastiprinimo.

Elena, panašiai kaip Bonė, kilstelėjo rankas.

– Prieš išvykstant jums reikėtų dar kai ką žinoti. Aš negalėsiu padėti Bonei. Jei iš manęs tikitės, ką matėt, man kovojant su Šiničiu ir Misao, tai aš tikrai to nebemoku. Kiek įmanydama stengiausi išsiauginti Sparnus, bet taip nieko ir neišėjo.

Mereditė lėtai ištarė:

– Galbūt Deimonas ką nors žinos...

– Gal ir taip, Meredite, bet kol kas jo nespausk. Tik ne šią akimirką. Dabar jis žino tik tiek, kad Šiničis gali į jį įlįsti ir atimti prisiminimus – o gal net iš naujo apsėsti...

– Tas melagis kicunė! – vos ne savininkiškai iškošė Bonė, tarsi Deimonas būtų jos vaikinas, pamanė Elena. – Šiničis prisiekė to nedaryti...

– Jis prisiekė ir išsidanginti iš Fels Čerčo. Misao užuominomis apie lapių raktus tikiu tik todėl, kad tai sakydama ji norėjo mane paerzinti. Nemanė, kad sutiksim sudaryti sandorį, todėl nė nemėgino meluoti ar gudrauti – bent man taip atrodo.

– Todėl mes ir keliaujam su tavim vaduoti Stefano, – tarė Bonė. – Jei pasiseks, surasime žvaigždžių rutulius, kad su jais galėtume valdyti Šiničį. Gerai?

– Gerai! – karštai pritarė Elena.

– Gerai, – iškilmingai patvirtino Mereditė.

Bonė linktelėjo.

– Dinozauriška seserystė amžiams!

Jos greitai sudėjo rankas vieną ant kitos, sudarė ratą su trimis stipinais. Elenai tai priminė dienas, kai jų būdavo keturi.

– O kaip Karolina? – pasiteiravo ji.

Bonė su Meredite susižvalgė, ir Mereditė papurtė galvą.

– Tau verčiau to nežinoti. Rimtai, – pridūrė ji.

– Aš ištversiu. Rimtai, – beveik pašnibždom ištarė Elena. – Meredite, aš buvau mirusi, prisimeni? Du kartus.

Mereditė tebepurtė galvą.

– Jei negali žiūrėti į tą nuotrauką, tai tau geriau negirdėti apie Karoliną. Du kartus buvom pas ją nuėjusios...

– Tu buvai du kartus nuėjusi, – pataisė Bonė. – Antrą kartą nualpau, ir tu palikai mane prie durų.

– Paskui supratau, kad galėjau tave prarasti, ir atsiprašiau... – Mereditė nutilo, Bonei uždėjus delną jai ant rankos ir spustelėjus.

– Šiaip ar taip, tai nebuvo viešnagė, – pasakojo Mereditė. – Pirma mamos įlėkiau į Karolinos kambarį ir radau ją savo kinyje – nesvarbu, kas tai per darinys – valgančią.

– Na? – nebeištvėrusi įtampos paklausė Elena. – Ką ji valgė?

– Man atrodo, – šaltai atsakė Mereditė, – kirminus ir šliužus. Ištempdavo juos ir besirangančius perkąsdavo. Bet baisiausia atrodė ne tai. Ten nebuvusiam sunku suprasti. Ji išsiviepė ir storu balsu paklausė: „Gal kąsnelį?“ Ir mano burna staiga prisipildė tų besirangančių padarų, jie lindo į gerklę. Apsivėmiau tiesiai ant kilimo. Karolina ėmė kvatotis, aš nulėkiau laiptais, pagriebiau Bonę, išmoviau ir nebegrįžau. Bet... pusiaukelėje į namus pastebėjau, kad ji dūsta. Bonės burnoje ir nosyje buvo kirminų bei kitų padarų. Moku teikti pirmąją pagalbą; man pavyko didumą jų ištraukti, prieš jai pabundant ir apsivemiant. Bet...

– Nenorėčiau dar kartą to patirti, – bejausmiu balsu ištarė Bonė, ir tai bylojo daugiau nei bet kokios siaubo gaidos.

Mereditė pasakė:

– Girdėjau, Karolinos tėvai išsikraustė iš namų, ir nedrįsčiau jų kaltinti. Karolinai jau aštuoniolika. Galiu tik pridurti, jog visi meldžiasi, kad joje paimtų viršų vilkolakių kraujas, nes vilkolakiai, regis, ne tokie siaubingi kaip malachai ar demonai. O jei ne...

Elena pasidėjo smakrą ant kelių.

– Ir ponia Flauers su tuo susitvarkys?

– Geriau už Bonę. Ponia Flauers džiaugiasi, kad šalia yra Metas; kaip sakiau, juodu sudaro darnią komandą. Dabar, kai ji galų gale ėmė šnekėtis su dvidešimt pirmo amžiaus žmonių paderme, manau, jai tai patiko. Be to, ji nuolat tobulina įgūdžius.

– Įgūdžius? O...

– Taip, ji tai vadina raganavimu. Nenumanau, ar ji stipri ragana, ar ne, nes neturiu su kuo palyginti...

– Jos kompresai veikia stebuklingai! – tvirtai pareiškė Bonė.

Elena tuo pat metu ištarė:

– Ponios Flauers vonios druskos tikrai veiksmingos.

Mereditė šyptelėjo.

– Gaila, kad tai girdime mes, o ne ji.

Elena papurtė galvą. Dabar, vėl susitikusi su Bone ir Meredite, ji suprato, kad be jų nieku gyvu neitų į tamsą. Jos atstojo jai ne tik rankas; jos reiškė kur kas daugiau... ir štai jos čia, pasiryžusios rizikuoti gyvybe dėl Stefano ir Fels Čerčo.

Tą akimirką kambario durys atsidarė. Įėjo Deimonas, rankoje nešdamas du rudo popieriaus maišelius.

– Ar jau visos gražiai atsisveikinot? – paklausė jis. Regis, jam buvo sunku žiūrėti į viešnias, tad įbedė akis į Eleną.

– Na... ne visai. Galima sakyti, ne, – atsakė Elena. Ji svarstė, ar Deimonas galėtų išmesti Mereditę pro penkto aukšto langą. Geriau jam viską atskleisti palengva, dalimis.

– Nes mes keliausim su jumis, – išrėžė Mereditė.

O Bonė tarė:

– Tik pamiršom susikrauti daiktus.

Elena įsispraudė tarp Deimono ir draugių. Bet vaikinas tik žiopsojo į grindis.

– Tai nekoks sumanymas, – labai tyliai pasakė jis. – Tiesą sakant, visiškai prastas.

– Deimonai, tik nenaudok prieš jas įtaigos! Būk geras!

Elena nekantriai sumosikavo priešais jį, Deimonas derėdamasis pakėlė ranką – jųdviejų pirštai kažkaip susilietė ir susipynė.

Elektros smūgis. Bet malonus, pamanė Elena – suvokė tai akimirksniu. Abu su Deimonu apimti nevilties mėgino atplėšti rankas, bet nepavyko. Nuo Elenos delno per visą kūną sklido elektros bangos.

Galop jiems pasisekė atšlyti ir abu kaltai sužiuro į Bonę su Meredite. Šios spoksojo į juos išpūtusios akis, kuo įtariausiai. Veidai sakyte sakė: „Aha! Nagi kas čia dabar?“

Ilgai niekas nesujudėjo ir neprabilo.

Galop Deimonas rimtai tarė:

– Tai nebus pramoginė kelionė. Vykstam ten todėl, kad neturim kitos išeities.

– Tik ne vieni, – dalykišku balsu pareiškė Mereditė. – Jei keliaus Elena, keliausim ir mes.

– Mes žinom, kad ten pavojinga, – pasakė Bonė. – Bet tikrai keliausim kartu.

– Beje, turim ir savų planų, – pridūrė Mereditė. – Reikia atitaisyti Šiničio Fels Čerčui padarytą žalą – ir sustabdyti jį.

Deimonas papurtė galvą.

– Jūs nesuprantat. Jums ten nepatiks, – įsitempęs tarė jis ir linktelėjo Mereditės mobiliojo pusėn. – Ten nėra elektros. Netgi turėti telefoną – nusikaltimas. O beveik už kiekvieną nusikaltimą baudžiama kankinimais ir mirtimi. – Jis žengė prie merginos.

Mereditė neatsitraukė, nenusuko tamsių akių.

– Klausykit, jūs net nesuprantat, ką reikės daryti, kad ten patektumėte, – niūriai kalbėjo Deimonas. – Pirma, jums prireiks vampyro – laimė, jį turite. Antra, teks užsiimti tuo, kas jums nepatiks...

– Jei Elena užsiims, užsiimsime ir mes, – tyliai nutraukė jį Mereditė.

– Nenorėčiau, kad kuri nors būtumėte sužeista. Aš ten einu dėl Stefano, – skubiai įsiterpė Elena. Iš dalies ji kalbėjo savo draugėms, iš dalies pačiai giliausiai savasties šerdžiai, kurią galiausiai pasiekė elektros bangos. Tai, kas prasidėjo kaip šokas, virto keistu tirpdančiu, tvinksinčiu saldumu. Taip sukrėtė vien rankų prisilietimas...

Jai pavyko atplėšti akis nuo Deimono ir įsiterpti į ginčą.

– Taip, tu eini dėl Stefano, – pasakė jai Mereditė, – o mes su tavim.

– Kartoju, jums tai nepatiks. Gailėsitės visą gyvenimą – jei tik išgyvensite, – bejausmiu balsu ištarė Deimonas apniukusiu veidu.

Bonė tik maldaujamai stebeilijosi į Deimoną plačiomis rudomis akimis trikampiame veidelyje. Rankos buvo sunertos po smakru. Ji atrodo kaip iš atviruko, pamanė Elena. O tos akys atstoja tūkstantį logiškų argumentų.

Galop Deimonas vėl atsigręžė į Eleną.

– Juk žinai, kad, ko gero, vediesi jas į mirtį. Tave gal ir apsaugosiu. Bet tavęs, Stefano ir dar dviejų menkų paauglių... Negalėsiu.

Buvo baisu jo klausytis. Elena apie tai nebuvo pagalvojusi. Bet matė ryžtingai atkištą Mereditės smakrą ir Bonę, truputį pasistiebusią, kad atrodytų aukštesnė.

– Manau, jau viskas nuspręsta, – girdėdama virpant savo balsą, tyliai ištarė ji ir ilgai žvelgė į tamsias Deimono akis. Galop vampyras tvykstelėjo merginoms 250 kilovatų šypseną, iškart ją išjungė ir pasakė:

– Suprantu. Ką gi, turiu dar vieną reikalą. Galbūt užtruksiu, tad galite laisvai naudotis kambariu...

– Elenai reikėtų ateiti į mūsiškį, – tarė Mereditė. – Turiu jai daug medžiagos. Jei negalim jos pasiimti, gausim pernakt peržiūrėti...

– Tai sutarkim susitikti čia auštant, – pasiūlė Deimonas. – Iš čia trauksim prie Demonų vartų. Tik atminkit – neimkit pinigų, ten iš jų jokios naudos. Ir tai ne atostogos – netrukus pačios įsitikinsit.

Grakščiai, pašaipiai jis padavė Elenai krepšį.

– Demonų vartai? – joms einant prie lifto, paklausė Bonė drebančiu balsu.

– Ššš, – ramino ją Mereditė. – Tai tik pavadinimas.

Elena pasigailėjo taip aiškiai matanti, kad Mereditė meluoja.

12

Elena žvilgtelėjo į viešbučio kambario užuolaidas, ieškodama aušros ženklų. Bonė susirangiusi snaudė krėsle prie lango. Elena su Meredite visą naktį nemiegojo, ir dabar aplinkui jas mėtėsi spausdinti popieriai, laikraščiai ir nuotraukos iš interneto.

– Visa išplito už Fels Čerčo ribų, – aiškino Mereditė, rodydama straipsnį viename laikraščių. – Nežinau, ar tai sklinda per energijos linijas, ar viską valdo Šiničis – o gal tiesiog malachai dauginasi kaip parazitai.

– Nebandei susisiekti su Alariku?

Mereditė pažvelgė į miegančią Bonę ir tyliai atsakė:

– Turiu gerą naujieną. Šimtą metų bandžiau jį surasti ir pagaliau man pavyko. Jis tuoj atvyks į Fels Čerčą – tik pirmiau turi kai kur stabtelėti.

Elena įkvėpė oro.

– Ar gali būti kas nors svarbiau už tai, kas vyksta miestelyje?

– Todėl ir nesakiau Bonei, kad jis atvyksta. Nei Metui. Žinojau, kad jie nesupras. Bet... spėk, kokių legendų ištakų jis ieško Tolimuosiuose Rytuose? – Mereditė įbedė į Eleną tamsias akis.

– Negi... taip, tikrai... Apie kicunes?

– Taip, jis keliauja į labai seną neva jų nusiaubtą miestą – šiandien taip siaubiamas Fels Čerčas. Šiuo metu tame mieste niekas negyvena. Jo pavadinimas – Unmei no Šima – reiškia Pražūties Sala. Galbūt ten jis aptiks ką nors svarbaus apie lapes-dvasias. Metas kartu su Sabrina Del atlieka lyg ir nepriklausomus kultūrinių sąsajų tyrimus. Ji Alariko amžiaus, bet jau garsi teismo antropologė.

– O tu nepavydi? – nedrąsiai paklausė Elena. Su Meredite sunku kalbėtis apie asmeninius dalykus. Ją klausinėdamas visada jautiesi, lyg kištum nosį ne į savo reikalus.

– Na, – Mereditė loštelėjo, – juk mes oficialiai nesusižadėjome.

– Bet tu man niekada apie tai nepasakojai.

Mereditė nunarino galvą, dirstelėjo į Eleną.

– Dabar papasakojau.

Kurį laiką merginos sėdėjo nekalbėdamos. Paskui Elena tylutėliai tarė:

– Ši no Ši, kicunės, Izobelė Saitu, Alarikas ir Pražūties Sala – gali būti, kad jie visiškai nesusiję tarpusavyje. O jei susiję, aš išsiaiškinsiu jų ryšius.

– Aš padėsiu, – paprastai pažadėjo Mereditė. – Bet maniau, kad baigusi mokyklą...

Elena nebeištvėrė.

– Meredite, pažadu, kai tik susigrąžinsim Stefaną ir miestas nurims, priremsim Alariką planais nuo A iki Z, – tarė ji ir pasilenkusi pabučiavo Mereditei į skruostą. – Tai dinozauriškos seserystės priesaika, gerai?

Mereditė pamirksėjo, nurijo seiles ir sušnabždėjo:

– Gerai. – Paskui staiga atgavo savo dalykiškąją savastį. – Ačiū, – padėkojo. – Bet išvalyti miestą gali būti ne itin lengva. Jame jau kyla visuotinė sumaištis.

– Ir Metas panoro būti įvykių sūkuryje? Vienas? – nusistebėjo Elena.

– Kaip sakėm, juodu su ponia Flauers – stipri komanda, – tyliai paaiškino Mereditė. – Jis taip nusprendė.

– Ką gi, – sausai pasakė Elena, – galiausiai ims ir paaiškės, kad jis pasirinko geriau už kitus.

Jos grįžo prie išbarstytų popierių. Mereditė paėmė keletą kicunių, saugančių Japonijos šventyklas, nuotraukų.

– Čia rašoma, kad jie paprastai vaizduojami su brangakmeniais arba raktais. – Ji iškėlė nuotrauką, joje kicunė prie pagrindinių Fušimio šventovės vartų dantyse laikė raktus.

– Aha, – atitarė Elena. – Raktas lyg su dviem sparneliais, tiesa?

– Taip pasidingojo ir mums su Bone. O „brangakmeniai“... na, pažiūrėk įdėmiau.

Elena pasižiūrėjo ir jai susuko pilvą. Taip, jie buvo panašūs į sniego rutulius – Šiničio Sengirėje paspęstus spąstus, iš kurių niekaip neištrūksi.

– Išsiaiškinom, kad jie vadinami hoši no tama, – aiškino Mereditė. – Išvertus tai reiškia „žvaigždžių rutuliai“. Kiekvienas kicunė tokiam rutuliui suteikia savųjų galių ir kitko; sunaikinti rutulį – tai vienintelis būdas nužudyti kicunę. Jei randi žvaigždžių rutulį, gali valdyti kicunę. Štai ką mudvi su Bone ir ketinam daryti.

– Bet kaip jį surasit? – apsidžiaugusi galimybe valdyti Šiničį ir Misao, pasidomėjo Elena.

– Sa... – lyg atsidusdama ištarė Mereditė. Paskui nusišypsojo retai pasirodančia spindulinga šypsena. – Japoniškai tai reiškia: „įdomu“, „hmm“, „nenorėčiau leistis į smulkmenas“, „dievulėliau“, „vajė“, „gerai nežinau“. Galėtume turėti ir tokį anglišką žodį.

Elena nenorom sukikeno.

– Bet kiti pasakojimai byloja, kad kicunę galima nužudyti gailesčio nuodėme arba šventintu ginklu. Nežinau, kas toji gailesčio nuodėmė, bet... – Ji panaršė po savo krepšį ir išsitraukė senovinį, bet, regis, veikiantį revolverį.

– Meredite!

– Jis mano senelio – vienas iš dviejų. Metas gavo kitą. Abu užtaisyti šventintomis kulkomis.

– Dėl Dievo meilės, kas galėtų šventinti kulkas? – apstulbo Elena.

Mereditės šypsena tapo šalta.

– Tas, kuris matė, kas dedasi Fels Čerče. Prisimeni, kaip Karolina perdavė Izobelei Saitu apsėdimą ir ką Izobelė sau padarė?

Elena linktelėjo.

– Prisimenu, – įsitempusi atsakė ji.

– Prisimeni, minėjom, kad Obaasan – senelė Saitu – buvo šventyklos vaidilutė, šventikė? Tai ji mums palaimino kulkas, suteikė joms ypatingą galią nužudyti kicunę. Reikėjo pamatyti, koks kraupus buvo ritualas. Bonė vos neapalpo.

– Gal žinai, kaip dabar jaučiasi Izobelė?

Mereditė pakraipė tamsią galvą.

– Geriau, bet... manau, dar nežino apie Džimį. Jai bus skaudu išgirsti.

Elena stengėsi nedrebėti. Pasitaisiusios Izobelės laukė vien liūdnos žinios. Jos vaikinas Džimis Braisas, tik vieną naktį praleidęs su Karolina, susirgo Lescho-Nyhano sindromu – bent jau taip sako gydytojai. Tą siaubingą naktį, kai Izobelė visa susibadė ir persikirpo liežuvį, kad būtų dvišakas, Džimis, žavus krepšininkas, nusikramtė pirštus ir lūpas. Elenos manymu, juodu abu buvo apsėsti; jų sužalojimai tapo dar viena priežastimi sustabdyti dvynius kicunes.

– Mes tai padarysim, – balsiai tarė ji, tik dabar suvokusi, kad Mereditė ją laiko už rankos tarsi Bonę. Elenai pavyko silpnai, bet ryžtingai jai šyptelėti. – Išvaduosim Stefaną, sustabdysim Šiničį ir Misao. Turim tai padaryti.

Šįkart linktelėjo Mereditė.

– Tai dar ne viskas, – galop ištarė ji. – Nori išgirsti?

– Noriu viską žinoti.

– Na, visuose šaltiniuose, kiek skaičiau, tvirtinama, kad kicunės apsėda merginas, o vaikinus verčia įvairiais būdais sau kenkti. Kartais paprasčiausiai pasiverčia žaltvykslėmis ir nuvilioja į pelkę arba ant stataus skardžio, o kartais visai pakeičia pavidalą.

– Taigi, – jaudindamasi pritarė Elena. – Prisimenu, kas nutiko judviem su Bone. Jie gali pasiversti kitu žmogumi.

– Taip, bet jei turėsi nuovokos, pamatysi, kad visada kur nors suklysta. Jie negali tapti tobula kopija. Bet gali turėti iki devynių uodegų – kuo daugiau uodegų, tuo geriau jiems viskas sekasi.

– Devynios uodegos? Įstabu. Mums dar neteko matyti devynuodegio kicunės.

– Gal dar teks. Tokie neva laisvai vaikšto iš vieno pasaulio į kitą. Ak, tiesa. Jie ypač saugo Kimono vartus tarp matmenų. Spėk, ką reiškia šis žodis?

Elena pažvelgė į ją.

– O ne.

– O taip.

– Bet kam Deimonui vežti mus per visą šalį ir eiti pro Demonų vartus, už kuriuos atsakingi kicunės?

– Sa... Kai Metas mums pranešė, kad traukiat lyg ir Sedonos link, mudvi su Bone apsisprendėme.

– Nuostabu. – Elena persibraukė plaukus ir atsiduso. – Dar kas nors? – paklausė ji, jausdamasi visiškai ištampyta.

– Dar viena linksmesnė žinia pabaigai. Kai kurie jų visai geri – turiu omeny kicunes.

– Kai kurie visai geri – kokia prasme? Geri kovotojai? Geri žudikai? Geri melagiai?

– Ne, rimtai, Elena. Kai kurie jų prilygsta dievams ar deivėms, išmėgina tave ir, jei išlaikai išbandymus, apdovanoja.

– Manai, galim tikėtis tokių sutikti?

– Nelabai.

Elena nuleido galvą ant staliuko su pasklidusiais Mereditės išspausdintais lapais.

– Meredite, kaip mes, tiesą sakant, su jais susidorosim, kai praeisim pro Demonų vartus? Mano galios patikimos kaip nusilpusi baterija. Be to, ten bus ne tik kicunių, bet ir įvairiausių demonų bei vampyrų – taip pat ir Senųjų! Ką mes darysim? – Ji pakėlė galvą ir įdėmiai pažvelgė draugei į akis – tas tamsias akis, kurių spalvos ligi šiol negalėjo apibrėžti.

Elenos nuostabai, Mereditė, užuot surimtėjusi, paplakė dietinės kolos drumzles ir nusišypsojo.

– Dar neparengei A plano?

– Na... minčių gal ir turiu. Tik kol kas nieko konkretaus. O tu?

– Kai ką sumaniau, tai būtų galima pavadinti B ir C planais. Darysime kaip visada – stengsimės iš visų jėgų, klupsime ir klysime, kol sugalvosi ką nors nepaprasto ir mus visus išgelbėsi.

– Mere... – Mereditė sumirksėjo. Elena žinojo, kodėl – šios mažybinės vardo formos ji nebuvo girdėjusi daugybę metų. Nė viena mergina nemėgo mažybinių vardų ir jais nesivadino. Elena, žiūrėdama Mereditei į akis, labai rimtai kalbėjo: – Nieko taip netrokštu, kaip išvaduoti visus – aliai vieno – nuo tų bjaurybių kicunių. Dėl Stefano ir jūsų visų atiduočiau gyvybę. Bet... šįkart likimas gali lemti kitaip.

– Žinau. Ir Bonė žino. Skrisdamos apie tai šnekėjomės. Bet, Elena, mes vis tiek su tavim. Turi tai žinoti. Mes visi su tavim.

Tebuvo vienas būdas į tai atsakyti. Elena abiem delnais suėmė Mereditės ranką. Tada iškvėpė ir, tarsi tikrindama skaudamą dantį, pamėgino gauti naujienų opia tema.

– Ar Metas... ar jis... na, kaip jis jautėsi, prieš jums išskrendant?

Mereditė pašnairavo į ją. Pro jos akis mažai kas prasprūsdavo.

– Regis, neblogai... tik atrodė išsiblaškęs. Jam užeidavo tie priepuoliai, kai tik spokso į niekur ir užkalbintas tarytum negirdi.

– Ar jis pasakojo, kodėl išvažiavo?

– Na... lyg ir. Sakė, kad Deimonas tave hipnotizavo, o tu ne... tu nieko nedarei, kad jam neleistum. Bet jis vaikinas, o vaikinai linkę pavyduliauti...

– Ne, jis teisingai papasakojo, ką matęs. Tiesiog aš... geriau susipažinau su Deimonu. Ir Metui tai nepatiko.

– Hmm.

Mereditė stebėjo draugę iš po nuleistų blakstienų, vos alsuodama, lyg ji būtų paukštelis – nevalia jo išgąsdinti, kad nenuskristų.

Elena nusijuokė.

– Tai nieko blogo! – sušuko ji. – Bent jau man taip atrodo. Tiesiog... kai kuriais atžvilgiais Deimonui labiau reikia pagalbos, nei Stefanui reikėjo tada, kai atvyko į Fels Čerčą.

Mereditės antakiai pakilo, bet ji teištarė:

– Hmm.

– Be to... manau, kad Deimonas išties daug panašesnis į brolį, nei dedasi.

Mereditės antakiai nenusileido. Galų gale Elena pažvelgė į ją. Porą kartų žiojosi sakyti, bet taip ir liko bespoksanti.

– Patekau į bėdą? – bejėgiškai paklausė.

– Jei tai įvyko vos per kelių dienų kelionę automobiliu... tada taip. Bet reikia prisiminti, kad moterys – Deimono specialybė. Ir jis mano mylįs tave.

– Ne, jis tikrai... – pradėjo sakyti Elena ir tuoj pat prikando lūpą. – O Dieve, mudvi šnekamės apie Deimoną. Aš tikrai papuoliau į bėdą.

– Žiūrėsim, kas bus toliau, – išmintingai pasiūlė Mereditė. – Jis tikrai pasikeitė. Anksčiau tiesiog būtų pareiškęs, kad tavo draugės negali važiuoti kartu – ir taškas. Šiandien pasiliko ir mus išklausė.

– Taip. Tik nuo šiol man reikia... būti atsargesnei, – truputį virpančiu balsu tarė Elena. Kaip ji padės anam vidiniam Deimono vaikui, jei laikysis atokiai? Ir kaip reikės Stefanui išaiškinti, ką teko daryti?

Ji atsiduso.

– Tikriausiai viskas bus gerai, – per miegus sumurmėjo Bonė. Mereditė su Elena atsigręžė į ją, Elena pajuto, kaip nugara perbėgo šiurpuliai. Bonė sėdėjo tiesi, bet užsimerkusi, balsas buvo neaiškus. – Svarbiausia, ką Stefanas pasakys apie tą naktį motelyje su Deimonu.

– Ką? – Elena išrėkė klausimą taip šaižiai ir garsiai, kad galėjo prižadinti bet ką. O Bonė nė nekrustelėjo.

– Kas, kokią naktį, kokiame motelyje atsitiko? – griežtai paklausė Mereditė.

Kai Elena išsyk neatsakė, pagriebė ją už rankos ir atgręžė į save.

Galop ši pažvelgė į draugę. Bet jos akys, žinoma, nieko neišdavė.

– Elena, apie ką ji šneka? Ką ten veikėt su Deimonu?

Elena, kurios veidas vis dar buvo bejausmis, pavartojo ką tik išmoktą žodį.

– Sa...

– Elena, tu nepakenčiama! Juk neketini mesti Stefano, vos išgelbėjusi?

– Ne, žinoma, ne! –Ji įsižeidė. – Mudu su Stefanu priklausom vienas kitam – amžinai.

– Bet tu vis tiek praleidai naktį su Deimonu, ir kai kas tarp judviejų įvyko.

– Kai kas... tikriausiai.

– Ir kas tai buvo?

Elena kaltai šyptelėjo.

– Sa...

– Išpešiu iš jo! Užpulsiu jį...

– Gali kurti A, B ir kokius tik nori planus, – pasakė Elena. – Bet iš to nebus jokios naudos. Meredite, Šiničis atėmė iš jo prisiminimus, ir man labai gaila – net neįsivaizduoji, kaip gaila. Bet aš prisiekiau, kad niekas niekada apie tai nesužinos. – Ji pakėlė akis į aukštesnę merginą ir pajuto besitvenkiant ašaras. – Gal galėtum... šįkart... palikti viską taip, kaip yra?

Mereditė pasidavė.

– Elena Gilbert, pasauliui pasisekė, kad tu esi tik viena. Tu... – Ji nutilo lyg svarstydama, sakyti ar ne. Paskui ištarė: – Laikas miegoti. Netrukus išauš, o mūsų laukia Demonų vartai.

– Mere...

– Kas dar?

– Ačiū.

13

Demonų vartai.

Elena per petį žvilgtelėjo į užpakalinę Prius sėdynę. Bonė mieguista mirksėjo. Mereditė, miegojusi kur kas mažiau, bet girdėjusi daug nerimą keliančių naujienų, atrodė panaši į skustuvą aštriais ašmenimis.

Daugiau nebuvo į ką žiūrėti, tik į Deimoną, ant gretimos sėdynės pasidėjusį popierinius maišelius ir vairuojantį. Už langų, ten, kur virš horizonto turėjo kilti akinanti Arizonos saulė, buvo matyti tik rūkas.

Jis baugino, trukdė orientuotis. Iš 179 greitkelio jie išsuko į keliuką, ir ten rūkas juos pamažu apgaubė, leido aplink automobilį miglos ūselius ir galiausiai visai jį prarijo. Elenai dingojosi, kad jie tyčia atskirti nuo senojo, įprastinio Makdonaldo užeigų ir Target prekybos centrų pasaulio, kad kirto sieną su tuo kraštu, apie kurį jiems nevalia nieko žinoti, juolab ten keliauti.

Priešinga kryptimi niekas nevažiavo. Ničniekas. Kad ir kaip Elena stebeilijosi pro langą, jautėsi lyg stebinti sparčiai judančius debesis.

– Ne per greitai važiuojam? – trindamasi akis paklausė Bonė.

– Ne, – atsakė Deimonas. – Būtų nepaprastas sutapimas, jei šiuo metu šiame kelyje dar kas nors atsirastų.

– Kaip tikra Arizona, – nusivylusi ištarė ji.

– Kiek žinau, čia ir yra Arizona, – atkirto Deimonas. – Mes dar neperėjom vartų. Ir čia ne šiaip vieta Arizonoje, į kurią galėtum netyčia patekti. Keliuke apstu spąstų ir kliūčių. Bėda ta, kad niekada negali žinoti, su kuo susidursi. Dabar paklausyk, – pridūrė jis, nutaisęs Elenai pažįstamą veidą, reiškiantį: „Aš nejuokauju; kalbuosi su tavim kaip su sau lygia; esu rimtai nusiteikęs“, – tu puikiai išmokai rodyti tik žmogaus dydžio aurą. Bet jei prieš mums įeinant išmoksi dar kai ko, galėsi iš tikrųjų pasinaudoti savo aura, pasitelkti ją savo tikslams, užuot tik slėpusi, kol ji išsprūs ir pakels pusantro tūkstančio kilogramų sveriantį automobilį.

– Kokiems dar tikslams?

– Tuoj tau parodysiu. Pirmiausia atsipalaiduok ir leisk man ją valdyti. Paskui aš pamažu ją paleisiu, o tu perimsi. Galop išmoksi sutelkti Galią į akis – ir daug geriau regėti; į ausis – ir daug geriau girdėti; į galūnes – ir daug greičiau ir darniau judėti. Aišku?

– Negalėjai to išmokyti prieš šią mažą iškylą?

Deimonas nusišypsojo jai savo nutrūktgalviška, laukine šypsena, ši privertė nusišypsoti ir Eleną, nors ir nesuprantančią, ko čia linksmintis.

– Kol važiuodama neparodei, kaip puikiai gebi valdyti aurą, nemaniau, kad esi pasirengusi, – išrėžė jis. – Dabar įsitikinau. Tavo galvoje esama dalykų, tik ir laukiančių, kol bus išlaisvinti. Kai juos išlaisvinsim, suprasi.

Ir kaipgi mes juos išlaisvinsim? Bučiniu? – įtariai pamanė Elena.

– Ne. Ne. Ir tai dar viena priežastis to išmokti. Tu nebesuvaldai savo telepatinių gebėjimų. Jei neišmoksi slėpti minčių, nieku gyvu nepereisi vartų kontrolės posto.

Kontrolės postas kėlė grėsmę. Elena linktelėjo ir pasakė:

– Gerai – tai ką darysim?

– Tai, ką darėm anksčiau. Kaip sakiau, atsipalaiduok. Pamėgink kliautis manim.

Jis pakėlė ranką jai virš kairio raktikaulio, bet nelietė tamsiai auksinės palaidinės. Elena pasijuto raustanti, ji svarstė, ką pamanys Bonė su Meredite, jei tik juos stebi.

Ir tada pajuto dar kai ką.

Ne šaltį, ne karštį, o kažką panašaus į abu kraštutinumus. Tai buvo gryna Galia. Ji būtų nubloškusi Eleną, jei Deimonas nebūtų laikęs už rankos. Ji suprato, kad jis naudoja savo Galią norėdamas išjudinti josios...

...suskaudo...

„Ne!“ – Elena mėgino balsu ir telepatiniu būdu pasakyti Deimonui, kad tokios Galios jai per daug, kad jai skauda. Bet Deimonas nepaisė jos maldavimų, nepaisė netgi pasipylusių ašarų. Dabar jo Galia kūnu skausmingai vedžiojo jos Galią. Jis įsiskverbė į jos kraujotaką ir tempėsi iš paskos jos Galią lyg kometa uodegą. Stūmė ją į įvairias kūno dalis, telkė neleisdamas nei jos iškvėpti, nei išsklaidyti.

Tuoj sprogsiu...

Visą tą laiką jos akys buvo įsmeigtos į Deimoną, perdavė jam jausmus: nuo pasipiktinimo, įniršio iki siaubo ir stipraus skausmo. O paskui...

Jos galva sprogo.

Kita Galios dalis ir toliau tekėjo ratu, nekeldama skausmo. Sulig kiekvienu įkvėpimu Galios padaugėdavo, bet ji paprasčiausiai sruvo su krauju, nedidino auros, bet stiprino viduje slypinčias jėgas. Po poros trejeto greitų įkvėpimų Elena suprato gebanti ją valdyti.

Dabar Elenos Galia ne šiaip sroveno viduje, kaip paprastiems žmonėms. Ji pripildė kelis mazgus, šie išpampo, ir tai daug ką pakeitė.

Ji suvokė žiūrinti į Deimoną išpūstomis akimis. Juk jis galėjo papasakoti, koks bus jausmas, užuot įmurdęs stačia galva.

„Tu išties baisus šunsnukis, ką?“ – mintimis pasakė jam Elena. Nustebo pajutusi, kad Deimonas sugavo mintį ir patenkintas jai pritarė.

Paskui Elena jį užmiršo, nes suprato dar kai ką. Ji suvokė galinti priversti Galią tekėti, netgi didinti ją ir kaupti, kol išsiverš su sprogimu, bet išoriškai nieko neparodyti.

O tie mazgai...

Ji pažvelgė pro langą į tai, kas vos prieš kelias minutes tebuvo dykynė. Rodos, į akis ėmė šaudyti šviesos kulkos. Elena pasijuto apdujusi, pakerėta. Spalvos tarytum atgijo visa skausminga didybe. Ji suvokė žvilgsniu pasiekianti kur kas toliau nei kada nors gyvenime, prieš jos akis vis driekėsi dykuma, ir tuo pat metu ji aiškiai skyrė Deimono vyzdžius nuo rainelės.

Taip, jie abu juodi, pamanė Elena, tik skirtingų atspalvių. Žinoma, jie dera tarpusavyje – Deimonas nė už ką nesutiktų, kad jo rainelės pjautųsi su vyzdžiais. Bet rainelė labiau panaši į aksomą, o vyzdžiai – į blizgų šilką. Ir vis dėlto viduje šviesą sulaiko šilkas – beveik kaip žvaigždėtas nakties dangus, beveik kaip tie kicunių žvaigždžių rutuliai, apie kuriuos pasakojo Mereditė.

Dabar tie vyzdžiai buvo išsiplėtę, nejudrūs, tarsi Deimonas nenorėtų praleisti akimirkos, kai ji susivoks. Staiga jo lūpų kamputis kryptelėjo, veide atsirado šypsenėlė.

– Tau pavyko. Išmokai sutelkti Galią į akis. – Jis kalbėjo taip tyliai, kad pirmiau Elena nebūtų išgirdusi.

– Ir į ausis, – sukuždėjo ji, klausydamasi nuostabios garsų simfonijos aplink save.

Aukštai danguje cyptelėjo šikšnosparnis – tokiais aukštais dažniais, kokių paprasta žmogaus ausis negirdi. Smėlio smiltelės byrėjo ant akmenų, dzingtelėjusios atšokdavo ir nukrisdavo ant žemės – tai skambėjo kaip muzika.

„Nuostabu, – tarė ji Deimonui, girdėdama išdidumo gaidelę savo minčių balse. – Tai dabar galėsiu bet kada šitaip su tavim šnekėtis?“ Teks būti atsargesnei, kad telepatija neišduotų daugiau, nei reikia.

„Atsarga gėdos nedaro“, – pritarė Deimonas, patvirtindamas jos įtarimus. Ji jau dabar pasako daugiau nei ketina.

„Bet, Deimonai, – ar ir Bonė tai galėtų? Ar nepamėginus jai parodyti?“

– Kas žino? – balsiai atsiliepė Deimonas, ir Elena krūptelėjo. – Mokyti žmones naudotis Galia nėra mano arkliukas.

„O kaip veikia skirtingi Galios sparnai? Ar dabar gebėsiu juos valdyti?“

– Apie juos neturiu nė menkiausio supratimo. Niekada nesu matęs nieko panašaus. – Deimonas kurį laiką atrodė susimąstęs, paskui papurtė galvą. – Manau, tau reikėtų labiau patyrusio mokytojo, kad išmokytų su jais tvarkytis. – Elenai nespėjus nieko pasakyti, jis pridūrė: – Verčiau grįžkim pas kitas. Mes jau beveik prie vartų.

– Kaip suprantu, ten neturėčiau naudotis telepatija.

– Gana aiškiai išsiduotum...

– Bet vėliau mane išmokysi, gerai? Valdyti Galią kaip tu?

– Gal tai labiau derėtų tavo vaikinui, – bemaž šiurkščiai tarė Deimonas.

Jis bijo, pamanė Elena, stengdamasi paslėpti mintis už baltojo triukšmo sienos, kad Deimonas jų neįskaitytų. Jis taip pat bijo per daug man atskleisti, kaip ir aš jam.

14

– Tvarka, – pasakė Deimonas, juodviem su Elena sugrįžus pas Bonę ir Mereditę. – Dabar laukia sunkioji dalis.

Mereditė vėl pakėlė į jį akis.

– Dabar laukia?..

– Taip. Bus išties sunku. – Deimonas pagaliau atsegė paslaptingą juodą odinį krepšį. – Klausykit, – vos girdimai sumurmėjo jis, – štai tikrieji vartai, pro juos mums reikės pereiti. Tuo metu galėsite kelti isteriją kiek panorėjusios, nes vaidinsite belaisves. – Jis ištraukė kelias virves.

Elena, Mereditė ir Bonė iškart susiglaudė, rodydamos dinozaurišką seserystę.

– Kam, – lėtai pasiteiravo Mereditė, tarsi dovanodama Deimonui užsilikusią abejonę, – tos virvės?

Deimonas pakreipė galvą į šoną, lyg tardamas: „Nagi, liaukis“, ir atsakė:

– Jūsų rankoms surišti.

– Kam?

Elena apstulbo. Ji dar nebuvo mačiusi taip atvirai nirštančios Mereditės. Pati negalėjo nė žodžio įterpti. Mereditė prisiartino prie Deimono ir pažvelgė į jį iš dešimties centimetrų nuotolio.

Jos akys pilkos! – nustebusi šūktelėjo kažkuri atoki Elenos proto dalis. Tamsių tamsiausiai, ryškių ryškiausiai pilkos. Visą laiką maniau, kad rudos, bet ne.

Deimoną Mereditės išraiška, regis, mažumėlę išgąsdino. Jos veido išsigąstų net tiranozauras, pamanė Elena.

– Tikiesi, kad mes vaikščiosim surištomis rankomis? O ką tu tada darysi?

– Vaidinsiu jūsų šeimininką. – Deimono veide nušvito ir iškart vėl pradingo nuostabi šypsena. – Jūs trys būsit mano vergės.

Ilgai, labai ilgai buvo tylu.

Elena vienu mostu nutraukė visus ginčus.

– Mes to nedarysim, – paprastai ištarė ji. – Kur jau ten. Turi būti kitas būdas...

„Tai nori išvaduoti Stefaną ar ne?“ – staiga paklausė Deimonas. Iš tamsių į Eleną įsmeigtų akių sklido svilinantis karštis.

– Žinoma! – Elena irgi spigino jį akimis, jausdama kaistant skruostus. – Bet ne kaip tavo tampoma vergė!

– Tai vienintelis būdas žmonėms patekti į Tamsos Matmenį, – abejingai pasakė Deimonas. – Surištiems arba surakintiems, kaip vampyrų, kicunių ar demonų nuosavybei.

Mereditė purtė galvą.

– Tu mums nesakei...

– Sakiau, kad jums nepatiks, kokiu būdu reikės ten įeiti!

Net atsakydamas Mereditei Deimonas neatitraukė akių nuo Elenos. Po išoriniu šaltumu jis, regis, maldavo jos supratimo. Senais laikais, pamanė Elena, būtų tik atsišliejęs į sieną, pakėlęs antakius ir pasakęs: „Puiku, aš, šiaip ar taip, ne pernelyg trokštu ten keliauti. Tai kas nori su manim į išvyką?“

Betgi Deimonas nori keliauti, suprato Elena. Žūtbūtinai trokšta. Tik neišmano, kaip nuoširdžiai pasakyti. Vienintelis jam žinomas būdas...

– Deimonai, turi mums kai ką pažadėti, – žiūrėdama jam tiesiai į akis paprašė Elena. – Prieš mums nusprendžiant, keliauti ar ne.

Jo akyse ji išvydo palengvėjimą, nors kitoms merginoms Deimono veidas tikriausiai atrodė šaltas ir visiškai bejausmis. Elena suprato jį džiaugiantis, kad ankstesnis jos sprendimas ne galutinis.

– Ką pažadėti? – paklausė Deimonas.

– Turi prisiekti – duoti žodį, – kad nemėginsi mūsų paveikti, kad ir ką nuspręstume čia, dabar, ar perėję į Tamsos Matmenį. Nevaldysi mūsų minčių, neversi daryti, ko nori tu. Nenaudosi prieš mus jokių vampyriškų gudrybių.

Deimonas kaip paprastai turėjo pasiginčyti.

– O jei jūs, tarkim, užsigeisite, kad aš tai daryčiau? Kai ką jums verčiau pramiegoti...

– Tada pasakysim, kad apsigalvojom, ir atleisim tave nuo pažado. Supranti? Blogiau nebus. Tik prisiek.

– Gerai jau, – tebežiūrėdamas jai į akis nusileido Deimonas. – Prisiekiu nenaudoti prieš jus jokios Galios; nieko jums neįteigsiu, kol pačios nepaprašysit. Duodu žodį.

– Tvarka.

Pagaliau Elena mažumėlę šyptelėjo, palinksėjo ir liovėsi stebeilytis. Deimonas vos pastebimai linktelėjo.

Nusigręžusi Elena sutiko tiriamą rudų Bonės akių žvilgsnį.

– Elena, – tampydama ją už rankos sušnabždėjo ši. – Ateik minutėlei, ką?

Vargu ar Elena galėjo pasipriešinti. Bonė buvo stipri kaip mažytis Velso ponis. Elena, per petį bejėgiškai dirstelėjusi į Deimoną, nuėjo jai iš paskos.

– Kas yra? – sukuždėjo, kai Bonė pagaliau liovėsi tempusi.

Mereditė nusprendė, kad tai seseriški reikalai, ir atsekė įkandin.

– Na?

– Elena, – pratrūko Bonė, lyg nebegalėdama sulaikyti žodžių, – nuo kada judu su Deimonu taip elgiatės – kitaip nei anksčiau? Anksčiau tu ne... Noriu paklausti, kas iš tiesų tarp judviejų įvyko, kol buvote vieni?

– Vargu ar dabar tam tinkamas laikas, – sušnypštė Elena. – Turim nemenkų bėdų, jei kartais nepastebėjai.

– Bet... jeigu...

Mereditė nusibraukė nuo akių tamsią sruogą ir baigė sakinį už ją.

– Jeigu tai nepatiks Stefanui? Pavyzdžiui, tai, „kas įvyko su Deimonu tą naktį, kai likote vieni motelyje“? – Bonės žodžiais užbaigė ji.

Bonė išsižiojo.

– Kokiame motelyje? Kokią naktį? Kas įvyko? – vos neklykė ji ir skaudžiai įkando bandančiai ją nutildyti Mereditei.

Elena pažvelgė į vieną merginą, paskui į kitą – į abi savo drauges, pasiryžusias dėl jos numirti. Juto, kaip trūksta oro. Tai labai nesąžininga, bet...

– Gal galėtume tai aptarti vėliau? – pasiūlė ji, stengdamasi akimis ir antakiais perspėti: „Deimonas mus girdi!“

Bonė tik šnabždėjo:

– Kokiame motelyje? Kokią naktį? Kas...

Elena pasidavė.

– Nieko neįvyko, – ramiai atkirto. – Bone, Mereditė viso labo cituoja tave. Šiąnakt miegodama tu ištarei šiuos žodžius. Galbūt kada nors vėliau paaiškinsi, apie ką šnekėjai, nes aš nežinau.

Baigusi ji dirstelėjo į Mereditę, o ši tik pakėlė tobulą antakį.

– Tu teisi, – viską supratusi pritarė Mereditė. – Anglų kalboje galėtų būti toks žodis kaip sa, ir tokie pokalbiai taptų gerokai trumpesni.

Bonė atsiduso.

– Ką gi, išsiaiškinsiu pati, – nusprendė ji. – Gal ir netikit, kad man pavyks, bet aš tai padarysiu.

– Gerai, gerai, gal turit ką naudingo pridurti apie Deimono virvių reikalą?

– Pavyzdžiui, kur jam pasiūlyti jas susikišti? – tylutėliai paklausė Mereditė.

Bonė laikė virvę. Perbraukė ją maža balta rankele.

– Nemanau, kad jis jas pirko apimtas pykčio. – Jos rudos akys klaidžiojo, balsas skambėjo šiurpokai, kaip visada patiriant transą. – Matau vaikiną ir merginą už prekystalio ūkinių prekių parduotuvėje. Ji juokiasi, o vaikinas kalba: „Lažinuosi, kad kitąmet studijuosit architektūrą.“ Paskui merginos akys apsiblausia ir ji sako, taip, sako...

– Šiandien jūsų aiškiaregiškų šnipinėjimų man užteks. – Deimonas be jokio garso priėjo prie jų.

Bonė smarkiai krūptelėjo ir vos neišmetė virvės.

– Klausykit, – šiurkščiai kalbėjo Deimonas, – jau už šimto metrų galutinė perėja. Arba leidžiatės surišamos ir elgiatės kaip vergės, arba ten nepateksit ir nepadėsit Stefanui. Niekada. Viskas.

Merginos tyliai pasitarė žvilgsniais. Elena žinojo savo veidą aiškiai bylojant, kad ji neprašo nei Bonės, nei Mereditės keliauti kartu, bet pati pasiryžusi keturiomis ropoti paskui Deimoną, jei to prireiktų.

Mereditė, žiūrėdama Elenai į akis, pamažu užsimerkė ir iškvėpdama linktelėjo. Jau pasidavusi Bonė lingavo galvą.

Jiedvi su Meredite leido Elenai surišti riešus. Paskui Deimonas surišo Eleną ir apvyniojo jas visas tris virve kaip kalinių vorą.

Elena pajuto iš krūtinės kylant karštį, jai ėmė degti skruostai. Negalėjo pažvelgti Deimonui į akis, nieku gyvu, bet ir neklausdama žinojo, kad Deimonas prisimena tą kartą, kai Stefanas jį kaip šunį išvijo iš savo buto šitų pačių žiūrovių ir Meto akivaizdoje.

„Kerštingas niekšas!“ – Elena iš visų jėgų pasiuntė mintį Deimonui. Žinojo, kad pastarasis žodis žeis labiausiai. Deimonas didžiavosi esąs džentelmenas...

„Bet džentelmenai nepereina į Tamsos Matmenį“, – galvoje nuskambėjo pašaipus Deimono balsas.

– Gerai, – balsiai pridūrė jis ir viena ranka paėmė virvę. Paskui žvaliai nužygiavo į urvo tamsą, įkandin grumdantis ir klupinėjant trims merginoms.

Elena suprato niekada neužmiršianti šios trumpos kelionės, žinojo, kad Bonė su Meredite jos taip pat nepamirš. Jie įlindo pro ankštą olos angą, paskui prasibrovė pro nedidelę kiaurymę jos gale, žiojinčią kaip burna. Teko pasistengti, kol visos trys prasispraudė. Kitapus urvas vėl praplatėjo, jie atsidūrė erdvioje oloje. Bent jau taip bylojo paaštrėjusios Elenos juslės. Čia vėl tvyrojo nesibaigiantis rūkas, ir ji nenutuokė, kur jie eina.

Jau po kelių minučių iš tirštos miglos išniro pastatas.

Elena neįsivaizdavo, kokie bus tie Demonų vartai. Tikėjosi išvysti juodmedžio duris, išraižytas gyvatėmis, inkrustuotas brangakmeniais. O gal grubiai aptašytus, apdūlėjusius akmens luitus – kaip Egipto piramidžių. Gal net kokią nors fantastinę energijos lauko užtvarą, mirksinčią ir blyksinčią mėlynai violetiniais lazeriais.

Bet išvydo kažkokį sukiužusį sandėlį, tokiame galėtų būti laikomos laivais atgabenamos prekės. Tai buvo tuščias statinys, aptvertas neįveikiama tvora su spygliuota viela viršuje. Nuo jo dvokė, ir Elena apsidžiaugė nesutelkusi su Deimonu energijos į uoslę.

Aplink būriavosi žmonės, vyrai ir moterys, kiekvienas jų rankoje laikė po raktą ir prieš atidarydami duris vienoje pastato pusėje kažką sumurmėdavo. Jie žengė pro tas pačias duris, bet Elena neabejojo, kad pateko į skirtingas vietas, jei jų raktai buvo tokie, kokį ji gal prieš savaitę „pasiskolino“ iš Šiničio namų. Viena dama atrodė pasipuošusi lyg per prašmatnų maskaradą – iš ilgų kaštoninių plaukų styrojo lapės ausys. Tik iš po siekiančios kulkšnis suknelės išvydusi švytuojant uodegą Elena suprato, kad tai kicunė, žengianti pro Demonų vartus.

Deimonas paskubomis – ir ne per švelniausiai – nusivarė jas į kitą pastato pusę, ten durys išlūžusiais vyriais vėrėsi į aptriušusią patalpą. Keista, bet viduje ji atrodė didesnė nei iš lauko. Čia buvo prekiaujama ar mainikaujama įvairiausiais daiktais, daugelis jų, regis, buvo susiję su vergų priežiūra.

Elena, Mereditė ir Bonė išpūtusios akis susižvalgė. Akivaizdu, kad žmonėms, gabenantiems laukinius vergus iš išorinio pasaulio, kankinimai ir gąsdinimai buvo tapę kasdienybe.

– Leidimas pereiti keturiems, – tarstelėjo Deimonas už prekystalio sėdinčiam stambiam vyrui pakumpusiais pečiais.

– Iškart trys laukinės? – įtariai paklausė tas, akimis ryte rydamas merginas.

– Ką galiu pasakyti? Mėgstu savo darbą. – Deimonas žvelgė jam tiesiai į akis.

– Taip, bet... – Vyras nusijuokė. – Pastaruoju metu gaunam vos po vieną dvi per mėnesį.

– Jas gavau teisėtai. Negrobiau. Klaupkitės, – atsainiai paliepė Deimonas trims merginoms.

Mereditė susivokė pirma ir nutūpė ant žemės kaip baleto šokėja. Jos tamsiai tamsiai pilkos akys buvo sutelktos į tai, ką matė tik ji viena. Paskui Elenai pavyko mintimis atsyti nuo kitų. Galvodama apie Stefaną ji įsivaizdavo klūpanti ant kalėjimo čiužinio ir jį bučiuojanti. Tai padėjo; Elena parklupo.

Tik Bonė liko stovėti. Švelniausia, labiausiai priklausoma, nekalčiausia trijulės narė pajuto, kad jos kojos sustingo.

– Ak tos rusvaplaukės, – šypsodamasis, bet griežtai žiūrėdamas į Deimoną pasakė vyras. – Šitai gal verčiau nusipirk botagėlį.

– Gal, – įsitempęs pritarė Deimonas. Bonė tuščiomis akimis pažvelgė į jį, į merginas ant žemės ir parkrito kniūbsčia. Elena išgirdo ją tyliai kūkčiojant. – Bet aš manau, kad tvirtas balsas ir priekaištingas žvilgsnis padeda labiau.

Vyras pasidavė ir vėl pakumpo.

– Leidimas keturiems, – suniurnėjo, pakėlė ranką ir patraukė už apibrizgusios varpelio virvės.

Bonė ėmė verkti iš baimės ir pažeminimo, bet niekas, išskyrus kitas merginas, regis, to nepastebėjo.

Elena nedrįso pamėginti mintimis ją paguosti, nes tai būtų visiškai nederėję su paprastos žmonių merginos aura. Kas žino, kokių spąstų ir prietaisų gali būti paslėpta šalia šio vyro, nurenginėjančio jas žvilgsniu? Ji tetroško čia, šioje salėje, pasinaudoti kuriais nors savo Sparnais ir nušluoti nuo vyriškio veido pasipūtusią išraišką.

Netrukus kai kas kita visiškai išpildė šį Elenos troškimą. Deimonas pasilenkė per prekystalį ir kažką pakuždėjo vyriškiui. Klastingas pakumpėlio veidas nesveikai pažaliavo.

Girdėjai, ką jis pasakė? – Elena akimis ir antakiais paklausė Mereditės.

Mereditė, irgi prisimerkusi, pridėjo ranką prie Elenos pilvo ir pasuko ratu.

Net Bonė šyptelėjo.

Paskui Deimonas jas išvedė iš sandėlio laukti. Jau po kelių minučių Elena savo naujosiomis akimis pastebėjo lėtai per miglą plaukiančią valtį. Suprato, kad pastatas stovi ant pat upės kranto, bet net ir sutelkusi į akis visą Galią ji vos įžiūrėjo, kur tamsesnė žemė susiliečia su blizgančiu vandeniu, net įtempusi naująją savo klausą vos girdėjo sraunaus, gilaus vandens čiurlenimą.

Valtis nežinia kaip sustojo. Elena nematė nei nuleisto inkaro, nei kokio nors pritvirtinimo. Šiaip ar taip, ji sustojo, ir pakumpęs vyras nuleido lentą. Ši nesujudėjo, kol jie visi sulipo: pirma Deimonas, paskui jo „vergių“ pulkas.

Valtyje Elena matė, kaip Deimonas be žodžių pasiūlė keltininkui šešis aukso gabalėlius – po du už kiekvieną žmogų, turintį negrįžti.

Elena paskendo prisiminimuose, kai būdama labai maža – gal kokių trejų – sėdėjo tėčiui ant kelių, o šis jai iš dailiai iliustruotos knygos skaitė graikų mitus. Viename jų buvo pasakojama apie keltininką Charoną, Stikso upe gabenantį sielas į mirusiųjų šalį. Dar tėtis porino, esą graikai numirėliams ant akių uždėdavę po monetą, kad tie galėtų susimokėti keltininkui...

Iš ten kelio atgal nebus, staiga aiškiai suprato ji. Niekaip neištrūksi! Gali sakyti, jos mirusios...

Keista, bet siaubas Elenai padėjo atsikratyti šios klampios baimės. Kai ji pakėlė galvą, kad galbūt suklyktų, nykus keltininkas trumpam nusigręžė nuo savo darbo, norėdamas apžiūrėti keleives. Elena išgirdo, kaip suspigo Bonė. Mereditė drebėdama karštligiškai, neprotingai čiupo krepšį, kuriame buvo ginklas. Net Deimonas, regis, negalėjo nė krustelėti.

Ilgšė šmėkla valtyje neturėjo veido.

Vietoj akių jai žiojėjo gilios duobės, vietoj burnos – įdubimas, o ten, kur turėtų būti nosis, – trikampė skylė. Bonei to klaiko, to apgriuvusio sandėlio tvaiko buvo per daug, ji nualpusi pavirto ant šono ir atsirėmė į Mereditę.

Apimta siaubo Elena kai ką suprato. Drėgnoje, lašnojančioje prietemoje ji užsimiršusi naudojosi naujosiomis savo juslėmis. Be abejo, nežmogišką keltininko veidą ji regėjo geriau už, tarkim, Mereditę. Girdėjo seniai mirusius kalnakasius, kapojančius uolą virš jų, šmėkščiojančius milžiniškus šikšnosparnius, tarakonus ar kažką panašaus juos supančių akmeninių sienų plyšiuose.

Bet dabar ant savo ledinių skruostų ji staiga pajuto šiltas ašaras – suprato neįvertinusi draugės, nors ir žinojo apie antgamtines jos galias. Jei Bonės juslės visą laiką atviros tokiems siaubams, kokius dabar patiria Elena, tai nenuostabu, kad ji gyvendama nuolat patiria baimę. Elena nejučia pasižadėjo būti gerokai pakantesnė, kai kitą kartą Bonė palūš ar ims klykti. Tiesą sakant, Bonė nusipelnė kokio nors apdovanojimo už tai, kad ligi šiol išsaugojo sveiką protą, nusprendė ji. Bet nedrįso nieko daugiau, tik žiūrėti į be sąmonės gulinčią draugę ir prisiekti sau, kad nuo šiol Bonė turės savo gynėją – Eleną Gilbert.

Šis pažadas ir jo skleidžiama šiluma spindėjo Elenos galvoje lyg žvakė. Ji įsivaizdavo, kad tą žvakę laiko Stefanas, liepsna šoka jo žaliose akyse ir žaidžia ant veido linkių. To turėtų užtekti, kad pati per kelionę nepamestų nuovokos.

Valčiai prisišvartavus – toje vietoje keleivių buvo tik šiek tiek daugiau nei ten, iš kur jie atvyko – visos trys merginos jautėsi išsekusios nuo ilgalaikio siaubo ir kankinančios nežinios. Bet stengėsi negalvoti, koks iš tikrųjų bus tas Tamsos Matmuo, kokiais būdais gali reikštis toji tamsa.

– Naujieji mūsų namai, – niūriai paskelbė Deimonas.

Stebėdama jį, o ne kraštovaizdį, Elena iš įtampos jo sprande ir pečiuose suprato, kad Deimonas nepatenkintas savimi. Ji manė, kad jie keliauja į jo rojų, į pasaulį, kuriame žmonės vergauja, kur kankinama dėl pramogos, kur svarbiausia išlikti ir įsitvirtinti. Dabar suprato klydusi. Deimonui tai pasaulis, kuriame gyvena būtybės, turinčios tokias pat ar dar didesnes už jo Galias. Čia jam teks išsikovoti padėtį kaip bet kokiam gatvės berniūkščiui – tik jis negalės sau leisti klysti. Norint gauti progą išvaduoti Stefaną, jiems reikės rasti būdą gyventi ne bet kaip, o prabangiai, įsilieti į aukštuomenę.

Stefanas. Ne, ji kol kas negali sau leisti apie jį galvoti. Jei pradės galvoti, bus žuvusi: ims reikalauti keisčiausių dalykų, kaip antai praeiti pro kalėjimą, kad pažiūrėtų į jį – taip mokinukės, įsimylėjusios vyresnį berniuką, trokšta bent pravažiuoti pro jo namą ir šitaip jį pagarbinti. Kaipgi jiems vėliau pavyktų surengti pabėgimą iš kalėjimo? A planas byloja: nedaryti klaidų, ir Elena jo laikysis, kol nesumanys geresnio.

Štai taip Deimonas su savo „vergėmis“ per Demonų vartus pateko į Tamsos Matmenį. Mažiausiąją teko gaivinti vandeniu, pilamu ant veido; tik tada ji galėjo stotis ir eiti.

15

Skubėdama paskui Deimoną Elena stengėsi nesižvalgyti nei į kairę, nei į dešinę. Tai, kas Mereditei su Bone atrodė neperregima tamsa, jai buvo per daug matoma.

Abipus stovėjo sandėliai, į juos būdavo atgabenami vergai, kad vėliau taptų parduoti, nupirkti ar išgabenti. Tamsoje Elena girdėjo verkšlenant vaikus ir jei pati nebūtų taip išsigandusi, būtų puolusi ieškoti, kas ten rauda.

Negaliu taip elgtis, nes esu vergė, pamanė ji apimta siaubo, plintančio nuo pat pirštų galų. Aš nebesu tikras žmogus. Aš – nuosavybė.

Ji vėl įsispoksojo į Deimono pakaušį ir ėmė svarstyti, kaip, po galais, į tai leidosi. Suprato, ką reiškia būti verge, – netgi nusistebėjo tarsi intuityviai suvokianti, – tai tikrai ne pyragai.

Tai reiškia, kad... kad su ja galima daryti bet ką, ir tai niekieno kito, tik šeimininko reikalas. O jos šeimininkas (vis dėlto kaip jam pavyko ją įkalbėti?) – pats Deimonas.

Jis galėtų parduoti visas tris merginas: Eleną, Mereditę ir Bonę – ir po valandos išsinešdinti iš čia, gavęs pelno.

Jie nuskubėjo per prieplauką; merginos kiūtino nuleidusios akis, kad nesukluptų.

Paskui užlipo į kalvą. Apačioje, kraterio pavidalo dauboje, plytėjo miestas. Jo pakraščiuose, beveik iki pat ten, kur jie stovėjo, grūdosi lūšnos. Nuo miesto juos skyrė regztinė tvora, bet pro ją galėjai žiūrėti žemyn lyg iš paukščio skrydžio. Jei jie tebelindėtų urve, į kurį pirmiau buvo įėję, tai turėtų būti didžiausia požeminė ola, kokią tik galima įsivaizduoti, – bet jie vaikščiojo žemės paviršiumi.

– Tai įvyko tada, kai kėlėmės plaustu, – tarė Deimonas. – Mes... na, galima sakyti... atlikome posūkį erdvėje. – Jis stengėsi paaiškinti, o Elena suprasti. – Įžengę pro Demonų vartus atsidūrėme visai kitame, nebe žemiškame matmenyje.

Elenai užteko pažvelgti į dangų, kad juo patikėtų. Žvaigždynai čia atrodė kitokie, nebuvo matyti nei Didžiųjų, nei Mažųjų Grįžulo Ratų, nei Šiaurės žvaigždės.

Ir švietė saulė. Daug didesnė, bet daug blankesnė už žemiškąją saulę, taip ir nepakylanti virš horizonto. Dieną naktį jos kyšojo maždaug pusė, taigi, kaip pabrėžė Mereditė, pačios dienos ir nakties sąvokos čia neteko prasmės.

Kai jie artinosi prie vielinių vartų, už kurių galiausiai būtų atsidūrę nebesaugomoje, nebe vergams skirtoje teritorijoje, juos sustabdė moteris. Vėliau Elena sužinojo, kad tai buvo Sargybinė. Sužinojo, kad Sargybinės tam tikra prasme yra Tamsos Matmens valdovės, nors pačios atvykusios iš kitur. Regis, jos amžiams užėmė šią pragaro dalelę ir bandė įvesti tvarką tarp landynių karaliukų ir stambiųjų žemvaldžių, pasidalijusių miestą.

Šios aukštaūgės Sargybinės plaukai buvo kaip Elenos – tikro aukso spalvos, nukirpti tiesiai ir siekiantys pečius. Nekreipdama dėmesio į Deimoną ji iškart kreipėsi į pirma einančią Eleną:

– Kodėl tu čia?

Elena apsidžiaugė, dar ir kaip apsidžiaugė, kad Deimonas ją išmokė valdyti aurą. Sutelkė į tai dėmesį, o smegenys dūzgė viršgarsiniu greičiu, svarstydamos, kaip teisingai atsakyti į klausimą – taip, kad juos paliktų ramybėj, o ne parsiųstų namo.

Pirmiausia į galvą šovė mintis: Deimonas mūsų tam neparuošė. Paskui Elena suprato, kad ir jis čia nėra buvęs. Nežino, kaip viskas vyksta, yra tik kai ką girdėjęs.

Ir jeigu ši moteris pamėgintų jam trukdyti, jis tikriausiai pašėltų ir užpultų ją, pridūrė tylus balselis lyg ir iš pasąmonės. Elena ėmė galvoti dvigubai sparčiau. Kadaise kūrybingas melas buvo tapęs kone jos specialybe, ir dabar ji leptelėjo, kas pirmiausia šovė į galvą. Pataikė.

– Lošiau su juo ir pralaimėjau.

Pasakyta buvo neblogai. Žmonės pralošia įvairiausius dalykus: plantacijas, talismanus, žirgus, pilis, butelius su džinais. Ir jei paaiškėtų, kad tai neganėtina priežastis, ji bet kada galėtų pareikšti, kad tai tik liūdnos istorijos pradžia. Užvis geriausia, kad tam tikra prasme tai buvo tiesa. Labai seniai ji dėl Deimono ir Stefano buvo paaukojusi gyvybę, tik Deimonas neatvertė visiškai naujo gyvenimo lapo, kaip buvo žadėjęs. Gal tik menką puslapėlį.

Sargybinė suglumusi spitrijosi į ją mėlynomis akimis. Žmonės į Eleną spoksodavo dažnai – jei esi jauna ir labai graži, imi būgštauti tik tada, kai jie nebespokso. Bet Sargybinės suglumimas kėlė šiokį tokį nerimą. Ar aukštoji moteris skaito jos mintis? Elena pamėgino ant viršaus užkloti dar vieną baltojo triukšmo sluoksnį. Į galvą atėjo Britnės Spirs daina. Ji padidino minčių „garsumą“.

Aukštoji moteris priglaudė sau prie galvos du pirštus, lyg staiga užėjus skausmui. Paskui pažvelgė į Mereditę.

– Kodėl... tu čia?

Mereditė paprastai nemeluodavo, bet jeigu jau tekdavo meluoti, vertindavo tai kaip intelektualų meną. Laimė, niekada netaisydavo, kas nesugedę.

– Aš taip pat, – liūdnai paantrino.

– O tu? – Moteris pažvelgė į Bonę; galėjai manyti, kad šiai tuoj vėl pasidarys bloga.

Mereditė kumštelėjo Bonei. Paskui įsmeigė į ją griežtą žvilgsnį. Galop dar griežtesnį, žinodama, kad Bonei tereikia išlementi „aš irgi“; Mereditei parodžius gaires, ji būdavo puiki sekėja.

Bėda buvo ta, kad Bonė arba patyrė, arba buvo beveik bepatirianti transą.

– Šešėlių sielos, – ištarė ji.

Moteris sumirksėjo, bet ne taip, kaip mirksima išgirdus nieko nereiškiančius žodžius. Ji sumirksėjo iš nuostabos.

O Dieve, pamanė Elena. Bonė atspėjo jų slaptažodį ar ką nors panašaus. O gal pranašauja, spėja ateitį.

– Šešėlių... sielos? – atidžiai žiūrėdama į Bonę paklausė Sargybinė.

– Mieste jų apstu, – liūdnai ištarė Bonė.

Sargybinės pirštai ėmė lakstyti viršum prietaiso, panašaus į delninį kompiuterį.

– Mes žinom. Jos čia renkasi.

– Turit tai sustabdyti.

– Mūsų valdžia ribota. Tamsos Matmenyje viešpatauja tuzinas valdovų grupuočių, šie apsistatę pavaldiniais, vykdančiais jų įsakymus.

Bone, mintimis kreipėsi į ją Elena – pabandė įveikti draugės protą temdantį rūką rizikuodama, kad išgirs Sargybinė. Tai policija.

Tą akimirką vadovauti ėmėsi Deimonas.

– Ji tokia pat kaip kitos, – tarė jis. – Tik aiškiaregė.

– Tavo nuomonės niekas neklausė, – net nedirstelėjusi į jo pusę atšovė Sargybinė. – Man nesvarbu, koks tu ten viršininkas, – ji niekinamai kryptelėjo galvą į miesto šviesas. – Šiapus tvoros esi mano žemėje. Taigi aš klausiu šios mažos rusvaplaukės: ar tai, ką jis sako, tiesa?

Eleną akimirksniu apėmė siaubas. Jei po to, ką jie ištvėrė, Bonė viską sugadintų...

Šįkart Bonė sumirksėjo. Kad ir su kuo ji mėgino bendrauti, buvo aišku, kad yra tokia pat kaip Mereditė ir Elena. Nekilo abejonių ir dėl jos aiškiaregystės. Bonei baisiai nesisekdavo meluoti, jei turėdavo per daug laiko galvoti, bet šįkart ji galėjo nedvejodama ištarti:

– Taip, tai tiesa.

Sargybinė dėbtelėjo į Deimoną.

Deimonas spitrijosi į ją taip, lyg galėtų neatplėšti žvilgsnio visą naktį. Jis buvo žiūrėjimo į akis čempionas.

Tada Sargybinė mostelėjo ranka.

– Turbūt ir aiškiaregiams pasitaiko prastų dienų, – tarė ji ir pridūrė Deimonui: – Rūpinkis jomis. Juk žinai, kad visiems ekstrasensams reikalingas leidimas?

Deimonas, prisiminęs aukštuomenės manieras, atsakė:

– Ponia, tai ne profesionalės aiškiaregės. Jos mano asmeninės padėjėjos.

– Aš ne ponia, į mane kreipiamasi „jūsų teisingume“. Beje, įnikusių lošti žmonių čia laukia siaubingas galas.

Cha, cha, mintyse nusijuokė Elena. Jei tik ji žinotų, kokį lošimą pradėjome... tikriausiai mums baigtųsi blogiau nei Stefanui.

Už tvoros plytėjo kiemas. Jame riogsojo neštuvai, rikšos ir ožkų traukiami vežimėliai. Nebuvo nei karietų, nei žirgų. Deimonas užsakė dvejus neštuvus, vienus sau ir Elenai, kitus Mereditei ir Bonei.

Ši vis dar stebėdamasi spoksojo į saulę.

– Nori pasakyti, ji niekada nepateka?

– Ne, – kantriai paaiškino Deimonas. – Tik čia ji leidžiasi, o ne teka. Tamsos mieste nuolat tvyro prieblanda. Keliaudama pamatysi įvairiausių dalykų. Neliesk jos, – pridūrė jis Mereditei, besiruošiančiai atrišti virvę nuo Bonės riešų, prieš joms lipant į neštuvus. – Neštuvuose, užsitraukusios užuolaidas, galėsit nusirišti, tik nepameskit. Jūs vis dar vergės ir turit ant rankos nešioti ženklą – tai gali būti ir apyrankė. Antraip patekčiau į bėdą. Ak, mieste jums dar reikės prisidengti šydu.

– Ką? – Elena nepatikliai dėbtelėjo į jį.

Jai nespėjus nieko daugiau pasakyti, Deimono veide blykstelėjo 250 kilovatų šypsena. Iš savo juodojo krepšio jis išsitraukė plonyčio audeklo skepetas ir išdalijo. Šydai buvo tokio dydžio, kad uždengtų visą kūną.

– Jums reikės juos užsidėti tik ant galvų arba kaip nors prisitaisyti prie plaukų, – atsainiai pamokė Deimonas.

– Iš ko jie? – pasidomėjo Mereditė, čiupinėdama lengvą, panašią į šilką medžiagą. Ši buvo peršviečiama ir plonytė, rodos, vėjo išplėšiama iš rankų.

– Iš kur man žinoti?

– Abi pusės skirtingų spalvų! – padarė atradimą Bonė, leidusi vėjui šviesiai žalią šydą paversti tviskančiu sidabriniu.

Mereditė papurtė tamsų ryškiai violetinį šilką, ir jis tarsi atskleidė savo paslaptį – tapo tamsiai mėlynas, nutaškuotas milijardo žvaigždžių. Elena, tikėdamasi, kad jos šydas bus mėlynas, pažvelgė į Deimoną. Šis suspaustame kumštyje laikė medžiagos skiautelę.

– Pažiūrėkim, kiek pažengei, – sumurmėjo jis, mostu kviesdamas Eleną artyn. – Atspėk, kokia spalva?

Kita mergina gal būtų atkreipusi dėmesį tik į juodas įkypas akis, ryškius, lyg išskaptuotus Deimono veido bruožus arba šelmišką, pašėlusią šypseną – dar mielesnę ir šelmiškesnę nei kada nors anksčiau, tarsi vaivorykštę vidur uragano. Bet Elena pastebėjo, kad jo sprandas ir pečiai – tos vietos, kuriose kaupiasi įtampa – sustingę. Tamsos Matmuo jau pasiėmė iš jo kūno duoklę, nors Deimonas iš to ir šaipėsi.

Elena susimąstė, kiek tiriančių smalsuolių Galios blyksnių jam reikia atmušti kiekvieną akimirką. Jau ketino pasisiūlyti atsiverti antgamtiniam pasauliui, kad jam padėtų, bet Deimonas tarstelėjo:

– Spėk! – ir tai atrodė nebe pasiūlymas.

– Auksinis, – akimirksniu atsakė Elena ir pati nustebo.

Kai ištiesė ranką į auksinį audeklą, nuo delno per ranką ir, regis, tiesiai per širdį perėjo maloni elektros srovė. Elenai imant medžiagą, Deimonas trumpam sugriebė jos pirštus, ir ji suvokė tebejaučianti iš jo pirštų galų tvinksniais sklindančią elektrą.

Dvelktelėjus vėjui, atsivertė apatinė jos šydo pusė, ji buvo balta ir tviskėjo lyg nusėta deimantais. Dieve, negi tai išties deimantai, pamanė ji. Dėl Deimono negali būti tikras.

– Gal tai tavo vestuvinis šydas? – prikišęs lūpas jai prie ausies sumurmėjo jis.

Virvė ant Elenos riešo atsileido, ji nesusilaikiusi paglostė peršviečiamą medžiagą ir baltojoje pusėje užčiuopė šaltus brangakmenius.

– Iš kur ištraukei, kad viso to prireiks? – skaudžiai grįžusi į kasdienybę paklausė Elena. – Tu žinai ne viską, bet, regis, ganėtinai.

– O, klausinėjau baruose ir kitur. Suradau kelias čia viešėjusias būtybes, vienoms jų pavyko ištrūkti, kitos buvo išspirtos. – Deimono šypsena darėsi vis labiau pašėlusi. – Naktį, kai jūs miegojot, slaptoje krautuvėlėje gavau šitai. – Jis linktelėjo į jos šydą ir pridūrė: – Tau nebūtina apgaubti juo veido. Priglausk prie plaukų, jis laikysis.

Elena taip ir padarė, užsimetė šydą auksine puse į viršų. Šis krito iki pat kulnų. Ji pačiupinėjo šydą jau vaizduodamasi, kaip su juo būtų galima flirtuoti arba prisidengti. Jei tik pavyktų nusirišti tą nelemtą virvę nuo riešų...

Netrukus Deimonas vėl ėmėsi nepalenkiamo šeimininko vaidmens ir tarė:

– Visų mūsų labui turime griežtai laikytis taisyklių. Gaujų vadai ir aukštuomenė, valdanti šią šlykštynę, jų vadinamą Tamsos Matmeniu, žino, kad čia nedaug trūksta iki revoliucijos, ir jei mes kaip nors sutrikdysim pusiausvyrą, jie iš mūsų padarys viešą pavyzdį.

– Gerai, – sutiko Elena. – Štai, laikyk mane už virvės, ir aš įlipsiu į neštuvus.

Bet jiems sėdint tuose pačiuose neštuvuose virvė nieko nereiškė. Neštuvus nešė keturi vyrai, liesi, bet raumeningi, visi vienodo ūgio, kad jų našta nelinguotų.

Elena, kaip laisvoji miestietė, nieku gyvu nebūtų leidusis nešama keturių žmonių, kaip ji spėjo, vergų. Tiesą sakant, būtų pakėlusi nemenką triukšmą. Bet prisiminė pokalbį su savimi prieplaukoje. Dabar ji vergė, nors Deimonas jos ir nenupirko. Ji neturi teisės dėl nieko kelti triukšmo. Šioje tamsiai raudonoje, smirdančioje transporto priemonėje ji suvokė, kad sukėlusi triukšmą galėtų pridaryti bėdų ir patiems nešikams – savininkai ar tie, kuriems priklauso neštuvų verslas, juos nubaustų, lyg nešikai būtų kuo nors kalti.

Kol kas geriausia laikytis A plano: neišsižioti.

Šiaip ar taip, buvo į ką pažiūrėti. Jie perėjo tiltą virš dvokiančių lūšnų ir skersgatvių, pilnų apgriuvusių namų. Pradėjo rastis krautuvių, iš pradžių su storomis grotomis, pastatytų iš nedažytų akmenų, toliau – išvaizdesnių pastatų, ir staiga jų kelias ėmė vingiuoti per turgų. Bet net ir čia daugybę veidų ženklino skurdas bei nuovargis. Elena tikėjosi išvysti šaltą, juodą, sterilų miestą, kurio gatvėmis vaikšto bejausmiai vampyrai ir demonai liepsnojančiomis akimis. Bet iki šiol matė tik žmones, pardavinėjančius tai, ko vampyrams nė nereikia: vaistus, maistą ir gėrimus.

Na, galbūt tai vartoja kicunės ir demonai, spėliojo Elena. Suvirpėjo nuo minties, kuo pastarieji galėtų misti. Gatvių kampuose stoviniavo menkai apsirengę berniukai ir mergaitės, skarmaluoti išsekę žmonės sustingusiais veidais, laikantys varganus plakatus: prisiminimai už maistą.

– Ką tai reiškia? – paklausė Elena, bet Deimonas atsakė neiškart.

– Taip laisvieji miestiečiai praleidžia didumą laiko, – tarė jis. – Prisimink tai prieš griebdamasi karo veiksmų...

Elena nesiklausė. Spoksojo į laikantį plakatą žmogų. Vyras buvo siaubingai sulysęs, šeriuota barzda ir sugedusiais dantimis, bet baisiausios buvo nevilties sklidinos jo akys. Jis kartais ištiesdavo drebančią ranką su mažu skaidrios medžiagos rutuliuku, paridendavo jį ant delno ir sumurmėdavo:

– Vasaros diena, kai buvau jaunas. Vasaros diena už dešimt auksinių.

Jam tai sakant, dažniausiai nieko nebūdavo šalia.

Elena nusimovė Stefano dovanotą žiedą su lazuritu ir atkišo jam. Nenorėjo lipti iš neštuvų ir erzinti Deimono, todėl laikydama rankoje žiedą sušuko barzdočiui:

– Gal galėtum ateiti?

Tas išgirdo ir gana sparčiai prisiartino prie neštuvų. Elena jo barzdoje išvydo kažką krutant – galbūt utėles. Prisivertė nukreipti žvilgsnį į žiedą ir tarė:

– Imk jį. Tik greičiau.

Senukas žiopsojo į žiedą, lyg tai būtų šventiškas stalas.

– Neturiu grąžos, – suaimanavo jis ir pakėlęs ranką nusišluostė lūpas į rankovę. Atrodė lyg tuoj prarasiąs sąmonę ir krisiąs ant žemės. – Neturiu grąžos!

– Man jos nereikia! – gerklėje kylant didžiuliam gumului, ištarė Elena. – Paimk žiedą. Paskubėk, o numesiu.

Nešikams suskatus eiti tolyn, jis stvėrė žiedą.

– Panele, telaimina jus Sargybinės, – palinkėjo jis, mėgindamas spėti su risnojančiais nešikais. – Teišgirsta mane galingieji! Telaimina jie jus!

– Be reikalo taip padarei, – pasakė Deimonas Elenai, balsui jiems už nugaros nuslopus. – Supranti, valgyti jis už tai vis vien nenusipirks.

– Jis buvo alkanas, – švelniai atrėmė Elena. Kol kas negalėjo paaiškinti, kuo vyras jai priminė Stefaną. – Tai buvo mano žiedas, – gynėsi ji. – Turbūt nori pasakyti, kad senukas už jį nusipirks alkoholio ar narkotikų?

– Ne, bet ir ne maisto. Jis gaus puotą.

– Na, jei taip...

– Vaizduotėje. Jis gaus dulkiną rutuliuką su kokio nors seno vampyro prisiminimais apie romėnų puotą arba apie šiuolaikinį miestiečių pokylį. Paskui be paliovos žiūrės jį, kol mirs badu.

Elena pasibaisėjo.

– Deimonai! Greičiau! Turiu grįžti ir jį surasti...

– Bijau, kad tau nevalia. – Deimonas tingiai iškėlė ranką, tvirtai laikydamas virvę. – Be to, jo jau seniai nebėra.

– Kaip jis galėtų taip pasielgti? Kaip kas nors galėtų taip pasielgti?

– O kaip žmogus, sergantis plaučių vėžių, negali mesti rūkyti? Pripažįstu, į tuos rutuliukus gali įjunkti labiau nei į bet kokius kvaišalus. Kaltink kicunes už tai, kad atsigabeno čia savo žvaigždžių rutulius ir pavertė populiariausiais narkotikais.

– Žvaigždžių rutulius? Hoši no tama? – aiktelėjo Elena.

Deimonas, regis, ne mažiau nustebęs, įsistebeilijo į ją.

– Tu žinai apie juos?

– Žinau tik tai, ką išsiaiškino Mereditė. Ji sakė, kad kicunės dažnai vaizduojami arba su raktais, – ji kilstelėjo antakius, – arba su žvaigždžių rutuliais. Pasak mitų, jie gali perkelti į rutulį savo Galią arba dalį jos, tad jį suradęs galėtum valdyti kicunę. Jiedvi su Bone nori rasti Misao arba Šiničio žvaigždžių rutulius, kad galėtų juos valdyti.

– Nurimk, neplakanti mano širdie, – dramatiškai ištarė Deimonas, bet po akimirksnio vėl pasinėrė į reikalus. – Prisimeni, ką sakė senis? Vasaros diena už maistą. Jis kalbėjo apie šitai. – Deimonas pakėlė rutuliuką, kurį vyras buvo įmetęs į neštuvus, ir pridėjo Elenai prie smilkinio.

Pasaulis išnyko.

Deimonas išnyko. Turgaus vaizdai ir garsai, netgi kvapai išnyko. Ji sėdėjo ant žalios žolės, šiurenamos lengvo vėjelio, ir žiūrėjo į gluosnį svyruoklį, palinkusį virš vario spalvos ir sodrių sodriausiai žalio upelio. Tvyrojo saldus kvapas: sausmedžių, frezijų? Jis maloniai suvirpino Elenai širdį, kai ji atsilošusi pažvelgė į tobulus lyg paveikslėlyje baltus debesis, plaukiančius žydru dangumi.

Ji jautėsi... nežinojo, kaip tai apibūdinti. Jautėsi jauna, bet tam tikra smegenų dalimi žinojo iš tiesų esanti jaunesnė už šią svetimą ją užvaldžiusią asmenybę. Buvo džiugiai susijaudinusi, kad dabar pavasaris, ir kiekvienas žalias auksu tviskantis lapelis, kiekviena lanksti nendrelė, kiekvienas baltas besvoris debesėlis, regis, džiūgavo kartu su ja.

Staiga širdis smarkiau sutvaksėjo. Elena ką tik sau už nugaros išgirdo žingsnius. Akimirksniu linksmai pašoko ant kojų, ištiesė rankas, apimta nepaprastos meilės, pašėlusio atsidavimo tai...

...tai jaunai merginai? Kažkas jos smegenyse suglumęs atsitraukė. Bet kita proto dalis įsijautusi vardijo mergaitės, lengvai žengiančios siūruojančia žole, tobulumus: tamsias surištas į uodegėlę garbanas, žalias spindinčias akis po išlenktais antakiais, glotnią, švytinčią skruostų odą, jai juokiantis kartu su mylimuoju, vaidinant, kad nori pabėgti lengvomis it elfo kojomis!..

Bėgančioji ir gaudantysis pargriuvo ant minkšto aukštos žolės kilimo... Galiausiai juos apėmė tokia aistra, kad Elena tarsi iš šalies ėmė svarstyti, kaip, po galais, sustabdyti šį reikalą. Kaskart, kai pakeldavo ranką prie smilkinio, ją sugaudavo ir imdavo bučiuoti uždususi... Alegra – toks buvo merginos vardas. Mergina atrodė išties graži, ypač žvelgiant jos vaikino akimis. Švelnios, kreminės spalvos odos...

Ir staiga Elena pasijuto tokia pat sukrėsta kaip tada, kai turgus išnyko, – tik šįkart jis atsirado. Ji vėl buvo Elena; keliavo neštuvais su Deimonu; ją supo nedarnūs garsai, tūkstančiai įvairiausių kvapų. Bet alsavo sunkiai, ir viena jos dalis tebebuvo susiliejusi su Džonu – toks buvo ano vaikino vardas – ir su jo meile Alegrai.

– Bet aš vis tiek nesuprantu. – Ji kone raudojo.

– Tai paprasta, – atsakė Deimonas. – Tuščią reikiamo dydžio žvaigždžių rutulį priglaudi prie smilkinio ir prisimeni laiką, kurį nori įrašyti. Visa kita atlieka žvaigždžių rutulys. – Matydamas, kad Elena ketina įsiterpti, Deimonas mostelėjo ranka ir pasilenkė. Juodos bedugnės akys šelmiškai blizgėjo. – Gal gavai kokią nors ypač šiltą vasaros dieną? – paklausė jis ir pasiūlė: – Šiuose neštuvuose įtaisytos užuolaidėlės, jas galima užtraukti.

– Deimonai, nebūk paikas, – subarė jį Elena, bet Džono jausmai įžiebė jos jausmus kaip titnagas pintį.

Nenoriu bučiuotis su Deimonu, griežtai pasakė ji sau. Troško bučiuotis su Stefanu. Bet vos prieš akimirką bučiavosi su Alegra, todėl tai nebeatrodė toks tvirtas argumentas.

– Nemanau, – Deimonui ištiesus rankas, vis dar pridususi prabilo Elena, – kad tai labai gera min...

Mikliai trūktelėjęs virvę Deimonas atrišo jai rankas. Būtų nutraukęs virvę nuo abiejų riešų, bet Elena pasigręžė į šoną ir pasirėmė ranka. Jai reikėjo į ką nors atsišlieti.

Vis dėlto tokiomis aplinkybėmis Deimono poelgis buvo pats prasmingiausias ir... labiausiai jaudinantis.

Jis neužtraukė užuolaidų, bet Bonė su Meredite lingavo savo neštuvuose jiems už nugaros ir jų nematė. Elena išvis jas užmiršo. Juto šiltas rankas ir nejučia glaudėsi prie jų. Ją užplūdo tyra meilė ir dėkingumas Deimonui, nes jis suprato, kad ji niekada to nedarytų kaip vergė su šeimininku.

„Dabar mudu abu be kaukių“, – išgirdo ji savo galvoje ir prisiminė nuslopinusi daugelį dvasinių gebėjimų, bet nesumažinusi savo minčių „garsumo“. Ką gi, gal tai tik į naudą...

„Bet abu mėgstam būti garbinami“, – mintimis atkirto Elena ir lūpomis pajuto, kad jis, pripažindamas, jog tai tiesa, nusišypsojo. Pastarosiomis dienomis nuostabiausias dalykas buvo Deimono bučiniai. Ji galėtų šitaip sklandyti amžinai, užmiršusi išorinį pasaulį. Būtų taip gera, nes ji pajuto, kad šiame pasaulyje labai daug liūdesio ir gerokai per mažai džiaugsmo. Jei tik ji galėtų nuolat patirti šią mielą, saldžią ekstazę...

Elena loštelėjo taip staigiai, kad neštuvus nešantys vyrai vos neužgriuvo vienas ant kito.

– Bjaurybe, – pagiežingai sušnabždėjo ji.

Jų mintys tebebuvo susipynusios, ir Elena džiaugėsi, kad Deimonas ją vaizduojasi kaip kerštingą Afroditę: auksiniai plaukai plaikstosi ir plevena kaip per audrą, akys nuo gaivališko įniršio blizga violetine šviesa.

Visų baisiausia, toji deivė nusigręžė nuo jo.

– Nė vienos dienos, – ištarė ji. – Nė vienui vienos dienos negali tesėti pažado!

– Aš to nedariau! Elena, aš tavęs nepaveikiau!

– Nevadink manęs taip. Dabar mūsų santykiai dalykiniai. Aš tave vadinsiu šeimininku. Tu mane gali vadinti verge, kale ar kaip tik nori.

– Jei jau mūsų santykiai dalykiniai, kaip šeimininko ir vergės, – Deimono akys pavojingai blykstelėjo, – tai galiu tau įsakyti...

– Tik pamėgink! – Elenos lūpų kampučiai pakilo, bet tai nebuvo šypsena. – Pamėgink ir pamatysi, kas bus.

16

Deimonas neabejotinai nusprendė atsiduoti teisingumo malonei. Atrodė pasigailėtinas, mažumėlę sutrikęs – jei tik panorėdavo, jam tai lengvai pavykdavo.

– Tikrai nebandžiau tavęs paveikti, – pakartojo jis, bet kaipmat pridūrė: – Gal galėčiau kol kas pakeisti temą – papasakočiau apie žvaigždžių rutulius daugiau.

– Tai, – lediniu balsu ištarė Elena, – nebloga mintis.

– Na, supranti, rutuliai perrašo medžiagą tiesiai iš neuronų. Iš tavo neuronų tavo smegenyse. Galvoje išlieka visa, ką esi patyręs, ir rutulys tiesiog tai ištraukia.

– Kad niekada neužmirštum ir galėtum nuolat peržiūrėti kaip filmą? – paklausė Elena, nuleidusi šydą taip, kad Deimonas nematytų jos veido. Pamanė, kad galėtų šį žvaigždžių rutulį padovanoti Alarikui ir Mereditei prieš jųdviejų vestuves.

– Ne, – liūdnokai atsakė Deimonas. – Ne visai taip. Viena vertus, tau to prisiminimo nebelieka – atmink, mes kalbame apie kicunių žaisliukus. Žvaigždžių rutuliui ištraukus prisiminimą iš neuronų, tu tą įvykį visiškai užmiršti. Antra, „įrašas“ žvaigždžių rutulyje pamažu blėsta, – dėl senėjimo, naudojimo ir kitų veiksnių, kurių niekas nežino. Prisiminimai darosi vis miglotesni, pojūčiai silpnesni, kol galiausiai krištolinis rutulys lieka tuščias.

– Bet... tas vargšas vyras pardavė savo gyvenimo dieną. Nuostabią dieną! Tikriausiai mielai būtų ją pasilikęs.

– Tu jį matei.

– Mačiau. – Elena vėl išvydo utėlėtą, skarmaluotą senuką pilku veidu. Nuo minties, kad kadaise tai buvo jos matytas besijuokiantis, jaunas ir laimingas Džonas, nugara tarytum nušliaužė ledas. – Ak, kaip liūdna, – pasakė ji, turėdama omeny ne prisiminimą.

Šįkart Deimonas nesekė jos minčių.

– Taip, – tarė jis. – Čia apstu vargšų ir senių. Dirbdami jie išsilaisvina iš vergovės, arba miršta dosnus šeimininkas... o paskui štai taip užbaigia dienas.

– O žvaigždžių rutuliai? Ar jie sukurti tik vargšams? Juk turtuoliai gali vykti į mūsų pasaulį ir patys pamatyti tikrą vasaros dieną, tiesa?

Deimonas ne per linksmiausiai nusijuokė.

– O ne, jie to negali. Daugelis jų pririšti čia.

Pririšti jis ištarė keistai. Elena išdrįso paklausti:

– Per daug užsiėmę, kad vyktų atostogų?

– Per daug užsiėmę, pernelyg galingi, kad pereitų pro skydus, saugančius nuo jų Žemę, per daug nerimaujantys, kad, jiems nesant, priešai ko nors neprikrėstų, per šlykštūs, per garsūs, pernelyg negyvi.

– Negyvi? – Elena pasijuto lyg tunelyje, kuriame tvyro lavonais dvokiantis rūkas; ją pradėjo imti siaubas.

Deimono veidu perbėgo pikta šypsena.

– Užmiršai, kad tavo vaikinas yra de mortius? Ką jau kalbėti apie didžiai gerbiamą tavo šeimininką. Diduma žmonių mirę patenka į kitą lygį – daug aukštesnį arba daug žemesnį nei šis. Ši vieta – blogiesiems, bet tai tik paviršius. Žemiau yra... na, niekas nenori ten patekti.

– Pragaras? – žioptelėjo Elena. – Mes pragare?

– Veikiau skaistykloje. Dar yra Anapilis. – Jis linktelėjo į horizontą su tebekabančia blausia saule. – Kitas miestas; tikriausiai po mirties jame „atostogavai“. Čia jis vadinamas tiesiog Anapiliu. Bet aš galiu papasakoti du gandus, girdėtus iš savo informatorių. Ten vyksta tai, ką jie vadina dangiškuoju teismu. Dangus ten žydras kaip krištolas, o saulė visą laiką teka.

– Dangiškasis teismas... – Elena užsimiršusi ištarė balsu.

Širdimi suvokė, kad tai karalienių, riterių ir burtininkų, ne šiaip žemiškasis teismas. Dangiškasis turėtų būti panašus į Kamelotą. Jau patys žodžiai kėlė skausmingą nostalgiją ir... ne, ne prisiminimus, o jausmą, kad prisiminimai slypi kažkur čia pat, tarsi už durų. Bet tos durys tvirtai užrakintos, ir pro rakto skylutę matyti išsirikiavusios moterys, panašios į Sargybines – aukštos, auksaplaukės, mėlynakės; viena jų, vaiko augumo, iš tolybių veriamai žiūri Elenai į akis.

Neštuvai iš turgaus vėl išlingavo į lūšnynus. Elena pro šydą dirsčiojo į abi puses. Lūšnos atrodė kaip įprastiniame pasaulyje, ispanų kvartale, tik dar baisesnės. Vaikai saulės nurusvintais plaukais susispietė aplink Elenos neštuvus ištiesę rankas – visiems suprantama kalba.

Jai suspaudė širdį, kad neturi nieko vertingo jiems padovanoti. Troško pristatyti čia namų, pasirūpinti, kad vaikai gautų maisto ir švaraus vandens, išsilavinimą, turėtų ateitį. Bet nenumanydama, kaip jiems visa tai suteikti, stebėjo juos, dumiančius šalin su tokiais lobiais kaip jos Juicy Fruit guma, šukos, šepetys, lūpų blizgis, vandens butelis, auskarai.

Deimonas kraipė galvą, bet nekliudė Elenai, kol ji pradėjo knibinėtis su Stefano dovanotu pakabučiu iš lazurito ir deimanto. Kai verkdama bandė atsegti sąsagą, virvė ant jos riešo staiga įsitempė.

– Gana, – pareiškė Deimonas. – Tu nieko nesupranti. Mes dar nė neįžengėm į patį miestą. Gal verčiau apžiūrėtum architektūrą, užuot jaudinusis dėl niekam nereikalingų vaikiščių, juk jie, šiaip ar taip, veikiausiai mirs.

– Tai žiauru, – atsiliepė Elena, bet nesugalvojo, kaip jam tai paaiškinti, ir per daug pyko, kad bent pamėgintų.

Vis dėlto ji liovėsi krapščiusi grandinėlę ir, kaip siūlė Deimonas, pažvelgė už lūšnų. Išvydo kvapą gniaužiančius miesto kontūrus. Akmeniniai, regis, amžini statiniai atrodė taip, kaip turėjo atrodyti ką tik pastatytos Egipto piramidės ir majų zikuratai. Bet saulė, dabar pasislėpusi už tamsiai raudonų, žemai kabančių debesų, viską nudažė raudonai ir juodai. Ta milžiniška raudona saulė suteikdavo aplinkai vis kitokią išvaizdą, nelygu nuotaika. Kartais ji atrodydavo bemaž romantiška, sublizgėdavo plačioje upėje, pro kurią lingavo Elena su Deimonu, išryškindavo tūkstančius bangelių lėtoje jos tėkmėje. Kitąkart tapdavo svetima ir grėsminga, švytėdavo horizonte kaip šiurpus ženklas, o pastatus, net pačius didingiausius, nudažydavo kraujo atspalviu. Kai nešikai pasuko į miestą, kuriame stūksojo aukšti namai, ir saulė atsidūrė jiems už nugaros, Elena priekyje matė krintant ilgus grėsmingai juodus šešėlius.

– Na? Ką manai? – Deimonas, regis, bandė ją nuraminti.

– Tebemanau, kad tai panašu į pragarą, – lėtai ištarė Elena. – Nė už ką nenorėčiau čia gyventi.

– Kas gi sakė, kad mes turėtume čia gyventi, manoji Tamsos princese? Mes grįšim namo, ten naktis esti aksominio juodumo, o mėnulis viską nudažo sidabru.

Deimonas pirštu lėtai perbraukė jai per ranką iki peties. Elena suvirpėjo.

Ji stengėsi laikyti šydą taip, kad šis užstotų nuo Deimono, bet medžiaga buvo peršviečiama. Deimono šypsena akino net per deimantais nusėtą baltumą – žinoma, raustelėjusį nuo šviesos – vidinėje šydo pusėje.

– Ar čia šviečia mėnulis? – pasidomėjo Elena, bandydama jį išblaškyti.

Ji bijojo – ir jo, ir pačios savęs.

– O taip, manau, trys ar keturi. Bet labai maži ir, žinoma, saulė niekada nenusileidžia, todėl jie prastai matyti. Ne itin... romantiška. – Deimonas vėl nusišypsojo, šįkart lėtai, ir Elena nusigręžė.

Priešais save ji kai ką išvydo, ir tai prikaustė visą dėmesį. Šoninėje gatvelėje apvirto vežimas, iš jo išriedėjo dideli kailių ir odų ritiniai. Prie vežimo lyg gyvulys buvo pririšta liesa, išbadėjusi senyva moteris. Dabar ji gulėjo ant žemės, o šalia stūksojo aukštas piktas vyras ir botagu pliekė bejėgį jos kūną.

Atgręžtas į Eleną moters veidas atrodė iškreiptas kančios, ji nesėkmingai bandė susiriesti į kamuoliuką ir rankomis užsidengti pilvą. Buvo iki juosmens nuoga, ir, botagui kertant odą, kūnas nuo kaklo iki juosmens apsipylė krauju.

Elena pajuto tvinksint Galios sparnus, bet kažkodėl jie neišdygo. Ji stengėsi iš visų jėgų, kad kas nors – bet kas – išlįstų iš pečių, bet nieko neišėjo, gal dėl to, kad jos rankos tebebuvo surištos vergės virvėmis. O gal dėl šalia sėdinčio Deimono, tvirtu balsu liepiančio nesivelti.

Elenai jo žodžiai tebuvo skyrybos ženklai tarp ausyse tvinksinčių širdies dūžių. Ji smarkiai timptelėjo virvę jam iš rankų, išsliuogė iš neštuvų ir šešiais septyniais šuoliais atsidūrė prie vyro su botagu.

Jis buvo vampyras, nuo kraujo vaizdo jo iltys pailgėjo, bet jis nesiliovė įnirtingai kapojęs botagu. Elenai vyras buvo per stiprus, bet...

Žengusi dar vieną žingsnį Elena užstojo moterį, gindama ją išskėtė rankas, visiems suprantamu gestu rodydama neklusnumą. Jai nuo riešo karojo virvė.

Vergės šeimininkui tai nepadarė įspūdžio. Jis vėl kirto ir užgavo Elenai skruostą, tuo pačiu kirčiu perplėšė ploną vasarinę palaidinę, perrėžė apatinius ir perdrėskė odą. Ji aiktelėjo; botago galas perpjovė džinsus kaip sviestą.

Akyse nenorom tvenkėsi ašaros, bet ji nekreipė į jas dėmesio. Po aiktelėjimo jai pavyko nebeišleisti jokio garso. Ir išstovėti vietoje. Elena juto, kaip vėjas plaiksto sudriskusią jos palaidinę, o nepaliestas šydas plevėsuoja už nugaros, lyg saugodamas vargšę vergę, susmukusią prie sulūžusio vežimo.

Elena vis dar beviltiškai bandė išsiauginti kokius nors Sparnus. Troško kautis tikraisiais savo ginklais, bet negalėjo jais pasinaudoti, kad apsigintų ir apgintų vargšę vergę sau už nugaros. Net ir būdama beginklė žinojo viena; priešais ją stovintis šunsnukis nebepalies vergės, kol nesukapos Elenos į gabalus.

Kažkas stabtelėjo pasižiūrėti, dar kažkas išlėkė iš parduotuvės. Eleną apsupo paskui neštuvus sekę vaikai, susibūrė šiokia tokia minia.

Matyti pirklį, mušantį išsekusią savo mergšę, ko gero, buvo įprasta – čionykščiai tai regėjo kone kasdien. Visai kas kita – išvysti nuostabią atėjūnę perplėštais drabužiais, merginą auksinio šilko spalvos plaukais, apsigaubusią auksiniu ir baltu šydu, tokiomis akimis, kokios dažnam priminė seniai matytą žydrą dangų. Be to, ši mergina, be abejo, buvo ką tik atgabenta barbarė vergė, pažeminusi savo šeimininką – išplėšusi iš jo rankų virves ir pajuokai stovinti su savo nekaltybės šydu.

Puikiausias gatvės teatras.

Net atsižvelgdamas į visa tai vergės šeimininkas pasiruošė dar vienam kirčiui ir aukštai iškėlė ranką. Keli žmonės minioje aiktelėjo; kiti pasipiktinę ėmė murmėti. Naujoji Elenos klausa, veikianti visu stiprumu, sugavo jų kuždesius. Tokia mergina apskritai ne lūšnynams; tikriausiai jos vieta miesto širdyje. Apie tai byloja jau vien jos aura. Tiesą sakant, su savo auksiniais plaukais ir guviomis mėlynomis akimis ji galėtų būti pati Sargybinė iš Anapilio. Kas žino?..

Iškeltas botagas taip ir nenusileido. Blykstelėjo juodas žaibas – grynoji Galia – ir išblaškė pusę minios. Iš pažiūros jaunas vampyras, vilkintis aukštutinio pasaulio, Žemės, drabužiais, prasibrovęs pro žmones atsistojo tarp auksinės mergaitės ir vergvaldžio – tiksliau sakant, pakibo virš susigūžusio vyro. Keliems miestelėnams, kurių nesujaudino mergina, išvydus jį ėmė stipriau plakti širdys. Jis tikrai merginos šeimininkas ir dabar viską sutvarkys.

Tą akimirką scenoje pasirodė Bonė su Meredite. Jos sėdėjo atsilošusios savo neštuvuose, deramai prisidengusios šydais: Mereditė – žvaigždėtu vidurnakčio mėlio, o Bonė – blyškiu, šviesiai žaliu. Jiedvi būtų puikiai tikusios „Tūkstančio ir vienos nakties“ iliustracijai.

Vos išvydusios Deimoną su Elena abi merginos visiškai nederamai stryktelėjo iš neštuvų. Minia buvo taip pagausėjusi, kad brautis į priekį teko alkūnėmis ir keliais, bet jau po kelių akimirksnių jos atsidūrė prie Elenos, įžūliai atrištomis rankomis arba su įžūliai nukarusiomis virvėmis bei vėjyje plazdančiais šydais.

Prisiartinusi prie Elenos Mereditė aiktelėjo. Bonė plačiai atsimerkė ir nebeužsimerkė. Elena suprato, ką jos regi. Iš žaizdos, kertančios skruostikaulį, sruvo kraujas, palaidinė plaikstėsi vėjyje, per ją buvo matyti perplėšti kruvini apatiniai. Viena džinsų klešnė sparčiai raudonavo.

Bet pasislėpusi jos šešėlyje kiūtojo dar labiau apgailėtina žmogysta. Mereditei paėmus permatomą Elenos šydą, suėmus perkirstą palaidinę ir pridengus kūną, moteris pakėlė galvą ir pažiūrėjo į merginas buku medžiojamo žvėries žvilgsniu.

Deimonas joms už nugaros tyliai pasakė:

– Man tai labai patiks, – ir viena ranka pakėlė sunkų vyrą į orą, paskui kirto jam į gerklę kaip kobra.

Pasigirdo siaubingas klyksmas, jis nenutilo visą amžinybę.

Niekas nemėgino įsikišti, niekas neragino vergės šeimininko kovoti.

Apžvelgusi veidus minioje Elena suprato, kodėl. Ji su savo draugėmis buvo jau pripratusi prie Deimono – bent jau tiek, kiek galima priprasti prie tokio pusiau prijaukinto nuožmumo. O šie žmonės pirmą kartą matė jaunuolį juodais drabužiais, vidutinio ūgio, liekną; pūpsančius raumenis jam atstojo lankstumas ir mirtinas miklumas. Įspūdį dar labiau stiprino gebėjimas tarsi užvaldyti erdvę aplink ir be pastangų tapti svarbiausia bet kokio paveikslo detale – taip, kaip ja taptų juodoji pantera, tingiai pėdinanti pilna žmonių gatve.

Net ir čia, kur atviri grasinimai ir pyktis buvo įprasti, jaunuolis spinduliavo pavojų, verčiantį žmones trauktis jam iš akių, juolab iš kelio.

Tuo tarpu Elena, Mereditė ir Bonė žvalgėsi vaistinėlės ar bent švaresnės medžiagos skiautės kraujavimui sustabdyti. Maždaug po minutės suprato nieko panašaus nerasiančios, todėl Elena kreipėsi į minią.

– Gal kas nors pažįstat gydytoją? Žiniuonį? – šūktelėjo ji.

Susirinkusieji nė neatsigręžė. Regis, nenorėjo prasidėti su mergina, neabejotinai pasipriešinusia juodai vilkinčiam demonui, šiuo metu gniaužiančiam vergės savininko kaklą.

– Manot, tai normalu, – riktelėjo Elena, savo balse girdėdama nekantrumą, pasibjaurėjimą ir įniršį, – kad toks šunsnukis plaka išbadėjusią nėščią moterį?

Kelios poros akių nusileido, pasigirdo padriki atsakymai, maždaug: „Juk jis jos šeimininkas, tiesa?“ Bet vienas jaunas vyras, atsirėmęs į stovintį vežimą, atsitiesė.

– Nėščia? – pakartojo jis. – Neatrodo tokia!

– Ji nėščia!

– Na, – lėtai pratarė jaunasis vyras, – jei tai tiesa, tai jis tik gadina savo prekę.

Jis baugščiai dirstelėjo į Deimoną, palinkusį virš negyvo vergvaldžio, kurio veidą buvo iškreipusi šiurpi mirties agonija.

Elena jau būgštavo, kad moteris, nesulaukusi pagalbos, mirs.

– Gal kas nors žinot, kur galėčiau rasti gydytoją?

Žiūrovai ėmė murmėti įvairiais balsais.

– Jei pasiūlytume pinigų, gal pavyktų išpešti daugiau? – tarė Mereditė. Elena iškart siekė savo pakabučio, bet Mereditė greičiau už ją nusisegė nuo kaklo įmantrų ametisto vėrinį ir pakėlė. – Atiteks tam, kas pirmas nurodys gerą gydytoją.

Stojo tyla, visi, regis, vertino pelną ir riziką.

– Ar neturit žvaigždžių rutulių? – paklausė švokščiantis balsas, o aukštas, linksmas balselis šūktelėjo:

– Man jis tiks!

Vaikas – taip, tikras gatvės padauža – šovė į minios priekį, sugriebė Eleną už rankos ir tarė:

– Daktaras Megaras, eiti tiesiai šia gatve. Vos už poros namų; galėčiau palydėti.

Žmogutis buvo apsirengęs sena sudriskusia suknele, tikriausiai tik dėl šilumos, nes po apačia mūvėjo kelnes. Elena nesuprato, ar čia berniukas, ar mergaitė, bet vaikiūkštis nusišypsojo netikėta meilia šypsena ir sušnabždėjo:

– Aš Lakšmė.

– Aš Elena, – atsakė Elena.

– Elena, verčiau paskubėkim, – pasiūlė Lakšmė. – Tuoj prisistatys Sargybinės.

Mereditė ir Bonė pastatė apdujusią moterį ant kojų, bet ši iš skausmo nesusigaudė, ar jos bando jai padėti, ar ją pribaigti.

Elena prisiminė, kaip moteris gūžėsi jos šešėlyje. Uždėjo delną jai ant kruvinos rankos ir tyliai tarė:

– Dabar tu saugi. Viskas bus gerai. Tas vyras, tavo... šeimininkas negyvas, ir aš pažadu, kad niekas tavęs nebeskriaus. Prisiekiu.

Moteris nepatikliai žiūrėjo, tarsi tai, ką kalbėjo Elena, būtų neįmanoma. Tarsi gyvenimas be nuolatinio mušimo – net per kraują Elena matė senus randus ant moters odos, kai kurie jų priminė virves – būtų taip nutolęs nuo tikrovės, kad net neįsivaizduojamas.

– Prisiekiu, – rimtai, nesišypsodama pakartojo Elena. Suprato užsikraunanti naštą visam gyvenimui.

Viskas gerai, pagalvojo ji ir suvokė, kad jau kurį laiką siunčia mintis Deimonui. Aš žinau, ką darau. Esu pasirengusi prisiimti už ją atsakomybę.

„Tikrai? – atsklido Deimono balsas, tokio abejojančio ji dar nebuvo girdėjusi. – Nes aš tai jau nė velnio nesirūpinsiu kažkokia sena ragana, kai tau atsibos. Net nenumanau, kiek man kainuos, kad nugalabijau tą kiaulę su botagu.“

Elena atsigręžė į jį. Deimonas kalbėjo rimtai. „Tai kodėl jį nugalabijai?“ – pasidomėjo ji.

„Gal juokauji? – Eleną sukrėtė jo įsiūtis ir aistra. – Jis sužeidė tave. Reikėjo jį nužudyti lėčiau“, – pridūrė nekreipdamas dėmesio į nešiką, klūpantį prie jo ir, be abejo, norintį paklausti, ką daryti toliau. Deimono akys buvo įsmeigtos Elenai į veidą, į tekantį iš žaizdos kraują. „Il figlio de cafone“, – mintimis pasakė jis ir iššiepęs dantis taip žvilgtelėjo į lavoną, kad net nešikas nuropojo visomis keturiomis.

– Deimonai, sustabdyk jį! Sukviesk juos visus čia... – pradėjo sakyti Elena, bet išgirdusi lyg kokį visuotinį aiktelėjimą toliau kalbėjo be žodžių. „Neleisk nešikams išsiskirstyti. Mums reikia neštuvų, kad nugabentume šią vargšę moterį pas gydytoją. Ir kodėl visi spokso į mane?“ – „Nes tu, vergė, pasielgei, kaip vergei nevalia. Dabar dar įsakinėji man, savo šeimininkui.“ – Deimono minčių balsas buvo niūrus. „Tai ne įsakymas. Tai... klausyk, juk kiekvienas džentelmenas padėtų į bėdą patekusiai moteriai, tiesa? Na, mes čia keturios, ir vienai taip blogai, kad tu net nenori matyti. Ne, trims blogai. Man, manau, prireiks kelių siūlių, o Bonė tuoj nualps“, – ji tikslingai baksnojo jam į silpnąsias vietas ir žinojo, kad Deimonas tai supranta. Vis dėlto jis paliepė vieniems nešikams paimti vergę, kitiems – jo merginas.

Elena įsėdo šalia sužeistos moters ir užtraukė užuolaidas. Nuo kraujo kvapo burnoje buvo justi vario skonis ir tvenkėsi ašaros. Ji nenorėjo iš arti žiūrėti į vergės žaizdas, bet kraujas sunkėsi į neštuvus. Tada daug nesvarstydama nusirengė palaidinę ir apatinius, paskui vėl apsivilko palaidinę, kad galėtų prispausti apatinius prie didelės kirstinės žaizdos moteriai skersai krūtinės. Kaskart, kai toji pakeldavo į ją tamsiai rudas išsigandusias akis, Elena pasistengdavo drąsinamai nusišypsoti. Jiedvi pasiekė tokias bendravimo gelmes, kad žvilgsnis ir prisilietimas reiškė daugiau nei žodžiai.

Nemirk, mintimis prašė Elena. Nemirk, juk turi dėl ko gyventi. Gyvenk dėl savo laisvės ir dėl savo kūdikio.

Galbūt dalis jos minčių pasiekė moterį, nes ši atsirėmė į neštuvų pagalvėles, įsikibo Elenai į ranką ir nurimo.

17

– Jos vardas Ulma, – Elena išgirdo balsą ir pažvelgusi žemyn išvydo Lakšmę, pakėlusią neštuvų užuolaidas. – Visi pažįsta Senąjį Drohznę ir jo verges. Jis muša jas iki apalpimo, o paskui tikisi, kad jos temps rikšą arba neš krovinį. Per metus nužudo penkias šešias.

– Šitos nenužudė, – sumurmėjo Elena. – Gavo, ko nusipelnęs. – Ji spustelėjo Ulmai ranką.

Elenai labai palengvėjo, kai neštuvai sustojo ir, jai jau ruošiantis derėtis su vienu nešiku, kad nešte užneštų Ulmą pas gydytoją, pasirodė Deimonas. Deimonui kažkaip pavyko atrodyti abejingam netgi tada, kai paėmė moterį – Ulmą – ant rankų ir linktelėjo Elenai, kad sektų iš paskos. Lakšmė straksėdama aplink rodė kelią per vingriais akmenų raštais grįstą kiemą, paskui vingiuotu koridoriumi su tvirtomis, didingomis durimis. Galop ji pabeldė į vienas duris, ir jas atsargiai pravėrė didžiagalvis raukšlėtas vyras su retos barzdos kuokšteliu.

– Aš čia nelaikau jokių ketterris! Nei hexen, nei zemeral! Ir neužsiimu meilės kerais!

Paskui trumparegiškai prisimerkęs jis, regis, sutelkė dėmesį į būrelį.

– Lakšme, – kreipėsi.

– Atnešėme moterį, jai reikia pagalbos, – trumpai paaiškino Elena. – Be to, ji nėščia. Jūs gydytojas, tiesa? Žiniuonis?

– Ribotų gebėjimų žiniuonis. Užeikit, užeikit.

Gydytojas nuskubėjo į tolimąjį kambarį. Visi nusekė įkandin, Deimonas vis dar nešinas Ulma. Įėjusi Elena pamatė žiniuonį stovint kampe, lyg kokioje prigrūstoje burtininko šventovėje su išmėtytomis vudu lėlėmis.

Elena, Mereditė ir Bonė nervingai susižvalgė, bet Elena išgirdo teškant ir suprato, kad kampe stovi dubuo, o žiniuonis, atsiraitojęs rankoves iki alkūnių, kruopščiai mazgojasi rankas putotame vandenyje. Gal jis ir vadina save žiniuoniu, bet higienos pagrindus išmano, suprato ji.

Deimonas paguldė Ulmą ant balta švaria paklode užtiesto apžiūros stalo. Gydytojas jam linktelėjo. Tada caksėdamas liežuviu išsitraukė padėklą su instrumentais ir pasiuntė Lakšmę atnešti skepetų žaizdoms valyti ir gausiam kraujavimui stabdyti. Atsidaręs kelis stalčiukus jis ištraukė stipriai kvepiančių maišelių, paskui palypėjo kopėčiomis ir nurišo kelis prie lubų pakabintus žolių ryšelius. Galiausiai atidarė mažą dėžutę ir pats pauostė žiupsnelį.

– Būkit geras, paskubėkit, – paprašė Elena. – Ji neteko daug kraujo.

– Ir tu nemažai praradai, – tarė vyras. – Mano vardas Kefaras Megaras, o čia tikriausiai šeimininko Drohznės vergė, taip? – Jis žiūrėjo į susirinkusiuosius tarsi pro akinius, nors jų nenešiojo. – Jūs irgi vergės? – Jis dirstelėjo į virvę Elenai ant rankos, paskui į Bonės ir Mereditės rankas.

– Taip, bet... – Elena nutilo. Ne kažin kas išėjo iš jos slapstymosi, vos neištarė: „Bet ne visai – tik tam, kad nenusižengtume papročiams.“ Pasitenkino paaiškinusi: – Bet mūsų šeimininkas visiškai kitoks.

Jie išties visiškai skirtingi, pamanė ji. Viena vertus, Deimono kaklas nenulaužtas. Kita vertus, kad ir koks žiaurus ir piktas, jis nieku gyvu nesuduotų moteriai, juolab šitaip. Regis, kažkas viduje jam neleidžia to daryti – tik apsėstas Šiničio jis nevaldo savo kūno.

– Ir Drohznė jums leido nešti šią moterį pas žiniuonį? – nedidukas vyras, regis, dvejojo.

– Ne, tikrai būtų neleidęs, – ramiai atsakė Elena. – Bet, maldauju, ji kraujuoja ir laukiasi kūdikio...

Daktaro Megaro antakiai pakilo ir nusileido. Neliepęs niekam išeiti jis išsitraukė senovinį stetoskopą ir atidžiai pasiklausė Ulmos širdies ir plaučių, pauostė jos burnos kvapą. Paskui švelniai apčiupinėjo pilvą po kruvinais Elenos apatiniais – tai darydamas atrodė kaip tikras daktaras. Galop priglaudė ligonei prie lūpų rudą buteliuką, ji išgėrė kelis gurkšnelius, atsipalaidavo, vokai suplastėjo ir užsimerkė.

– Dabar, – pareiškė vyras, – ji ramiai pailsės. Žinoma, reikės nemažai siūti, tau taip pat praverstų pora dygsnių, bet turbūt spręs šeimininkas. – Daktaras Megaras žodį „šeimininkas“ ištarė su aiškiai juntama antipatija. – Vis dėlto galiu beveik pažadėti, kad ji nemirs. Dėl kūdikio nežinau. Po viso šio reikalo ant jo gali likti žymių – ko gero, panašių į linijas apgamų, – o gal viskas baigsis gerai. Jei tik gaus maisto ir poilsio, – daktaro Megaro antakiai pakilo ir nusileido, tarsi gydytojas būtų norėjęs tai pasakyti Drohznei į akis, – ji atsigaus.

– Tada pirmiau pasirūpinkit Elena, – paliepė Deimonas.

– Ne, ne! – sušuko Elena ir atstūmė gydytoją. Jis pasirodė esąs malonus vyras, bet čia, regis, viršesni buvo šeimininkai – o Deimonas atrodė valdingesnis ir labiau gąsdinantis nei daugelis kitų.

Bet šią akimirką ji jo nebijojo. Ir negalvojo apie save. Elena davė pažadą – ir gydytojo žodžiai patvirtino, kad jai gali pavykti jį tesėti. Dabar tai buvo svarbiausia.

Daktaro Megaro antakiai šokčiojo aukštyn žemyn kaip du vikšrai ant gumytės, vienas truputį atsiliko nuo kito. Jo stebimas elgesys buvo tikrai nenormalus, už tokį galima griežtai nubausti. Bet Elena daktarą, kaip ir Deimoną, matė tik akies kampučiu.

– Padėkit jai, – karštai paprašė ji ir pastebėjo, kaip gydytojo antakiai pakilo, lyg norėtų pasiekti lubas.

Jos aura ištrūko. Ačiū Dievui, nevisiškai, tik iššovė pliūpsnis – žaibas be griaustinio.

Gydytojas, visai ne vampyras, paprastas žmogus, jį pastebėjo, kaip ir Lakšmė; netgi Ulma nejaukiai pasimuistė ant apžiūros stalo.

Turėsiu būti gerokai atsargesnė, pamanė Elena. Dirstelėjo į Deimoną – jis irgi atrodė tuoj sprogsiąs. Buvo per daug emocijų, kambaryje per daug kraujo, jo gyslomis vis dar tekėjo nuo žudymo priplūdęs adrenalinas.

Iš kur ji tai žinojo?

Nes ir Deimonas sunkiai tvardosi, suprato ji. Tiesiogiai juto jo mintis. Geriausia būtų kuo greičiau jį iš čia ištempti.

– Mes palauksim už durų, – tarė ji ir sugriebė Deimoną už rankos.

Daktarą Megarą tai neabejotinai sukrėtė. Vergės, net ir gražios, taip nesielgia.

– Tai eikit ir palaukit kieme. – Daktaras nutaisė bejausmį veidą ir kalbėjo orui tarp Deimono ir Elenos. – Lakšme, duok jiems tvarsčių, kad galėtų sustabdyti merginai kraujavimą. Paskui grįžk, galėsi man padėti.

– Dar norėjau paklausti, – kreipėsi jis į Eleną, jai su draugais einant iš kambario. – Iš kur sužinojai, kad ši moteris nėščia? Kokiais burtais gali tai nustatyti?

– Nereikia jokių burtų, – paprastai atsakė Elena. – Bet kuri ją mačiusi moteris būtų supratusi. – Ji išvydo įsižeidusį Bonės veidą, bet Mereditė išliko paslaptinga.

– Tas šlykštus vergvaldys – Drogsis, ar kaip jis ten, – plakė ją iš priekio, – paaiškino Elena. – Pažiūrėkit į šitas žaizdas. – Ji gūždamasi dirstelėjo į dvi juostas Ulmai ant krūtinkaulio. – Tokiu atveju bet kuri moteris būtų saugojusi krūtis, o ji stengėsi užsidengti pilvą. Vadinasi, nėščia, ir tai žino.

Daktaro Megaro antakiai pakilo ir suėjo į viena – tada jis pažvelgė į Eleną tarsi pro akinių viršų ir lėtai linktelėjo.

– Pasiimk tvarsčių ir susistabdyk kraujavimą, – kreipėsi į ją, o ne į Deimoną. Vergė ar ne vergė, regis, pelnė jo pagarbą.

Tuo tarpu Deimono akyse Elenos įvaizdis tikriausiai smuko – jis ryžtingai atsitvėrė mintimis, ir jai beliko spoksoti į tuščią sieną. Gydytojo laukiamajame jis įsakmiai pamojo Bonei ir Mereditei.

– Palaukit čia, – paprašė – ne, įsakė. – Niekur nesitraukit, kol išeis gydytojas. Nieko neįleiskit pro laukujes duris – dabar pat jas užrakinkit ir niekam neatrakinkit. Gerai. Elena su manim eis į virtuvę – už tų užpakalinių durų. Nenoriu, kad kas nors mums trukdytų, nebent įniršusi minia grasintų padegti namą, supratot? Abi?

Elena matė, kad Bonė jau ruošiasi išrėžti: „Bet Elena vis dar kraujuoja!“, o Mereditė akimis ir antakiais šaukia pasitarimą, ar nereikėtų tučtuojau kelti dinozauriškos seserystės maišto. Jos visos žinojo A planą: Bonė pultų Deimonui į glėbį, karštai apsiverktų arba karštai jį pabučiuotų, – nelygu aplinkybės, – o Elena su Meredite prieitų prie jo iš šonų ir... atliktų, kas turi būti atlikta.

Elena nepritariamai blykstelėjo akimis. Taip, Deimonas įniršęs, bet ji juto, kad labiau ant Drohznės nei ant jos. Taip, jis susijaudinęs nuo kraujo, bet pripratęs tokiais atvejais tvardytis. Be to, jai reikia padėti sutvarstyti žaizdas. Kai tik Elena išgirdo, kad išgelbėta moteris gyvens ir galbūt susilauks kūdikio, jos pačios žaizdas ėmė kaip reikiant skaudėti. Bet jei Deimonas ką nors sumanė, jai reikia žinoti, ką – dabar pat.

Dar kartą raminamai dirstelėjusi į Bonę Elena nusekė paskui Deimoną prie virtuvės durų. Ant jų kabojo spyna. Deimonas pažiūrėjo į ją ir prasižiojo – Elena buvo užrakinusi. Tada pakėlė akis į „šeimininką“.

Šis stovėjo prie kriauklės ir pumpavo vandenį, kitą ranką prispaudęs prie kaktos. Ant akių užkritę plaukai apsitaškė, sušlapo. Deimonui tai, regis, buvo nė motais.

– Deimonai... – abejodama kreipėsi Elena. – Ar tu... gerai jautiesi?

Jis neatsakė.

„Deimonai!“ – ji pabandė pašaukti jį mintimis.

„Aš leidau tave sužeisti. Nors esu ganėtinai greitas. Galėjau nudėti tą šunsnukį Drohznę vienu Galios pliūpsniu. Bet nepamaniau, kad jis gali tave sužeisti“, – Deimono minčių balse staiga pasigirdo niūrus grasinimas ir keista, beveik švelni ramybė. Tarsi jis būtų stengęsis užrakinti nuo jos visą savo žiaurumą ir pyktį. „Net negalėjau jam pasakyti – pasikalbėti su juo mintimis, išrėžti, kas jis toks. Man tai nė netoptelėjo. Jis telepatas; būtų išgirdęs mane. Bet aš pristigau žodžių. Galėjau tik klykti – mintyse.“

Elena pasijuto mažumėlę apsvaigusi – šiek tiek labiau nei pirma. Deimonas taip sielvartauja... dėl jos? Nepyksta, kad ji minios akivaizdoje nederamai laužo taisykles, gal net juos visus išduoda? Nesijaudina, kad buvo pažemintas?

– Deimonai, – tarė Elena. Jis taip ją nustebino, kad ji prabilo balsu. – Tai... tai... nesvarbu. Tu nekaltas. Galėjai išvis neleisti man to daryti...

– Bet turėjau susiprotėti, kad tu neatsiklausi! Maniau, kad užpulsi, šoksi jam ant pečių ir imsi smaugti. Buvau pasiruošęs tau padėti, ir mes būtume parklupdę jį, kaip du vilkai parklupdo stambų elnią. Bet, Elena, tu nesi kardas. Kad ir ką manytum, tu veikiau skydas. Turėjau numatyti, kad prisiimsi kirtį. Ir dėl manęs tu... – Akims nukrypus į jos skruostą, jis susiraukė.

Paskui, regis, susitvardė.

– Vanduo šaltas, bet švarus. Turim išvalyti žaizdas ir sustabdyti kraujavimą.

– Čia tikriausiai nėra Juodosios magijos, – pusiau juokais pasakė Elena. Skaudės.

Bet Deimonas iškart puolė varstyti spinteles.

– Štai! – patikrinęs vos tris iš jų šūktelėjo ir pergalingai iškėlė puspilnį butelį Juodosios magijos. – Daugelis gydytojų naudoja jį kaip vaistą arba anestetiką. Nesijaudink, aš jam dosniai užmokėsiu.

– Tau irgi būtų neprošal gurkštelėti, – įžūliai pasiūlė Elena. – Tiesą sakant, mudviem abiem tai praverstų. Be to, ne pirmas kartas.

Elena žinojo, kad pastarasis sakinys turi paveikti Deimoną. Tai būtų būdas susigrąžinti bent dalį to, ką atėmė Šiničis.

Kaip nors ištrauksiu iš Šiničio visus jo prisiminimus, nusprendė ji, iš visų jėgų dangstydama nuo Deimono savo mintis baltuoju triukšmu. Nenutuokiu, kaip tai atrodys, nežinau, kada pasitaikys proga, bet prisiekiu tai padaryti. Prisiekiu.

Deimonas pripylė dvi taures sodraus, svaigaus kvapo vyno ir vieną padavė Elenai.

– Iš pradžių tik paragauk, – tarė jis, nenorom imdamasis mokytojo vaidmens. – Jis gerų metų.

Elena paragavo, paskui ėmė gerti. Buvo ištroškusi, o Klariono lioso Juodosios magijos vynas buvo nealkoholinis. Ir jo skonis skyrėsi nuo paprasto vyno, veikiau panėšėjo į nepaprastai gaivų putojantį šaltinio vandenį, pagardintą saldžiomis, tirštomis, tarsi aksominėmis vynuogių sultimis.

Deimonas, kaip ji pastebėjo, gėrė pamiršęs net paragauti. Kai įsipylęs sau antrą taurę pasiūlė išgerti ir Elenai, ji mielai ją paėmė.

Jo aura tikrai gerokai aprimo, pamanė Elena. Paėmęs drėgną skepetą Deimonas ėmė švelniai valyti žaizdą, einančią palei pat skruostikaulį. Ją derėjo sutvarstyti pirmą, bet prieš tai atverti ir išvalyti. Nuo pusryčių nevalgiusi ir išgėrusi dvi taures Juodosios magijos Elena atsipalaidavo krėsle, atsilošė ir užsimerkė. Deimonui švelniai braukant per žaizdą, ji prarado laiko nuovoką – ir šiek tiek atleido savo aurą.

Atsimerkė stojus tylai. Tik Deimono aura tvykstelėjo – tai liudijo, kad jis staiga kai ką nusprendė.

– Deimonai!

Jis stovėjo palinkęs virš jos. Jam už nugaros driekėsi šešėlis – tamsus, aukštas, platus, beveik hipnotizuojantis. Ir išties bauginantis.

– Deimonai... – vėl dvejodama kreipėsi ji.

– Mes negerai darom, – pasakė jis, ir Elena iškart prisiminė savo, kaip vergės, neklusnumą ir ne tokius rimtus Bonės bei Mereditės nusižengimus.

Bet jo balsas panėšėjo į tamsų aksomą, ir jos kūnas į tai atsiliepė deramiau už protą. Jis sudrebėjo.

– Kas... būtų gerai? – paklausė ji ir padarė klaidą – atsimerkė.

Pamatė jį palinkusį virš krėslo, ant kurio ji sėdėjo, ir taip švelniai glostantį – ne, tik liečiantį – jai plaukus, kad nė nebuvo justi.

– Vampyrai moka gydyti žaizdas, – užtikrintai tarė jis ir pilkomis akimis, regis, talpinančiomis nuosavą žvaigždėtą visatą, sugavo jos žvilgsnį. – Mes mokam jas išvalyti. Galime padaryti, kad kraujas tekėtų arba sustotų.

Jau anksčiau esu taip jautusis, pamanė Elena. Jis taip kalbėjo su manim, nors ir neprisimena. O aš... aš buvau per daug išsigandusi. Bet tai buvo anksčiau...

Motelyje. Naktį, kai jis jai liepė bėgti, bet ji nebėgo. Tą naktį atėmė Šiničis, kaip ir pirmąjį kartą, kai juodu kartu gėrė Juodąją magiją.

– Parodyk, – sušnabždėjo Elena.

Žinojo, kad dar kažkas kužda jos galvoje kitokius žodžius. Tokius, kokių ji nieku gyvu neištartų, jei bent akimirką pasijustų esanti vergė.

Kuždėjo: aš tavo...

Tada pajuto jo lūpas švelniai brūkštelint jai per lūpas.

Paskui tegalėjo galvoti tik ak! ir ak, Deimonai... Jis švelniu liežuviu glostė jai skruostą, skleisdamas chemines medžiagas, kad iš pradžių paleistų kraują, o paskui, kai ištekės visi nešvarumai, sustabdytų jį ir užgydytų žaizdą. Dabar ji juto, kaip jo Galia, rūsti Galia, kuria jis buvo pasinaudojęs tūkstančiuose kovų, siekdamas padaryti šimtus mirtinų žaizdų, buvo sutramdyta, sutelkta šiam paprastam, geram tikslui – užgydyti botago kirčio žymę merginai ant skruosto. Elena jautėsi lyg glostoma Juodosios magijos rožės žiedlapiais; vėsūs, glotnūs lapeliai švelniai nubraukė skausmą, ir ji ėmė virpėti iš pasitenkinimo.

Paskui viskas buvo baigta. Elena suprato vėl išgėrusi per daug vyno. Bet šįkart jos nesupykino. Apgaulingai lengvas gėrimas mušė į galvą, ji įkaušo. Viskas atrodė netikra, kaip per sapną.

– Dabar ji gražiai užgis, – pažadėjo Deimonas, vėl švelniai, vos juntamai liesdamas jai plaukus.

Bet šįkart Elena juto jo prisilietimą, nes atkišo Galios čiuptuvėlius ir mėgavosi kiekviena akimirka. Deimonas vėl ją pabučiavo – vos perbraukė lūpomis jai per lūpas. Bet, jai atsilošus, nepasilenkė, nors nusivylusi Elena ir mėgino prisitraukti jį už kaklo. Deimonas tik laukė, kol ji viską apgalvos... pamažu.

Mes neturėtume bučiuotis. Čia pat už durų – Mereditė su Bone. Kaip aš vis patenku į tokią padėtį? Bet Deimonas nė nebando bučiuotis... argi mes neturėtume... ak!

Kitos jos žaizdos.

Dabar jas išties skaudėjo. Koks žiaurus žmogus galėjo sukurti tokį botagą, svarstė Elena: rimbas plonas kaip peiliukas, kerta taip giliai, kad iš pradžių nė neskauda – bent jau ne taip smarkiai... bet paskui skausmas vis stiprėja. Žaizda nesiliauja kraujavusi... Mes turėtume sustabdyti kraujavimą, kol gydytojas nepamatė...

Kita žaizda, dabar deganti lyg ugnis, įstrižai kirto raktikaulį. O trečioji buvo prie kelio...

Deimonas atsistojo, kad atneštų iš kriauklės kitą skepetą žaizdai išplauti.

Elena jį sulaikė.

– Ne.

– Ne? Tikrai?

– Tikrai.

– Aš tik noriu ją išvalyti...

– Žinau.

Ji tikrai žinojo. Jai buvo atviros jo mintys, ji regėjo, kaip tykiai, ramiai srūva pašėlusi jo Galia. Elena nežinojo, kodėl Deimonas jai taip atsivėrė – bet jis buvo išties atsivėręs.

– Patariu tau: neduok savo kraujo kokiam nors mirštančiam vampyrui; niekam neleisk jo ragauti. Jis baisesnis už Juodąją magiją...

– Baisesnis? – Elena spėjo, kad tai komplimentas, gerai nesuprasdama, ką Deimonas nori pasakyti.

– Kuo daugiau geri, tuo labiau nori, – atsakė jis, ir Elena akimirką išvydo savo sukeltą sūkurį tykiuose vandenyse. – Ir kuo daugiau geri, tuo daugiau Galios gali sukaupti savyje, – rimtai pridūrė jis.

Elena suprato niekada to nesvarsčiusi. Prisiminė, kaip skaudėjo, kai bandė įtraukti savo aurą, dar neišmokusi priversti jos tekėti kartu su krauju.

– Nesijaudink, – vis dar rimtai pridūrė jis. – Žinau, apie ką galvoji.

Jis vėl pajudėjo link kriauklės. Nejučia buvo per daug prasitaręs.

– Tu žinai, apie ką galvoju? – tyliai paklausė Elena ir nusistebėjo, kad jos balsas gali būti toks grėsmingas – lyg švelnus stambios tigrės kojų tapenimas. – Neatsiklausęs manęs?

Deimonas pabandė išsisukti.

– Na, aš tik spėju...

– Niekas nežino, apie ką aš galvoju, – nukirto Elena. – Nebent pati pasakyčiau.

Ji krustelėjo ir parklupdė Deimoną. Šis klausiamai pažiūrėjo jai į akis alkanu žvilgsniu.

Parklupdžiusi Elena prisitraukė jį prie žaizdos.

18

Į tikrovę Elena sugrįžo lėtai, priešindamasi. Suleido nagus į odinę Deimono striukę, trumpai pasvarstė, ar juos ištraukus pasidarytų lengviau, paskui ją išblaškė garsas – smarkus, įsakmus beldimas.

Deimonas pakėlė galvą ir suurzgė.

Mes tikra vilkų pora, ką? – pamanė Elena. Kovojanti nagais ir dantimis.

Bet kita proto dalis pranešė, kad beldimas nesiliauja. O juk Deimonas buvo perspėjęs merginas...

Ak tos merginos! Bonė su Meredite! Jis liepė joms netrukdyti, nebent užsidegtų namas!

Bet gydytojas – o Dieve, kas nors atsitiko vargšei moteriai! Ji miršta!

Deimonas tebeurzgė, jam ant lūpų dar buvo likę kraujo. Tik lašelis, nes antroji žaizda užgijo taip pat gražiai kaip pirmoji, buvusi ant skruosto. Elena neprisiminė, prieš kiek laiko prisitraukė Deimoną, kad pabučiuotų jos žaizdą. Bet dabar, jo gyslomis tekant jos kraujui, malonūs potyriai buvo nutraukti, ir jis virto laukine pantera jos glėbyje.

Elena neįsivaizdavo, ar pasitelkus gryną Galią jai pavyktų jei ne sustabdyti, tai bent pristabdyti jį.

– Deimonai! – balsiai kreipėsi ji. – Ten, už durų, mūsų draugai. Prisimeni? Bonė su Meredite ir žiniuonis.

– Mereditė, – ištarė Deimonas ir vėl iššiepė šiurpiai ilgus iltinius dantis.

Jis dar nebuvo grįžęs į tikrovę. Dabar išvydęs Mereditę neišsigąstų, pamanė Elena. O taip, ji žinojo, kaip nejaukiai Deimonas jaučiasi šalia logiškai mąstančios jos draugės. Pasaulį juodu mato visiškai skirtingai. Ji kliūva jam kaip akmenukas bate. Bet dabar Deimonas toks įdirgęs, kad iš Mereditės gali likti tik apkramtytas lavonas.

– Leisk man pažiūrėti, – vėl pasigirdus beldimui, pasisiūlė Elena – negi jie negali liautis? Ar dar negana?

Deimonas tik stipriau apglėbė ją. Elena pajuto karščio bangą, žinojo, kad Deimonas, net taip stipriai ją laikydamas, vis dar tvardosi. Nenori jos sutraiškyti, nors galėtų, jei panaudotų vos dešimtadalį savo raumenų jėgos.

Jausmų antplūdis privertė Eleną trumpam bejėgiškai užsimerkti, bet ji žinojo turinti prabilti proto balsu.

– Deimonai! Galbūt jie nori mus perspėti, o gal mirė Ulma.

Žodis „mirė“ jį pasiekė. Deimono akys buvo virtusios plyšeliais; kraujo spalvos šviesa, sklindanti pro virtuvės langines, metė tamsiai raudonus ir juodus dryžius jam ant veido. Atrodė žavus – ir demoniškas – kaip niekad.

– Tu liksi čia, – abejingai, nė neketindamas vaidinti „šeimininko“ ar „džentelmeno“ tarė Deimonas. Dabar jis buvo laukinis žvėris, ginantis savo patelę – vienintelį pasaulyje žmogų, netinkamą būti nei varžovu, nei maistu.

Su tokios būsenos Deimonu ginčytis negalėjai. Elena liks čia. Jis eis ir padarys, ką turi padaryti. O ji lauks tiek, kiek, jo manymu, reikės.

Elena išties nenuvokė, kieno tai mintys. Juodu su Deimonu vis dar bandė atnarplioti savo jausmus vienas nuo kito. Ji nusprendė jį stebėti – jei tik jis galutinai prarastų savitvardą...

Tikrai nenorėtum pamatyti, kaip prarandu savitvardą.

Pajausti, kaip nuo šiurkščių, gyvuliškų instinktų jis peršoka prie šalto valdingumo, buvo baisiau nei stebėti jį, genamą vien instinktų. Elena nenutuokė, ar Deimonas yra protingiausias žmogus, kokį tik jai teko sutikti, ar jam tiesiog puikiai sekasi slėpti savo laukinę prigimtį. Suėmusi perplėštą palaidinę ji žiūrėjo, kaip grakščiai, lengvai jis žengia prie durų, o paskui staiga jas atplėšia – taip smarkiai, kad vos nenukėlė nuo vyrių.

Niekas nepargriuvo; niekas nesiklausė jųdviejų asmeninio pokalbio. Už durų stovėjo tik Mereditė, viena ranka prilaikydama Bonę, kita užsimojusi vėl belsti.

– Tai ką? – lediniu tonu paklausė Deimonas. – Regis, sakiau jums...

– Kaip sakei, taip ir yra, – pertraukė tokį Deimoną Mereditė, lyg norėdama čia pat žūti, nors jai tai buvo nebūdinga.

– Kas yra? – suurzgė jis.

– Lauke minia grasina sudeginti visą pastatą. Nežinau, ar pyksta dėl Drohznės, ar dėl to, kad pasiėmėm Ulmą, bet žmonės dėl kažko įsiutę ir turi deglų. Nenorėjau pertraukti Elenos... gydymo... bet daktaras Megaras sako, kad jie jo nepaisys. Jis tik žmogus.

– Ir dar buvęs vergas, – pridūrė Bonė, vaduodamasi iš Mereditės gniaužtų. Pakėlė į Deimoną rudas ašarotas akis, atkišo rankas. – Tik tu gali mus išgelbėti, – balsiai išvertė žvilgsniu perduodamą žinią; tai reiškė, kad reikalai labai rimti.

– Gerai, gerai. Aš jais pasirūpinsiu. O jūs rūpinkitės Elena.

– Žinoma, bet...

– Ne. – Deimonas elgėsi nutrūktgalviškai arba dėl išgerto kraujo ir prisiminimų, – nuo jų Elena vis dar negalėjo suregzti sakinio, – arba jam kažkaip pavyko įveikti Mereditės baimę. Jis uždėjo rankas jai ant pečių. Buvo tik kokiais penkiais centimetrais aukštesnis, todėl lengvai galėjo žiūrėti jai į akis. – Tu asmeniškai pasirūpinsi Elena. Čia kas minutę įvyksta tragedijos – nenumatytos, siaubingos, mirtinos. Nenoriu, kad tai nutiktų Elenai.

Mereditė ilgai žiūrėjo į jį ir pirmąkart žvilgsniu nepasitarusi su Elena atsakė į susijusį su ja klausimą – paprasčiausiai pažadėjo:

– Aš ją ginsiu. – Balsas buvo tylus, bet tvirtas. Stovėsena ir tonas bylojo: „Gyvybę už ją paaukočiau“ – ir tai neatrodė melodramatiška.

Deimonas ją paleido, žengė pro duris ir nė nežvilgtelėjęs į Eleną dingo iš akių. Bet jos mintyse nuskambėjo krištolinis balsas: Jei tik esama būdo tave apsaugoti, tu saugi. Prisiekiu.

Jei tik esama būdo mane apsaugoti... Nuostabu. Elena pabandė vėl mąstyti.

Mereditė su Bone spitrijosi į ją. Elena giliai įkvėpė, akimirką prisiminė senus laikus, kai iš jaudinančio pasimatymo grįžusi mergina galėdavo tikėtis ilgos ir rimtos apklausos.

Bet Bonė tik pasakė:

– Tavo veidas – jis jau gerokai gražesnis!

– Taip, – pritarė Elena, rišdamasi palaidinės skiautes. – Bėda, dar liko koja. Mes jos dar ne... nepabaigėm.

Bonė jau žiojosi, bet ryžtingai užsičiaupė; jai tai buvo toks pat didvyriškas poelgis kaip Mereditės pasižadėjimas Deimonui. Galiausiai ji ištarė:

– Imk mano šalikėlį ir užsirišk ant kojos. Galėtume jį sulenkti išilgą ir virš žaizdos surišti mazgu, kad ją prispaustų.

Mereditė priminė:

– Manau, daktaras Megaras jau baigė su Ulma. Galbūt ir tave apžiūrėtų.

Kitame kambaryje gydytojas vėl mazgojosi rankas, dideliu siurbliu pumpuodamas vandenį į kriauklę. Pūpsojo krūva tamsiai raudonai išteptų skepetų ir tvyrojo toks kvapas, kad Elena pajuto dėkingumą daktarui, prislopinusiam jį žolelėmis. Dideliame patogiame krėsle sėdėjo Elenai nepažįstama moteris.

Elena žinojo, kad kančia ir baimė gali paveikti žmogų, tik nenumanė, kad taip smarkiai. Neįsivaizdavo, kaip palengvėjimas ir skausmo nebuvimas gali pakeisti veidą. Andai ji buvo atsivedusi tokią susigūžusią moterį, kad prisiminė ją esant vaiko didumo; liesas sužalotas, kančios ir nesiliaujančios baimės iškreiptas veidas panėšėjo į abstraktų goblino portretą. Moters oda tada atrodė liguistai pilka, reti plaukai vos dengė galvą, karojo it jūros dumblių sruogos. Viskas rėkte rėkė, kad ji vergė: geležiniai lankai ant riešų, nuogumas, susigūžęs kruvinas kūnas, basos parudavusios kojos. Elena net nebūtų galėjusi pasakyti, kokios buvo moters akys – šios atrodė pilkos kaip ir visa kita.

Dabar Elena išvydo ketvirtą dešimtį pradėjusią ar įpusėjusią moterį liesu, patraukliu aristokratišku veidu, tvirta išdidžia nosimi, tamsiomis ryškiomis akimis ir dailiais antakiais, primenančiais skrendančio paukščio sparnus. Ji sėdėjo atsipalaidavusi krėsle ir, užsikėlusi kojas ant sofos, lėtai šukavosi plaukus – tamsius, su retomis žilomis sruogomis, teikiančiomis orumo paprastam tamsiai mėlynam jos vilkimam chalatui. Raukšlelės moters veidą darė valingą, o šiaip iš jos sklido ilgesys ir švelnumas, gal dėl šiek tiek pūpsančio pilvo, ant kurio ji dabar švelniai uždėjo ranką, ir tas veidas pražydo, akys suspindo.

Akimirką Elena pamanė, kad tai gydytojo žmona ar namų šeimininkė, ji jau ketino klausti, ar Ulma, vargšė iškankinta vergė, mirė.

Paskui pastebėjo tai, ko nepaslėpė tamsiai mėlyno chalato rankovė – geležinės apyrankės dalį.

Ši aukšta tamsiaplaukė aristokratiška moteris buvo Ulma. Gydytojas padarė stebuklą.

Žiniuonis, kaip jis save vadino. Akivaizdu, kad Megaras, kaip ir Deimonas, gebėjo gydyti žaizdas. Niekas šitaip nuplaktas nebūtų taip greitai atsigavęs be veiksmingos magijos. Paprasčiausiai susiūti tą kruviną košę, atgabentą Elenos, veikiausiai buvo neįmanoma, todėl daktaras ją gydė ir kaip žiniuonis.

Elenai dar neteko atsidurti tokioje padėtyje, tad prisiminė geras manieras, kokių buvo mokoma kaip Virdžinijos gyventoja.

– Malonu susipažinti, ponia. Aš Elena, – tarė ji ir padavė Umai ranką.

Šepetys nukrito ant krėslo. Moteris abiem delnais suėmė Elenos rankas. Tos ryškios tamsios akys, regis, ryte rijo Eleną.

– Tai tu esi ta, – tarė ji ir, nukėlusi šlepetėmis apautas kojas nuo sofos, atsiklaupė.

– O ne, ponia! Meldžiu! Gydytojas jums tikriausiai liepė ilsėtis. Dabar jums geriausia ramiai sėdėti.

– Bet tu esi ta. – Moteriai, regis, kažkodėl reikėjo patvirtinimo.

Elena buvo pasiryžusi padaryti bet ką, kad tik ją nuramintų.

– Aš esu ta, – tarė Elena. – Ir dabar, manau, jums reikėtų atsisėsti.

Moteris nedelsdama pakluso, bet iš visų jos veiksmų buvo matyti tarsi koks džiugus spindesys. Elena ją suprato vos kelias valandas pabuvusi verge. Paklusti, kai turi iš ko rinktis, visai kas kita nei tada, kai neklusnumas galėtų reikšti mirtį.

Net ir atsisėdusi Ulma vis dar tiesė rankas.

– Pažiūrėkit į mane! Mielieji serafimai, deivės, Sargybinės – kad ir kas jūs būtumėt, pažiūrėkit į mane! Trejus metus pragyvenusi kaip gyvulys aš vėl tapau žmogumi – tavo dėka! Tu atėjai kaip žaibo angelas ir užstojai mane nuo rimbo. – Ulma pravirko, bet, regis, džiaugsmo ašaromis. Nužvelgė Elenos veidą, akys užkliuvo už rando ant skruosto. – Bet tu ne Sargybinė; Sargybiniai naudojasi apsauginiais burtais, be to, niekada nesikiša. Trejus metus neįsikišo. Visos mano nelaimės draugės vergės žuvo nuo jo rimbo, nuo jo pykčio. – Ji papurtė galvą, lyg fiziškai nepajėgdama ištarti Drohznės vardo.

– Užjaučiu... labai užjaučiu... – vapėjo Elena.

Atsigręžusi pažvelgė į panašiai priblokštas Bonę ir Mereditę.

– Nesvarbu. Girdėjau, tavo partneris jį nugalabijo gatvėje.

– Aš jai tai pasakiau, – išdidžiai tarė Lakšmė. Niekieno nepastebėta ji buvo įėjusi į kambarį.

– Mano partneris? – išlemeno Elena. – Na, jis man ne... norėjau pasakyti, mes... ne...

– Jis mūsų šeimininkas, – išrėžė Mereditė, stovinti Elenai už nugaros.

Ulma tebežiūrėjo į Eleną nuoširdžiomis akimis.

– Kasdien melsiuosi, kad tavo siela pakiltų iš čia.

Elena apstulbo.

– Sielos gali iš čia pakilti?

– Žinoma. Tam reikia gerų darbų ir atgailos, manau, atsižvelgiama ir į kitų asmenų maldas.

Tu tikrai kalbi ne kaip vergė, stebėjosi Elena. Ketino atsargiai pasiteirauti, bet jautėsi sutrikusi, skaudėjo koją, šėlte šėlo jausmai.

– Tu kalbi ne kaip... na, ne taip, kaip būtų galima tikėtis iš vergės, – tepasakė. – Ar kvailai paklausiau?

Ulmos akyse pasirodė ašaros.

– O Dieve! Užmirškit, ko klausiau. Meldžiu...

– Ne! Niekam kitam nepasakočiau, bet jei tu nori išgirsti, kaip patekau į tokią... žemą padėtį... – Ulma laukė, stebėdama Eleną; buvo aišku kaip ant delno – menkiausias šios noras jai yra įsakymas.

Elena pažvelgė į Mereditę ir Bonę. Iš gatvės nebesklido riksmai, ir pastatas tikrai neliepsnojo.

Laimė, tą akimirką vėl įpėdino daktaras Megaras.

– Visos susipažinot? – paklausė jis. Dabar jo antakiai judėjo priešingai: vienas kilo, kitas leidosi. Rankoje daktaras laikė butelį su Juodosios magijos likučiais.

– Taip, – patvirtino Elena. – Tik svarstau, ar mums nereikėtų evakuotis ar dar ko nors daryti. Regis, čia buvo susirinkusi minia...

– Elenos partneris jiems įkrės proto, – patenkinta pareiškė Lakšmė. – Jie visi nuėjo į Susirinkimų aikštę spręsti Drohznės nuosavybės klausimo. Lažinuosi, jis nusuks kelias galvas ir netrukus sugrįš, – linksmai pridūrė ji, nepalikdama abejonių, kas tas jis. – Norėčiau būti berniukas, kad galėčiau tai išvysti.

– Tu pasielgei drąsiau už berniukus – mus čia atvedei, – pagyrė ją Elena.

Tada žvilgsniu pasitarė su Meredite ir Bone. Rodos, sambrūzdis nutolęs, o Deimonas geba meistriškai išsisukti iš sambrūzdžių. Galbūt jam netgi reikia pasimušti, kad išlietų gautos su Elenos krauju energijos perteklių. Galbūt neramumai jam tik į naudą, nusprendė Elena.

Ji dirstelėjo į daktarą Megarą.

– Kaip manot, ar mano... ar mūsų šeimininkui nieko neatsitiks?

Daktaro Megaro antakiai pakilo ir nusileido.

– Tikriausiai jam teks sumokėti Senojo Drohznės giminaičiams kraujo kainą, bet ji neturėtų būti labai didelė. Paskui su seno šunsnukio nuosavybe jis galės daryti, ką panorėjęs, – atsakė jis. – Sakyčiau, jums dabar saugiausia čia, toliau nuo Susirinkimų aikštės. – Jis pabrėžė savo žodžius, visiems įpildamas – į likerio taureles, pastebėjo Elena, – Juodosios magijos vyno. – Sveika nervams, – tai taręs gurkštelėjo pats. Tada prinešė padėklą Ulmai, ir ši jam nusišypsojo savo žavia, šilta šypsena.

– Ačiū, ačiū ir dar kartą ačiū, – tarė ji. – Neįkyrėsiu jums savo istorija...

– Priešingai, labai prašom papasakoti!

Dabar, kai negrėsė tiesioginis pavojus jos draugėms ir Deimonui, Elena troško išgirsti pasakojimą. Visi palinksėjo.

Ulma raustelėjo, bet ėmė ramiai pasakoti.

– Gimiau Kelemeno Antrojo karaliavimo metais, – tarė ji. – Suprantu, mūsų svečiams tai nieko nereiškia, bet jis buvo pagarsėjęs malonumų mėgėjas. Mane mokė mama, itin populiari audinių dizainerė. Mano tėvas buvo ne mažiau garsus juvelyras. Jie turėjo dvarą priemiestyje ir galėjo pasistatyti namą, ne prastesnį už daugelio turtingų klientų – nors stengėsi nuslėpti tikruosius savo turtus. Anuomet buvau jaunoji panelė Ulma, ne vergė Ulma. Mano saugumo labui tėvai kiek įmanydami stengėsi niekam manęs nerodyti. Bet...

Ulma – ponia Ulma, pasitaisė Elena – nutilo ir gurkštelėjo vyno. Jos akys pasikeitė, moteris regėjo praeitį ir stengėsi nejaudinti klausytojų. Elena jau ketino pasiūlyti jai, kad nepasakotų, kol pasijus geriau, bet ji vėl prabilo:

– Kad ir kaip jie stengėsi... kai kas... mane vis tiek pamatė ir paprašė mano rankos. Ne Drohznė, jis tebuvo kailiadirbys iš Tolumų; pirmą kartą jį pamačiau tik prieš trejus metus. Tai buvo valdovas, generolas, liūdnai pagarsėjęs demonas – ir mano tėvas jam atsakė. Naktį mes buvome užpulti. Tada man buvo keturiolika. Štai taip tapau verge.

Elena savo kūnu pajuto ponios Ulmos širdies skausmą. O Dieve, ir vėl tai padariau, pamanė ji ir paskubom pabandė susilpninti savo antgamtines jusles.

– Neprivalai mums to pasakoti. Gal kitą kartą...

– Norėčiau papasakoti – tau, – kad žinotum, ką padarei. Ir tik vieną kartą. Bet jei nenori išgirsti...

Mandagumas susigrūmė su mandagumu.

– Ne, ne, pasakok kiek tinkama. Aš... tik noriu pasakyti, kad labai užjaučiu. – Elena žvilgtelėjo į gydytoją, kantriai laukiantį jos prie stalo su rudu buteliu rankose. – Ir, jei neprieštarauji, ketinu patikėti savo koją... žiniuonio burtams? – Ji suprato, kad pastaruosius žodžius ištarė abejodama, svarstydama, ar išvis kokia nors būtybė gali turėti galių šitaip pagydyti Ulmą. Nenustebo, gydytojui papurčius galvą. – Arba duosiu ją susiūti, kol pasakosi, – galiausiai pasakė.

Ponia Ulma tik po kelių minučių atsigavo po sukrėtimo ir susikrimtimo, kad privertė savo gelbėtoją laukti, bet galop Elena atsidūrė ant stalo, ir gydytojas ją paragino gurkštelėti iš butelio – gėrimas savo skoniu atrodė panašus į vyšnių sirupą nuo kosulio.

Ką gi, išmėginsiu Tamsos Matmens anestetikus, pamanė Elena, juoba kad siuvant skaudės. Sriubtelėjo ir pajuto, kaip kambarys ima suktis aplink ją. Antro gurkšnio atsisakė, tik ranka numojo.

Daktaras Megaras nurišo sugadintą Bonės šalikėlį ir ėmė kirpti krauju permirkusią džinsų klešnę virš kelio.

– Na, tu puiki klausytoja, – tarė ponia Ulma. – Taip ir žinojau. Nepasakosiu skaudžių dalykų iš vergystės laikų. Turbūt užteks pasakyti, kad metams bėgant taip ir likau verge, ėjau iš vieno šeimininko pas kitą, kaskart vis blogesnį. Galiausiai kažkas pajuokavo: „Atiduok ją Senajam Drohznei. Jei kas nors dar gali ką nors iš jos išspausti, tai tik jis.“

– Dieve! – šūktelėjo Elena, tikėdamasi, kad visi tai susies su pasakojimu, o ne su deginančiu dezinfekuojamuoju skysčiu, gydytojo tepamu ant patinimo.

Su Deimonu ėjosi kur kas geriau, pamanė ji. Tada dar nesupratau, kaip man pasisekė. Gydytojui pradėjus siūti, Elena pasistengė nesiraukyti, tik stipriai suspaudė Mereditei ranką, net išsigando, kad nesulaužytų kaulų. Pabandė atlaisvinti pirštus, bet Mereditė irgi stipriai juos spaudė. Pailgas, glotnus delnas buvo beveik kaip berniuko, tik minkštesnis. Elena džiaugėsi galėdama spausti taip stipriai, kaip jai norėjosi.

– Pastaruoju metu mano jėgos seko, – tyliai pasakojo ponia Ulma. – Maniau, kad tas... – ji itin šiurkščiai pavadino šeimininką, – tuoj mane pribaigs. Paskui supratau, kodėl. – Staiga jos veidas taip nušvito, kad Elena galėjo įsivaizduoti, kokios gražios Ulmos būta paauglystėje, kai demonas pareikalavo atiduoti ją į žmonas. – Supratau, kad manyje užsimezgė nauja gyvybė – ir žinojau, kad gavęs progą Drohznė ją nužudytų...

Regis, ji nepastebėjo nuostabos ir siaubo trijų merginų veiduose. Eleną apėmė jausmas, lyg ji klaikiame sapne apgraibomis vaikščiotų juodos bedugnės pakraščiu ir tamsoje turėtų nuolat saugotis klastingų nematomų įskilimų Tamsos Matmens lede, kol pasieks Stefaną ir ištrauks iš čia. Ši siaubinga užuomina nebuvo jos pirmasis žingsnis aplink bedugnę, veikiau pirmasis, kurį ji suvokė ir įskaitė.

– Jūs, merginos, čia dar visai naujokės, – užtrukus tylai, tarė ponia Ulma. – Nenorėjau pasakyti nieko nederamo...

– Mes čia vergės, – kilstelėjusi virvę atsakė Mereditė. – Manau, kuo daugiau žinosim, tuo geriau.

– Jūsų šeimininkas... Dar nemačiau, kad anksčiau kas būtų taip ryžtingai puolęs Senąjį Drohznę. Daugelis caksi liežuviais, bet nedrįsta ko nors imtis. O jūsų šeimininkas...

– Mes jį vadinam Deimonu, – pabrėžė Bonė.

Ponios Ulmos galva to nenešė.

– Šeimininkas Deimonas – kaip manot, ar jis galėtų mane pasilikti? Kai sumokės kraujo kainą... Drohznės giminėms, jam atiteks visa Drohznės nuosavybė. Aš – viena iš nedaugelio jo dar nenužudytų vergių.

Moters veide spindėjo tokia viltis, kad Elenai buvo skaudu žiūrėti.

Tik dabar ji apsižiūrėjo, kad Deimonas taip ilgai nepasirodo. Kiek jis gali tvarkyti reikalus? Elena sunerimusi pažvelgė į Mereditę.

Toji aiškiai suprato, ką reiškia jos žvilgsnis, ir bejėgiškai pakraipė galvą. Net jei būtų paprašiusios Lakšmės palydėti į Susirinkimų aikštę, ką būtų galėjusios padaryti?

Elena nurijo baimę ir nusišypsojo poniai Ulmai.

– Papasakok, kai buvai mergaitė, – paprašė ji.

19

Deimonas nė nemanė, jog toks senas kvailas sadistas, galintis negyvai užplakti moterį už tai, kad ši nepatraukia arklinio vežimo, turi draugų. Senasis Drohznė jų išties neturėjo. Bet ne čia buvo bėda.

Kad ir kaip keista, žmogžudystė taip pat nieko neglumino. Lūšnynuose būdavo žudoma kasdien, ir tai, kad Deimonas pradėjo ir laimėjo kovą, nenustebino šių pavojingų skersgatvių gyventojų.

Bėda buvo vergės pabėgimas. Gal užkliuvo ir kai kas daugiau – tai, kaip Deimonas elgėsi su savo vergėmis.

Priešais gydytojo namus išties susirinko minia – tik vyrai, be vienos moters, pastebėjo Deimonas – ir tie žmonės išties turėjo deglus.

– Pasiutęs vampyras! Palaidas pasiutęs vampyras!

– Išvykit jį, kad būtų galima įvykdyti teisingumą!

– Jeigu anie jo neišduos, sudeginkit namus!

– Seniūnai liepė jį atvesti!

Poveikis buvo toks, kokio minia ir norėjo – gatvėse neliko padoresnių žmonių, tik ištroškusieji kraujo, jie slampinėjo nenusitverdami darbo ir tik svajojo apie muštynes. Daugelis, žinoma, irgi buvo vampyrai. Stiprūs vampyrai. Bet nė vienam jų, nusprendė Deimonas, nutvieksdamas spindinčia it deimantai šypsena jį supančią minią, nebūtina žinoti, kad nuo jo priklauso trijų merginų gyvybės – ir kad viena jų yra brangakmenis žmonijos karūnoje – Elena Gilbert.

Jei šioje kovoje jį suplėšys į gabalus, tų trijų merginų laukia pragariškas gyvenimas ir prapultis.

Bet net ši logika, regis, nepadėjo Deimonui, kai priešininkai ėmė jį spardyti, kandžioti, trankyti į galvą, kumščiuoti ir badyti mediniais durklais – tokiais, kokie prakerta vampyro odą. Iš pradžių jis manė turįs galimybių. Keli iš jauniausių ir tvirčiausių vampyrų krito nuo jo staigių kaip kobros kirčių ir Galios pliūpsnių. Bet jų paprasčiausiai per daug, pamanė Deimonas, sukdamas sprandą demonui, kurio ilgi iltiniai dantys jau buvo perrėžę jam ranką beveik ligi kaulo. Ir štai priėjo stambus vampyras, be abejo, treniravęsis, su tokia aura, kad Deimonui net tulžis sukilo. Jis parkrito nuo spyrio į veidą, bet neliko gulėti; įsikibęs Deimonui į koją atsistojo ir užleido kelis menkesnius vampyrus su mediniais durklais, kad kirstų Deimonui per kojas. Kojoms sulinkus, šis parkrito apimtas juodos nevilties.

– Kad jus kur saulė, – iškošė kraujo pilna burna, kai dar vienas ilgadantis raudonodis demonas smogė jam į lūpas. – Kad jūs degtumėt žemiausiam pragare...

Tai nepadėjo. Apdujęs, vis dar kovodamas, didžiuliais Galios spinduliais luošindamas ir žudydamas, kiek tik įstengė, Deimonas tai suprato. Paskui viskas tapo miglota, kaip per sapną – bet ne taip kaip sapnuojant Eleną, nuolat regint verkiančią prieš akis. Šis sapnas buvo it karščiuojančiojo košmaras. Jis nebegalėjo panaudoti visos savo raumenų jėgos. Kūnas buvo sudaužytas, ir nors jis užsigydė kojas, kitas vampyras giliai įpjovė jam nugarą. Deimonas vis labiau jautėsi lyg sapnuodamas, kad gali vos ne vos pajudėti. Tuo pat metu galvoje kažkas pašnibždom siūlė pailsėti. Tiesiog ilsėtis... ir viskas bus baigta.

Galiausiai keliese jį įveikė, kažkas pasirodė su mietu.

– Gražiai atsikratysim naujų šiukšlių, – tarė laikantysis mietą, jam iš burnos tvoskė senu krauju; juokingai šnairuodamas jis raupsuotais pirštais atsegė Deimono marškinius, kad neperdurtų plono juodo šilko.

Deimonas spjovė – už tai jam buvo smarkiai užminta ant veido.

Jis akimirką prarado sąmonę, paskui skausmas palengva sugrįžo.

Ir triukšmas. Džiūgaujanti nuo žiaurumo minia apgirtusių vampyrų ir demonų ritmingai trepsėdami šoko aplink Deimoną ir griausmingai kvatodamiesi mosikavo menamomis lazdomis. Juos vis labiau ėmė džiugus jaudulys.

Tik dabar Deimonas išties suvokė mirsiąs.

Tai sukrėtė, nors jis ir žinojo, kad šis pasaulis nepalyginti pavojingesnis už aną, iš kurio buvo neseniai išvykęs, nors ir aname – žmonių – pasaulyje Deimonas ne kartą vos per plauką išvengė mirties. Čia jis stokojo galingų draugų, o minia neturėjo silpnybių, kad galėtum jomis pasinaudoti. Jam dingojosi, kad sekundės tapo ilgos kaip minutės, kiekviena jų atrodė neįkainojamai vertinga. Kas dabar svarbiausia? Pasakyti Elenai...

– Iš pradžių apakinkit jį! Uždekit tą lazdą!

– Aš pasiimsiu jo ausis! Kas nors palaikykit jam galvą!

Pasakyti Elenai... kai ką. Ką nors... atleisk...

Jis pasidavė. Į sąmonę skverbėsi dar viena mintis.

– Neužmirškit išmušti dantų! Pažadėjau draugei naują vėrinį!

Maniau, esu tam pasirengęs, lėtai, po vieną žodį mintijo Deimonas. Tik... ne taip greitai.

Maniau, susitaikiau... tik ne su man svarbiausiu žmogumi... taip, pačiu svarbiausiu.

Daugiau šia tema jis neleido sau galvoti.

„Stefanai, – jis pasiuntė mintį tokiu galingu ir slaptu Galios srautu, kokį tik pavyko paleisti šitaip apkvaitus. – Stefanai, išgirsk mane! Elena atvyko pas tave – ji tave išgelbės! Ji turi Galių, ir mano mirtis jas išlaisvins. O aš... o aš... at...“

Tą akimirką šokantieji aplink jį ėmė klupinėti. Girtus ūžautojus apgaubė tyla. Keli jų skubiai nunarino galvas arba nusigręžė.

Deimonas sutelkė dėmesį ir nusistebėjo – kas galėjo sustabdyti įsisiautėjusią minią linksmybių įkarštyje?

Kažkas žengė prie jo. Naujai atėjusysis turėjo ilgus bronzinius plaukus, susivėlusios jų sruogos karojo iki pat liemens. Viršutinė kūno dalis buvo nuoga, o kūnas toks tvirtas, kad pavydėtų net stipriausias demonas. Krūtinė atrodė lyg iškalta iš blizgančios bronzos. Pūpsantys, lyg išskaptuoti bicepsai. Tobulas pilvo presas. Ant viso didingo tarsi liūto kūno nebuvo nė gramo riebalų pertekliaus. Jis mūvėjo niekuo nepagražintas juodas kelnes; sulig kiekvienu žingsniu po jomis bangavo raumenys.

Ant vienos rankos buvo matyti ryški tatuiruotė – širdį ėdantis drakonas.

Vyras, veikiau jaunuolis, buvo ne vienas. Nors nelaikė pasaitėlio, jam prie šono žingsniavo gražus, pažiūrėti šiurpiai protingas juodas šuo; šeimininkui stabtelėjus, šis kaskart įdėmiai suklusdavo. Šuo galėjo sverti bemaž šimtą kilogramų, bet irgi neturėjo nė gramo riebalų.

Jaunuoliui ant peties tupėjo stambus sakalas – be gobtuvo, kokie uždedami daugeliui išimtų iš narvo medžioklinių paukščių. Paukščiui po nagais nebuvo jokio paminkštinimo. Sakalas buvo įsikibęs jaunajam bronziniam vyrui į nuogą petį, suleidęs tris priekinius nagus į kūną, ir iš po jų krūtine tekėjo kraujo srovelės. Tas, regis, nė nepastebėjo. Šalia šviežių buvo matyti panašių sukrešusio kraujo žymių, tikriausiai po ankstesnių kelionių. Viena srovelė iš po nago varvėjo ir per nugarą.

Minia visiškai nutyko, paskutiniai keli demonai, stovėję tarp aukštojo jaunuolio ir gulinčios ant žemės kruvinos aukštielninkos žmogystos, pasitraukė iš kelio.

Į liūtą panašus jaunuolis kuriam laikui sustingo. Nieko nesakė, nieko nedarė, neišleido jokios Galios. Paskui linktelėjo šuniui, šis sunkiai pripėdinęs apuostė kraujuojančias Deimono rankas ir veidą. Tada apšniukštinėjo burną, ir Deimonas pamatė, kaip pasišiaušė jo gaurai.

– Geras šunytis, – mieguistai ištarė Deimonas, drėgnai, šaltai nosiai kutenant jam skruostą.

Deimonas pažino šį gyvūną, taip pat žinojo, kad šis niekaip neatitinka paplitusio gero šuniuko stereotipo. Tai veikiau buvo tikras pragaro žvėris, išmokytas griebti vampyrus už gerklės ir kratyti tol, kol iš arterijų du metrus į viršų trykštelės kraujas.

Prisimenant tokius dalykus, į širdį įsmeigtas kuolas atrodo smulkmena, visiškai nejudėdamas mąstė Deimonas.

– Arrêtez-le! – pašaukė jaunuolis bronziniais plaukais.

Šuo klusniai atsitraukė, nenuleisdamas juodų blizgančių akių nuo Deimono. Šis taip pat nenusuko žvilgsnio, kol gyvūnas atsidūrė už kelių metrų.

Jaunuolis greitai apžvelgė minią. Paskui be jokio pykčio tarė:

– Laissez-le seul.

Vampyrams tikrai nereikėjo vertimo, jie nedelsdami ėmė trauktis. Nepasisekė tiems, kurie slinko negana greitai ir tebebuvo netoliese, bronziniam jaunuoliui dar kartą tingiai apsidairius. Visur, kur tik jis pažvelgė, matė nuleistas akis ir susigūžusius kūnus, jie sustingdavo besitraukdami, pavirsdavo į akmenį, be abejo, nenorėdami patraukti dėmesio.

Deimonas atsipalaidavo. Jo Galia sugrįžo ir ėmėsi taisyti žalą. Jis pastebėjo, kad šuo vaikšto nuo vieno prie kito kūno ir susidomėjęs uostinėja.

Galiausiai įstengęs pakelti galvą Deimonas silpnai šyptelėjo atėjusiajam.

– Seidžai, tu tikras velnias.

Bronzinio jaunuolio šypsena atrodė nuožmi.

– Man tai komplimentas, mon cher. Matai? Net paraudau.

– Turėjau žinoti, kad būsi čia.

– Erdvės klajoti begalinės, mon petit tyran. Ir klajoju vienas.

– Ak, kaip gaila. – Staiga Deimonas nebeištvėrė. Daugiau nebegalėjo. Gal dėl to, kad pirmiau buvo su Elena. O gal dėl to, kad šis koktus pasaulis neapsakomai jį slėgė. Kai vėl prabilo, balsas skambėjo visiškai kitaip. – Nė nenumaniau, kad galėčiau jaustis toks dėkingas. Tu išgelbėjai penkias gyvybes, nors to nė nežinai. Kad ir kaip tau pavyko mane aptikti...

Seidžas pritūpė ir susirūpinęs pažvelgė į jį.

– Kas atsitiko? – rimtai paklausė jis. – Susitrenkei galvą? Žinai, naujienos čia greitai sklinda. Girdėjau, atvykai su visu haremu..

– Tikra tiesa! Su visu haremu! – Deimono ausys sugavo kuždesį gatvės pakrašty – ten buvo ir užpultas. – Jei paimtume merginas įkaitėmis... pakankintume...

Seidžas žvilgtelėjo Deimonui į akis. Be abejo, jis irgi girdėjo šnabždesį.

– Karde, – kreipėsi jis į šunį, – tik tą, kuris šnekėjo. – Jis mostelėjo galva į šnabždesių pusę.

Juodasis šuo akimirksniu šoko į priekį ir greičiau, nei Deimonas spėjo suvokti, suleido dantis į šnabždėjusiojo gerklę, pervertė jį – pasigirdo aiškus trakštelėjimas. Paskui šuo paršuoliavo atgal, tarp kojų vilkdamas kūną.

Žodžiai Je vous ai informé au sujet de ceci! plūstelėjo su tokia Galia, kad Deimonas net krūptelėjo. Taip, pamanė jis, Seidžas jiems tai sakė – tik neperspėjo, kokie bus padariniai.

– Laissez lui et ses amis dans la paix!

Tuo tarpu Deimonas palengva kėlėsi, džiaugdamasis Seidžo pasiūlyta apsauga jam ir jo draugėms.

– Puikiai padirbėjai, – pasakė jis. – Gal eime pas mane draugiškai išgerti?

Seidžas pažvelgė į jį lyg į pamišėlį.

– Juk žinai, kad neisiu.

– Kodėl?

– Sakiau, neisiu.

– Dėl kokios gi priežasties?

– Priežastis, kodėl neisiu pas tave draugiškai išgerti... mon ange... ta, kad mes ne draugai.

– Mudu kartu esame turėję šaunių reikaliukų.

– Il y a longtemps.

Staiga Seidžas paėmė Deimoną už rankos. Ant jos buvo gilus kruvinas rėžis, jo Deimonas dar nebuvo prisiruošęs užsigydyti. Seidžui bežiūrint, rėžis užsivėrė, oda tapo rausva, žaizda užsitraukė.

Deimonas leido Seidžui kurį laiką laikyti jo ranką, paskui švelniai ištraukė.

– Ne taip jau seniai, – tarė jis.

Seidžo lūpose atsirado pašaipi šypsenėlė.

– Mes skirtingai skaičiuojam laiką, mon petit tyran.

Deimonas svaigo iš džiaugsmo.

– Tai kaip dėl išgėrimo?

– Kartu su visu tavo haremu?

Deimonas pamėgino įsivaizduoti Mereditę ir Seidžą drauge. Mintys susijaukė.

– Juk tu tapai atsakingas už jas, – ramiai tarė Deimonas. – Prisipažinsiu, nė viena jų nėra mano. Prisiekiu. – Pagalvojus apie Eleną jam nusmelkė širdį, bet tai buvo tiesa.

– Atsakingas už jas? – Seidžas, regis, svarstė. – Pirmiau prašei jas išgelbėti. Bet tavo prašymą turėčiau įvykdyti tik jei mirtum. O jei mirtum... – Aukštasis jaunuolis bejėgiškai mostelėjo.

– Tu turi gyventi, kad išgelbėtum Stefaną, Eleną ir kitus.

– Atsisakyčiau, bet tu nuliūstum. Todėl sutinku...

– Ir jei to nepadarysi, prisiekiu, grįšiu ir tau vaidensiuosi.

Seidžas žvilgtelėjo į jį.

– Neprisimenu, kad kas būtų mane kaltinęs aplaidumu, – pasakė jis. – Nebent prieš man tampant un vampire.

Taip, pamanė Deimonas, Seidžo susitikimas su haremu bus tikrai įdomus. Ypač jei merginos išsiaiškins, kas iš tiesų yra Seidžas.

Bet gal joms niekas nepasakys.

20

Elena seniai nebuvo patyrusi tokio palengvėjimo, kokį pajuto išgirdusi Deimono beldimą į daktaro Megaro duris.

– Kas atsitiko Susirinkimų aikštėje? – paklausė ji.

– Taip ir nenuėjau iki ten.

Deimonas papasakojo, kaip buvo užpultas, o merginos vogčia nužiūrėjo Seidžą palankiais, dėkingais ar tiesiog aistringais žvilgsniais. Kai Elena keliskart vos neapalpo, suprato išgėrusi per daug Juodosios magijos. Bet neabejojo, kad vynas padėjo Deimonui išgyventi minios puolimą, be jo jis būtų žuvęs.

Merginos savo ruožtu kiek galėdamos trumpiau atpasakojo ponios Ulmos istoriją. Po šio pasakojimo moteris atrodė išblyškusi ir sukrėsta.

– Tikiuosi, – droviai tarė ji Deimonui, – kad paveldėjęs Senojo Drohznės nuosavybę, – ji sunkiai nurijo seiles, – nuspręsite pasilaikyti mane. Žinau, jūsų atsigabentos vergės gražios ir jaunos... bet aš galiu būti naudinga kaip siuvėja ar panašiai. Silpna tik mano nugara, bet ne galva...

Deimonas apmirė. Paskui priėjo prie arčiausiai stovinčios Elenos, atrišo jai nuo riešo virvę ir sviedė per kambarį. Ši nušvilpė vingiuodama it gyvatė.

– Visi, kas dar turi tokias, dėl manęs gali padaryti taip pat, – pasakė jis.

– Tik nemeskit, – skubiai įterpė Mereditė, pamačiusi, kad gydytojas suraukęs antakius žiūri į trapias laboratorines stiklines, sukrautas palei sienas. Bet jiedvi su Bone negaišo laiko ir neatsirišo tebekabančių virvagalių.

– Bijau, kad manosios... amžinos, – tarė Ulma ir pasiraičiusi rankoves parodė suvirintas geležines apyrankes. Regis, ji gėdijosi negalinti paklusti pirmam naujojo šeimininko įsakymui.

– Neprieštarautum, jei truputį pašaldyčiau? Man užtektų Galios jas sustingyti, kad subyrėtų, – pasiūlė Deimonas.

Ponia Ulma išleido tylų garsą. Elena pamanė dar niekada žmogaus balse negirdėjusi tiek nevilties.

– Metus prastovėčiau iki kaklo sniege, kad tik nukristų tos bjaurastys, – tarė ponia.

Deimonas delnais apgniaužė apyrankę, ir Elena pajuto iš jo sklindant Galios srautą. Pasigirdo šaižus traškesys. Deimonas atitraukė rankas, jose laikė du metalo lankus.

Paskui tą pat padarė kitai rankai.

Nuo ponios Ulmos žvilgsnio Elena veikiau susigėdo nei pajuto pasididžiavimą. Ji išgelbėjo nuo siaubingo likimo vieną moterį. Bet kiek jų dar liko? To Elena niekada nesužinos, o ir sužinojusi visų neišgelbėtų turėdama tokią Galią kaip dabar.

– Manau, poniai Ulmai išties reikėtų pailsėti, – trindamasi kaktą po pasišiaušusiomis rausvomis garbanėlėmis pasakė Bonė. – Ir Elenai. Deimonai, gaila, nematei, kiek dygsnių prireikė jos kojai. Bet ką mes darysim, ieškosim viešbučio?

– Gyvenkit pas mane, – vieną antakį pakėlęs, kitą nuleidęs pasiūlė daktaras Megaras. Ši istorija savo jėga ir grožiu – bei žiaurumu – jį neabejotinai įtraukė. – Tik prašyčiau nieko neniokoti, o jei pamatytumėte varlę, nebučiuokit jos ir nežudykit. Čia apstu antklodžių, krėslų ir sofų.

Jis nepaėmė nė vienos sunkios auksinės grandinės grandies, Deimono pasiūlytos vietoj užmokesčio.

– Aš... turėčiau jums visiems padėti įsikurti, – ponia Ulma silpnu balsu sumurmėjo Mereditei.

– Tu sužeista sunkiausiai iš visų; tau turėtų tekti geriausia lova, – ramiai atsakė ši. – Ir mes tau padėsim įsikurti.

– Patogiausia lova... yra senajame mano dukters kambaryje. – Daktaras Megaras grabaliojo raktus. – Ji ištekėjo už durininko – nors aš nė už ką nenorėjau jos išleisti. O jaunoji panelė Elena galės gyventi buvusiame nuotakos kambaryje.

Elenos širdyje kunkuliavo prieštaringi jausmai. Ji bijojo – taip, neabejojo, kad šis jausmas yra baimė, – kad Deimonas pagriebs ją į glėbį ir išsineš kaip nuotaką. Kita vertus...

Tada Lakšmė dvejodama pažvelgė į ją.

– Ar man išeiti? – paklausė ji.

– Turi kur eiti? – savo ruožtu pasidomėjo Elena.

– Ko gero, tik į gatvę. Paprastai miegu statinėje.

– Pasilik čia. Eime su manim; nuotakos lova turėtų būti ganėtinai plati dviem. Dabar tu mūsiškė.

Lakšmė pažvelgė į ją su nepaprastu dėkingumu. Ne už tai, kad gavo vietą gyventi, suprato Elena, o už sakinį: „Dabar tu mūsiškė.“ Ji nujautė, kad Lakšmė iki šiol nepriklausė jokiai grupei.

Viskas nutyko iki kitos dienos aušros, kaip tą metą vadindavo miestiečiai, nors šviesa pernakt nepasikeisdavo.

Šįkart lauke prie gydytojo namų susirinko kitokia minia: daugiausia pagyvenę vyrai nudėvėtais, bet švariais drabužiais, taip pat kelios senos moterys. Juos vedė sidabraplaukis vyras, spinduliuojantis orumu.

Deimonas, palaikomas Seidžo, išėjo į lauką su jais pasikalbėti.

Elena jau buvo apsirengusi, bet dar nenulipusi iš savo ramių nuotakos apartamentų.

Mielasis dienorašti,

o Dieve, man reikia pagalbos! Ak, Stefanai, man reikia tavęs. Reikia, kad man atleistum. Kad padėtum išsaugoti sveiką protą. Per daug laiko leidžiu su Deimonu, mane valdo jausmai, noriu jį nudėti arba... arba... nežinau. Nežinau!!! Mes kaip titnagas ir pintis – Dieve! Mes kaip benzinas ir liepsnosvaidis! Meldžiu – išgirsk mane, padėk man, išgelbėk mane... nuo manęs pačios. Kaskart, kai jis ištaria mano vardą...

– Elena.

Išgirdusi balsą už nugaros ji krūptelėjo, staigiai užvertė dienoraštį ir atsigręžė.

– Ką, Deimonai?

– Kaip jautiesi?

– Ėė, puikiai. Nuostabiai. Net ir koja gy... noriu pasakyti, man viskas gerai. O kaip tu?

– Aš... neblogai, – šypsodamasis atsakė jis.

Tai buvo nuoširdi šypsena, ne urzgesys, paskutinę sekundę pakeistas kuo kitu, ar bandymas manipuliuoti. Tai buvo tiesiog šypsena, nors šiek tiek nerimastinga ir liūdnoka.

Elena to liūdesio lyg ir nepastebėjo, tik vėliau prisiminė tokį buvus. Staiga pasijuto tarsi besvorė, rodos, jei pasileistų, pakiltų kelis kilometrus, niekam nespėjus sustabdyti – o gal nuskrietų net iki šios pamišusios planetos mėnulių.

Jai irgi pavyko šyptelėti virpančiomis lūpomis.

– Tai gerai.

– Atėjau su tavim pasišnekėti, – tarė jis, – bet... pirma...

Po akimirkos Elena atsidūrė jo glėbyje.

– Deimonai – mudu taip toliau negalim... – Ji pamėgino švelniai išsivaduoti. – Juk žinai, mudu tikrai nebegalim taip elgtis.

Bet Deimonas jos nepaleido. Jo rankos ją laikė taip, kad buvo ir baisu, ir norėjosi verkti iš džiaugsmo. Elena nurijo ašaras.

– Viskas gerai, – tyliai tarė Deimonas. – Paverk. Turim rūpesčių.

Kažkas jo balse gąsdino Eleną. Šįkart baimė buvo tikra, ne atmiešta džiaugsmu, kaip prieš minutę.

Tai todėl, kad jis bijo, staiga nustebusi suprato ji. Buvo mačiusi Deimoną piktą, ilgesingą, šaltą, pašaipų, viliojantį – netgi nuolankų ir susigėdusį, – bet dar niekada neregėjo ko nors bijančio. Tai atrodė bemaž nesuvokiama: Deimonas... būgštavo... dėl jos.

– Dėl to, ką padariau vakar, tiesa? – paklausė ji. – Ar jie mane nužudys?

Net pati nusistebėjo, kaip ramiai tai ištarė. Nejautė nieko, tik neaiškų liūdesį ir troškimą nuraminti Deimoną.

– Ne! – Jis laikė Eleną per ištiestą ranką ir įdėmiai į ją žiūrėjo. – Taip nenutiks, kol būsim gyvi aš ir Seidžas – ir visi žmonės šiuose namuose, kiek juos pažįstu.

Jis nutilo lyg uždusęs – betgi tai neįmanoma, priminė sau Elena. Deimonas vilkina laiką, suprato ji.

– Bet jie norėtų, – tarė ji. Nenumanė, iš kur taip gerai žino. Galbūt kai ką suvokė telepatijos būdu.

– Jie... grasina, – palengva atsakė Deimonas. – Tiesą sakant, šis reikalas nesusijęs su Senuoju Drohzne; manau, čia nuolat vyksta žmogžudystės, ir nugalėtojai viską susišluoja. Bet, regis, pernakt apie tai, ką padarei, pasklido žinia. Kaimyninių dvarų vergai atsisako paklusti šeimininkams. Bruzda visas lūšnynų kvartalas – vergvaldžiai nuogąstauja, kas nutiks, kai apie tai išgirs kiti rajonai. Reikia kuo greičiau ką nors daryti, antraip visas Tamsos Matmuo sprogs kaip bomba.

Deimonui šnekant, Elena mintyse girdėjo atgarsius, ką jam buvo sakęs prie daktaro Megaro durų susirinkęs būrys. Anie žmonės irgi bijojo.

Galbūt tai didelių permainų pradžia, pamanė Elena, ir jos mintys atitrūko nuo menkų savų rūpesčių. Netgi mirtis nebūtų per didelė kaina, jei šie vargšai žmonės būtų išlaisvinti iš velniškų šeimininkų.

– Bet to nebus! – sušuko Deimonas, ir Elena suprato veikiausiai siunčianti savo mintis. Deimono balse buvo justi nuoširdus sielvartas. – Jei būtume viską suplanavę, jei turėtume žmonių, kad galėtų čia likti ir vadovauti revoliucijai – jei tik surastume ganėtinai stiprių vadovų, gal ir būtų vilties. O dabar buvo nubausti visi vergai, kur tik pasklido naujiena. Nukankinti ir nužudyti vien įtariant, kad buvo tau prielankūs. Jų šeimininkai rodo juos kaip pavyzdį miestui. Ir viskas tik blogėja.

Elena, skrajojusi iš džiaugsmo ir svajojusi viską pakeisti, tarsi bumbtelėjo ant žemės ir pasibaisėjusi pažvelgė Deimonui į juodas akis.

– Bet mes turim tai sustabdyti. Net jei man tektų mirti...

Deimonas vėl prisitraukė ją prie savęs.

– Tu... ir Bonė, ir Mereditė. – Jo balsas skambėjo dusliai. – Daug žmonių jus matė kartu. Daug žmonių dabar mano, kad jūs visos trys drumsčiat ramybę.

Elena nustėro. Blogiausia, kad ji suprato vergvaldžių požiūrį: jei toks įžūlus poelgis liks nenubaustas ir pasklis kalbos... jų nebesulaikysi...

– Mes pernakt išgarsėjome. Rytoj būsime legenda, – sumurmėjo ji, mintyse regėdama, kaip viena domino plytelė virsta ant kitos, galiausiai sugriūva visa jų virtinė, ir matyti užrašas: Didvyrė.

Bet ji netroško būti didvyre. Ji čia atvyko tik susigrąžinti Stefano. Net jei galėtų paaukoti gyvybę, kad vergai nebebūtų kankinami ir žudomi, pati nugalabytų kiekvieną, kas tik paliestų Bonę ar Mereditę.

– Jos jaučia tą pat, – tarė Deimonas. – Girdėjo, kas buvo kalbama susirinkime. – Jis stipriai suėmė jos rankas lyg norėdamas padrąsinti. – Mergaitė, vardu Helena, šįryt buvo sumušta ir pakarta dėl to, kad jos vardas panašus į tavo. Jai buvo penkiolika.

Elenai atėmė kojas, taip neretai atsitikdavo Deimono glėbyje... tik šįkart dėl kitos priežasties. Deimonas susmuko kartu su ja. Toliau pokalbis vyko ant plikų grindų.

– Elena, tu dėl to nekalta! Esi tokia, kokia esi! Žmonės tave myli už tai, kokia esi!

Jos širdis daužėsi kaip pašėlusi. Buvo ir šiaip blogai... o ji viską dar labiau sugadino. Dėl to, kad negalvojo. Įsivaizdavo rizikuojanti tik savo gyvybe. Griebėsi veiksmų neįvertinusi galimų padarinių.

Bet kitąkart tokiomis aplinkybėmis ji ir vėl taip pat pasielgtų. Arba... susigėdusi pamanė Elena, beveik taip pat. Jei būčiau žinojusi, kad visiems mylimiems žmonėms keliu pavojų, būčiau maldavusi Deimono derėtis su tuo šliužu vergvaldžiu. Reikėjo nupirkti moterį už nežmonišką kainą... jei būtume turėję pinigų. Jei jis būtų paklausęs... Jei dar vienas rimbo kirtis nebūtų grėsęs poniai Ulmai mirtimi...

Staiga jos mintys tapo aiškios ir šaltos.

Tai praeitis.

O čia dabartis.

Tvarkykis su ja.

– Ką mes galim? – Ji pabandė išsilaisvinti ir nusipurtyti Deimono; jautėsi siaubingai. – Turi būti kokia nors išeitis! Jie negali nužudyti Bonės ir Mereditės – ir Stefanas mirs, jei jo nesurasim!

Deimonas tik dar stipriau ją apkabino. Bet užvėrė savo mintis. Tai gali būti arba į gera, arba į bloga, pamanė Elena. Gal yra koks nors sprendimas, ir jis nenori jo atskleisti. O gal vienintelė miesto vadovams priimtina priemonė – nužudyti visas tris „verges maištininkes“?

– Deimonai.

Jis laikė ją taip stipriai, kad Elena negalėjo išsivaduoti ir pažiūrėti jam į akis. Bet galėjo bandyti susisiekti mintimis, todėl kreipėsi tiesiogiai.

„Deimonai, jei kaip nors – kaip nors – galime išgelbėti Bonę ir Mereditę, turi man pasakyti. Privalai. Įsakau tau!“

Nė vienam jų nekilo ūpo juoktis, jie net neatkreipė dėmesio į tai, kad „vergė“ įsako „šeimininkui“. Bet galiausiai ji išgirdo Deimono minčių balsą.

„Jie sakė, kad jei dabar nuvesčiau tave pas Jaunąjį Drohznę ir tu atsiprašytum, tai tave paleistų jau po šešių kirčių šituo daiktu.“

Deimonas iš kažkur ištraukė šviesaus medžio vytelę. Turbūt uosio, pamanė Elena, stebėdamasi savo ramybe. Šis medis vienodai veikia visus – netgi vampyrus, netgi Senuosius; tokių čia, be abejo, esama.

„Bet tai turi būti padaryta viešai, kad imtų sklisti kitokios naujienos. Jie mano, kad bruzdėjimai liautųsi, jei tu, pirma parodžiusi neklusnumą, pripažintum savo, kaip vergės, padėtį.“

Deimono mintys buvo apsunkusios, kaip ir Elenos širdis. Kiek savo principų pamintų taip darydama? Kiek žmonių pasmerktų amžinai vergystei?

Staiga Deimono minčių balsas tapo piktas. „Mes čia atvykom ne Tamsos Matmens pertvarkyti, – priminė jis tokiu tonu, kad Elena susigūžė. Deimonas pakraipė galvą. – Prisimeni, mes čia atėjom išvaduoti Stefano. Turbūt nereikia nė sakyti – jei vaidinsime spartakus, neturėsime tam jokių galimybių. Jei sukelsime karą, nežinia, ar laimėsime. Net Sargybinės negalėtų jo laimėti.“

Elenai nušvito akyse.

– Žinoma! – šūktelėjo ji. – Kaip nepagalvojau anksčiau?

– Apie ką nepagalvojai? – apimtas nevilties paklausė Deimonas.

– Mes nekariausim – kol kas. Aš dar neįvaldžiau savo pagrindinių Galių, juolab Galios sparnų. Jie apie juos nė nenutuokia.

– Elena!

– Mes sugrįšim, – susijaudinusi aiškino Elena. – Kai gebėsiu valdyti visas savo Galias. Ir atsivesim sąjungininkų – stiprių sąjungininkų, jų rasim žmonių pasaulyje. Galbūt užtruksim metų metus, bet kada nors sugrįšim ir užbaigsim, ką pradėję.

Deimonas spoksojo į ją kaip į pamišėlę, bet tai buvo nesvarbu. Elena juto savyje srūvančią Galią. Ji žinojo ištesėsianti šį pažadą, net jei teks žūti.

Deimonas nurijo seiles.

– Gal dabar galėtume pašnekėti apie... apie dabartį? – paklausė jis.

Pataikė į dešimtuką.

Dabartis.

– Taip. Taip, žinoma. – Elena niekinamai dėbtelėjo į uosio vytelę. – Deimonai, aš būtinai tai padarysiu. Nenoriu, kad kiti dėl manęs kentėtų, kol nesu pasiruošusi kovai. Daktaras Megaras – puikus žiniuonis. Jei tik jie man leis grįžti pas jį.

– Abejoju, – žiūrėdamas jai į akis pasakė Deimonas. – Bet viena žinau tikrai. Tu nepajusi nė vieno smūgio, aš tai pažadu, – skubiai, rimtai ištarė jis, tamsios akys buvo labai didelės. – Aš tuo pasirūpinsiu; visas skausmas nutekės į šalį. O rytą ant tavo kūno neliks nė žymės. Bet, – jis lėčiau užbaigė, – turėsi atsiklaupusi atsiprašyti manęs, savo šeimininko, ir to šlykštaus seno ištvirkėlio... – Deimonas kurį metą viską užmiršo ir ėmė plūstis itališkai.

– Ko tokio?

– Lūšnynų valdovo ir galbūt dar Senojo Drohznės brolio Jaunojo Drohznės.

– Gerai. Pasakyk jiems, kad atsiprašysiu tiek Drohznių, kiek tik jų rasis. Pasakyk greičiau, kol nepraleidom progos.

Elena matė, kokiu žvilgsniu Deimonas pažiūrėjo į ją, bet jos mintys buvo sutelktos į save pačią. Ar ji leistų taip pasielgti Mereditei arba Bonei? Ne. Ar leistų, kad taip atsitiktų Karolinai, jei tik galėtų kaip nors užkirsti tam kelią? Irgi ne. Ne, ne, ne! Eleną visą laiką nepaprastai piktino žiaurumas merginoms ir moterims. Grįžus iš pomirtinio gyvenimo ją ėmė ypač jaudinti, kad moterys daug kur pasaulyje laikomos antrarūšėmis. Jeigu jau buvo sugrąžinta į šį pasaulį kokiems nors tikslams, manė ji, tai vienas jų – padėti išlaisvinti merginas ir moteris iš vergovės, kurios daugelis nė neįžvelgia.

Bet dabar reikia galvoti ne tik apie vergovę ir nežinomus priespaudą kenčiančius vyrus bei moteris. Dabar turi rūpėti ponia Ulma, jos ir būsimo kūdikio sveikata... ir Stefanas. Jeigu ji pasiduos, tai bus tiesiog akiplėša vergė, gatvėje sukėlusi nedidelį sambrūzdį, bet valdžios žmonių pastatyta į vietą.

Kitu atveju, jeigu jų grupelę kruopščiai patikrintų... jeigu kas nors suprastų, kad jie čia atkako vaduoti Stefano... jei dėl Elenos būtų išleistas įsakymas: „Perkelkit jį į saugesnę vietą – atsikratykit tų kvailų kicunių raktų...“

Galvoje sukosi vaizdai, kaip galėtų būti nubaustas Stefanas, kaip jis būtų išgabentas, dingtų, jei šis atsitikimas lūšnynuose virstų didelių įvykių pradžia.

Ne. Ji neapleis Stefano ir nestos į karą, kurio negali laimėti. Bet ir neužmirš to.

Aš sugrįšiu dėl jūsų visų, pasižadėjo ji. Ir tada istorija baigsis kitaip.

Suvokė, kad Deimonas dar neišėjęs ir žiūri į ją skvarbiomis kaip sakalo akimis.

– Jie mane pasiuntė tavęs atvesti, – tyliai tarė jis. – Jiems nė į galvą neatėjo, kad galėtume nepaklusti.

Elena pajuto, kaip akimirką Deimonas užsiliepsnojo pykčiu ant tų žmonių, paėmė jo ranką ir spustelėjo.

– Aš su tavim grįšiu vergų išlaisvinti, – tarė jis. – Žinai tai, tiesa?

– Be abejo, – atsakė Elena, ir trumpas bučinys virto ilgesniu.

Ji iki galo nesuvokė, ką Deimonas kalbėjo apie skausmo nukreipimą. Jautėsi verta bučinio už tai, ką buvo pasiryžusi ištverti. Paskui Deimonas ėmė glostyti jai plaukus, ir laikas tapo nebesvarbus, kol Mereditė pabeldė į duris.

Tuo metu, kai Elena buvo vedama į statinį po atviru dangumi, ir jame ant minkštų, jau nudėvėtų pagalvėlių šūsnių sėdėjo už šią sritį atsakingi lūšnynų valdovai, kruvinai raudona brėkšma kėlė keistą įspūdį, lyg sapne. Valdovai siuntė vieni kitiems butelius ir brangakmeniais nusagstytas odines gertuves, pripiltas Juodosios magijos, vienintelio vyno, su malonumu geriamo vampyrų, rūkė kaljanus ir kartais nusispjaudavo į tamsesnį šešėlį. Susirinko ir daug apdujusių žmonių iš gatvės, juos sudomino žinia, kad jauna graži žmonių moteris bus viešai nubausta.

Elena pasikartojo savo žodžius. Paskui užkimšta burna, supančiotomis rankomis buvo nuvesta pas krenkščiančius, besispjaudančius valdovus. Jaunasis Drohznė mažumėlę nepatogiai sėdėjo garbingoje vietoje ant auksinės sofos, o Deimonas, regis, įsitempęs stovėjo tarp jo ir valdovų. Elenai kilo tokia pagunda improvizuoti, kokia buvo kilusi tik pradinėse klasėse – tada ji paskutinėje „Užsispyrėlės sutramdymo“ scenoje sviedė į Petručį gėlių vazoną ir sugriovė namą.

Bet šis reikalas atrodė mirtinai rimtas. Nuo to tikriausiai priklausė Stefano laisvė, Bonės ir Mereditės gyvybė. Elena pajudino liežuvį perdžiūvusioje burnoje.

Keista, ji sutiko Deimono žvilgsnį; jis stovėjo iškėlęs lazdą. Regis, drąsino ir ramino ją, net nesinaudodamas telepatija. Elena susimąstė, ar jam pačiam kada nors teko būti panašioje padėtyje.

Sargybinis spyrė jai, priminė, kur esanti. Ji buvo pasiskolinusi nebenaudojamą „deramą“ drabužį iš ištekėjusios daktaro Megaro dukters spintos. Viduje audinys buvo perlų spalvos ir nuolatiniuose raudonuose saulėlydžio gaisuose atrodė rausvai violetinis. Svarbiausia, neapsivilkus šilkinio apatinio, nugaros iškirptė siekė Elenai žemiau juosmens, todėl nugara liko visiškai nuoga. Dabar ji pagal paprotį atsiklaupė prieš seniūnus ir nulenkusi galvą padėjo kaktą ant puošnaus ir labai purvino kilimo prie jų kojų, tik keliomis pakopomis žemiau. Vienas nusispjovė ant jos.

Pasigirdo susijaudinę, vertinantys murmesiai ir blevyzgos, į Eleną ėmė skrieti įvairūs daiktai, daugiausia šiukšlės. Vaisiai čia buvo per brangūs švaistyti, o sudžiūvusios išmatos – visai ne, ir Elena, suvokusi, kuo į ją svaidoma, pajuto besitvenkiant ašaras.

Drąsos ir ramybės, palinkėjo ji sau, nedrįsdama nė žvilgtelėti į Deimoną.

Netrukus, kai minia ganėtinai prisismagino, atsistojo vienas iš kaljaną rūkiusių miesto seniūnų ir iš susiglamžiusio ritinio perskaitė Elenai nesuprantamus žodžius. Rodos, tai truko amžinybę. Klūpodama, padėjusi kaktą ant dulkino kilimo Elena vos ne duso.

Galiausiai ritinys buvo padėtas, ir pašokęs Jaunasis Drohznė aukštu, bemaž isterišku balsu įmantria šneka papasakojo istoriją, kaip vergė pasipriešino savo šeimininkui (Deimonui, mintyse patikslino Elena), išsilaisvino iš jo ir užpuolė pasakotojo šeimos galvą (Senąjį Drohznę, pamanė Elena) ir beviltišką, įžūlią, tingią jo vergę, padarė žalos jo vežimui, varganam pragyvenimo šaltiniui. Iš pradžių Elenai kniostelėjo, kad dėl viso įvykio jis kaltina po kroviniu parkritusią ponią Ulmą.

– Jūs visi žinot, kokios tos vergės – dėl jūsų nė piršto nepajudintų, – spygavo jis, kreipdamasis į minią.

Ši vėl puolė įžeidinėti ir apsvaidė Eleną, nes ponios Ulmos nubausti negalėjo.

Galiausiai Jaunasis Drohznė baigė porinti, kaip ši akiplėšiško veido mergiotė (Elena), mūvinti kelnes it vyras, sugriebė niekam tikusią jo brolio vergę (Ulmą) ir įžūliai nusinešė vertingą jo nuosavybę (viena pati? – pašaipiai nusistebėjo Elena), nugabeno ją į itin įtartino žiniuonio (daktaro Megaro) namus, ir dabar šis atsisakė ją išduoti.

– Apie tai išgirdęs supratau niekada nebeišvysiąs nei savo brolio, nei jo vergės, – vėl spiegiamai suaimanavo Jaunasis Drohznė; jam kažkaip pavyko išlaikyti tokį toną per visą pasakojimą.

– Jei vergė buvo tokia tingi, tai turėtum džiaugtis, – šūktelėjo juokdarys iš minios.

– Nesvarbu, – atrėžė labai storas vyras, jo balsas Elenai neišvengiamai priminė Alfredą Hičkoką: liūdna gaida ir pauzės prieš svarbius žodžius, sukeliančios dar niūresnę nuotaiką ir padarančios visą reikalą dar svarbesnį, nei visiems pirmiau atrodė. Šis vyras turi valdžią, suprato Elena. Blevyzgos, netgi krenkštimas ir spjaudymasis nurimo. Storasis vyras šiems skaudžiai nelaimingiems lūšnynų gyventojams, be abejo, buvo vietos „krikštatėvio“ atitikmuo. Jo žodis turėjo nulemti Elenos likimą.

– Vėliau, – lėtai kalbėjo jis, kas kelis žodžius sutriaukšdamas po kažkokį netaisyklingo pavidalo auksaspalvį saldumyną iš nuolat paduodamo dubens, – jaunasis vampyras Deimjanas atlygino – netgi itin dosniai – už nuosavybei padarytą žalą. – Stojo ilga tyla, jis stebeilijosi į Jaunąjį Drohznę. – Todėl jo vergė Eliana, sukėlusi visą šį šurmulį, nebus suimta ir išstatyta viešame aukcione, bet čia pareikš pagarbą bei nuolankumą ir savo valia priims bausmę, nes žino, kad tai jos pareiga.

Elena pasijuto apsvaigusi. Nesuprato, ar dėl dūmų, plaukiančių pažeme iki jos, paskui nuvingiuojančių aukštyn, bet išgirdusi žodžius „išstatyta viešame aukcione“ pasijuto tokia sukrėsta, kad vos neprarado sąmonės. Nenumanė, kad tai galėtų nutikti, – o galvoje kilę vaizdai buvo itin nemalonūs. Ji įsidėmėjo ir savo bei Deimono naujuosius slapyvardžius. Mums labai pasisekė, pamanė ji, nes būtų gerai, kad Šiničis su Misao neišgirstų apie šį nuotykėlį.

– Atveskit mums vergę, – užbaigė storulis ir atsisėdo ant didelės pagalvėlių šūsnies.

Elena buvo pastatyta ant kojų ir šiurkščiai nustumta į priekį tiek, kad pamatytų paauksuotus vyro sandalus ir neįtikimai švarias kojas. Ji atsistojo nuleidusi akis kaip klusni vergė.

– Išklausei teismo procesą? – Krikštatėvis tebežiaumojo savo skanėstus, ir dvelktelėjęs vėjelis atnešė iki Elenos nosies dangišką kvapą. Staiga jos sausos lūpos sudrėko nuo seilių.

– Taip, pone, – atsakė ji, nežinodama, kokiu titulu į jį kreiptis.

– Į mane kreipkis „jūsų prakilnybe“. Ar nori pasakyti kalbą sau apginti? – Elenos nuostabai, paklausė vyras.

Ji jau ketino atrėžti: „Kodėl klausiat, jei viskas iš anksto nuspręsta?“, bet žodžiai lūpose sustingo. Šis vyras buvo tarsi... svarbesnis už visus jos sutiktuosius Tamsos Matmenyje – ir, tiesą sakant, bet kada gyvenime. Jis gebėjo išklausyti. Jis ir manęs išklausytų, jei papasakočiau apie Stefaną, staiga dingtelėjo Elenai. Bet paskui atgavusi įprastą šaltakraujiškumą suprato, kad storulis jai niekuo nepadėtų. Nebent darydamas gera galėtų gauti pelno, įgyti daugiau galios arba susidoroti su priešu.

Vis dėlto kai Elena grįš, kad sunaikintų šią vietą ir išlaisvintų vergus, iš jo galėtų išeiti sąjungininkas.

– Ne, jūsų prakilnybe. Daugiau neturiu ko pridurti, – atsakė ji.

– Ir esi pasirengusi pulti kniūbsčia, maldauti mano ir šeimininko Drohznės atleidimo?

Tai buvo pirmoji Elenos scenarijaus eilutė.

– Taip, – patvirtino ji.

Elenai pavyko aiškiai pasakyti iš anksto surašytą atsiprašymą ir tik pačioje pabaigoje ji sunkiau nurijo seiles. Iš arti ant storojo vyro veido, jo sterblėje ir barzdoje matė aukso kruopeles.

– Labai gerai. Šiai vergei skiriama bausmė – dešimt kirčių uosio vytele, – kaip pavyzdys kitiems piktadariams. Bausmę vykdys mano sūnėnas Kludas.

21

Užvirė pragaras. Elena pakėlė galvą nebežinodama, ar jai ir toliau būti atgailaujančia verge. Bendruomenės vadovai kuždėjosi vieni su kitais, rodė pirštais, kilnojo rankas. Deimonas fiziškai sulaikė Krikštatėvį, nusprendusį, kad jo vaidmuo šioje ceremonijoje baigtas.

Minia šūkavo ir valiavo. Rodos, turėjo užvirti dar viena kova, šįkart tarp Deimono ir Krikštatėvio vyrų, ypač vieno jų, vardu Kludas.

Elenai sukosi galva. Ji sugavo tik paskiras frazes.

– ...tik šeši kirčiai, ir buvo pažadėta, kad bausmę vykdysiu aš... – šaukė Deimonas.

– ...tikrai manot, kad šie maži nevykėliai sako tiesą?.. – kažkas – gal Kludas – į tai atsiliepė.

Bet argi ne toks buvo ir Krikštatėvis? Tik didesnis, baisesnis ir, be abejo, įtakingesnis nevykėlis, atskaitingas aukštesnei valdžiai, neužtemdęs savo proto dopingo dūmais? Taip pagalvojusi Elena skubiai nuleido galvą, nes storulis pažvelgė į ją.

Ji vėl išgirdo Deimoną, šįkart jo balsas nustelbė klegesį. Jis stovėjo prie Krikštatėvio.

– Maniau, kad net ir čia sandoriai sudaromi garbingai.

Iš balso buvo matyti, kad jis nebesitiki susiderėti ir pasirengęs pulti. Elena išsigandusi apmirė. Dar niekada kalbėtojo balse nebuvo girdėjusi tokio atviro grasinimo.

– Pala. – Pasigirdus apatiškam Krikštatėvio balsui, murmesiai išsyk nutilo. Storulis, patraukęs Deimono pirštus sau nuo rankos, vėl atsigręžė į Eleną.

– Aš asmeniškai atsisakau savo sūnėno Kludo dalyvavimo. Diermundai, ar kaip tu ten, galėsi nubausti vergę savo priemonėmis.

Vyras nusibraukė nuo barzdos aukso kruopeles ir netikėtai kreipėsi tiesiai į Eleną. Jo akys atrodė senos, pavargusios ir stebėtinai įžvalgios.

– Supranti, Kludas – tikras plakimo meistras. Jis padarė nedidelį išradimą, vadina jį katės ūsais ir vienu kirčiu gali perrėžti odą nuo sprando iki klubo. Daugelis vyrų nuo dešimties kirčių miršta. Bet šiandien, bijau, jam teks nusivilti. – Krikštatėvis išsišiepė, jo dantys buvo neįtikimai balti ir lygūs. Atkišo jai dubenį su saldėsiais. – Prieš bausmę gali paragauti. Pirmyn.

Bijodama ragauti, bijodama ir neragauti Elena paėmė vieną netaisyklingą gabalėlį ir įsikišo į burną. Jis maloniai trakštelėjo tarp dantų. Pusė graikinio riešuto! Štai kas tie paslaptingieji saldumynai. Gardi puselė graikinio riešuto, pamirkyta kažkokiame saldžiame citrinų sirupe, aplipdyta lyg ir aitriosios paprikos trupinėliais, nuglaistyta valgomuoju auksu. Ambrozija!

Krikštatėvis kalbėjo Deimonui:

– Atlik bausmę savaip, berniuk. Tik būtinai pamokyk merginą slėpti mintis. Ji per daug nuovoki, kad prapultų čia, lūšnynų viešnamiuose. Bet kodėl gi man visai neatrodo, kad ji trokšta tapti garsia kurtizane?

Deimonui nespėjus atsakyti, o klūpančiai Elenai pakelti galvos, jis dingo iš akių, palankino nešikų nugabentas prie vienintelio arkliais traukiamo vežimo, Elenos matyto šiame lūšnynų kvartale.

Besiginčijantys, skėsčiojantys rankomis miesto vadovai, raginami Jaunojo Drohznės, pamažu susitarė.

– Dešimt kirčių, nusivilkti jai nereikia, bausmę įvykdysi tu, – pareiškė jie. – Bet dešimt – mūsų paskutinis žodis. Su tavim derėjęsis vyras nebeturi galios ginčytis.

Vienas jų beveik atsainiai už plaukų kuokšto iškėlė nukirstą galvą. Likimo ironija: ją gaubė dulkinų lapų vainikas – laukdamas puotos po ceremonijos velionis buvo pasipuošęs.

Deimono akys blykstelėjo tikru įniršiu, nuo kurio aplinkiniai daiktai ėmė virpėti. Elena juto jo Galią tarsi pasaitėliu pririštą, piestu stojančią panterą. Jautėsi lyg kalbanti su uraganu, bloškiančiu kiekvieną žodį atgal į gerklę.

– Aš sutinku.

– Ką?

– Viskas, Dei... šeimininke Deimonai. Nebešauk. Aš sutinku.

Jai kniūbsčiai išsitiesus ant kilimų priešais Drohznę, moterys ir vaikai staiga pratrūko raudoti, o atliekos ėmė skrieti – ne visada taikliai – į išsiviepusį vergvaldį.

Šleifas, panašus į vestuvinės suknelės puošmeną, buvo patrauktas į šoną, viršutinis perlų spalvos sijonas amžinoje raudonoje šviesoje suteikė apatiniam vyšninį tviskėjimą. Aukštai į kuodą susukti Elenos plaukai išsileido ir debesiu apgaubė pečius, Deimonas rankomis juos praskyrė. Jis drebėjo iš įniršio, ji nedrįso pažvelgti į jį, nes žinojo, kad jųdviejų mintys iškart susilietų. Elena prisiminė turinti pasakyti oficialią kalbą jam ir Jaunajam Drohznei, kad visos šios komedijos netektų vaidinti iš naujo.

Kalbėk jausmingai, nuolat kaldavo klasei jos vaidybos mokytoja ponia Kourtland. Jei pati nieko nejausi, tai nepajus ir žiūrovai.

– Šeimininke! – sušuko Elena taip garsiai, kad būtų girdėti per moterų aimanas. – Šeimininke, aš tik vergė, neverta kreiptis į tave. Bet aš nusižengiau ir noriai priimu bausmę – taip, noriai, jei tai bent per plauką grąžins tavo orumą, gaubusį tave prieš didžiulę mano piktadarystę. Meldžiu nubausti šią gėdą užtraukusią vergę, gulinčią po tavo maloningomis kojomis kaip nereikalingą atmatą.

Savo kalbą, kurią iš tiesų buvo galima sutrumpinti iki trijų žodžių: „Šeimininke, meldžiu atleisti“, ji iškalė atmintinai ir išklojo bejausmiu balsu. Regis, niekas nepastebėjo ironijos, kurios į ją įliejo Mereditė, niekam ji nepasirodė juokinga. Krikštatėvis ją priėmė; Jaunasis Drohznė jau kartą buvo girdėjęs, taigi dabar atėjo Deimono eilė.

Bet Jaunasis Drohznė dar nebuvo baigęs. Vypsodamas Elenai jis tarė:

– Panele, jūs tuoj pati patirsit uosio vytelę, bet pirmiau norėčiau ją pamatyti! – ir nukrypavo prie Deimono.

Po kelių meistriškų kirčių per aplink išdėstytas pagalvėles (nuo jų oras prisipildė rubinų spalvos dulkių) jis liko patenkintas, apie geresnę vytelę negalėjai nė pasvajoti.

Seilėdamasis jis įsitaisė ant auksinės sofos ir nužvelgė Eleną nuo galvos iki kojų.

Galop atėjo laikas. Deimonas nebegalėjo vilkinti. Palengva, tarsi kiekvienas žingsnis būtų nesurepetuoto vaidinimo dalis, jis slinko palei Eleną, ieškodamas reikiamo kampo. Paskui, kai susirinkusi minia ėmė nekantrauti, o moterys, užuot raudojusios, gerti, Deimonas sustojo.

– Meldžiu atleisti, šeimininke, – ramiu balsu ištarė Elena.

Paliktas vienas pats, pamanė ji, Deimonas tikrai užmirštų visus žodžius.

Dabar iš tikrųjų atėjo laikas. Elena prisiminė, ką jai žadėjo Deimonas. Taip pat prisiminė, kad šiandien buvo sulaužyta daug pažadų. Juk dešimt – tai beveik dvigubai daugiau nei šeši.

Ji to nesitikėjo.

Bet po pirmo kirčio suprato, kad Deimonas ne iš tų, kurie laužo pažadus. Pasigirdo duslus bumbtelėjimas, ji apmirė, paskui pajuto drėgmę ir pro lentų plyšius smalsiai pažvelgė į dangų. Kėlė nerimą, kad toji drėgmė – tai jos pačios kraujas, išlietas be skausmo ir tekantis šonu žemyn.

– Tegu ji skaičiuoja, – suniurzgėjo Jaunasis Drohznė, ir, Deimonui nespėjus paprieštarauti, Elena negalvodama ištarė: „Vienas.“

Ji ir toliau skaičiavo tuo pačiu aiškiu, nepakitusiu balsu. Mintyse buvo ne čia, ne šiame pradvisusiame atmatų griovyje. Gulėjo alkūnėmis pasirėmusi galvą ir žvelgė Stefanui į akis – į tas pavasariško žalumo akis, niekada nepasensiančias, kad ir kiek šimtmečių jis gyventų. Ji užsisvajojusi skaičiavo, žinodama, kad dešimt bus signalas pašokti ir pradėti lenktynes. Krapnojo, bet ją laikė Stefanas, ir greitai, labai greitai ji nulips ir nudums vešlia žalia žole. Lenktynės bus garbingos, ji stengsis iš visų jėgų, bet Stefanas, be abejo, ją pavys. Paskui juodu pargrius į žolę ir juoksis, be paliovos juoksis lyg apimti isterijos.

Migloti, tolimi garsai, panašūs į vilko urzgimą ar girtuoklio šnypštimą, pamažu keitėsi. Jie buvo susiję su paiku sapnu apie Deimoną ir uosio vytelę. Deimonas sapne užsimojo taip, kad patenkintų reikliausius stebėtojus, ir smūgiai, kuriuos Elena girdėjo vis didėjančioje tyloje, atrodė daugiau nei ganėtinai stiprūs. Pagalvojus, kad tai jos plyštančios odos garsas, Eleną supykino, bet nugara ji tejuto lengvus pliaukštelėjimus. Stefanas prisitraukė jos ranką, kad pabučiuotų.

– Visada būsiu tavo, – pažadėjo jis. – Kaskart, kai svajoji, mudu esam kartu.

Visada būsiu tavo, tyliai atsakė jam Elena, ji žinojo, kad jis gaus žinią. Gal ir negaliu nuolat apie tave svajoti, bet visada esu su tavim.

Visuomet, mano angele. Laukiu tavęs, pasakė Stefanas.

Elena išgirdo savo pačios balsą tariant:

– Dešimt, – ir Stefanas, dar kartą pabučiavęs jai ranką, dingo. Mirksėdama, suglumusi, sutrikdyta staiga plūstelėjusių garsų, ji atsargiai atsisėdo ir apsidairė.

Jaunasis Drohznė sėdėjo susikūprinęs, apakintas įniršio, nusivylimo ir tokio gėrimo, kokio nebegalėjo pakelti. Virkaujančios moterys, apimtos pagarbios baimės, buvo seniai nutilusios. Tik vaikai tebetriukšmavo, kabarojosi aukštyn žemyn lentomis, šnabždėjosi ir maudavo šalin, jei Elena netyčia dirsteldavo į kurį iš jų.

Paskui be jokių įmantrybių viskas baigėsi.

Elenai atsistojus, pasaulis dukart apsisuko ratu, ir jai sulinko kojos. Deimonas ją sugavo ir pasišaukė porą dar turinčių sąmonę ir drįstančių į jį pažvelgti vyrukų.

– Duokit man apsiaustą. – Tai buvo ne prašymas, tad geriausiai apsirengęs jaunuolis, turbūt ką tik linksminęsis landynėje, sviedė jam sunkų juodą apsiaustą žalsvai mėlynu pamušalu ir tarė:

– Turėk sau. Reginys buvo nuostabus. Ar tai hipnozė?

– Tai ne reginys, – suurzgė Deimonas tokiu balsu, kad kiti lėbautojai atitraukė atkištas vizitines korteles.

– Paimk jas, – sukuždėjo Elena.

Deimonas viena ranka šiurkščiai susigriebė korteles. Elena prisivertė nusibraukti nuo veido plaukus ir prisimerkusi tingiai nusišypsoti jaunuoliams. Šie irgi gan droviai jai šyptelėjo.

– Kai jūs... ėė... vėl pasirodysite...

– Jūs apie tai sužinosite, – pažadėjo jiems Elena.

Deimonas jau nešė ją pas daktarą Megarą, apsuptas neišvengiamos vaikų, tampančių juodu už skvernų, palydos. Tik dabar Elena nusistebėjo, kodėl Deimonas kažkokių nepažįstamųjų prašė apsiausto, nors pats tokį vilkėjo.

– Dabar, kai jų tiek daug, jie ims rengti ceremonijas, – tvardydama susijaudinimą pasakė ponia Flauers, juodviem su Metu sėdint pensiono svetainėje ir gurkšnojant žolelių arbatą. Buvo vakarienės metas, bet lauke atrodė ganėtinai šviesu.

– Ką jie veikia per tas ceremonijas? – pasiteiravo Metas.

Daugiau nei prieš savaitę palikęs Deimoną su Elena jis grįžo į Fels Čerčą, bet tėvų namuose taip ir nepasirodė. Užsuko pas Mereditę, gyvenančią miestelio pakrašty, ir ši įkalbėjo vaikiną pirmiausia aplankyti ponią Flauers. Visiems trims su Bone pasišnekėjus, Metas nusprendė, kad geriausia bus likti nematomam. Jo šeimai bus saugiau nežinoti, kad jis tebėra Fels Čerče. Metas pagyvens pensione, bet nė vienas keliantis rūpesčių jaunuolis apie tai nesužinos. Paskui, kai Bonė su Meredite išvyks pas Deimoną ir Eleną, jis galės tapti lyg ir kokiu slaptuoju agentu.

Dabar jis bemaž panoro, kad būtų iškeliavęs su merginomis. Tapti slaptuoju agentu, kai visi priešai, rodos, geriau už tave regi, girdi ir greičiau juda, ne taip lengva, kaip gali manyti. Didžiumą laiko jis skaitydavo Mereditės pažymėtus tinklalapius, ieškodamas nuorodų, kad iš jų galėtų ką nors išpešti.

Bet jam neteko aptikti, kad vyktų kokios nors ceremonijos. Jis atsigręžė į susimąsčiusią ponią Flauers, gurkšnojančią arbatą.

– Ką jie veikia per tas ceremonijas? – pakartojo jis.

Ponia Flauers švelniais baltais plaukais, mielu veidu ir draugiškomis, mąsliomis akimis atrodė kaip nekalčiausia senutė pasaulyje. Bet anaiptol nebuvo tokia. Iš prigimties ragana, iš pašaukimo sodininkė, ji išmanė ir apie juodosios magijos žolelių nuodus, ir apie baltosios magijos gydomuosius kompresus.

– O, dažniausiai nieko patrauklaus, – stebeilydamasi į arbatžoles savo puoduke liūdnai atsakė ji. – Tai lyg kokia visuotinė įtaiga – visi apsvaigsta. Tikriausiai naudojamasi ir nestipriais juodosios magijos burtais. Paskui, kai sužinoma apie atsivertėlių kaltybes, šie šantažuojami, verčiami lankyti susirinkimus, jiems plaunamos smegenys. Galop pasiduoda ir būna galutinai įšventinami... kažkas panašaus. Labai nemalonu.

– Kokie tie nemalonumai? – kamantinėjo Metas.

– Tikrai nenutuokiu, mielasis. Niekada nesu buvusi tokiame susirinkime.

Metas svarstė. Buvo jau beveik septynios, tuoj prasidės komendanto valanda vaikams iki aštuoniolikos metų. Vyresni nei aštuoniolikos kažkodėl nebūdavo apsėdami.

Žinoma, ši komendanto valanda buvo neoficiali. Policijos skyrius neišmanė, kaip tvarkytis su paslaptinga liga, plintančia tarp Fels Čerčo mergaičių. Tiesiog gąsdinti jas? Bet ir pati policija atrodė įsibaiminusi. Vienam jaunam policininkui teko galvotrūkčiais išlėkti iš Rajanų namų – jį supykino išvydus, kaip Karena Rajan nukandžiojo galvas savo naminėms pelytėms ir ką su jomis padarė. Užrakinti mergaites? Tėvai nenorėjo apie tai nė girdėti, nors ir kaip siaubingai elgėsi jų vaikai, nors ir kaip buvo akivaizdu, kad jiems reikia pagalbos. Nutempti į kitą miestą pas psichiatrą jie elgdavosi santūriai, kalbėdavo ramiai ir logiškai... visas penkiolika susitikimo minučių. Paskui, grįždami atgal, vaikai atsikeršydavo: tobulai mėgdžiodavo visa, ką sako tėvai, stulbinamai tikroviškai atkartodavo gyvūnų skleidžiamus garsus, ilgai šnekučiuodavosi patys su savimi lyg kokia azijiečių šneka ar netgi griebdavosi įgrisusio, bet vis tiek šiurpaus triuko kalbėti atbulai.

Nei įprastinės drausminimo priemonės, nei medicinos mokslas, regis, negalėjo išspręsti šių vaikų problemų.

Tėvai labiausiai išsigando, kai jų sūnūs ir dukterys ėmė dingti. Iš pradžių buvo manoma, kad vaikai vaikšto į kapines, bet pamėginę pasekti juos, einančius į slaptus susitikimus, tėvai pamatė, kad kapinės tuščios – netgi slaptoji Honorijos Fel kripta. Vaikai paprasčiausiai... išnykdavo.

Metas tarėsi žinąs šios mįslės įminimą. Šalia kapinių tebeniūksojo Sengirės tankmė. Arba Elenos apvalomosios galios taip toli nesiekė, arba ši vieta buvo tokia bloga, kad nepasidavė jos poveikiui.

O pačią Sengirę, kaip Metas žinojo, buvo visiškai užvaldę kicunės. Galėjai žengti porą žingsnių į tankmę ir paskui visą gyvenimą būtum bergždžiai mėginęs išsikapstyti.

– Bet juk aš ganėtinai jaunas, kad juos pasekčiau, – pasakė jis poniai Flauers. – Žinau, su jais vaikšto Tomas Pirleris, jis mano amžiaus. Taip pat ir tie, nuo kurių viskas prasidėjo: Karolina, perdavusi užkratą Džimiui Braisui, ir jis, užkrėtęs Izobelę Saitu.

Ponia Flauers atrodė išsiblaškiusi.

– Turėtume Izobelės senelės paprašyti, kad palaimintų daugiau šintoistų amuletų nuo blogio, – tarė ji. – Metai, ar galėtum kada nors tai padaryti? Bijau, netrukus mums teks statytis barikadas.

– Ar taip rodo arbatžolės?

– Taip, brangusis, jos pritaria tam, ką byloja mano vargšė sena galvelė. Galėtum dar perduoti žinią daktarei Alpert, kad ji, kol nevėlu, išgabentų iš miestelio savo dukrą ir vaikaičius.

– Perduosiu, ką sakėt, bet, manau, bus nelengva atplėšti Taironą nuo Deboros Kol. Jis gerokai įklimpęs – ė, gal daktarė Alpert ir Kolus įkalbėtų išvykti?

– Gal ir taip. Tuomet liktų mažiau vaikų, dėl kurių reikia nerimauti, – imdama Meto puoduką ir ketindama apžiūrėti tarė ponia Flauers.

– Taip ir padarysiu.

Keista, pamanė Metas. Dabar Fels Čerče jis turi tris sąjungininkes, visoms joms per šešiasdešimt. Viena jų – ponia Flauers, ganėtinai žvali, kas rytą einanti pasivaikščioti ir dirbanti sode; kita – Obaasan, prirakinta prie lovos, smulkutė it lėlė surištais į kuodą juodais plaukais, visada pasirengusi pasidalyti patirtimi iš tų laikų, kai buvo šventyklos vaidilutė; trečioji – daktarė Alpert, vietinė Fels Čerčo gydytoja baltais kaip geležis plaukais, tamsiai ruda blizgančia oda ir itin praktišku požiūriu į viską, taip pat ir į burtus. Kitaip nei policija, ši moteris neketino neigti, kas vyko jai prieš akis, ir kiek įmanydama stengėsi nuraminti išsigandusius vaikus, patarti sunerimusiems tėvams.

Ragana, vaidilutė ir gydytoja. Metas manė turįs visus atramos taškus. Kitoje stovykloje buvo jam gerai pažįstama Karolina, pati pirmoji ligonė, ko gero, apsėsta lapių arba vilkų, arba ir vienų, ir kitų, o gal dar kieno nors.

– Šiąnakt eisiu į susirinkimą, – tvirtai pažadėjo jis. – Vaikai visą dieną šnabždasi, skambina vieni kitiems. Po pietų kur nors pasislėpsiu, kad galėčiau matyti juos einant į tankmę. Tada seksiu iš paskos – jei tik su jais nebus Karolinos ir, gink Dieve, Šiničio arba Misao.

Ponia Flauers pripylė jam dar vieną puoduką arbatos.

– Brangusis Metai, aš dėl tavęs labai jaudinuosi. Man ši diena atrodo kupina blogų ženklų. Tokią dieną nedera rizikuoti.

– Ar jūsų mama ką nors apie tai sako? – nuoširdžiai susidomėjęs paklausė Metas.

Ponios Flauers mama buvo mirusi gal 1900-aisiais, bet jai tai netrukdė nuolat bendrauti su dukterimi.

– Na, tai irgi įdomu. Visą dieną iš jos neišgirdau nė žodžio. Pamėginsiu dar kartą. – Ponia Flauers užsimerkė, Metas matė, kaip juda raukšlėti vokai, jai ieškant mamos ar bandant pasiekti transą. Jis išgėrė arbatą ir galop ėmė žaisti mobiliuoju.

Pagaliau ponia Flauers atsimerkė ir atsiduso.

– Brangioji mamytė šiandien užgaidi. Negaunu iš jos aiškaus atsakymo. Ji tik tvirtina, kad susitikimas iš pradžių bus labai triukšmingas, o paskui labai tylus. Aišku, kad nujaučia didelį pavojų. Manau, mielasis, man reikėtų eiti su tavim.

– Ne, ne! Jei jūsų mama mano, kad tai išties pavojinga, verčiau nė nemėginkim, – užginčijo Metas. Pamanė, jei poniai Flauers kas nors atsitiktų, merginos jam gyvam nudirtų odą. Reikia būti atsargiam.

Ponia Flauers su palengvėjimu atsilošė.

– Ko gero, pats metas eiti daržo ravėti. Dar reikia prisipjauti ir prisidžiovinti kiečių. Jau turėtų būti prinokusios ir girtuoklės. Kaip lekia laikas.

– Nes jūs man gaminat valgyti ir visa kita, – tikino Metas. – Norėčiau susimokėti už lovą ir maistą.

– To tai jau sau neatleisčiau! Metai, tu mano svečias. Ir, tikiuosi, draugas.

– Žinoma. Be jūsų pražūčiau. Aš tik pasivaikščiosiu miestelio pakraščiais. Reikia sudeginti šiek tiek kalorijų. Norėčiau... – Jis staiga nutilo. Norėjo pasakyti, kad mielai pamėtytų į krepšį su Džimiu Braisu. Bet Džimis nebemėtys į krepšį – niekada. Tik ne tokiomis suluošintomis rankomis. – Pavaikštinėti, – teištarė.

– Taip, – pritarė ponia Flauers. – Metai, brangusis, būk geras, pasisaugok. Neužmiršk apsivilkti striukės.

– Neužmiršiu, ponia.

Buvo rugpjūčio pradžia, ganėtinai karšta ir drėgna vaikščioti net su trumpikėmis. Bet Metą nuo vaikystės mokė, kaip dera elgtis su senutėmis – juolab jei jos raganos, o jų mąstymas aštrus kaip peiliukas, įsimestas į kišenę, prieš jam išeinant iš pensiono.

Metas aplinkiniu keliuku patraukė į kapines.

Jei jis nueitų štai ten, kur prie tankmės leidžiasi šlaitas, puikiai matytų visus einančiuosius į paskutines Sengirės liekanas, o nuo žemiau vingiuojančio takelio tokiu kampu jo niekas nepastebėtų.

Jis tyliai nuskubėjo į savo pasirinktą slėptuvę gūždamasis už antkapių, klausydamasis, ar nepasikeis paukščių giesmė – tai reikštų, kad artėja vaikai. Bet vienintelis paukščių skleidžiamas garsas buvo gargždus varnų krankimas tankmėje, o aplink atrodė visiškai tuščia...

...kol Metas šmurkštelėjo į savo slaptavietę.

Čia jis kaktomuša susidūrė su atkištu ginklu ir šerifo Ričio Mosbergo veidu.

Pirmieji žodžiai iš pareigūno lūpų atrodė mechaniški, lyg kas būtų truktelėjęs už virvutės dvidešimtame amžiuje pagamintą kalbančią lėlę.

– Metjau Džefri Hanikatai, suimu jus už Karolinos Beulos Forbes užpuolimą ir sumušimą. Turite teisę tylėti...

– Jūs irgi, – sušnypštė Metas. – Tik ne per ilgiausiai! Girdite, kaip suklego iškart visos varnos? Į Sengirę ateina vaikai! Jie jau arti!

Šerifas Mosbergas buvo iš tų žmonių, kurie nesustoja šnekėję, kol nebaigia sakinio, tad ir šįkart paklausė:

– Supratote savo teises?

– Ne, pone! Mi ne komprenas paistalų!

Šerifui tarp antakių įsimetė raukšlė.

– Ar bandai su manim šnekėti itališkai?

– Tai esperantas – mes neturim laiko! Štai ir jie – ir, o Dieve, su jais Šiničis!

Paskutinį sakinį Metas ištarė vos girdimai, pasilenkęs ir pro aukštas piktžoles žvelgdamas į kapinių pakraštį, bet nejudindamas augalų.

Taip, tai Šiničis, susikibęs už rankų su gal dvylikos metų mergaite. Metas neaiškiai prisiminė – ji gyveno prie Ridžmonto. Ir kuo gi ji vardu? Betsė, Beka?..

Šerifas Mosbergas išleido tylų sielvartingą garsą.

– Dukterėčia, – aiktelėjo, ir Metas nustebo, kad pareigūnas geba kalbėti taip jausmingai. – Tai išties mano dukterėčia Rebeka!

– Gerai, tik tvardykitės, netriukšmaukite, – sušnabždėjo Metas.

Paskui Šiničį sekė vaikų virtinė, lyg jis būtų koks nors satanistų kerėtojas, juodi jo plaukai raudonais galais tviskėjo vėlyvos popietės saulėje, auksinės akys juokėsi. Vaikai kikeno ir dainavo keistai iškraipytus „Septynis triušiukus“, kai kurie – saldžiais darželinukų balseliais. Metas pajuto džiūvant burną. Stebėti juos, žygiuojančius į girios tankmę, tarsi ėriukus, vežamus konvejeriu į skerdyklą, buvo kančia.

Jis turėjo perspėti šerifą, kad nemėgintų šauti į Šiničį. Taip kiltų baisi sumaištis. Tik paskutiniam vaikui įžengus į tankmę, Metas iš palengvėjimo nuleido galvą, bet iškart vėl ją pakėlė.

Šerifas Mosbergas ketino stotis.

– Ne! – Metas sugriebė jį už riešo.

Šerifas ištraukė ranką.

– Man reikia ten eiti! Su juo mano dukterėčia!

– Jis jos nenužudys. Vaikų jie nežudo. Nežinau, kodėl, bet nežudo.

– Girdėjai, kokių bjaurasčių jis juos moko? Išvydęs į savo galvą nutaikytą pusiau automatinį Glock pistoletą, užgiedos kitaip.

– Klausykit, – kreipėsi Metas, – jūs turit mane suimti, tiesa? Reikalauju, kad mane suimtumėt. Tik neikit į tą girią!

– Nematau jokios girios, – niekinamai atrėžė šerifas. – Tame ąžuolynėlyje vos užteks vietos visiems vaikams susėsti. Jei nori būti kam nors naudingas, gali pačiupti porą mažylių, kai išdums iš ten.

– Išdums?

– Pamatę mane jie išsisklaidys. Tikriausiai pasipils į visas puses, bet kai kurie eis pažįstamu takeliu. Tai padėsi man ar ne?

– Ne, pone, – lėtai, tvirtai atsisakė Metas. – Ir... ir, klausykit... klausykit, maldauju ten neiti! Patikėkit manim, žinau, ką sakau!

– Nesuprantu, vaike, ko tu prisiuostęs, bet aš tikrai nebeturiu laiko su tavim šnekėtis. Jei dar kartą bandysi mane sulaikyti... – jis mostelėjo pistoletu Metui po nosimi, – iškelsiu tau dar vieną kaltinimą: trukdymas vykdyti teisingumą. Supratai?

– Taip, supratau.

Metas pasijuto pavargęs. Įsmuko atgal į slėptuvę, o pareigūnas stulbinamai tyliai išlindo ir patraukė į tankmę. Praėjęs tarp medžių jis dingo Metui iš akių.

Vaikinas nervindamasis valandą prasėdėjo slaptavietėje. Vos neužmigo, bet tada tankmėje kilo šurmulys – išėjo Šiničis, vedinas besijuokiančiais, dainuojančiais vaikais.

Šerifo Mosbergo su jais nebuvo.

22

Vakare po Elenos bausmės Deimonas išsinuomojo kambarį tame pačiame pastatų komplekse, kur gyveno daktaras Megaras. Ponia Ulma turėjo likti gydytojo biure tol, kol Seidžas, Deimonas ir daktaras Megaras ją išgydys.

Dabar ji nebešnekėjo apie liūdnus dalykus. Papasakojo tiek daug istorijų apie savo vaikystę dvare, kad jiems atrodė, jog ten vaikščiodami atpažintų kiekvieną kambarį, kad ir koks erdvus tas dvaras būtų.

– Dabar ten tikriausiai gyvena žiurkės ir pelės, – ilgesingai tarė ji, baigdama vieną iš pasakojimų. – Dar vorai ir kandys.

– Kodėl gi? – pasidomėjo Bonė, negavusi iš Mereditės ir Elenos draudžiamų ženklų.

Ponia Ulma užvertė galvą.

– Dėl... generolo Veranco, vidutinio amžiaus demono, išvydusio mane, vos sulaukusią keturiolikos. Jo kariuomenė užpuolė mano namus ir išskerdė visa, kas gyva – išskyrus mane ir mano kanarėlę. Mano tėvus, senelius, tetas ir dėdes... jaunesnius brolius ir seseris. Netgi katę, miegojusią ant palangės. Generolas Verancas liepė atvesti mane pas jį, kaip stoviu: su naktiniais, basą, nešukuotais, išsipynusiais plaukais; šalia buvo pasistatęs nakčiai uždengtą narvelį su mano kanarėle. Ji tebebuvo gyva ir kaip visada linksmai striksėjo. Dėl tos kanarėlės visa, kas įvyko, atrodė dar baisiau – ir dar panašiau į sapną. Sunku paaiškinti.

Mane atvedė ir laikė du generolo vyrai. Laikė veikiau tam, kad neparkrisčiau, ne kad nepabėgčiau. Suprantat, buvau tokia jauna, akyse tai aptemdavo, tai prašviesėdavo. Bet puikiai prisimenu, ką man pasakė generolas. Jis tarė: „Liepiau šiam paukščiui giedoti, ir jis giedojo. Pasakiau tavo tėvams, kad noriu suteikti jiems garbę tave vesdamas, bet jie atsisakė. Ir štai apsidairyk. Įdomu, ar tu būsi tokia kaip kanarėlė, ar tokia kaip tavo tėvai?“ Jis man parodė į tamsų kambario kampą – anuomet pasišviesdavome žibintais, nakčiai jie būdavo užgesinami. Bet man užteko šviesos, kad pamatyčiau krūvą apvalių daiktų su šiaudų ar žolės kuokšteliais – bent iš pradžių taip atrodė. Buvau nekalta ir, manau, sukrėtimas buvo paveikęs mano mąstymą.

– Užjaučiu. – Elena švelniai paglostė poniai Ulmai ranką. – Tau nebūtina pasakoti. Mes suprantam...

Bet ponia Ulma, regis, jos nė negirdėjo ir pasakojo toliau:

– Tada vienas generolo vyrų iškėlė lyg kokį kokoso riešutą su labai ilgu kuokštu, supintu viršuje. Atsainiai pašvytavo – ir staiga aš pamačiau, kas iš tiesų tai buvo – mano mamos galva.

Elena neteko žado. Ponia Ulma ramiomis, sausomis akimis apžvelgė merginas.

– Turbūt manot, kad esu labai surambėjusi, nes galiu kalbėti apie tokius dalykus ir išlikti rami.

– Ne, ne... – skubiai paprieštaravo Elena.

Ji jautėsi sukrėsta, nors ir užvėrusi savo antgamtines jusles, kiek galėjo.

Ponia Ulma kalbėjo toliau:

– Karai, nuolatinis smurtas ir tironija – tai visa, ką patyriau nuo tos akimirkos, kai buvo sutrypta mano vaikiška nekaltybė. Dabar mane glumina meilumas, nuo jo ima perštėti akys.

– Ak, neverk, – maldavo Bonė, jausmingai apkabinusi moterį. – Būk gera, neverk. Mes su tavim.

Tuo metu Elena su Meredite suraukusios antakius susižvalgė ir greitai gūžtelėjo pečiais.

– Taip, neverk, – jausdamasi mažumėlę kalta, bet pasiryžusi vykdyti A planą, įsiterpė Elena. – Verčiau papasakok, kodėl tavo šeimos dvaras taip ir liko nusiaubtas.

– Kaltas buvo generolas. Jį išsiuntė į tolimus kraštus kariauti kvailų, beprasmiškų karų. Išvykdamas jis pasiimdavo didumą savo palydos, taip pat tuo metu jo malonę pelniusius vergus. Kartą, praėjus trejiems metams nuo mūsų namų užpuolimo, jis ruošėsi išvykti, bet aš buvau patekusi jo nemalonėn, todėl manęs nepasirinko. Man pasisekė. Nušlavė visą jo batalioną, kartu vykusius namiškius suėmė arba išpjovė. Jis neturėjo įpėdinių, todėl nuosavybė atiteko karaliui, bet jam jos nereikėjo. Visus šiuos metus ten niekas negyveno, be abejo, namai daug kartų buvo apiplėšti, bet svarbiausia paslaptis – brangakmenių – liko neįminta... kiek žinau.

– Brangakmenių paslaptis, – itin pabrėždama ištarė Bonė, tarsi tai būtų koks slaptingas vardas. Ji tebelaikė apkabinusi Ulmą ranka.

– Kokia gi ta paslaptis? – ramiau paklausė Mereditė.

Elena negalėjo kalbėti, kūnu bėgiojo šiurpuliai. Jautėsi dalyvaujanti stebuklingame žaidime.

– Mano tėvų laikais buvo įprasta savo turtus slėpti kur nors dvare, o slaptavietę žinodavo tik šeimininkai. Be abejo, mano tėvas, būdamas juvelyras ir brangakmenių prekeivis, turėjo daugiau turto, nei žmonės numanė. Tėvas įrengė įstabų kambarį, man jis atrodė lyg Aladino ola. Ten buvo jo dirbtuvė, ten jis laikė neapdirbtus akmenis ir pagal užsakymą atliktus darbus arba mamai sukurtus papuošalus.

– Ir niekas jo nerado? – pasidomėjo Mereditė. Jos balse buvo justi šiokia tokia nepatiklumo gaidelė.

– Jei kas rado, aš apie tai negirdėjau. Žinoma, jie galėjo tai išgauti iš tėvo arba mamos, bet tam būtų prireikę laiko, o generolas nebuvo skrupulingas ir kantrus kaip vampyras ar kicunė, jis buvo šiurkštus ir karštakošis demonas. Siautėdamas po namus jis nužudė mano tėvus. Generolui nė nedingtelėjo, kad aš, keturiolikos metų vaikas, irgi galiu tai žinoti.

– Bet tu žinojai... – susižavėjusi sušnabždėjo Bonė, kreipdama pasakojimą reikiama linkme.

– Žinojau. Ir tebežinau.

Elena krenkštelėjo. Ji dar bandė išlikti rami, šaltakraujiška kaip Mereditė. Bet kai žiojosi pasakyti ką nors blaivaus, ši šūktelėjo:

– Tai ko gi laukiam? – ir pašoko ant kojų.

Pati ramiausia čia, regis, buvo ponia Ulma. Atrodė kiek suglumusi, bemaž susidrovėjusi.

– Norit pasakyti, turėtume paprašyti šeimininko, kad mus išklausytų?

– Noriu pasakyti, kad turim drožti tenai ir paimti tuos brangakmenius! – sušuko Elena. – Deimonas, žinoma, praverstų, jei tektų nešti sunkius daiktus. Seidžas irgi. – Ji nesuprato, kodėl ponia Ulma beveik nesidžiaugia.

– Negi nesupranti? – Elenos galvoje jau sukosi mintys. – Tu gali susigrąžinti savo namus! Mes kiek galėdami padėsim juos sutvarkyti, kad būtų kaip anais laikais. Žinoma, jei tam nori skirti pinigų. Bet aš norėčiau bent pamatyti Aladino olą!

– Bet... tiesą sakant... – ponia Ulma, regis, staiga sunerimo, – norėjau šeimininko Deimono paprašyti dar vienos paslaugos – nors už brangakmenius gauti pinigai irgi praverstų.

– Ko tu norėtum? – kuo švelniau paklausė Elena. – Neprivalai jo vadinti šeimininku Deimonu. Jis tave prieš kelias dienas išlaisvino, prisimeni?

– Jis, be abejo, taip pasakė tik apimtas akimirkos džiaugsmo. – Ponia Ulma vis dar atrodė sutrikusi. – Juk apie tai oficialiai nepranešė Vergovės biurui, tiesa?

– Jei nepranešė, tai todėl, kad nežinojo! – sušuko Bonė, Mereditei tuo pat metu aiškinant:

– Mes ne itin išmanom teisinius dalykus. Ar tai būtina?

Ponia Ulma, regis, tegalėjo linktelėti galva. Elena susigėdo. Spėjo, kad šiai moteriai, daugiau nei dvidešimt dvejus metus buvusiai verge, sunkiai sekasi patikėti laisve.

– Sakydamas, kad mes visos laisvos, Deimonas nemelavo, – tarė ji, klaupdamasi prie ponios Ulmos krėslo. – Jis tik nežinojo, ką privalu atlikti. Jei tu mums pasakysi, mes perduosim jam, ir tada visos galėsim keliauti į tavo senąjį dvarą.

Ji jau ketino stotis, bet Bonė tarstelėjo:

– Kažkas ne taip. Kažkodėl ji nesidžiaugia, kaip derėtų. Turim išsiaiškinti, dėl ko.

Šiek tiek pravėrusi savo antgamtinį suvokimą Elena suprato, kad Bonė teisi, ir liko klūpoti prie ponios Ulmos krėslo.

– Kas negerai? – pasiteiravo ji, nes buvo matyti, kad moteris labiausiai atveria sielą, klausinėjama Elenos.

– Aš tikėjausi, – lėtai ištarė ponia Ulma, – kad šeimininkas Deimonas galėtų pirkti... – Ji nuraudo, bet nepasidavė, – kad jis teiktųsi nupirkti dar vieną vergą. Mano... kūdikio tėvą.

Akimirką stojo mirtina tyla, paskui visos trys merginos prabilo vienu metu. Elena spėjo, kad draugės, kaip ir ji, stengėsi neparodyti manančios, kad tėvas – tai Senasis Drohznė.

Žinoma, to negali būti, supeikė save Elena. Ulma džiaugiasi savo nėštumu – o kuri gi džiaugtųsi laukdamasi kūdikio nuo tokio siaubūno kaip Senasis Drohznė? Be to, jis nė nenutuokė, kad ji nėščia, jam tai nėmaž nerūpėjo.

– Tai, ko gero, lengviau pasakyti nei padaryti, – tarė ponia Ulma, aprimus patikinimų ir klausimų šurmuliui. – Liusjenas yra juvelyras, garsus žmogus, kuriantis papuošalus... man jie panašūs... į tėvo darbus. Jis brangiai kainuos.

– Bet mes gi turim Aladino olą! – linksmai šūktelėjo Bonė. – Juk tau užteks pinigų, kai parduosi papuošalus, ką? Ar reikės daugiau?

– Betgi tai šeimininko Deimono brangakmeniai, – pasibaisėjusi atrėmė ponia Ulma. – Šeimininkas, net jei to nesupranta, paveldėjęs visą Senojo Drohznės nuosavybę įgijo mane ir mano nuosavybę...

– Išlaisvinkim tave, o paskui viską darykim iš eilės, – tvirčiausiu, protingiausiu savo balsu pasakė Mereditė.

Mielasis dienorašti,

rašau tau tebebūdama vergė. Šiandien mes išlaisvinom ponią Ulmą, bet nusprendėm, kad mums su Meredite ir Bone parankiau likti „asmeninėmis padėjėjomis“. Ponia Ulma pasakė, kad Deimonas atrodytų keistai ir nemadingai, jei neturėtų kelių žavių kurtizanių.

Kitas pranašumas – tapusios kurtizanėmis galėtume visą laiką vilkėti gražiais drabužiais ir nešioti papuošalus. Nuo tada, kai tas b*ry*ė Senasis Drohznė perrėžė priešpaskutinius mano džinsus, nuolat mūviu tuos pačius, todėl įsivaizduoji, kaip džiaugiuosi tokia galimybe.

Bet iš tiesų džiugina ne tik nauji drabužiai. Visa, kas nutiko, kai išlaisvinom ponią Ulmą ir nuvykom į jos senąjį dvarą, atrodo panašu į pasakišką sapną. Namus, tiesa, radome nuniokotus, laukiniai gyvūnai juose buvo įsirengę išvietes ir miegamuosius. Netgi antrame aukšte radom vilkų ir kitų laukinių žvėrių pėdsakų, tad kyla klausimas, ar šiame pasaulyje vis dėlto esama vilkolakių. Regis, esama, ir kai kurie užima itin aukštas padėtis tarp dvarininkų. Karolina galėtų čia paatostogauti ir susipažinti su tikrais vilkolakiais – kalbama, kad jie taip nekenčia žmonių, jog net neima į vergus nei jų, nei žmogiškos kilmės vampyrų.

Bet grįžkime prie ponios Ulmos namų. Jų pamatai buvo akmeniniai, sienos viduje iškaltos kietmedžiu, todėl pats pastatas išliko sveikas. Užuolaidos ir apmušalai, žinoma, sudrisko į skutus, todėl buvo šiurpoka vaikščioti su žibintais, virš galvų ir aplinkui karant draiskanoms. Ką ir kalbėti apie milžiniškus voratinklius. Negaliu pakęsti vorų.

Bet mes įėjom vidun su savo žibintais tarsi mažomis dirbtinėmis saulėmis, tikrai raudonajai milžinei nuolat kabant ties horizontu ir viską dažant kraujo spalva. Įėjusios uždarėme duris ir užkūrėme didelį židinį patalpoje, kurią ponia Ulma vadino didžiąja sale (manau, ten būdavo valgoma, keliami pobūviai: viename jos gale buvo milžiniškas ant pakylos pastatytas stalas, o virš šokių aikštelės – kambarys dainininkams. Ponia Ulma pasakojo, kad naktį čia miegodavo tarnai – didžiojoje salėje, ne dainininkų galerijoje).

Paskui mes užlipome viršun ir ten išvydome – prisiekiu! – kelis tuzinus miegamųjų, juose stovėjo labai didelės lovos su keturiomis kolonomis kampuose. Lovoms, žinoma, reikės naujų čiužinių, patalų, lovatiesių ir užuolaidėlių, bet mes nesustojom jų apžiūrėti. Ant lubų kabojo šikšnosparniai.

Patraukėme į ponios Ulmos mamos darbo kambarį. Tai buvo didžiulė patalpa, joje galėjo susėsti mažiausiai keturiasdešimt žmonių ir siūti drabužius pagal ponios Ulmos mamos modelius... štai ir įdomioji dalis!

Ponia Ulma priėjo prie spintos ir patraukė į šalį joje sukabintus suplyšusius, kandžių sukapotus drabužius. Keliose vietose spustelėjo užpakalinę sienelę, ir ji visa pasislinko! Už sienelės buvo matyti itin siauri laiptai, vedantys į viršų!

Prisiminiau Honorijos Fel kriptą ir spėliojau, ar tik koks benamis vampyras nebus apsigyvenęs viršutiniame kambarėlyje, bet supratau, kad tai paika, mat už durų buvo pilna voratinklių. Deimonas reikalavo, kad leistume jį pirmą, nes jis geriau matąs tamsoje, bet aš manau, kad iš tikrųjų jį ginė smalsumas.

Mes visos vorele nusekėme jam iš paskos, stengdamosi atsargiai nešti žibintus, ir... na, nerandu žodžių apsakyti, ką atradome. Kelias akimirkas jaučiausi nusivylusi, nes viskas ant didelio stalo buvo apdulkėję, visai nespindėjo, bet paskui ponia Ulma ėmė atsargiai šluostyti brangakmenius tam tikra skepeta, o Bonė surado maišų ir maišelių ir išpylė jų turinį – tarsi būtų paskleidusi vaivorykštę! Deimonas pamatė spintelę su stalčiais, pilnais vėrinių, apyrankių, žiedų, kojų papuošalų, auskarų, žiedų nosiai, plaukų smeigtukų ir kitokių blizgučių!

Negalėjau patikėti savo akimis. Išbėrusi maišelį pamačiau, kad man pro pirštus byra nuostabūs balti deimantai, kai kurie sulig nykščio nagu. Mačiau baltųjų ir juodųjų perlų, mažesnių, tobulai parinktų, ir didelių, įstabiausių pavidalų, stambių kaip abrikosai, spindinčių rausvais, auksiniais ar pilkais atspalviais. Mačiau safyrų su žvaigždelėmis, įžiūrimomis beveik iš kito kambario galo. Laikiau saujas smaragdų ir peridotų, opalų ir rubinų, turmalinų ir ametistų – ir daugybę lazuritų, be abejo, skirtų vampyrams.

Jau pagaminti papuošalai buvo tokie gražūs, kad net kvapą gniaužė. Pastebėjau, kaip ponia Ulma pravirko, bet, manau, veikiau iš laimės, kad mes visi giriam jos brangenybes. Per kelias dienas iš nuskurusios vergės ji virto neapsakomai turtinga moterimi, turinčia savo namus ir lėšų skoningai tvarkytis. Mes nusprendėme: nors ji ruošiasi ištekėti už savo mylimojo, iš pradžių būtų geriausia, kad Deimonas jį tyliai nupirktų ir išlaisvintų, bet vaidintų „namų šeimininką“, kol būsime čia. Ponia Ulma mums bus kaip šeimos narė, o juvelyrą Liusjeną pristatysime prie jo mėgstamo darbo, kol abu su ponia Ulma užims Deimono vietą. Aplinkinių žemių savininkai dabar yra vampyrai, o ne demonai, ir jie pernelyg neprieštaraus, jei žmonės turės nuosavybės.

Ar jau pasakojau apie Liusjeną? Jis nuostabus papuošalų menininkas! Tiesiog nesitveria savo kailyje, taip jam maga kurti. Iš pradžių tapęs vergu jis lipdydavo daikčiukus iš purvo ir žolių įsivaizduodamas, kad gamina papuošalus. Paskui jam pasisekė, gavo juvelyro mokinio vietą. Jis taip ilgai atjautė ponią Ulmą ir taip ilgai ją mylėjo, kad tiesiog stebuklas, jog dabar jie gali būti kartu – visų svarbiausia, kaip laisvi piliečiai.

Būgštavome, kad Liusjenui gali nepatikti, jog nupirksim jį kaip vergą ir išlaisvinsim tik išvykdami, bet jis niekada nesitikėjo būsiąs laisvas – dėl savo gebėjimų. Jis lėtas, švelnus, malonus vyras dailia barzdele ir pilkomis akimis, panašiomis į Mereditės. Liusjenas toks laimingas, kad su juo deramai elgiamės, neverčiame dirbti kiaurą parą, jog pasiruošęs pritarti viskam, kad tik leistume būti su ponia Ulma. Spėju, kad jis buvo jos tėvo mokinys ir mylėjo ją visus tuos metus, bet nesitikėjo kada nors sueisiąs su ja, mat ji buvo jauna aukštuomenės panelė, o jis – vergas. Dabar jie tokie laimingi kartu!

Ponia Ulma kasdien vis gražėja ir jaunėja. Ji paprašė Deimono leidimo nusidažyti plaukus juodai, ir jis atšovė, kad, jei nori, gali dažytis nors ir rausvai. Dabar ji neapsakomai graži. Negaliu patikėti, kad kadaise man atrodė kaip sena ragana, bet šitaip gali paveikti kančia, baimė ir neviltis. Visi tie žili plaukai atsirado dėl vergystės, skurdo, neaiškios ateities, saugumo stokos ir negalėjimo auginti savo vaikus, jei tokių būtų.

Užmiršau pasakyti, kokia dar nauda iš to, kad Mereditė, Bonė ir aš kurį metą būsime asmeninės padėjėjos. Taip galėsim įdarbinti daug vargšių moterų, pragyvenančių iš siuvimo; ponia Ulma nori modeliuoti ir mokyti jas siūti mums dailiausius drabužius. Pasakėm jai, kad gali ilsėtis, bet ji tvirtina visą gyvenimą svajojusi būti dizainere kaip mama ir dabar trokšte trokštanti tai daryti – ypač kai reikia aprengti tris visiškai skirtingas merginas. Aš siaubingai nekantrauju pamatyti, ką Ulma sukurs: jau pradėjo piešti eskizus, rytoj ateis audinių pardavėjas, ir ji išrinks medžiagas.

Deimonas jau pasamdė maždaug du šimtus (rimtai!) žmonių ponios Ulmos dvarui sutvarkyti, naujoms užuolaidėlėms ir užuolaidoms pakabinti, vandentiekio sistemai išvalyti, gražiai išsilaikiusiems baldams nušveisti ir nupirkti naujų vietoj sulūžusių. Ak, dar sode jie pasodins žydinčių gėlių ir medžių, įrengs fontanų ir panašių dalykų. Jei dirbs tiek daug žmonių, turėtume įsikraustyti jau po kelių dienų.

Bet mes siekiame ne tik pradžiuginti ponią Ulmą. Taip jau nutiko, kad Deimonas ir jo „asmeninės padėjėjos“ buvo priimti į aukštuomenę, o dabar kaip tik prasideda puotų metas. Geriausią naujieną pasilikau pabaigai. Ir ponia Ulma, ir Seidžas iškart atpažino žmones iš Misao užminto galvosūkio!

Tai tik patvirtina mano ankstesnį spėjimą, kad Misao neįsivaizdavo, jog iš tikrųjų galėtume čia atkakti ir būti pakviesti ten, kur jie paslėpė abi lapių rakto puses.

Buvo visai nesunku gauti kvietimus iš namų, į kuriuos mums reikia patekti. Jei esi naujokas, neseniai praturtėjęs, jei papasakoji istoriją, kaip ponia Ulma buvo sugrąžinta į teisėtai priklausančią jai vietą, ir jei visiems smalsu ją išgirsti – tave tikrai kvies į pobūvius! Štai taip mes esame pakviesti į du dvarus, juose surasime abi rakto puses ir išvaduosime Stefaną! Mums neįtikimai pasisekė, nes kaip tik šiuo metų laiku pradedami rengti pobūviai, o abu dvarai, kuriuose turime apsilankyti, nori švęsti anksti: viename vyks puota, o kitame – pavasario pokylis, skirtas pirmosioms gėlėms.

Žinau, šiandien rašant, rankos dreba. Aš visa drebu pagalvojusi, kad eisim ieškoti abiejų lapių rakto pusių, ir jos mums padės išvaduoti iš kalėjimo Stefaną.

Ak, dienorašti, jau vėlu, ir aš negaliu, visiškai negaliu rašyti apie Stefaną. Būti su juo tame pačiame mieste, žinoti, kurioje pusėje jo kalėjimas... ir negalėti pamatyti. Akyse taip mirga, kad nebematau, ką rašau. Norėjau numigti, kad rytoj galėčiau būti ant kojų, prižiūrėti darbus, stebėti, kaip ponios Ulmos dvaras pražysta lyg rožė – bet dabar bijau, kad tik sapnuosiu košmarus apie Stefano ranką, pamažu slystančią iš manosios.

23

Tą naktį jie atsikraustė nutaikę valandą, kai pakeliui esantys dvarai užgesina šviesas ir nurimsta. Elena, Mereditė ir Bonė išsirinko po gretimą kambarį antrame aukšte. Netoliese buvo prabangi maudyklė žydromis ir baltomis marmurinėmis grindimis, su nepakartojamu milžiniškos rožės pavidalo baseinėliu, ganėtinai dideliu plaukioti, šildomu anglimis ir prižiūrimu sma-gaus tarno.

Eleną džiugino tai, kas turėjo įvykti. Deimonas iš garbingo pirklio slapčia nupirko vergų, iškart juos išlaisvino, pasiūlė algą ir laisvalaikį. Beveik visi buvę vergai mielai sutiko pasilikti, tik keli išėjo arba pabėgo – daugiausia moterys, ieškančios savo šeimų. Kiti pasišovė dirbti poniai Ulmai, kai Deimonas, Elena, Bonė ir Mereditė išvaduos Stefaną ir iškeliaus.

Poniai Ulmai buvo paskirtas „šeimininkų“ kambarys antrame aukšte, nors Deimonui teko beveik jėga ją ten įkurdinti. Jis pats pasirinko kabinetą, nes naktimis, šiaip ar taip, mažai būdavo namie.

Darbuotojai tuo stebėjosi. Daugelis jų žinojo, kaip elgiasi šeimininkai vampyrai. Merginos ir moterys, ateinančios siūti arba gyvenančios dvare, verdančios ir tvarkančios namus, regis, manė, kad nusistovės kokia nors tvarka, ir joms visoms paeiliui teks duoti kraujo.

Deimonas apie tai papasakojo Elenai, bet ši iškart paprieštaravo, kad tai nebūtų įgyvendinama. Ji matė Deimoną tikintis, kad pas jį nuolat plūs merginos, panašios į gėles, raudonskruostės ir putlios, svajojančios, kad jas „nugertų“ kaip alaus statinaites už dailias apyrankes ir kitus tradiciškai dovanojamus niekniekius.

Panašiai ji atmetė sumanymą medžioti. Seidžas minėjo sklindant gandus apie galimą ryšį su išoriniu pasauliu, apie tai, kad rengiami ruonių medžioklės kursai gerokai pažengusiems.

– Taip galėtų atsirasti vienintelių pasaulyje ruonių vampyrų, – Elena šįkart nusišaipė, girdint būreliui vergų. – Verčiau tegu sau eina kandžioti ryklių. Žinoma, jūs, vaikinai, galit traukti medžioti žmonių kaip pelėdos pelių – tik paskui jau geriau negrįžkit, nes durys bus uždarytos... amžiams.

Ji tol žiūrėjo Seidžui į akis plieniniu žvilgsniu, kol jis išskubėjo darbuotis dvare.

Elena neprieštaravo, kad Seidžas apsigyventų pas juos. O išgirdusi, kaip jis išgelbėjo Deimoną nuo minios, užpuolusios jį pakeliui į Susirinkimų aikštę, nusprendė nedvejodama duoti jam kraujo, jei Seidžas kada nors jo užsigeistų. Po kelių dienų, kai jis, pagyvenęs netoliese daktaro Megaro, drauge su jais persikėlė į ponios Ulmos žemes, Elena susimąstė, ar ji pati, sumažinusi savo aurą, ir Deimonas, būdamas toks uždaras, neslepia nuo Seidžo to, ką jis turėtų žinoti. Todėl duodavo jam vis aiškesnių užuominų, kol vieną dieną Seidžas, susirietęs dvilinkas, verkdamas iš juoko (ar tik iš juoko?) priėjo prie jos ir pasakė, kad amerikiečiai turi priežodį: „Gali privesti arklį prie vandens, bet negali priversti jo gerti.“ Šiuo atveju, kalbėjo Seidžas, jis, turėdamas elektrinių rimbų galvijams ir botagų drambliams, galėtų privesti prie vandens juodą urzgiančią panterą (Elenai įprastas Deimono įvaizdis!) – bet būtų kvailys, jei paskui atsuktų jai nugarą. Elena irgi kvatojosi iki ašarų, bet vis tiek patikino: jei Seidžas norėtų kraujo, gautų deramą dalį.

Dabar ji paprasčiausiai džiaugėsi, kad jis netoliese. Jos širdis ir šiaip buvo per pilna – Stefanas, Deimonas, netgi Metas, tariamai juos palikęs, – kad kiltų pavojus pamilti dar vieną vampyrą, nors ir tokio dailaus stoto. Ji vertino Seidžą kaip draugą ir gynėją.

Elena stebėjosi, kad ilgainiui ėmė kliautis Lakšme. Ši iš pradžių buvo lyg kokia pasiuntinukė, atlikdavo visokius pavedimus, kokių niekas kitas nenorėdavo imtis, bet netrukus virto ponios Ulmos freilina ir Elenos žinių apie šį pasaulį šaltiniu. Ponia Ulma dar turėjo gulėti lovoje, ir Lakšmė, dieną naktį pasirengusi perduoti žinią, jai buvo nepaprastai paranki. Elena jos galėjo klausinėti tokių dalykų, kad kitas būtų į ją žiūrėjęs kaip į beprotę. Ar pirkti lėkštes, ar tiekti maistą ant didelių sudžiūvusios duonos riekių, vėliau naudojamų vietoj servetėlių riebaluotiems pirštams? (Lėkščių atsirado neseniai, kaip ir šakučių, jau tapusių paskutiniu mados klyksmu.) Kiek mokėti namuose dirbantiems vyrams ir moterims? (Viską reikėjo spręsti patiems, nes vergai niekur negaudavo atlyginimo, tik drabužių iš bendruomenės uniformų atsargų ir porą išeiginių per metus.) Visiškai jaunutė Lakšmė buvo nuoširdi ir drąsi, ir Elena ją ruošė tapti dešiniąja ponios Ulmos ranka, kai tik ši ganėtinai sustiprės ir taps namų šeimininke.

24

Mielasis dienorašti,

Rytoj vakare įvyks pirmasis mūsų pobūvis, tiksliau, puota. Bet aš visai neturiu ūpo puotauti. Labai ilgiuosi Stefano.

Mąstau ir apie Metą – kaip jis nuėjo supykęs ant manęs, nė neatsigręždamas. Nesuprato, kaip galiu... rūpintis... Deimonu ir vis tiek mylėti Stefaną, kad net širdis plyšta.

Elena padėjo plunksnakotį ir buku žvilgsniu įsispoksojo į dienoraštį. Tiesiog fiziškai juto plyštant širdį: skaudėjo krūtinę, ir ji būtų išsigandusi, jei nebūtų žinojusi, dėl ko. Taip siaubingai ilgėjosi Stefano, kad beveik nebegalėjo nei valgyti, nei miegoti. Jis buvo tarsi nuolat deganti jos sąmonės dalis, tarsi nukirsta, bet tebejuntama galūnė.

Šįvakar nepadės net ir dienoraščio rašymas. Ji tegalėjo rašyti apie skausmą keliančius senųjų laikų, kai juodu su Stefanu buvo kartu, prisiminimus. Kaip būtų puiku, jei ji galėtų pakreipti galvą ir išvysti jį – koks tai būtų malonumas! O dabar jo vietą užėmę sumišimas, kaltė ir nerimas. Ką Stefanas veikia dabar, kai iš jos atimtas džiaugsmas pakreipti galvą ir jį išvysti? Ar jam... skauda?

O Dieve, jei tik...

Jei tik būčiau jam liepusi uždaryti visus pensiono kambario langus...

Jei tik būčiau labiau įtarusi Deimoną...

Jei tik tą paskutinį vakarą būčiau atspėjusi, kad jis kai ką sumanė...

Jei tik... jei tik...

Ilgainiui šis priedainis ėmė aidėti širdyje. Kvėpavimas virto kūkčiojimu, ji stipriai užsimerkė, persiėmė jo ritmu, sugniaužė kumščius.

Jei taip jausiuosi – jei leisiuosi sugniuždoma, – virsiu mažulyčiu taškeliu erdvėje. Mane visiškai sutraiškys – ir vis tiek tai bus geriau nei taip stipriai jo trokšti.

Elena pakėlė akis... ir pažvelgė žemyn į savo galvą, besiilsinčią ant dienoraščio.

Aiktelėjo.

Iš pradžių vėl pamanė mirusi. Paskui palengva, apkvaitusi nuo ašarų, susivokė dar sykį tai padariusi.

Išėjusi iš savo kūno.

Šįkart nė nereikėjo svarstyti, kur keliauti. Ji skriejo taip greitai, kad nesusigaudė, kur. Tarsi būtų traukiama kaip greitai krintančios žemyn kometos uodega.

Su pažįstamu siaubu suvokė nerianti kiaurai per daiktus, paskui ėmė suktis lyg vijurkas ir galiausiai buvo įsviesta į Stefano vienutę.

Nusileidusi tebekūkčiojo dar nesuprasdama, ar įgavo kietąjį pavidalą, ar ją veikia trauka, bet kol kas jai tai nerūpėjo. Matė tik Stefaną, labai sulysusį, bet besišypsantį per miegus, užvirto ant jo, įkrito į jį ir vis dar verkdama atšoko, lengva it plunksnelė. Tada Stefanas pabudo.

– Ak, nejau negali leisti bent porą minučių ramiai pamiegoti? – riktelėjo Stefanas ir pridūrė porą itališkų žodžių, kurių Elena ligi šiol neturėjo priežasčių išgirsti.

Eleną iškart ištiko Bonės priepuolis, ji pratrūko taip raudoti, kad nebūtų klausiusi – nebūtų išgirdusi – jokių paguodos žodžių. Jie čia siaubingai su juo elgėsi ir tam naudojosi jos, Elenos, pavidalu. Tai atrodė pernelyg klaiku. Jie ugdė Stefano neapykantą Elenai. Ji ėmė nekęsti pati savęs. Visi visame pasaulyje jos nekenčia...

– Elena! Elena, mano meile, neverk!

Elena vangiai atsistojo, dirstelėjo Stefanui į krūtinę ir vėl ėmė kūkčioti. Pabandė nusišluostyti nosį Stefano kalėjimo uniforma – ši atrodė taip, lyg nuo to galėtų tik pagražėti.

Žinoma, jai tai nepavyko; nejuto ir rankų, mėginančių švelniai apglėbti. Su savimi nebuvo atsinešusi kūno.

Bet kažin kaip atsinešė ašaras, ir šaltas, čaižus it viela balsas viduje tarė: „Kvaiša, nešvaistyk jų! Panaudok tas ašaras. Jei jau kūkčioji, tai kūkčiok jam virš veido ir rankų. Beje, visi tavęs nekenčia. Net ir Metas, o juk jis draugiškas visiems“, – burbėjo tylus, žiaurus, įtaigus balsas, ir Elena pasinėrė į naują kūkčiojimų audrą; išsiblaškiusi stebėjo kiekvienos ašaros poveikį. Nukritus lašeliui, balta oda parausdavo, spalva plito bangelėmis, tarsi Stefanas būtų tvenkinys, o ji ilsėtųsi ant jo – vanduo ant vandens.

Tik ašaros byrėjo taip smarkiai, kad veikiau priminė audrą Vikerio tvenkinyje. Elena prisiminė, kaip Metas, gelbėdamas mažą įlūžusią mergaitę, įkrito į tą tvenkinį ir kaip dabar jos nekenčia.

– Neverk, ak, neverk, neverk, mieloji meile, – Stefanas maldavo taip nuoširdžiai, kad bet kas būtų juo patikėjęs.

Bet kaip jis gali to prašyti? Elena įsivaizdavo, kaip pati atrodo: ištinusiu, nuo verkimo dėmėtu veidu, visai ne „mieloji meilė“! O jis tikriausiai beprotis, kad meldžia jos neverkti – juk ašaros, palietusios odą, dovanoja jam gyvastį. Jausmų sumaištis Stefanui turbūt išėjo į naudą, dabar jo minčių balsas skambėjo tvirtai ir užtikrintai.

„Elena, atleisk man. O Dieve, duok man dar bent akimirką su ja! Bent vieną! Paskui galėsiu ištverti bet ką, netgi tikrą mirtį. Tik akimirką paliesti ją!“

Galbūt Dievas išties su gailesčiu pažvelgė į jį? Elenos lūpos virpėjo virš Stefano lūpų, lyg ji būtų norėjusi pavogti bučinį, kaip darydavo Stefanui miegant. Bet staiga jai pasirodė, kad po savimi jaučia šiltą kūną, kad Stefano blakstienos braukia jai per vokus, ir ji nustebusi atsimerkė.

Akimirksniu abu sustingo išplėtę akis, nė vienas nebuvo toks kvailas, kad sujudėtų. Bet nuo Stefano lūpų per visą jos kūną plūstelėjus šilumai, Elena nebeištvėrė. Juodu susiliejo bučinyje ir, nors kūno ji stengėsi nejudinti, pajuto savo žvilgsnį apsiblausiant ir akis užsimerkiant.

Kai tik jos blakstienos brūkštelėjo per kažką tvirta, akimirka tylutėliai baigėsi. Elena turėjo dvi išeitis: galėjo klykti ir mintimis išplūsti Il Signore už tai, kad davė tik tai, ko Stefanas prašė, arba sukaupti drąsą, nusišypsoti ir gal net paguosti Stefaną.

Laimėjo jos geresnioji pusė – Stefanui atsimerkus, ji kabojo virš jo dėdamasi, kad alkūnėmis remiasi jam į krūtinę ir šypsodamasi bando susitvarkyti plaukus.

Jis su palengvėjimu jai šyptelėjo. Rodos, galėjo ištverti bet ką, kad tik ji būtų sveika.

– Deimonas dabar mąstytų praktiškai, – paerzino jį Elena. – Jis mane tyčia pravirkdytų, nes jo sveikata užvis svarbiausia. Ir jis melstų... – Ji nutilo ir pagaliau nusikvatojo, ir tai privertė Stefaną šyptelėti. – Nė nenumanau, – galop ištarė ji. – Vargu, ar Deimonas meldžiasi.

– Tikriausiai ne, – pritarė Stefanas. – Kai buvome jauni, dar žmonės, miestelio kunigas vaikščiodavo su lazda ir mieliau ja karšdavo kailį jauniems padaužoms nei ramsčiuodavosi.

Elena prisiminė gležną vaikelį, prikaustytą prie milžiniško paslapčių riedulio. Ar tikėjimas yra vienas iš ten uždarytų dalykų, sugrūstas gilyn ir paslėptas kaip sraigė kriauklėje? Ar visa, kas jam svarbu, atsidūrę viduje?

Stefano ji apie tai neklausinėjo. Tik pritildžiusi minčių balsą iki tyliausio kuždesio, švelniausiai liesdama Stefano smegenų suvokimo neuronus, pasiteiravo: „Kaip manai, kokių dar praktiškų dalykų sugalvotų Deimonas? Pavyzdžiui, kaip pabėgti iš kalėjimo?“

– Na, dėl to pabėgimo... Pirmiausia, kas man ateina į galvą – tau reikėtų susipažinti su miestu. Aš čia atvestas užrištomis akimis, bet jie neturi galios nuimti nuo vampyrų prakeiksmo ir atversti jų į žmones, todėl tebeturiu visas savo jusles. Sakyčiau, miestas tokio dydžio kaip Niujorkas ir Los Andželas kartu.

– Didelis miestas, – pripažino Elena, viską dėdamasi į galvą.

– Bet, laimė, mus domina tik pietvakarinė jo dalis. Miestą neva saugo Sargybinės – bet jos iš Anapilio, ir demonai su vampyrais jau seniai suvokia, kad žmonės labiau bijo jų nei Sargybinių. Jame yra nuo dvylikos iki penkiolikos feodalų pilių arba dvarų, kiekvienam jų priklauso dideli žemės plotai užmiestyje. Ten auginama tai, kuo paskui čia prekiaujama. Pavyzdžiui, vampyrai augina Klariono lioso Juodosios magijos vynuoges.

– Suprantu, – atsakė Elena, nors nė nenutuokė, apie ką jis šneka, išskyrus Juodosios magijos vyną. – Bet mums tereikia žinoti, kaip patekti į Ši no Ši – tavo kalėjimą.

– Tiesa. Na, lengviausia būtų surasti kicunių rajoną. Ši no Ši – tai pastatų kompleksas, didžiausias jų be stogo, bet įgaubtas, todėl nuo žemės nematyti...

– Tas, panašus į Koliziejų? – karštai pertraukė jį Elena. – Lėkdamas čia mačiau miestą iš paukščio skrydžio.

– Tai va, kas panašu į Koliziejų, ir yra Koliziejus, – nusišypsojo Stefanas.

Jis išties šypsojosi. Jis jau jaučiasi gana gerai ir gali šypsotis, tylomis džiūgavo Elena.

– Taigi išvadavus tave mums tereikės iš Koliziejaus nusigauti iki vartų į išorinį pasaulį, – tarė Elena. – Bet tam, kad galėtume tave išvaduoti, turėsime kai ką surasti – tie daiktai tikriausiai bus skirtingose miesto dalyse.

Ji bandė prisiminti, ar kada nors pasakojo Stefanui apie dvipusius lapių raktus. Jei ne, verčiau to ir nedaryti.

– Aš pasamdysiu vietos gidą, – iškart pasiūlė Stefanas. – Apie miestą ne kažin ką žinau, tik tiek, kiek pasakoja sargybiniai, – ir abejoju, ar jais galima tikėti. Bet paprasti žmoneliai veikiausiai žinos, kas tau rūpi.

– Gerai sumanei, – pritarė Elena, peršviečiamu pirštu piešdama nematomus raštus jam ant krūtinės. – Manau, Deimonas pasirengęs mums padėti, kiek tik gali.

– Gerbiu jį už tai, kad yra čia, – tarytum apie kažką mąstydamas pasakė Stefanas. – Jis tesi savo pažadą, tiesa?

Elena linktelėjo. Gilių giliausiai kirbėjo mintis: Jis man davė žodį rūpintis tavim. Davė tau žodį rūpintis manim. Deimonas visada tesi žodį.

– Stefanai, – vėl kreipėsi ji į atokiausią jo proto kertelę, su ja tikėjosi galinti dalytis slapta informacija, – gaila, kad jo nematei, rimtai. Kai iššaukiau Atpirkimo sparnus, išnyko visas jį stingdęs blogis, o kai iššaukiau Apsivalymo sparnus, subyrėjo visas jo sielą gaubęs akmeninis luobas... Tu nė neįsivaizduoji, koks jis buvo. Toks tobulas – ir toks naujas. Ir vėliau, jam verkiant...

Elena pajuto, kaip Stefano viduje beveik akimoju sugulė trys emocijų sluoksniai. Netikėjimas, kad Deimonas galėtų verkti, nors Elena viską papasakojo. Paskui, kai Stefanas sugėrė jos vaizdinius ir prisiminimus, kai jais patikėjo, – apstulbimas. Ir galiausiai – poreikis paguosti ją, žiūrinčią į karštai atgailaujantį Deimoną. Į tą, kurio niekada nebebus.

– Jis išgelbėjo tave, – sušnabždėjo Elena, – o savęs ne. Nė nesiderėjo su Šiničiu ir Misao. Paprasčiausiai leido jiems pasiimti visus andainykščius prisiminimus.

– Ko gero, jam buvo per skaudu.

– Taip, – pritarė Elena ir tyčia patraukė vidines užkardas, kad Stefanas pajustų, kaip skaudėjo tai naujai, tobulai jos sukurtai būtybei sužinojus, kad pasielgė žiauriai ir klastingai – juk nuo to susigūžtų net stipriausia siela. – Stefanai... Ko gero, jis jaučiasi labai vienišas.

– Taip, angele. Manau, tu teisi.

Šįkart Elena prieš įsidrąsindama galvojo kur kas ilgiau.

– Stefanai... Nežinau, ar Deimonas supranta, ką reiškia būti mylimam.

Kol jis svarstė, ką atsakyti, Elena sėdėjo kaip ant adatų. Tada Stefanas labai tyliai, labai lėtai ištarė:

– Taip, angele. Manau, tu teisi.

Ak, kaip ji jį mylėjo. Jis viską suprato. Ir visada buvo pats drąsiausias, mandagiausias ir labiausiai pasitikintis žmogus, kai Elenai to reikėdavo.

– Stefanai, ar galėčiau šiąnakt vėl pasilikti?

– Mieloji, ar dabar naktis? Gali pasilikti – nebent jie ateitų manęs kur nors išsivesti. – Staiga Stefanas surimtėjo, atlaikė jos žvilgsnį. – Jei ateis, pažadėk, kad pradingsi, gerai?

Elena pažvelgė tiesiai jam į žalias akis ir atsakė:

– Jei tu to nori, pažadu.

– Elena... Juk tu... laikaisi pažadų, tiesa?

Staiga jo balsas tapo mieguistas, bet sveikesnis, neišsekęs – kaip atsigavusio žmogaus, kai jį suima snaudulys.

– Aš jų neužmirštu, – sušnabždėjo ji.

Bet tu man svarbesnis, pamanė sau. Jei kas nors ateitų jo skriausti, pamatytų, ką geba bekūnis priešininkas. Galbūt jai pavyktų įsibrauti į jų kūnus ir kuriam laikui užmegzti ryšį? Tiek, kad spėtų savo dailiais baltais pirštais suspausti širdį? Tai būtų šis tas.

– Elena, myliu tave. Aš taip džiaugiuosi... kad mudu pasibučiavom...

– Tai ne paskutinis kartas! Pamatysi! Prisiekiu! – Ji dar užvarvino ant jo gydomųjų ašarų.

Stefanas tik meiliai nusišypsojo ir užmigo.

Rytą Elena pabudo savo erdviame kambaryje ponios Ulmos namuose viena. Bet turėjo dar vieną prisiminimą ir pasidėjo lyg džiovintą rožę į ypatingą vietą širdyje.

Pačioje sielos gilumoje ji žinojo, kad šie prisiminimai kada nors gali būti visa, kas liks iš Stefano. Suprato, kad šias kvapnias, trapias akimirkas reikia saugoti ir branginti – jei Stefanas niekada nebegrįžtų namo.

25

– Ak, norėčiau bent dirstelėti, – aimanavo Bonė, žiūrėdama į uždraustą eskizų albumą, tą, kuriame ponia Ulma buvo nupiešusi prašmatnias jų sukneles pirmajam pobūviui, vyksiančiam šįvakar.

Prie jo gulėjo stačiakampės medžiagų pavyzdžių skiautės: tviskantis atlasas, raibuliuojantis šilkas, peršviečiamas muslinas ir minkštas prabangus aksomas.

– Paskutinį kartą matuosiesi, kai iki puotos liks valanda – tąkart atsimerkusi! – nusijuokė Elena. – Bet negalim užmiršti, kad šįvakar mūsų laukia ne vien linksmybės. Be abejo, turėsim sušokti kelis šokius...

– Žinoma! – džiaugsmingai pakartojo Bonė.

– Bet mūsų tikslas – rasti raktą. Pirmą dvigubo lapių rakto pusę. Norėčiau, kad šįvakar namuose mums kelią rodytų žvaigždžių rutulys.

– Na, mes šį tą jau žinom; galime pasišnekėti ir pamėginti įsivaizduoti, – pasiūlė Mereditė.

Elena padėjo vartomą rankose padūmavusį žvaigždžių rutulį iš kitų namų ir tarė:

– Gerai. Sakykime, kas tik šauna į galvą.

– Ar ir aš galėčiau prisidėti? – iš tarpdurio paklausė žemas išraiškingas balsas.

Merginos vienu metu pasigręžė ir pasveikino besišypsančią ponią Ulmą.

Prieš atsisėsdama ši ypač karštai apkabino Eleną ir pabučiavo į skruostą; Elena nejučia palygino moterį, matytą pas daktarą Megarą, su šia elegantiška dama. Anuomet jos tebuvo oda ir kaulai, akys it baugštaus, neramaus žvėrelio, ji vilkėjo prastą chalatą ir avėjo vyriškas šlepetes. Dabar Ulma Elenai priminė romėnų matroną: veidas atrodė ramus, bepradedąs apvalėti, jį gaubė blizgančių juodų kasų vainikas, prilaikomas brangakmeniais papuoštų šukų. Kūnas taip pat buvo pradėjęs pilnėti, – ypač pilvas, – bet išsaugojęs įgimtą grakštumą; tai galėjai matyti, moteriai sėdantis ant aksominės sofos. Ulma vilkėjo šafrano spalvos neapdirbto šilko suknelę su mirgančiu kutuotu abrikosų spalvos apatiniu sijonu.

– Mes taip jaudinamės dėl drabužių. – Elena linktelėjo į eskizų albumą.

– Aš irgi jaudinuosi lyg vaikas, – prisipažino ponia Ulma. – Norėčiau dėl jūsų padaryti bent dešimtadalį to, ką padarėt dėl manęs.

– Tu mums jau atsilyginai, – pasakė Elena. – Jei rasim lapių raktus, tai tik todėl, kad tu mums tiek daug pagelbėjai. Negaliu apsakyti, kiek daug man tai reiškia, – beveik pašnibždom ištarė ji.

– Bet nusižengdamos įstatymui dėl sužalotos vergės jūs nė nepamanėt, kad galėsiu jums padėti. Tik norėjot mane išgelbėti – ir per tai gerokai nukentėjot, – tyliai pridūrė Ulma.

Elena nejaukiai pasimuistė. Nuo kirčio jai liko tik baltas plonas randelis palei skruostikaulį. Anksčiau, ką tik grįžusi į Žemę iš pomirtinio gyvenimo, ji būtų galėjusi panaikinti randą vienu Galios srautu. Bet dabar, nors ir mokėjo priversti ją srūti kūnu, sustiprinti jutimus, niekaip nesutelkė jos tokiam tikslui.

O kadaise, pamanė ji, įsivaizduodama senąją Eleną, stovinčią Roberto Li gimnazijos automobilių aikštelėje ir alpstančią dėl poršė, veido subjaurojimas jai būtų atrodęs kaip pasaulinė katastrofa. Bet išklausiusi apsčiai liaupsių savo randui, Deimono vadinamam „baltąja garbės žaizda“, žinodama, kad Stefanui jis reikš tiek pat, kiek jai pačiai reikštų randas ant jo skruosto, suprato negalinti teikti tam didelės reikšmės.

Aš nebe tokia, kokia buvau anksčiau, pamanė ji. Ir ją tai džiugino.

– Vieni niekai, – tarstelėjo Elena, nekreipdama dėmesio į vis dar suskaustančią koją. – Pasikalbėkim apie Sidabrinę Lakštingalą ir jos puotą.

– Gerai, – pritarė Mereditė. – Ką mes apie ją žinom? Elena, kaip ten skambėjo užuomina?

– Misao leptelėjo: „Jei pasakysiu, kad viena rakto pusė yra Sidabrinės Lakštingalos instrumente, ar tau tai ką nors reikš?“ – ar kažkaip panašiai, – klusniai pakartojo Elena.

Jos visos atmintinai mokėjo žodžius, bet kaskart tardamosi atlikdavo tokį ritualą.

– Sidabrinė Lakštingala – tai ponios Fazinos Darlei pravardė, visi Tamsos Matmenyje ją žino! – iš tyro džiaugsmo plodama delniukais sušuko Bonė.

– Šią pravardę ji gavo vos atvykusi, kai tik pradėjo dainuoti ir groti savo sidabrastygėmis arfomis, – rimtai paaiškino ponia Ulma.

– Arfų stygas reikia derinti, tai daroma raktu, – susijaudinusi toliau kalbėjo Bonė.

– Taip. – Mereditė, priešingai, dėliojo žodžius lėtai ir mąsliai. – Bet mes ieškom ne arfos rakto. Jis atrodo štai taip. – Ant stalo priešais save ji padėjo įnagį iš glotnios šviesios klevo medienos, panašų į labai trumpą T raidę arba, jei paguldytum ant šono, į grakščiai išlenktą medį su trumpa gulsčia šaka. – Gavau iš Deimono pasamdyto muzikanto.

Bonė iš aukšto apžiūrėjo derinimo raktą.

– Gal mums ir reikia arfos derinimo rakto, – nepasidavė ji. – Gal jis naudojamas abiem tikslams.

– Nemanau, – užsispyrusi laikėsi savo Mereditė. – Nebent abi pusės, jas sujungus, kaip nors pakeistų pavidalą.

– Tai tiesa, – patvirtino ponia Ulma, tarsi Mereditė būtų pasakiusi įprastą dalyką. – Jei tai stebuklingos vieno rakto pusės, susijungusios jos tikrai pasikeis.

– Matai? – pradžiugo Bonė.

– Bet jeigu tie raktai gali būti bet kokio pavidalo, tai kaip, po velnių, išvis žinoti, kad tai jie? – nekantriai nukirto Elena. Jai terūpėjo rasti, kuo galėtų išlaisvinti Stefaną.

Ponia Ulma nutilo, ir ji susigėdo. Paprastai stengdavosi šiurkščiai nešnekėti ir net neatrodyti susikrimtusi šalia šios moters, nuo paauglystės patyrusios siaubingą vergės dalią. Elena troško, kad ponia Ulma jaustųsi saugiai ir būtų laiminga.

– Šiaip ar taip, – skubiai pridūrė ji, – žinome viena. Jis yra Sidabrinės Lakštingalos instrumente. Taigi tiktų visa, ką tik rasime ponios Fazinos arfose.

– Ak, betgi... – buvo besakanti ponia Ulma ir iškart nutilo.

– Kas yra? – švelniai paklausė Elena.

– Ne, nieko, – greitai ištarė ponia Ulma. – Norėjau paklausti, gal jau pageidautumėte pamatyti savo sukneles? Paskutinis pasimatavimas skirtas patikrinti, ar visos siūlės tobulos.

– Taip, mielai! – šūktelėjo Bonė, iškart puldama prie eskizų albumo.

Mereditė tuo tarpu paskambino varpeliu; atskubėjo tarnas ir vėl išlėkė į siuvyklą.

– Gaila, šeimininkas Deimonas ir ponas Seidžas neleido, kad ir jiems sukurčiau drabužius, – ponia Ulma graudžiai tarė Elenai.

– Juk Seidžas neis į pokylį. O Deimonas tikrai nebūtų prieštaravęs, jei tik būtum jam pasiuvusi juodą odinę striukę, juodus marškinius, juodus džinsus ir juodus batus – lygiai tą patį, ką dėvi kasdien. Tada mielai visa tai vilkėtų.

Ponia Ulma nusijuokė.

– Suprantu. Na, šiąnakt jis pamatys ganėtinai fantastiškų stilių ir gal kitą kartą apsigalvos. Dabar užtraukime visas užuolaidas. Puota vyks viduje, šviečiant tik dujinėms lempoms, todėl bus matyti tikros spalvos.

– Įdomu, kodėl kvietimuose buvo parašyta, kad puota vyks patalpoje, – pasidomėjo Bonė. – Maniau, dėl lietaus.

– Dėl saulės, – rimtai paaiškino ponia Ulma. – Ta bjauri raudona šviesa mėlyną paverčia violetine, geltoną – ruda spalva. Supranti, eidamas į pokylį, kuris vyks lauke, niekas neapsivilktų žydrai ar žaliai – net ir tu, nors tavo rausvi plaukai to prašyte prašosi.

– Aišku. Jau įsivaizduoju, kad ta nuolat kabanti saulė ilgainiui ima gerokai slėgti.

– Kažin, ar įsivaizduoji, – sumurmėjo ponia Ulma ir skubiai pridūrė: – Kol laukiam, gal galėčiau jums parodyti, ką sukūriau aukštajai manimi abejojančiai jūsų draugei?

– O taip! – Bonė padavė eskizų albumą.

Ponia Ulma pavartė jį, surado tinkamą puslapį. Čiupo tušinuką ir spalvotų pieštukų kaip vaikas, nekantraujantis pažaisti su mėgstamais žaislais.

– Štai, – pasakė ji, spalvotais pieštukais pridėdama tai brūkšnį, tai kreivę, laikydama albumą taip, kad merginos matytų piešinį.

– O Dieve! – nuoširdžiai nustebusi sušuko Bonė; net Elenos akys išsiplėtė.

Eskizas tikrai vaizdavo Mereditę pusiau sukeltais, pusiau paleistais plaukais, apsirengusią suknele – bet kokia! Juoda kaip juodmedis, be petnešėlių, prigludusia prie aukšto, liekno kūno, tobulai pavaizduoto piešinyje, pabrėžiančia linkius, išryškinančia krūtinę širdelės formos iškirpte. Drabužis buvo visas aptemptas, tik nuo kelių staiga smarkiai platėjo.

– Undinės suknelė, – galiausiai paaiškino ponia Ulma, patenkinta savo piešiniu. – O štai ir ji pati, – pridūrė, įėjus kelioms siuvėjoms, pagarbiai nešančioms įstabią suknelę.

Dabar merginos išvydo, kad drabužis pasiūtas iš prabangaus juodo aksomo, papuošto smulkiais blizgančiais auksiniais kvadratėliais. Primena vidurnaktį mūsiškiame pasaulyje, pamanė Elena, su tūkstančiais krintančių žvaigždžių danguje.

– Dar įsiversi šiuos didelius juodo onikso ir aukso auskarus, juodo onikso ir aukso šukomis sukelsi plaukus ir užsimausi dailias derančias apyrankes bei žiedus, Liusjeno priderintus prie šios suknelės.

Poniai Ulmai kalbant, Elena suvokė, kad per pastarąsias kelias minutes į kambarį nepastebimai įėjo Liusjenas. Nusišypsojo jam, paskui jos akį patraukė triaukštis padėklas jo rankose. Ant viršutinės padėklo plokštumos dramblio kaulo spalvos fone gulėjo dvi juodos onikso apyrankės su deimantais ir žiedas su deimantine akimi – juos išvydusi ji vos nenukeipo.

Mereditė dairėsi po kambarį lyg priremta prie sienos ir nežinanti, kaip ištrūkti. Jos akys lakstė nuo suknelės prie brangakmenių, paskui vėl prie ponios Ulmos. Ji buvo ne iš tų, kurie lengvai praranda savitvardą. Bet po akimirkos priėjo prie ponios Ulmos ir karštai ją apkabino, paskui, prisiartinusi prie Liusjeno, labai švelniai uždėjo delną jam ant dilbio. Buvo matyti, kad visiškai prarado žadą.

Bonė tyrinėjo brėžinį specialistės žvilgsniu.

– Šios apyrankės pagamintos, kad derėtų prie suknelės, tiesa? – kaip sąmokslininkė paklausė ji.

Elenos nuostabai, ponia Ulma, regis, sutriko. Paskui lėtai prabilo:

– Tiesą sakant... na, panelė Mereditė yra... vergė. Visiems vergams, išeinantiems iš namų, privalu užsisegti kokius nors simbolinius antrankius. – Ir nuleido akis į medines nublizgintas grindis; jos skruostai išraudo.

– Ponia Ulma, – ak, juk nemanot, kad mums tai rūpi?

Ponia Ulma pakėlė galvą, akys jai nušvito.

– Nerūpi?

– Na, – išdidžiai tarė Elena, – mums tai nerūpi... ėė, mat kol kas nieko negalim pakeisti.

Be abejo, tarnai nežinojo Deimono, Elenos, Mereditės ir Bonės tarpusavio santykių paslapties. Netgi ponia Ulma nesuprato, kodėl Deimonas neišlaisvina trijų merginų: „Juk kartais, tesaugo dangiškosios Sargybinės, gali kas nors atsitikti.“ Bet merginos tvirtai laikėsi savo, kad nesugadintų viso reikalo.

– Šiaip ar taip, – plepėjo Bonė, – manau, apyrankės nuostabios. Vargu ar galima rasti ką tinkamesnio prie suknelės, tiesa? – Ji taikė juvelyrui į jautrią vietą.

Liusjenas kukliai šyptelėjo, ir ponia Ulma meiliai pažvelgė į jį.

Mereditės veidas tebešvytėjo.

– Ponia Ulma, nė nežinau, kaip jums atsidėkoti. Vilkėsiu šią suknelę ir šįvakar būsiu tokia, kokia dar niekada nebuvau. Matau, sukėlėt man plaukus, nors ne visus. Aš paprastai jų taip nešukuoju, – silpnu balsu užbaigė sakinį Mereditė.

– Šįvakar tu susišukuosi taip– pakelsi juos nuo aukštos, plačios dailios kaktos. Ši suknelė išryškins nuostabius nuogų pečių ir rankų linkius. Nusikaltimas juos slėpti, nesvarbu, dieną ar naktį. O šukuosena, užuot slėpusi, atskleis egzotišką tavo veidą! – tvirtai pareiškė ponia Ulma.

Gerai, apsidžiaugė Elena. Pavyko pakeisti vergystės įvaizdžio temą.

– Tave truputį padažysim: vokus blyškiai auksiniais šešėliais, blakstienas tušu, kad išryškėtų ir pailgėtų. Lūpas vos teptelėsim auksine spalva, skruostų nedažysim – manau, kad jaunoms tai netinka. Tamsi oda tobulai papildys aistringos merginos paveikslą.

Mereditė bejėgiškai pažvelgė į Eleną.

– Aš paprastai nesidažau, – tarė ji, bet abi žinojo, kad Mereditė pralaimėjo. Ponios Ulmos vaizdinys bus įgyvendintas.

– Tai veikiau sirenos nei undinės suknelė, – entuziastingai šūkčiojo Bonė. – Bet verčiau užburkim ją, kad nemasintų vampyrų jūreivių.

Elenos nuostabai, ponia Ulma rimtai linktelėjo.

– Be abejo, mano draugė siuvėja šiandien išsiuntė šventikei visus jūsų drabužius ir papuošalus, kad suteiktų apsaugą nuo vampyrų. Neprieštaraujat? – Ji pažvelgė į Eleną, ir ši linktelėjo.

– Jei tik tai netrukdys prieiti Deimonui, – juokaudama pridūrė ji ir pajuto, kaip sustojo laikas – Mereditė ir Bonė staiga pasižiūrėjo jai į veidą, vildamosi kaip nors išsiduosiant.

Bet Elena ramių ramiausiai klausėsi tolesnių ponios Ulmos aiškinimų.

– Žinoma, apsauga negalios jūsų... šeimininkui Deimonui.

– Be abejo, – ramiai atsakė Elena.

– O dabar – ką puotoje vilkės mažoji gražuolė? – ponia Ulma kreipėsi į Bonę, ir ši išraudusi prikando lūpą. – Tau turiu kai ką nepaprasta. Net nebeprisimenu, kaip seniai troškau dirbti su šia medžiaga. Metų metus vis praslinkdavau pro ją parduotuvės vitrinoje, svajodama nusipirkti ir ką nors iš jos pasiūti. Matai?

Į priekį išėjo kitos siuvėjos, nešinos mažesne, lengvesne suknele, o ponia Ulma iškėlė eskizą. Elena išsyk susižavėjusi įsmeigė į jį akis. Medžiaga atrodė neapsakomai nuostabi ir ypač sumaniai susiūta. Audinys buvo ryškus, žaliai mėlynas kaip povo uodega, ant jo virš liemens rankomis buvo išsiuvinėtos povo uodegos akys.

Rudos Bonės akys vėl išsiplėtė.

– Čia man? – aiktelėjo ji, beveik bijodama paliesti medžiagą.

– Taip, mes sušukuosim tavo plaukus atgal, kad atrodytum rafinuota kaip tavo draugė. Nagi, pasimatuok. Manau, ji tau patiks.

Liusjenas pasišalino; Mereditė jau buvo atsargiai apvilkta undinės suknele.

Bonė laiminga nusirengė.

Paaiškėjo, kad ponia Ulma buvo teisi. Tą vakarą Bonei labai patiko jos išvaizda. Beliko užbaigti smulkmenas, pavyzdžiui, apipurkšti ją švelniais citrusinių vaisių ir rožių vandens kvepalais, pagamintais specialiai jai. Bonė stovėjo priešais milžinišką veidrodį sidabriniais rėmais. Jau po kelių minučių visos turėjo vykti į Fazinos, Sidabrinės Lakštingalos, keliamą puotą.

Bonė pasisukiojo, pagarbiai apžiūrėjo pūstą suknelę be petnešėlių. Liemuo buvo susiūtas – ar bent atrodė susiūtas – vien iš išskleistų povo plunksnų, suimtos ties juosmeniu jos pabrėžė merginos lieknumą. Žemyn nuo juosmens priekyje ir nugaroje skleidėsi kita, didesnė plunksnų vėduoklė. Nugaroje virš smaragdo spalvos šilko driekėsi nedidelis tikrų povo plunksnų šleifas. Priekyje, po didesne, atkreipta žemyn plunksnų vėduokle, iki pat apačios leidosi sidabrinių ir auksinių, stilizuotų, vilnijančių plunksnelių raštas. Apačioje suknelė buvo apkraštuota plona auksinio brokato juostele.

Tarsi to būtų negana, ponia Ulma padirbdino tikrų povo plunksnų vėduoklę su žalsva smaragdine rankena ir apačioje kabančiais tyliai skimbčiojančiais nefrito, citrino ir smaragdo karoliukais.

Ant kaklo Bonei buvo užsegtas prigludęs nefrito vėrinys, inkrustuotas smaragdais, safyrais ir lazuritais. Jai judant, ant riešų skimbčiojo po kelias žalsvo nefrito apyrankes, reiškiančias vergystę.

Bet jos žvilgsnis prie jų beveik nesustojo, apyrankėms ji nepajuto neapykantos. Tik spėliojo, kaip kirpėjai pavyks suguldyti rausvas garbanas; galiausiai jos, patamsintos iki tikrai raudonos spalvos, buvo priplotos prie galvos ir prismeigtos nefrito bei smaragdo smeigtukais. Trikampis Bonės veidelis dar niekada neatrodė toks brandus, toks kupinas patirties. Smaragdiniais akių šešėliais ir juodu tušu paryškinusi akis ponia Ulma padažė jai lūpas skaisčiai raudona spalva ir sulaužė savo pačios taisyklę – išmoningai savo rankomis teptuku šen bei ten parausvino skruostus. Dabar peršviečiama Bonės oda atrodė taip, lyg mergina nuolat raustų nuo komplimentų. Subtiliai išraižyti nefrito auskarai su auksiniais varpeliais viduje užbaigė visumą, ir Bonė pasijuto lyg senovės Rytų princesė.

– Tai tikrai stebuklas. Paprastai atrodau kaip elfas, mėginantis persirengti aistruolių vadu arba Gėlių Mergaite, – prisipažino ji, vis bučiuodama ponią Ulmą ir džiaugdamasi, kad dažai lieka ant lūpų, o ne prilimpa geradarei prie skruostų. – O šįvakar atrodysiu kaip jauna moteris.

Būtų ir toliau taip vapėjusi be paliovos, nors ponia Ulma jau vogčia braukė ašarą, bet tą akimirką įėjo Elena, ir ji aiktelėjo.

Elenos suknelė buvo baigta dar po pietų, bet Bonė tebuvo mačiusi jos eskizą. Piešinys nė iš tolo neperteikė to, kuo suknelė pavertė Eleną.

Bonė slapčia svarstė, ar tik ponia Ulma nepaliko per daug erdvės prigimtiniam Elenos grožiui, ir vylėsi, kad Elena taip pat džiaugsis savo suknele, kaip savosiomis džiaugėsi jiedvi su Meredite.

Dabar Bonė viską suprato.

– Tai vadinama deivės suknele, – įžengus Elenai, mirtinoje tyloje paaiškino ponia Ulma, ir Bonė apdujusi pamanė: jei Olimpo kalne kada nors būtų gyvenusios deivės, jos tikrai būtų norėjusios šitaip rengtis.

Viską nulėmė paprastumas. Suknelė buvo pasiūta iš pieno baltumo šilko, nuo juosmens šiek tiek klostyta (mažas, nevienodo dydžio klosteles ponia Ulma vadino raukiniais), viršutinė dalis sudaryta iš dviejų juostų, šios sudarė V raidės pavidalo iškirptę, atskleidžiančią persikų žiedų spalvos Elenos odą. Abi juostos ties pečiais buvo susegtos dviem išraižytomis sąsagomis: auksinėmis, inkrustuotomis perlamutrais ir deimantais. Nuo juosmens lengvomis šilkinėmis klostėmis krito tiesus sijonas. Jis siekė itin dailias Elenos basutes, irgi papuoštas auksu, perlais ir deimantais. Ties pečiais susegtos juostos nugaroje virto petnešėlėmis ir susikryžiavusios vėl susitiko ties klostytu juosmeniu.

Tokia paprasta suknelė, tinkamai vilkima gražios merginos, atrodė itin įspūdingai.

Elenai prie kaklo prigludęs įmantraus darbo auksinis ir perlamutrinis stilizuoto drugelio pavidalo vėrinys buvo nusagstytas daugybe deimantų, jai sujudėjus, jie pagaudavo šviesą ir kaskart sutviskėdavo įvairiaspalvėmis liepsnelėmis. Vėrinį ji užsisegė virš Stefano dovanoto pakabuko su lazuritu ir deimantu, nes griežtai atsisakė jį nusiimti. Tai neturėjo reikšmės. Drugelis visiškai uždengė vėrinį.

Ant riešų Elena mūvėjo po plačią auksinę ir perlamutrinę apyrankę, inkrustuotą deimantais – šiuos papuošalus jie buvo radę slaptame brangakmenių kambaryje; tikriausiai tai buvo priderinta prie vėrinio.

Ir viskas. Elenos plaukai buvo šukuojami, šukuojami ir dar kartą šukuojami, kol ėmė kristi žemiau pečių šilkinėmis aukso spalvos bangomis, lūpos pateptos rožių spalvos dažais. Bet veidas su tankiomis juodomis blakstienomis ir šviesesniais lenktais antakiais – šiuo metu rožinės lūpos iš susijaudinimo buvo prasiskyrusios, skruostai spindėjo – liko nedažytas. Iš po auksinių plaukų kyščiojo auskarai – deimantiniai kriokliai.

Šįvakar ji visus išves iš proto, pamanė Bonė, kone pavydžiai apžiūrinėdama drąsią suknelę ir spėliodama, kokią sensaciją Elena sukels. Iš mūsų trijų ji vilki paprasčiausiu apdaru, bet šalia jos mudvi su Meredite atsiduriame šešėlyje.

Vis dėlto Bonė dar nebuvo mačiusi tokios gražios ir tokios egzotiškos Mereditės. Nė nenumanė, kokia stulbinama jos figūra, nors Mereditė vilkėdavo dizainerių drabužius.

Bonė jai tai pasakė, bet Mereditė tik gūžtelėjo. Ji irgi turėjo vėduoklę, sulankstomą, juodai lakuotą. Išskleidė ją, paskui vėl suskleidė ir susimąsčiusi pabaksnojo sau į smakrą.

– Mes genijaus rankose, – paprastai pasakė ji. – Bet negalim užmiršti, ko, tiesą sakant, ten einam.

26

– Turim galvoti, kaip išgelbėti Stefaną, – kalbėjo Elena senojoje ponios Ulmos rūmų bibliotekoje; joje buvo įsikūręs Deimonas.

– Apie ką daugiau galėčiau galvoti? – neatitraukdamas akių nuo jos kaklo su perlamutro ir deimantų raštais paklausė Deimonas.

Pieno baltumo suknelė dar labiau išryškino liekną, glotnų Elenos kaklą, ir ji tai žinojo.

Elena atsiduso.

– Jei tik patikėtume, kad kalbi rimtai, visi lengviau atsipūstume.

– Nori pasakyti, visada būtum tokia atsipūtusi kaip dabar?

Elena mintyse subarė save. Gal Deimonas ir atrodo visiškai įsijautęs į vieną vienintelį dalyką, bet savisaugos jausmas jį verčia nuolat būti budrų ir matyti ne tik tai, ką norėtųsi matyti, bet visa, kas vyksta aplinkui.

Iš tikro ji taip jaudinosi, kad vos galėjo tverti. Kiti galėjo sau manyti, jog tokį jaudulį jai kelia nuostabi suknelė – ką gi, ši išties atrodė nuostabiai, ir Elena jautėsi nuoširdžiai dėkinga poniai Ulmai bei jos pagalbininkams už laiku užbaigtą kūrinį. Bet jaudinosi dėl to, kad šįvakar galbūt – ne, ne galbūt, o tikrai, pataisė ji save – suras pusę rakto, kuriuo galės išlaisvinti Stefaną. Įsivaizduoti jo veidą, regėti jį gyvą buvo...

Buvo siaubinga. Prisiminusi, ką per miegus kalbėjo Bonė, Elena atkišo ranką ieškodama paguodos, bet užuot įsikibusi Deimonui į parankę atsidūrė jo glėbyje.

Svarbiausia, ką Stefanas pasakys apie aną naktį motelyje su Deimonu.

Ką jis pasakytų? Ką būtų galima pasakyti?

– Aš bijau, – išgirdo ji ir akimirksnį per vėlai atpažino savo pačios balsą.

– Negalvok apie tai, – patarė Deimonas. – Nuo to viskas tik blogiau.

Bet aš melavau, pamanė Elena. Tu to net neprisimeni, o aš melavau.

– Kad ir kas ten atsitiko, pažadu būti su tavim, – švelniai ramino ją Deimonas. – Duodu žodį.

Elena juto jį alsuojant jai į plaukus.

– Ir neužmiršti rakto?

„Taip, taip, bet šiandien aš dar dorai nepavalgiau.“ Elena krūptelėjo, tada stipriau priglaudė Deimoną. Akimirką ji juto ne tik siaubingą alkį, bet ir aštrų skausmą. Jai nespėjus susigaudyti, iš kur tas skausmas, jis išnyko, o ryšys su Deimonu staiga nutrūko.

„Deimonai.“

– Ką?

„Neužsisklęsk nuo manęs.“

– Neužsisklendžiu. Tik pasakiau, ką norėjau, ir viskas. Juk žinai, kad ieškosiu rakto.

„Ačiū. – Elena pamėgino iš naujo: – Bet tu negali badauti...“

„Kas sakė, kad aš badauju?“ Telepatinis ryšys su Deimonu vėl užsimezgė, bet lyg ir nevisavertis. Jis tyčia kažką slėpė, užliejo jos jusles kuo kitu – alkiu. Elena juto tą siautulingą alkį, tarsi Deimonas būtų tigras ar vilkas, kelias dienas – ar savaites – nieko nepapjovęs.

Kambarys ėmė lėtai suktis ratu.

– Viskas... gerai, – sušnabždėjo ji, stebėdamasi, kad Deimonas, šitaip draskomas iš vidaus, dar gali stovėti ir ją laikyti. – Imk... visa... ko reikia...

Tada pajuto, kaip peiliuko aštrumo dantys nepaprastai švelniai baksnoja jai kaklą.

Elena pasidavė, ir ją užliejo pojūčiai.

Ruošdamasi Sidabrinės Lakštingalos puotai, kurioje ketino ieškoti pirmosios dvigubo lapių rakto pusės, kad galėtų išgelbėti Stefaną, Mereditė iš didžiulio kiekio informacijos, parsisiųstos internetu, perskaitė keletą tekstų – buvo susikišusi juos į krepšį. Kiek įmanydama išsamiau papasakojo Elenai ir kitiems, ką išsiaiškino. Mereditė būgštavo, ar nebus praleidusi kokios nors gyvybiškai svarbios užuominos, kokios nors itin reikalingos informacijos gijos, galinčios nulemti šio vakaro sėkmę arba žlugimą. Galinčios nulemti, ar jiems pavyks išgelbėti Stefaną, ar grįš nugalėti, palikę jį trūnyti kalėjime.

Ne, pamanė ji, stovėdama prie sidabrinio veidrodžio, bemaž bijodama žvilgtelėti į egzotišką gražuolę, kokia tapo. Ne, nevalia nė galvoti apie žlugimą. Turime laimėti, nes nuo to pareina Stefano gyvybė. Ir pasistengti, kad mūsų neužkluptų.

27

Į Sidabrinės Lakštingalos puotą Elena išsiruošė pasitikėdama savimi, mažumėlę apkvaitusi. Bet kai visi keturi atvyko neštuvais – Deimonas su Elena, Mereditė su Bone (poniai Ulmai, kol nėščia, gydytojas uždraudė vaikščioti į pobūvius) – į gerbiamosios ponios Fazinos rūmus, ją apėmė kažkas panašaus į siaubą.

Ponia Fazina gyveno išties pasakiškuose rūmuose. Čia į dangų šovė minaretai ir bokšteliai, tikriausiai nudažyti žydrai ir gausiai paauksuoti, bet saulėlydžio šviesoje tarsi alyviniai, pažiūrėti vos ne lengvesni už orą. Saulės šviesą papildė deglai, uždegti abipus neštuvams skirto keliuko, vedančio į kalvą. Į juos buvo įberta tam tikros cheminės medžiagos – arba pasitelkti kokie nors burtai, – todėl liepsna keitė spalvą iš auksinės į raudoną, violetinę, mėlyną, žalią, sidabrinę, ir visos jos atrodė tikros. Elenai net kvapą užgniaužė – tai buvo vienintelis nenurausvintas dalykas šiame pasaulyje. Deimonas atsinešė butelį Juodosios magijos ir jautėsi labai pakiliai.

Neštuvams sustojus kalvos viršuje, Deimonas su Elena buvo išlaipinti ir palydėti koridoriumi, į kurį beveik neprasiskverbė saulės šviesa. Palubėje švietė lengvi popieriniai žibintai – kai kurie didesni net už neštuvus, iš kurių juodu buvo ką tik išlipę. Ryškios spalvos ir fantastiški pavidalai didingiems, net mažumėlę baugiems rūmams teikė šventiškumo ir žaismingumo.

Jie praėjo pro apšviestus fontanus, kai kuriuose buvo įtaisytos staigmenos, pavyzdžiui, vorelė stebuklingų varlių, šokinėjančių nuo vieno lelijos lapo ant kito: tekšt, tekšt, tekšt, tarsi lytų ant stogo, arba milžiniška paauksuota gyvatė, besiranganti tarp medžių lankytojams virš galvų, nusileidžianti ant žemės ir vėl užšliaužianti.

Vienoje vietoje žemė buvo peršviečiama, po ja plaukiojo įvairiausių stebuklingų žuvų būriai, nardė rykliai, unguriai ir delfinai, o tamsiai mėlynose gelmėse dunksojo didžiulis banginis. Elena ir Bonė kuo greičiau perlėkė šį kelio ruožą.

Buvo matyti, kad dvaro šeimininkė gali sau leisti tokius stebuklus, kokių tik širdis geidžia, o visų labiausiai ji mėgo muziką, nes kiekvienoje aikštelėje grojo prašmatniai – kartais ir keistai – apsirengę orkestro muzikantai, kai kur auksiniuose narvuose, kabančiuose gal septynis metrus virš žemės, dainavo garsūs solistai.

Muzika... visur muzika ir šviesos...

Elena, sužavėta reginių, garsų ir nuostabių kvapų, sklindančių nuo plačių gėlių lysvių ir nuo svečių, vyrų bei moterų, vis dėlto juto ir nedidelę baimę, tarsi akmenuką pilve. Išeidama iš ponios Ulmos namų manė, kad jos suknelė ir deimantai labai prašmatnūs, bet dabar, atvykusi pas ponią Faziną... Čia buvo per daug kambarių, per daug žmonių, apsirengusių taip pat pasakiškai ir žaviai kaip ji su savo draugėmis „asmeninėmis padėjėjomis“. Elena būgštavo, kad... na, kad ir šalia anos moters, tviskančios brangakmeniais nuo trijų aukštų deimantinės ir smaragdinės diademos iki dailių deimantais nusagstytų batelių, ji pati su savo nepapuoštais plaukais tokiame didingame renginyje atrodo neskoningai arba juokingai.

„Žinai, kiek jai metų?“ Elena vos nekrūptelėjo, išgirdusi Deimono balsą savo galvoje. „Kam? – paklausė stengdamasi nuslėpti pavydą – ir nerimą – savo minčių balse. – Ar aš taip garsiai siunčiu mintis?“ – pridūrė išsigandusi.

„Ne taip jau garsiai, bet nepakenktų ir pritilti. Be to, puikiai supranti, apie ką šnekam – apie tą žirafą, į kurią spoksai, – atsakė Deimonas. – Jei nori žinoti, ji kokiais pora šimtų metų vyresnė už mane, o bando atrodyti maždaug trisdešimties, taigi dešimčia metų jaunesnė nei prieš tapdama vampyre.“

Elena sumirksėjo.

„Ką nori tuo pasakyti?“

„Sutelk Galią į ausis, – pasiūlė Deimonas. – Ir nebesijaudink!“

Elena klusniai nukreipė Galios srautą ten link, kur, jos manymu, buvo ausų būgneliai, ir staiga išgirdo aplinkinių pokalbius.

„...ak taip, toji balta deivė. Ji dar vaikas, bet kokios figūros...“

„...taip, ana auksaplaukė. Ji nuostabi, ką?“

„...ak, dėl Hado, tik pažiūrėkit į tą merginą...“

„...matot princą ir princesę štai ten? Kažin, brangioji, ar jos keičiasi tarpusavyje... ar... ar... tai daro keturiese?“

Elena išgirdo dar daugiau, nei paprastai girdėdavo pobūviuose. Ji ėmė labiau pasitikėti savimi. O kai išdrįso apžvelgti prabangiai apsirengusią minią, ją staiga užliejo meilė ir pagarba poniai Ulmai, vos per savaitę sukūrusiai ir pasiūdinusiai tris nuostabiausias sukneles.

„Ji geniali, – rimtai pareiškė Deimonui Elena, juk per minčių ryšį jis supras, ką turi omeny. – Pažvelk, aplink Mereditę jau spiečiasi būrys. Ir... ir...“

„Ir elgiasi visai ne kaip Mereditė“, – užbaigė mintį Deimonas; regis, jam buvo bent kiek nejauku.

Bet toji jautėsi kaip žuvis vandenyje. Stovėjo taip pakreipusi galvą, kad gerbėjai matytų klasikinį jos profilį, tik tai toli gražu nebuvo rimtos, šaltakraujės Mereditės Sulez profilis. Čia stovėjo aistringa, egzotiška mergina, galinti sudainuoti habanerą iš „Karmen“. Išskleidusi vėduoklę ji grakščiai, lėtai vėdavosi. Švelnioje, šiltoje salės šviesoje nuogi jos pečiai ir rankos blizgėjo lyg perlai virš juodos aksominės suknelės, čia, pokylyje, dar paslaptingesnės ir labiau pribloškiančios nei namie. Tiesą sakant, vieną gerbėją ji jau buvo pribloškusi, ir šis klūpojo priešais ją su raudona rože rankoje; vaikinas taip skubėjo traukti ją iš puokštės, kad įsidūrė į nykštį, ir ėmė varvėti kraujas. Mereditė to, regis, nepastebėjo. Elena su Deimonu neliko abejingi šviesiaplaukiam ir nepaprastai gražiam jaunuoliui. Jai jo pagailo, o Deimonas... pajuto alkį.

„Rodos, ji tikrai išlindo iš savo kiauto“, – pareiškė Deimonas.

„Kur ten, Mereditė niekada neišlenda, – atsakė Elena. – Ji tik vaidina. Bet šįvakar, manau, viską daro suknelės. Mereditė apsirengusi kaip sirena, todėl ir vaidina aistringą. Bonė vilki povo apdarą ir... pažiūrėk.“

Ji mostelėjo galva į koridorių, vedantį tiesiai į didžiulę salę. Pasipuošusią iš pažiūros tikromis povų plunksnomis Bonę irgi sekiojo gerbėjų minia. Kiekvienas jos judesys atrodė lengvas tarsi paukštelio, ant mažų, apvalainų rankelių skimbčiojo nefrito apyrankės, jai krestelėjus galvą, sudzingsėdavo auskarai, o auksinėmis basutėmis apautos kojos tarytum mirgėjo povo uodegos fone.

– Keista, – sumurmėjo Elena, juodviem priėjus didžiąją salę. Čia visi garsai buvo prislopinti, todėl ji girdėjo tikrąjį Deimono balsą. – Tik dabar supratau, kad ponia Ulma mūsų sukneles sukūrė pagal skirtingus gyvūnų pasaulio lygmenis.

– Hm?

Deimonas vėl dirstelėjo jai į kaklą. Bet, laimė, tą akimirką priėjo gražus vyras, apsirengęs oficialiais Žemės drabužiais: smokingu, plačia juosta ir panašiai, nešinas Juodąja magija didelėse sidabrinėse taurėse. Deimonas savąją ištuštino vienu mauku ir iš grakščiai nusilenkusio padavėjo paėmė kitą. Paskui juodu su Elena susėdo užpakalinės eilės krašte, nors šeimininkė tai galėjo palaikyti nemandagumu. Jiems reikėjo laisvai judėti.

– Na, Mereditė – undinė, tai aukščiausioji pakopa, ji ir elgiasi kaip sirena. Bonė – paukštis, antroji pakopa, ir ji išties viską daro kaip paukštis: juokiasi žiūrėdama, kaip maivosi visi tie vaikinai. O aš – drugelis, todėl šįvakar, manau, turėčiau būti lengvabūdiška kaip peteliškė. Tikiuosi, tu būsi šalia.

– Kaip... miela, – vangiai ištarė Deimonas. – Bet kodėl gi manai, kad turėtum būti drugelis?

– Dėl papuošalo, kvailiuk, – atsakė Elena, perlamutrine, auksine ir deimantine vėduokle švelniai pabarbendama jam per kaktą. Paskui išskleidė ją ir parodė meistriškai nupieštą tą patį raštą kaip jos vėrinio, papuoštą mažyčiais deimantų taškeliais, auksu ir perlamutru ten, kur netrukdo klostės. – Matai? Drugelis, – visai patenkinta savo įvaizdžiu tarė ji.

Deimonas apibraukė jos vėrinį ilgu, plonu pirštu, tokiu panašiu į Stefano, kad Elenai net kvapą užgniaužė. Sustojo ties šešiais stilizuotais brūkšneliais drugeliui virš galvos.

– Nuo kada drugeliai turi plaukus? – Jo pirštas pajudėjo prie dviejų gulsčių linijų jiems tarp sparnų. – Ir rankas?

– Čia kojos, – linksmai atsakė jam Elena. – Koks padaras su rankomis, kojomis ir galva turi šešis plaukus bei sparnus?

– Įkaušęs vampyras, – spėjo balsas virš jų; Elena pakėlė galvą ir apstulbo išvydusi Seidžą. – Galėčiau atsisėsti prie tavęs? – pasiteiravo jis. – Nesugebėjau įsigyti marškinių, bet fėja krikštamotė išbūrė man liemenę.

Elena juokdamasi pasislinko per vieną kėdę, kad Seidžas galėtų atsisėsti šalia Deimono. Atrodė kur kas švaresnis, nei Elena matydavo besidarbuojantį namuose, tik plaukai vis dar ilgi, garbanos išsidraikiusios. Bet Elena pastebėjo, kad fėja krikštamotė buvo iškvepinusi jį kedrais ir sandalmedžiu, apvilkusi Dolce & Gabbana džinsais bei liemene. Jis atrodė... magnifique. Ištikimųjų gyvūnų nebuvo matyti nė ženklo.

– Maniau, neateisi, – tarė jam Elena.

– Ir tu taip šneki? Pasipuošusi dangišku baltumu ir auksu? Juk paminėjai puotą; tavo noras man – įsakymas.

Elena sukikeno. Be abejo, šįvakar visi su ja elgėsi kitaip. Dėl suknelės. Seidžas, kažką sumurmėjęs apie savo snaudžiantį heteroseksualumą, prisiekė, kad ant jos vėrinio ir vėduoklės pavaizduotas feniksas. Itin mandagus demonas rausvai violetine oda ir mažais, baltais raitytais ragais, sėdintis jai iš dešinės, pagarbiai pareiškė, kad ši būtybė jam primenanti deivę Ištar, regis, prieš kelis tūkstantmečius išvijusią jį į Tamsos Matmenį už tai, kad gundė žmones tinginiauti. Elena įsidėjo į galvą, kad reikia paklausti Mereditės, ar tai reiškia medžioti tinginius, – kiek jai žinoma, tokius laukinius ne per judriausius gyvūnus, – ar ką kita.

Tada prisiminė, kad ponia Ulma jos apdarą pavadino deivės suknele. Tokią suknelę išties gali dėvėti tik būdama labai jauna ir beveik tobula, nes po ja niekaip neįsprausi korseto, nėra ir klosčių, slepiančių ne itin dailias vietas. Po suknele buvo tik jaunas, stiprus pačios Elenos kūnas ir plonyčiai, švelnūs kūno spalvos nėriniuoti apatiniai. Ak, dar ir jazminų kvepalai.

Vadinasi, jaučiuosi kaip deivė, pamanė ji ir padėkojo demonui – šis atsistojo ir nusilenkė. Žmonės sėdosi ir laukė pirmojo Sidabrinės Lakštingalos pasirodymo. Elena turėjo pripažinti trokštanti išvysti ponią Faziną, be to, bėgti į tualetą buvo per anksti – Elena jau pastebėjo prie visų durų stovint sargybinius.

Tarp dideliu ratu sustatytų kėdžių ant pakylos stovėjo dvi arfos. Staiga visi atsistojo ir ėmė ploti. Elena nebūtų nieko pamačiusi, jei ponia Fazina nebūtų nusprendusi žengti taku palei jųdviejų su Deimonu vietas. Ji stabtelėjo prie pat Seidžo, padėkojo už sveikinimo šūksnius, ir Elena spėjo ją apžiūrėti.

Fazina buvo miela jauna moteris, Elenos nuostabai, ne vyresnė nei dvidešimties ir beveik tokia pat smulki kaip Bonė. Ši miniatiūrinė būtybė, regis, labai rimtai vertino savo pravardę: buvo nuo galvos iki kojų įsisupusi į sidabrinį tinklą. Plaukai taip pat blizgėjo sidabru, priekyje buvo aukštai sukelti, nugaroje – labai trumpi. Šleifas prisegtas prie pečių tik dviem paprastomis sąsagomis. Poniai Fazinai judant, jis pleveno iš paskos, panašus veikiau į mėnulio spindulį nei į tikrą audinį. Taip ji priėjo vidurinę pakylą, užlipo ant jos, apėjo aplink aukštą niekuo nepridengtą arfą, tada prisegtoji apsiausto dalis lėtai nupleveno ant žemės ir apjuosė ją puslankiu.

Pasigirdo stebuklingas Sidabrinės Lakštingalos balsas. Ji pradėjo groti didžiąja arfa; palyginti su mažu arfininkės kūnu, ši atrodė dar aukštesnė. Instrumentas po jos pirštais dainavo, stūgavo kaip vėjas, skambėjo muzika, glissando besileidžianti tarsi iš dangaus. Per pirmąją dainą Elena verkė, nors buvo dainuojama nesuprantama kalba. Daina buvo tokia švelni ir verianti širdį, kad Elena prisiminė Stefaną, laikus, kai juodu buvo kartu, bendraudavo tik švelniausiais žodžiais ir prisilietimais...

Bet pats įspūdingiausias ponios Fazinos instrumentas buvo balsas. Jai panorėjus, smulkus kūnelis išleisdavo neįtikimai stiprų garsą. Jai vieną po kitos traukiant graudžias minorines dainas, Elena juto šiurpstant odą ir drebant kojas. Melodijai pripildžius širdį, juto galinti bet kurią akimirką pulti ant kelių.

Kažkam priėjus už nugaros ir palietus, Elena, per greitai sugrąžinta iš muzikos nuausto svajonių pasaulio, smarkiai krūptelėjo. Bet tai tebuvo Mereditė – nepaisydama savo žavėjimosi muzika ji pateikė būreliui itin praktišką pasiūlymą.

– Noriu pasakyti, gal jau pradėkim, kol visi klausosi? – sušnabždėjo ji. – Netgi sargybiniai atsipalaidavę. Sutarėm po du, taip?

Elena linktelėjo.

– Apsižvalgysim po namus. Gal pavyks ką nors surasti net per tą valandą, kol visi čia klausysis. Seidžai, gal galėtum palaikyti telepatinį ryšį tarp abiejų grupių?

– Man būtų garbė, Madame.

Visi penki patraukė į Sidabrinės Lakštingalos rūmus.

28

Jie praėjo pro pat verkiančius durų sargus. Bet netrukus pamatė, kad, beveik visiems klausantis ponios Fazinos, vis dėlto kiekviename viešame rūmų kambaryje laukia po juodai vilkintį, baltomis pirštinėmis mūvintį tvarkdarį, pasirengusį teikti informaciją ir budriai saugoti ponios nuosavybę.

Pirmasis vilčių suteikęs kambarys buvo ponios Fazinos arfų salė, patalpa, kurioje buvo parodai išstatytos arfos: nuo senovinių, panašių į lanką vienstygių instrumentų – tokiais, be abejo, kadaise grojo urviniai žmonės – iki aukštų paauksuotų orkestro arfų, kaip ta, kuria dabar skambino Fazina. Muzika aidėjo visuose rūmuose. Magija, vėl pamanė Elena. Regis, čia ja naudojamasi vietoj aukštųjų technologijų.

– Kiekvienos rūšies arfos derinamos skirtingais raktais, – apžvelgdama salę sušnabždėjo Mereditė. Palei dvi sienas iki pat salės galo rikiavosi arfos. – Vienas raktų galėtų būti tas.

– Bet kaip mums jį atpažinti? – Bonė lėtai vėdavosi povo plunksnų vėduokle. – Kuo arfos raktas skiriasi nuo lapių rakto?

– Nenumanau. Ir niekada negirdėjau, kad raktai būtų laikomi arfose. Kaskart pajudinus arfą jie barškėtų garsiadėžėje, – paaiškino Mereditė.

Elena prikando lūpą. Toks paprastas, pagrįstas klausimas! Ji turėtų jaustis sunerimusi, turėtų svarstyti, kaip tokioje erdvioje patalpoje rasti mažytę rakto puselę. Juolab kad jų gauta nuoroda – raktas esąs Sidabrinės Lakštingalos instrumente – staiga pasirodė juokinga.

– Nemanau, – linksmai čiauškėjo Bonė, – kad instrumentas yra jos balsas ir kad mes turim grūsti ranką jai į gerklę...

Elena žvilgtelėjo į Mereditę, ši užvertė galvą į dangų – ar kas ten plytėjo virš šio bjauraus matmens.

– Žinau, – pasakė Mereditė. – Paukščiagalviams daugiau gerti nevalia. Gali būti, kad per puotą bus dalijamos dovanos: sidabrinės švilpynės ar kitokie instrumentai – supranti, taip daroma visuose dideliuose pokyliuose.

– Kaip jie būtų galėję, – kruopščiai nutaisęs bejausmį balsą paklausė Deimonas, – prieš kelias savaites įkišti raktą į pobūvio dovaną ir dar tikėtis po šventės jį atgauti? Tuomet Misao būtų galėjusi pasakyti Elenai, kad raktą tiesiog išmetė.

– Gal, – vėl prakalbo Mereditė, – jie net nenori atgauti tų raktų. O Misao užsigeidė, kad mes apieškotume visą laužą šioje puotoje ir kituose Fazinos keliamuose pobūviuose. Manau, kad mūsų šeimininkė dažnai kviečiama groti ir per kitų rengiamas šventes.

Elena negalėjo pakęsti barnių, nors pati buvo barimosi čempionė. Bet šiąnakt ji virto deive. Viskas įmanoma. Jei tik ji prisimintų...

Kažkas kirto į smegenis lyg baltas žaibas. Akimirksnį – vos vieną akimirksnį – ji vėl kovėsi su Misao. Lapės pavidalo priešininkė kandžiojosi ir draskėsi, o atsakydama į Elenos klausimą suurzgė: „Lyg suprastum mano atsakymus. Jei pasakyčiau, kad vienas yra Sidabrinės Lakštingalos instrumente, ar tau tai ką nors reikštų?“

Taip. Tokie buvo Misao ištarti žodžiai, lygiai tokie. Elena išgirdo savo pačios balsą, aiškiai kartojantį žodžius.

Tada pajuto žaibą pakylant iš savo galvos ir skliautu pereinant į kitą, esančią netoliese. Elenos akys išsprogo iš nuostabos – Bonė prabilo tuo vienodu, be jokios išraiškos balsu, kokiu visada pranašaudavo.

– Abi lapių rakto pusės panašios į lapę: dvi ausys, dvi akys ir snukis. Jos auksinės, padengtos brangakmeniais; akys žalios. Jūsų ieškomas raktas tikrai paslėptas Sidabrinės Lakštingalos instrumente.

– Bone! – kreipėsi Elena.

Matė, kad draugės keliai dreba, akių obuoliai juda. Jai atsimerkus, Elena stebėjo, kaip tuščias žvilgsnis tampa sutrikęs.

– Kas dedasi? – dairydamasi ir matydama, kad visi žiūri į ją, paklausė Bonė. – Kas... kas čia vyksta?

– Tu mums pasakei, kaip atrodo lapių raktai! – nejučia šūktelėjo Elena – tai buvo beveik džiaugsmo šūksnis.

Dabar, žinodami, ko ieško, jie galės išlaisvinti Stefaną; jie būtinai jį išlaisvins. Niekas nebesulaikys Elenos. Bonė šią užduotį padarė įmanomą.

Jai virpant iš džiaugsmo dėl sėkmingos pranašystės, Mereditė ramiai, kaip buvo įpratusi, rūpinosi pranaše. Tyliai pasakė:

– Man regis, ji tuoj nualps. Gal galėtumėt...

Nereikėjo nė prašyti, vampyrai Deimonas su Seidžu sugriebė ir prilaikė Bonę iš abiejų pusių. Deimonas nustebęs spoksojo į miniatiūrinę merginą.

– Ačiū, Meredite. – Bonė mirkčiodama atsiduso. – Tikiuosi, nenualpsiu, – pridūrė ir pro blakstienas pažvelgė į Deimoną. – Bet neprošal griebtis atsargumo.

Deimonas linktelėjo ir rimtai žiūrėdamas suėmė ją tvirčiau. Seidžas pasigręžė į šoną, lyg kas būtų įstrigę gerklėje.

– Ką aš sakiau? Neprisimenu!

Elenai iškilmingai pakartojus Bonės žodžius, Mereditė kaip visada blaiviai paklausė:

– Bone, ar tikrai taip? Tu įsitikinusi?

– Aš įsitikinusi. Tai tiesa, – nukirto Elena. Ji išties būtų galėjusi galvą dėti. Deivė Ištar ir Bonė jai atskleidė praeitį ir parodė raktą.

– Gerai. Tai gal Bonė su Seidžu imtųsi šio kambario, du iš mūsų galėtume atitraukti tvarkdario dėmesį, o trečiasis ieškotų rakto arfose? – pasiūlė Mereditė.

– Puiku. Taip ir padarykim! – pritarė Elena.

Įgyvendinti Mereditės planą pasirodė ne taip lengva. Netgi kambaryje esant dviem jaunoms nuostabioms merginoms ir vienam atletiškam vaikinui, tvarkdarys vis vaikščiojo ratais ir kartais prieidavo prie to, kuris apžiūrinėjo ar lietė arfą.

Žinoma, liesti rankomis buvo griežtai draudžiama. Nuo to arfos išsiderindavo, jas galėjai lengvai sugadinti, juolab kad norint tvirtai įsitikinti, jog arfos garsiadėžėje nėra mažyčio auksinio raktelio, reikėjo stipriai ją papurtyti ir pasiklausyti, ar nebarška.

Dar blogiau buvo tai, kad kiekviena arfa stovėjo savo nišoje, apšviesta įspūdingų šviesų, už jų kabojo ryškiaspalviai piešiniai (daugiausia Fazinos, grojančios ta arfa). Nišos buvo užtvertos paprasta raudona pliušine virve, aiškiau už ženklą bylojančia: „Nesiartink.“

Galiausiai Bonė, Mereditė ir Seidžas griebėsi paskutinės išeities: Seidžas paveikdavo tvarkdarį taip, kad šis visiškai nejudėtų – tai galėjo trukti tik kelias minutes, antraip tvarkdarys būtų pastebėjęs pertrūkius ponios Fazinos programoje – tada, jam stypsant kaip vaškinei figūrai, jie visi karštligiškai naršydavo arfas.

Tuo metu Deimonas su Elena klajojo po rūmus dairydamiesi po kambarius, į kuriuos svečiams įeiti buvo draudžiama. Jei ten nieko nerastų, vėliau apieškotų kitas patalpas, į kurias patekti lengviau.

Tai buvo pavojingas darbas – įsėlinti į užtamsintus, užtvertus, dažnai ir užrakintus tuščius kambarius, o paskui iš jų išsprukti. Jis keistai jaudino Eleną. Ši suprato, kad baimė ir aistra susijusios glaudžiau, nei manė. Bent jau taip jai išeidavo su Deimonu.

Elena negalėjo nepastebėti smulkmenų ir jomis nesižavėti. Rodos, Deimonas gebėjo vienu paprastu įrankiu atrakinti bet kurią spyną. Jis išsitraukdavo tą daiktelį iš juodosios striukės kišenės, kaip kiti išsitraukia tušinuką, mikliai atrakindavo ir vėl užrakindavo juo duris. Ji žinojo, kad jis išmoko taupių judesių gyvendamas maždaug penkis šimtus metų.

Be to, niekas negalėjo užginčyti, kad Deimonas bet kokioje padėtyje geba išsaugoti blaivų protą, todėl juodu sudarė puikią porą: ji žingsniavo kaip deivė, nepavaldi mirtingųjų taisyklėms. Įspūdį dar labiau stiprino gąsdinantys pavidalai: tai, kas atrodydavo kaip dunksantis sargybinis, pasirodo, būdavo žaislinis meškiukas, aukšta spintelė ar kas nors panašaus į žmogaus mumiją – Deimonas jai neleido įsižiūrėti. Jo paties niekas netrikdė.

Jei tik galėčiau sutelkti daugiau Galios į akis, pamanė Elena, ir iškart viskas prašviesėjo. Galia jai pakluso!

Dieve! Turėsiu šią suknelę vilkėti visą gyvenimą: su ja jaučiuosi tokia... galinga. Tokia... drąsi. Vilkėsiu ją koledže, jei tik į jį įstosiu, kad padaryčiau įspūdį dėstytojams; vilkėsiu per mudviejų su Stefanu vestuves – kad žmonės suprastų, jog nesu pasileidėlė; ir paplūdimyje, kad vaikinai turėtų į ką paspoksoti...

Ji nuslopino kikenimą ir nustebusi pamatė, kad Deimonas į ją dirsčioja pašaipiai ir priekaištaujamai. Žinoma, jo dėmesys buvo sutelktas į Eleną taip pat stipriai kaip ir jos į Deimoną. Be abejo, buvo šioks toks skirtumas, nes, jo akimis, Elena ant kaklo nešiojo pasikabinusi didelę etiketę su užrašu Braškių džemas. Ir jis vėl buvo alkanas. Labai alkanas.

„Kitą kartą pasirūpinsiu, kad prieš išeidamas deramai pavalgytum“, – mintimis pažadėjo jam Elena.

„Prieš planuodami kitą kartą pasirūpinkime, kad pasisektų šis“, – atkirto jis, ir vietoj 250 vatų šypsenos veide šmėkštelėjo tik mažytė kaip jonvabalis užuomina.

Be abejo, šypsena buvo atmiešta pašaipa ir pergalės džiaugsmu – šiuos jausmus Deimonas nuolat nešiojosi širdyje. Elena prisiekė sau, kad nesvarbu, kiek jis juoktųsi, kiek maldautų, grasintų ar meilikautų, šįvakar ji neduos jam nė gurkšnelio. Gali užšokti ir ant kitos džemo puodynės, pamanė sau.

Galiausiai švelni muzika nutilo, ir Elena su Deimonu nulėkė į arfų salę susitikti su Bone, Meredite ir Seidžu. Elena jau iš Bonės stovėsenos būtų atspėjusi, kokios naujienos, net jei nebūtų to supratusi iš Seidžo tylos. Naujienos pasirodė esančios dar prastesnės, nei Elena įsivaizdavo: jie trys ne tik nieko nerado Arfų salėje, bet ir galiausiai iškamantinėjo Seidžo paveiktą, negalintį pajudėti tvarkdarį.

– Spėkit, ką jis mums išklojo? – paklausė Bonė, ir, niekam nedrįsus prasižioti, pati atsakė: – Tos arfos valomos ir derinamos kiekvieną mielą dieną. Fazina tam turi visą kariuomenę tarnų. Ir apie bet ką, kam ne vieta arfoje, būtų išsyk pranešta. Bet nebuvo gauta jokio pranešimo! Rakto ten tiesiog nėra!

Elena pasijuto tarsi mažėjanti ir iš visagalės deivės virstanti sutrikusiu žmogumi.

– Bijojau, kad taip ir bus, – dūsaudama prisipažino ji. – Kitaip viskas būtų pernelyg paprasta. Gerai – B planas. Jūs įsimaišot tarp puotos svečių ir pabandot pasidairyti po visus atvirus kambarius. Pasistenkit sužavėti kokį nors Fazinos muzikantą ir ką nors iš jo išpešti. Paklauskit, ar pastaruoju metu čia nesilankė Misao su Šiničiu. Mudu su Deimonu toliau ieškosime uždarytuose kambariuose.

– Tai labai pavojinga, – raukydamasi tarė Mereditė. – Baisu net pagalvoti, kokios bausmės sulauksit, jei būsit užklupti.

– O man baisu pagalvoti, kokios bausmės sulauks Stefanas, jei mes šįvakar nerasim rakto, – trumpai atšovė Elena ir apsisukusi ant kulno išėjo.

Deimonas nusekė įkandin. Jie naršė po begalę tamsių patalpų nė nežinodami, ar ieško arfos, ar ko kito. Pirmiausia Deimonas patikrindavo, ar kambaryje nėra alsuojančio kūno (žinoma, sargybą galėjo eiti ir vampyras, tada jau nieko nepadarysi), paskui atrakindavo spyną. Viskas ėjosi kaip sviestu patepta, kol jie atsidūrė kambaryje, esančiame ilgo į vakarus vedančio koridoriaus gale – Elena jautėsi rūmuose jau seniai pasiklydusi, bet dėl vakarų nebūtų apsirikusi, mat toje pusėje kabojo išpurtusi saulė.

Deimonas atrakino spyną, ir Elena žvaliai žengė vidun. Apieškojo kambarį, kuriame, deja, tebuvo paveikslas sidabriniais rėmeliais, vaizduojantis arfą – ne toks storas, kad jame tilptų lapių rakto pusė. Vis dėlto Elena Deimono visrakčiu kruopščiai atsuko nugarėlę.

Kabindami paveikslą atgal ant sienos, abu išgirdo bumbtelėjimą. Elena susigūžusi meldėsi, kad nė vienas juodašvarkių saugos darbuotojų, slampinėjančių po rūmus, nebūtų atkreipęs į jį dėmesio.

Deimonas skubiai delnu uždengė jai burną ir užgesino dujinę lempą.

Bet dabar abu išgirdo... koridoriumi artėjant žingsnius. Kažkas nepraleido bumbtelėjimo pro ausis. Žingsniai sustojo už durų, aiškiai pasigirdo taktiškas vyresniojo tarno kosčiojimas.

Elena staigiai atsigręžė, akimirką jai atrodė, kad tuoj išdygs Atpirkimo sparnai. Dar truputėlis adrenalino, ir saugos darbuotojas būtų šliaužiojęs keliais, kūkčiojęs ir atgailavęs už gyvenime padarytą blogį. Elena su Deimonu būtų pabėgę...

Bet Deimonas sugalvojo ką kita, ir išsigandusi Elena nesipriešino.

Po akimirkos tyliai atidaręs duris tarnas išvydo taip stipriai apsikabinusią porelę, kad, regis, net nepastebinčią įsibrovėlio. Elena juste juto jo pasipiktinimą. Svečių porelės troškimas slapčia pasiglėbesčiuoti viename ponios Fazinos svečiams skirtų kambarių būtų buvęs visiškai suprantamas, bet čia juk buvo asmeninės patalpos. Tarnui uždegus šviesą, Elena dirstelėjo į jį akies kampučiu. Jos antgamtinės juslės buvo ganėtinai atviros, kad sugautų jo mintis. Patyrusiu, bet nuobodžiaujančiu žvilgsniu tarnas apžvelgė kambaryje esančias vertybes. Nuostabi miniatiūrinė vazelė su vijoklinėmis rožėmis, apipintomis rubinais ir smaragdais inkrustuotais vynuogienojais; stebuklingai išsilaikiusi penkių tūkstantmečių senumo medinė šumerų lyra; dvi vientiso aukso piestu stojančių slibinų pavidalo žvakidės; egiptiečių laidojimo kaukė su tamsiomis pailgomis akiduobėmis, regis, žiūrinčiomis ryškiai išdažytame veide... viskas vietoj. Nors neatrodė, kad ponia būtų čia laikiusi ką nors itin vertinga, vis dėlto tvarkdarys pareiškė Deimonui:

– Šis kambarys neskirtas svečiams.

Deimonas tik dar stipriau prisiglaudė Eleną.

Taip, jis, regis, labai stengėsi gerai suvaidinti prieš tvarkdarį... Bet ar tik jie... to jau nebuvo darę? Elenos mintys pakriko. Blogiausia būtų... visų blogiausia būtų... būtų... praleisti galimybę... surasti lapių raktą. Elena pradėjo trauktis nuo jo, paskui suprato, kad nevalia.

Jai negalima taip elgtis. Juk ji nuosavybė, brangi nuosavybė, kurią reikia saugoti, puošti kaip šįvakar, o šiaip Deimonas su ja gali elgtis kaip panorėjęs. Kitų akyse ji privalo paklusti šeimininko norams.

Vis dėlto jis persistengė... davė sau daugiau laisvės nei kitados būdamas su ja, nors, ironiškai pamanė ji, to nežinojo. Jis glostė jai odą, nepridengtą dramblio kaulo spalvos deivės suknele, rankas, nugarą, netgi plaukus. Deimonas žinojo, kaip jai tai patinka, žinojo, kad ji kažkaip geba jausti, kai laikai jos plaukus ir švelniai glostai ar gniauži saujoje jų galiukus.

„Deimonai! – Ji griebėsi paskutinės priemonės: maldavimo. – Deimonai, jei mus sulaikys ar kaip nors kitaip sutrukdys šįvakar surasti raktą – kada pasitaikys kita proga?.. – Leido jam pajusti savo neviltį, kaltę, netgi klastingą troškimą viską užmiršti ir sulig kiekviena minute leistis vis toliau nešamai šios jo sukurtos aistros bangos. – Deimonai, jei nori... aš tai ištarsiu. Aš... maldauju tavęs.“ Elena pajuto perštint ašarotas akis.

„Neverk.“ Išgirdusi Deimono minčių balsą ji pajuto dėkingumą. Bet tasai balsas buvo keistokas. Negalėjo toks būti iš bado – juk Deimonas gėrė ne seniau kaip prieš dvi valandas. Ir ne sukeltas aistros, ji tai būtų aiškiai girdėjusi ir jautusi. Vis dėlto jo minčių balsas atrodė toks įsitempęs nuo pastangų susitvardyti, kad tai net gąsdino. Be to, ji žinojo, kad Deimonas jaučia jos baimę, tik nesuka sau dėl to galvos. Nieko neaiškina. Ir ji pati nieko negali išsiaiškinti, nes visos jo mintys užtvertos santūrumo skydu.

Jausmas, kurį ji užčiuopė pro plieninę jo savitvardą, labiausiai panėšėjo į skausmą. Vos pakeliamą skausmą.

Bet iš kur tai? – bejėgiškai spėliojo Elena. Kas jam tokį skausmą sukėlė?

Ji negalėjo gaišti laiko ir aiškintis, kas atsitiko Deimonui. Sutelkė savo Galią į ausis ir prieš įeidama įsiklausė, kas yra už durų.

Elenai taip besiklausant, galvoje staiga sukirbėjo mintis, ir ji sustabdė Deimoną juodame kaip degutas koridoriuje, kad pabandytų paaiškinti, kurio kambario reikia ieškoti. To, kas šiais laikais vadinama namų biuru.

Deimonas, pažįstantis didelių rūmų architektūrą, vos po kelių suklydimų nuvedė ją į kambarį, neabejotinai ponios kabinetą. Elena aštriomis kaip Deimono akimis ėmė dairytis žvakės šviesoje.

Kol apieškojo įstabų stalą su slaptais stalčiukais, nieko nerado ir spėjo netekti vilties, jis saugojo koridorių.

– Kažką girdžiu, – tarė jis. – Pats metas dingti.

Bet Elena vis dar dairėsi. Akimis bėgiodama po kambarį pastebėjo mažą rašomąjį staliuką su senamadiška kėde ir įvairiausiais senoviniais bei šiuolaikiniais rašikliais, besipuikuojančiais stoveliuose.

– Eime, kol kas nors nepasirodė, – nekantriai sumurmėjo Deimonas.

– Taip, – išsiblaškiusi atsakė Elena. – Gerai.

Ir tada kai ką pamatė.

Nė akimirkos nedvejodama žengė per kambarį prie stalo ir paėmė rašiklį su blizgančia sidabrine paukščio plunksna. Žinoma, tai nebuvo tikras rašiklis, tik iš plunksnos padarytas elegantiškas senamadiškas plunksnakotis. Pats kotelis patogiai išlenktas, medis šiltas.

– Elena, aš nenorėčiau...

– Deimonai, ššš. – Įsijautusi į tai, ką daro, Elena nekreipė į jį dėmesio. Pirmiausia reikia pabandyti rašyti. Nerašo. Kažkas trukdo tekėti rašalui. Antra – atsukti plunksnakotį – atsargiai, lyg norint pritraukti rašalo. Visą tą laiką širdis tuksėjo ausyse, rankos drebėjo. Neskubėk... nieko nepražiopsok... dėl Dievo meilės, saugokis, kad niekas tamsoje nenukristų. Plunksnakotis jos rankose persiskyrė į dvi dalis...

...ir ant tamsiai žalio bloknoto nukrito mažas, sunkus, lenktas metalo gabalėlis. Jis kaip tik tilpo į storiausią plunksnakočio dalį. Laikydama jį rankoje Elena iš pradžių sudėjo rašiklį, paskui teliko atlenkti pirštus ir pasižiūrėti.

Mažas pjautuvo pavidalo daiktelis šviesoje akino, jis buvo lygiai toks, kaip Bonė pasakojo Elenai su Meredite. Mažytė lapė plonu kūneliu ir brangakmeniais inkrustuota galva, ant jos puikavosi dvi plokščios ausytės. Vietoj akių spindėjo du žali akmenėliai. Smaragdai?

– Aleksandritai, – pašnibždom pataisė Deimonas. – Žmonės šneka, kad žvakių ar laužo šviesoje jie keičia spalvą. Atspindi liepsną.

Atsišliejusi į jį Elena šiurpdama prisiminė, kaip apsėsto Deimono akys irgi atspindėjo liepsną – kraujo raudonumo malachų, Šiničio žiaurumo ugnį.

– Kaipgi tau tai pavyko? – nusistebėjo Deimonas.

– Ar čia tikrai viena iš dviejų lapių rakto dalių?

– Šiaip ar taip, vargu ar šis daiktas – plunksnakočio dalis. Gal koks nors prizas. Bet kai tik mes įėjom į kambarį, tu žengei iškart ten. Mano brangioji princese, net vampyrams kartais reikia laiko pamąstyti.

Elena gūžtelėjo.

– Tiesą sakant, tai labai paprasta. Kai paaiškėjo, kad arfų raktai mums netinka, paklausiau savęs, kokių dar instrumentų galima rasti namuose. Plunksnakotis – tai rašymo įrankis, instrumentas. Paskui beliko išsiaiškinti, ar ponia Fazina turi kabinetą ar biurą.

Deimonas atsipūtė.

– Pragaro velniai, tu mažoji nekaltybe! Žinai, ko ieškojau aš? Slaptų durų, požeminių urvų. Vienintelis kitas instrumentas, atėjęs man į galvą, buvo kankinimo įrankis, ir tu nustebtum sužinojusi, kiek daug jų būtum radusi šiame dorajame mieste.

– Bet tik ne jos namuose!.. – Elena pavojingai pakėlė balsą, ir akimirką juodu nutilo, įsiklausė, ar kas nepasigirs koridoriuje.

Nieko.

Ji atsiduso.

– Greičiau! Kur, kur jam būtų saugu?

Dabar Elena suprato, kad deivės suknelė turi trūkumą – joje nieko negali paslėpti. Kitą kartą reikės apie tai pasitarti su ponia Ulma.

– Kišk, kišk į mano džinsų kišenę. – Deimonas, regis, nekantravo ir drebėjo taip pat kaip Elena. Įgrūdęs raktą į juodų Armani džinsų kišenės gilumą jis suėmė ją už rankų. – Elena! Ar supranti? Mums pavyko. Mums iš tiesų pavyko!

– Žinau! – Elenai iš akių sruvo ašaros, o ponios Fazinos muzika susiliejo į vieną didingą, tobulą akordą. – Mudu kartu tai padarėm!

Ir tada kažkaip – nors tas „kažkaip“ jau buvo virtęs įpročiu – ji atsidūrė Deimono glėbyje, pakišo rankas jam po striuke, pajuto jo šilumą, tvirtumą. Atlošusi galvą nenustebo dviejose vietose durstelėta į kaklą: jos mieloji pantera išties buvo tik šiek tiek prijaukinta, jai dar reikėjo išmokti kelių pagrindinių pasimatymo taisyklių, pavyzdžiui, prieš kandant pasibučiuoti.

Elena prisiminė jį anksčiau sakius, kad jaučiasi alkanas. Tada nekreipė dėmesio, buvo pernelyg įnikusi į plunksnakotį. Bet dabar prisiminė ir susimąstė, kodėl šįvakar jo apetitas toks didelis.

Gal net... per didelis.

„Deimonai, – švelniai kreipėsi mintimis, – tu daug geri.“

Atsako neišgirdo, tik tebejuto pirmykštį panteros alkį.

„Deimonai, tai gali būti pavojinga... man.“ Šįkart Elena į siunčiamus žodžius įliejo visą turimą Galią.

Atsakymo iš Deimono vis tiek nesulaukė. Pasijuto sklendžianti žemyn į tamsą ir ėmė kai ką neaiškiai numanyti.

„Kur tu? Ar esi čia?“ – sušuko vaizduodamasi mažą berniuką.

Ir tada jį išvydo – prirakintą prie riedulio, susirangiusį į kamuoliuką, kumščiais užsidengusį akis.

„Kas atsitiko?“ – nedelsdama paklausė Elena, susirūpinusi ji skriste skrido prie jo.

„Jis skaudina! Jis skaudina!“

„Ar tau skauda? Parodyk“, – tuoj paprašė ji.

„Ne! Jis skaudina tave. Gali tave nužudyti!“

„Ššš. Ššš.“ Ji pamėgino paimti jį ant rankų.

„Turim jį priversti mus išgirsti!“

„Gerai“, – pritarė Elena. Ji jautėsi išties keistai, buvo silpna. Bet kartu su vaiku pasigręžė ir vien mintimis suriko: „Deimonai! Būk geras! Elena prašo liautis!“

Ir tada įvyko stebuklas.

Pajuto tai abu su vaiku. Kakle smilktelėjo, ir iltiniai dantys atsitraukė. Iš Elenos į Deimoną liovėsi sruvusi energija.

Likimo ironija – stebuklas atplėšė ją nuo vaiko, su kuriuo taip troško pasišnekėti.

„Ne! Palauk!“ Ji bandė pasakyti Deimonui, iš visų jėgų kabindamasi už vaiko rankelių, bet pasijuto tarytum uragano bloškiama į sąmoningą būseną. Tamsa išnyko. Vietoj jos atsirado pernelyg šviesus kambarys, vienintelė žvakė plieskė kaip policijos prožektorius, nutaikytas tiesiai į ją. Elena užsimerkė ir pajuto sunkų Deimono kūną savo glėbyje.

– Atsiprašau! Elena, ar gali kalbėti? Aš nesupratau, kiek daug...

Deimono balsas atrodė tarsi pasikeitęs. Ir tada Elena suprato – jo iltiniai dantys buvo nesusitraukę.

Kas?.. Kas negerai? Juodu buvo tokie laimingi, bet... bet dabar jos dešinė ranka atrodė tarsi drėgna.

Elena atsiplėšė nuo Deimono, pažvelgė į savo rankas – jos tapo raudonos, bet ne nuo dažų.

Ji tebebuvo per daug susijaudinusi, kad užduotų reikiamus klausimus. Užėjusi Deimonui už nugaros nutraukė juodąją odinę striukę. Ryškioje šviesoje išvydo, kad juodi šilkiniai jo marškiniai ištepti sukrešėjusio, apdžiūvusio ar tebesisunkiančio kraujo dryžiais.

– Deimonai! – Iš pradžių ją apėmė tik siaubas, ji nieko nesuprato ir nė kiek nesijautė kalta. – Kas atsitiko? Su kuo nors susimušei? Deimonai, pasakyk man!

Paskui kažkas jos galvoje pateikė skaičių. Dar būdama visai maža Elena išmoko skaičiuoti. Tiesą sakant, nesulaukusi nė metukų jau skaičiavo iki dešimties. Taigi septyniolikos metų užteko, kad išmoktų suskaičiuoti netaisyklingus, gilius, tebekraujuojančius rėžius Deimonui ant nugaros.

Dešimt.

Elena pažvelgė į savo kruvinas rankas, į deivės suknelę, dabar virtusią baidyklės apdaru, nes tyrą pieno baltumą buvo suteršęs ryškus raudonis.

Tas raudonis turėjo būti jos kraujas. Tie rėžiai ant nugaros Deimonui turėjo būti lyg kardo kirčiai, kai jis bausmės vakarą prisiėmė Elenos skausmą ir žymes.

Ir jis dar parnešė mane visą kelią iki namų, – ta mintis atsklido iš niekur, – neprataręs nė žodžio. Ir aš niekada nebūčiau sužinojusi...

Žaizdos atrodė vis dar neužgijusios. Ar kada nors užgis?

Tada ji suklykė nesavu balsu.

29

Kažkas bandė ją priversti gerti iš stiklinės. Elenos uoslė buvo tokia aštri, kad ji jau numanė, kas stiklinėje – Juodosios magijos vynas. Bet ji nenori jo! Ne! Išspjovė. Jie negali priversti gerti.

– Mon enfant, tai tavo labui. Nagi, išgerk.

Elena nusigręžė. Jautė tamsą ir uraganą atskubant jos pasiimti. Taip. Tai jau geriau. Kodėl jie negali palikti jos ramybėje?

Pačiose bendrystės gelmėse, tamsoje berniukas buvo su ja. Ji prisiminė jį, tik užmiršo vardą. Ištiesė rankas, ir vaikas puolė jai į glėbį – rodos, jo grandinės buvo lengvesnės nei... nei kada? Kadaise. Ji prisiminė tik tiek.

„Ar viskas gerai?“ – pašnibždom paklausė vaikelio. Čia, apačioje, bendravimo šerdyje, šnabždesys virto riksmu.

„Neverk. Nereikia“, – maldavo jis, bet tie žodžiai jai kai ką priminė, apie tai buvo per skaudu galvoti, ir ji priglaudė pirštą jam prie lūpų – švelniai nutildė.

Iš išorinio pasaulio pernelyg garsiai atidudeno balsas:

– Taigi, mon enfant, nusprendei virsti un vampyre encore une fois.

„Ar tai vyksta? – sukuždėjo ji mažyliui. – Ar aš vėl mirštu? Ir virstu vampyre?“

„Nežinau! – sušuko vaikas. – Aš nieko nežinau. Jis pyksta. Aš bijau.“

„Seidžas tavęs nenuskriaus, – pažadėjo ji. – Jis jau dabar vampyras ir tavo draugas.“

„Ne Seidžas...“

„Tai ko tada bijai?“

„Jei tu vėl žūsi, mane visą apvynios grandinėmis.“ Vaikas jai parodė graudų vaizdą: visas jo kūnas apsuktas sunkiomis grandinėmis, viena grandinės vija kyšo iš burnos, rankos prispaustos prie šonų, kojos suriestos, be to, grandinės spygliuotos, tad visur, kur jos spaudžia švelnią vaiko odelę, trykšta kraujas.

„Kas galėtų taip pasielgti? – sušuko Elena. – Jis dar pasigailėtų gimęs. Pasakyk, kas ketina tai padaryti!“

Vaiko veidelis buvo liūdnas ir suglumęs. „Aš, – sielvartingai atsakė jis. – Jis. Jis. Aš. Deimonas. Nes mes būsim tave nužudę.“

„Bet jeigu jis nekaltas...“

„Mes turėsim taip daryti. Turėsim. Bet gal aš mirsiu, kaip gydytojas sako...“

Paskutiniame sakinyje nuskambėjo vilties gaidelė.

Ji apsisprendė. Deimonas neprotauja blaiviai, bet gal ir ji pati kvailai mąsto, lėtai svarstė Elena. Galbūt... galbūt reikia daryti, ką liepia Seidžas.

Ir daktaras Megaras. Jo balsas atsklido lyg per tirštą rūką.

– ...dėl Dievo meilės, jūs dirbot visą naktį. Duokit ir kitiems progą.

Taip... visą naktį. Elena nebenorėjo pabusti, ir jos valia atrodė stipri.

– Gal pasikeiskim vietomis? – pasiūlė kažkas – mergina, dar visai mergaitė. Iš balso maža, bet irgi stiprios valios. Bonė.

– Elena... čia Mereditė. Jauti, kaip laikau tave už rankos? – Tyla, paskui daug garsesnis, susijaudinęs balsas: – Ei, ji paspaudė man ranką! Matėt? Seidžai, greičiau pakviesk Deimoną.

Ji sklendė...

– ...Elena, išgerk dar truputį. Žinau, žinau, tau nuo jo jau bloga. Bet dėl manęs gurkštelėk un peu, gerai?

Ji tebesklendė...

– Très bon, mon enfant! Maintenant, gal truputį pieno? Deimonas įsitikinęs: jei išgertum pieno, galbūt liktum žmogumi.

Elenai kilo dvi mintys. Iš pradžių ji pamanė, kad jei išgertų dar lašelį bet ko, tikriausiai sprogtų. Paskui nusprendė neduoti kvailų pažadų.

Bandė kalbėti, bet išėjo tik trūksmingas šnabždesys.

– Pasakykit Deimonui... negrįšiu, jei neišlaisvins berniuko.

– Ko? Kokio berniuko?

– Elena, brangioji, visi berniukai šiame dvare laisvi.

Mereditė:

– Gal tegu ji pati jam pasako?

Daktaras Megaras:

– Elena, Deimonas čia pat, ant sofos. Judviem abiem buvo visai prastai, bet pasveiksit. Klausyk, Elena, mes pastumsim apžiūros stalą, kad galėtum su juo pasišnekėti. Štai, jau.

Ji pabandė atsimerkti, bet akis skaudžiai spigino. Įkvėpė ir vėl pamėgino. Vis vien per šviesu. Nebemokėjo susilpninti regos. Užsimerkusi prabilo į būtybę, juntamą priešais save: „Nebegaliu palikti jo vieno. Juolab jei ruošiesi apjuosti jį grandinėmis ir užkimšti burną.“

„Elena, – virpančiu balsu atsakė Deimonas, – aš buvau blogas. Bet, prisiekiu, niekada nelaikiau vergų. Klausk ko tik nori. Tikrai taip nepasielgčiau su vaiku.“

„Tu tai padarei, ir aš žinau jo vardą. Dar žinau, kad jis sutvertas iš švelnumo, meilumo, gerumo... ir baimės.“

Tyliai sududeno Seidžo balsas:

– ...nevalia jos jaudinti...

Deimonas sumurmėjo šiek tiek garsiau:

– Žinau, kad klejoja, bet vis tiek norėčiau išgirsti, kas tas berniukas, su kuriuo neva taip pasielgiau. Kodėl tai turėtų ją taip jaudinti?

Vėl dudenimas, paskui Deimono balsas:

– Kodėl negaliu paklausti? Bent jau šiuos kaltinimus atmesčiau. – Tada garsiai: – Elena! Ar gali pasakyti, kokį vaiką šitaip kankinau?

Ji jautėsi tokia pavargusi, bet atsakė garsiu kuždesiu:

– Žinoma, jo vardas Deimonas.

Pasigirdo iškamuotas Mereditės šnabždesys:

– O Dieve. Ji pasiryžusi mirti už metaforą.

30

Metas stebėjo, kaip ponia Flauers tyrinėja šerifo Mosbergo ženklelį, laiko jį viena ranka, o kita švelniai brauko pirštais.

Ženklelį jie gavo iš Rebekos, šerifo Mosbergo dukterėčios. Pirmiau Metas, regis, visai atsitiktinai buvo ją sutikęs. Pastebėjo vietoj suknelės vilkint vyriškus marškinius. Marškiniai buvo pažįstami – Ridžmonto šerifo.

Tada jis pamatė prisegtą ženklelį. Apie šerifą Mosbergą galėjai daug ką papasakoti, bet neįsivaizduojama, kad jis būtų pametęs ženklelį. Pamiršęs bet kokį mandagumą Metas stvėrė metalinį daiktelį, Rebekai nespėjus sutrukdyti. Jį ėmė keistai pykinti, ir nuo to laiko blogumas tik stiprėjo. Ponios Flauers veidas jo nėmaž nepaguodė.

– Jis nesilietė prie odos, – tyliai pasakė ji, – todėl gaunu miglotus vaizdus. Bet, o brangusis Metai, – ji pakėlė į jį akis su tamsiais ratilais, – aš bijau. – Senutė sudrebėjo ant virtuvinės kėdės prie stalo, ant kurio stovėjo du nepaliesti puodukai karšto pieno su prieskoniais.

Metas atsikrenkštė ir prikišo lūpas prie karšto pieno.

– Manau, reikia eiti ieškoti.

– Mes tiesiog privalom, – patvirtino ponia Flauers. Ji liūdnai papurtė galvą, gaubiamą minkštų, baltų plonyčių garbanų. – Mieloji mamytė neatlyžta, aš irgi tai jaučiu – šis artefaktas sukelia didelius trikdžius.

Metas pajuto, kaip jo baimę atmiešė lašelis išdidumo, kad parūpino „šį artefaktą“. Paskui jis pamanė: taip, nuplėšti ženkliuką nuo dvylikametės – tikrai vertas pasididžiavimo poelgis.

Iš virtuvės pasigirdo ponios Flauers balsas:

– Apsivilk keletą marškinių ir megztinių, užsimauk porą šitų.

Ji šonu įslinko pro virtuvės duris, nešina keliais ilgais paltais, tikriausiai ištrauktais iš spintos priešais virtuvės duris, ir keliomis poromis sodininko pirštinių.

Metas pašokęs paėmė iš jos glėbį paltų ir tuoj pat užsikosėjo, apgaubtas tablečių nuo kandžių ir dar kažkokio aštraus kvapo.

– Ir kodėl... jaučiuosi... kaip per... Kalėdas? – kas porą žodžių kostelėdamas išstenėjo jis.

– O, tai tikriausiai tetulės Morvenos priemonė su gvazdikėliais drabužiams saugoti, – atsakė ponia Flauers. – Kai kurie paltai dar iš mamos laikų.

Metas tuo tikėjo.

– Bet lauke dar šilta. Kam mums rengtis tuos paltus?

– Dėl saugumo, brangusis Metai, dėl saugumo! Į šiuos drabužius įausti burtai, saugantys nuo blogio.

– Net į sodininko pirštines? – suabejojo jis.

– Net į jas, – tvirtai atsakė ponia Flauers ir po kiek laiko tyliai pridūrė: – Brangusis Metai, pasiimkim kelis žibintuvėlius, nes turėsim tai atlikti tamsoje.

– Juokaujat!

– Deja, ne, kalbu rimtai. Dar reikėtų pasiimti virvės susirišti. Šiąnakt nieku gyvu negalima įžengti į Sengirės tankmę.

Po valandos Metas tebemąstė. Jis neturėjo apetito sočiai ponios Flauers vakarienei – baklažanų troškiniui su varške; galvoje vis dar sukosi sraigteliai.

Kažin, ar taip jaučiasi Elena, kurdama A, B ir C planus, spėliojo jis. Įdomu, ar tai darydama ji kada nors jaučiasi kvailai?

Jam suspaudė širdį, ir jis trys šimtai tūkstantąjį kartą nuo tada, kai paliko ją su Deimonu, ėmė svarstyti, ar teisingai padarė.

Turbūt teisingai, atsakė pats sau. Buvo labai skaudu, ir tai įrodymas. Kai esti šitaip skaudu, vadinasi, elgiesi teisingai.

Tik gaila, kad neatsisveikinau su ja...

Bet jei būtum atsisveikinęs, tai nebūtum išėjęs. Pripažink, žioply, kai kalbama apie Eleną, esi didžiausias pasaulyje nevykėlis. Nuo tada, kai ji susirado geresnį už tave vaikiną, tu, kaip ir Mereditė su Bone, stengiesi jai padėti jį išsaugoti ir neprileisti blogojo. Gal jums visiems reikėtų marškinėlių su užrašu: Aš šuo. Tarnauju princesei Ele...

Pliaukšt!

Metas pašoko ir pritūpė. Suskaudo labiau, nei būdavo rodoma kine.

Barkšt – trinkt!

Triukšmą sukėlė išklibusi langinė kitoje kambario pusėje. Pirmą kartą ji tikrai smarkiai dunkstelėjo. Iš lauko pensionas atrodė visai prastai, medinės langinės kartais staiga atšokdavo nuo vinių.

Bet ar tai tikrai sutapimas – nustojus daužytis širdžiai, susimąstė jis – šiame pensione, kur Stefanas praleido tiek daug laiko? Galbūt čia, tarp šių sienų, tebėra likusi jo dvasia, besiklausanti, ką žmonės kalba? Jei taip, tai Metas išties jautėsi lyg gavęs stiprų smūgį į saulės rezginį.

Atleisk, bičiuli, pamanė jis – vos neištarė balsiai. Nenorėjau maišyti su purvais tavo merginos. Jai dabar nelengva.

Maišyti su purvais jo merginos?

Maišyti su purvais Elenos?

Po galais, jis pirmasis vožtų bet kam, mėginančiam ką nors blogo pasakyti apie Eleną. Jei tik Stefanas su savo vampyriškais triukais neužlįstų pirma jo!

Tai ką Elena nuolat sakydavo? Ruoštis niekada negana. Atsarginių planų niekada nebūna per daug; kaip Dievas uždėjo nepakenčiamą luobelę ant žemės riešutų, taip ir pagrindinis planas visada turi trūkumų.

Todėl Elena įtraukdavo į sumanymą kuo daugiau žmonių. Net jei C ir D dalyvių neprireiks, jie visada bus pasirengę.

Taip pasvarstęs, pagaliau atgavęs sveiką protą nuo tada, kai pardavė Prius ir atidavė Stefano pinigus Bonei su Meredite, kad nusipirktų lėktuvo bilietus, Metas kibo į darbą.

– Paskui išėjome pasivaikščioti į kiemą ir išvydome obelų sodą, apelsinų sodą ir vyšnių sodą, – pasakojo Bonė Elenai; ši atrodė smulkutė ir bejėgė lovoje su keturiomis kolonomis ir paprastomis dulkino aukso spalvos užuolaidomis, dabar surištomis sunkiais įvairių aukso atspalvių kaspinais.

Bonė patogiai sėdėjo aukso spalvos krėsle, pritrauktame prie lovos. Mažas basas kojeles buvo užsikėlusi ant patalų.

Elena elgėsi kaip nesukalbama pacientė. Užsigeidė žūtbūt keltis. Norėjo pasivaikščioti, esą jai tai būtų naudingiau už visas tas avižines košes, kepsnius, pieną ir dvare apsigyvenusio daktaro Megaro lankymąsi penkis kartus per dieną.

Ji žinojo, ko visi baiminosi. Bonė tai išpliurpė kūkčiodama ir raudodama, kai vieną naktį budėjo prie jos.

– T-tu rėkei, ir visi v-vampyrai išgirdo, tada Seidžas pagriebė mus su Meredite kaip du kačiukus, pasikišo po pažastimis ir nulėkė ten, iš kur sklido riksmas. Bet pirma mūsų susirinko t-tiek daug žmonių! Tu buvai be sąmonės, Deimonas irgi, ir kažkas pasakė: „Jie... jie buvo užpulti, dabar, k-ko gero, negyvi!“ V-visi siūlė: „Pakvieskit s-sargybinius!“ Ir aš mažumėlę nualpau.

– Ššš, – švelniai, maloniai ištarė Elena. – Išgerk Juodosios magijos ir pasijusi geriau.

Bonė išgėrė. Paskui dar truputį. Tada pasakojo toliau:

– Bet Seidžas tikriausiai kai ką žinojo, nes pareiškė: „Aš gydytojas, tuoj juos apžiūrėsiu.“ Ištarė taip, kad negalėjai netikėti! Paskui pasižiūrėjo į judu abu ir turbūt iškart suprato, kas atsitiko, nes paliepė: „Pristatykit karietą! Turiu nuvežti juos p-pas daktarą Megarą, savo kolegą.“ Vėliau atėjo pati ponia Fazina ir pasakė, kad galim imti vieną jos karietų, kada nors v-vėliau grąžinsime. Ji toooookia turtinga! Tada mes išnešėm judu pro užpakalines duris, nes buvo... buvo šunsnukių, kalbančių, kad jus reikia palikti mirti – tikrų demonių, baltų kaip sniegas, vadinamų Sniego Moterimis. O tada... tada mes sulipom į karietą ir, o Dieve! Elena! Elena, tu mirei! Du kartus buvai nustojusi kvėpuoti! Seidžas ir Mereditė vis darė tau dirbtinį kvėpavimą. O aš... aš taip k-k-karštai meldžiausi.

Atidžiai klausydamasi istorijos Elena ją apglėbė, bet Bonė nesiliovė ašarojusi.

– Mes baladojomės į daktaro Megaro duris lyg ketindami išlaužti ir... ir kažkas jam viską papasakojo... tada jis, apžiūrėjęs tave, pasakė: „Jai reikia perpilti kraują.“ Aš pasiūliau savo kraujo – prisimeni, kaip mokykloje mudvi abi davėm kraujo Džodei Rait, mat beveik vienintelės tai galėjom, nes mūsų grupė buvo ta pati? Tada daktaras Megaras paruošė du stalus, štai šitaip, – Bonė spragtelėjo pirštais, – o aš taip bijojau adatos, kad vos galėjau ramiai gulėti, ir vis dėlto gulėjau. Man kažkaip pavyko! Ir jie tau davė mano kraujo. Žinai, ką tuo metu padarė Mereditė? Leidosi įkandama Deimono. Tikra tiesa. Daktaras Megaras nusiuntė karietą namo, kad tarnų būtų paklausta, kas nori premijos, – nes čia t-taip sakoma, – ir karieta grįžo pilna. Nežinau, keliems žmonėms Deimonas įkando, bet tokių buvo išties daug! Daktaras Megaras sakė, kad tai geriausias vaistas. Mereditė, Deimonas ir mes visi pasišnekėjom su daktaru Megaru ir įkalbėjom jį atvykti čia, turiu omeny, gyventi. Ponia Ulma ketina visą pastatą, kuriame jis gyveno, paversti vargšų ligonine. O mes vis stengiamės tave pagydyti. Deimonas pasveiko jau kitą rytą. Ponia Ulma, Liusjenas ir jis – tai buvo jų sumanymas, bet jį įgyvendino Deimonas – nusiuntė poniai Fazinai perlą. Ponios Ulmos tėvas tam perlui nebuvo radęs ganėtinai turtingo pirkėjo, nes tas perlas didžiulis, vos tilptų į saują, bet netaisyklingos formos, su iškilimais ir įdubimais, blizgantis sidabru. Jie pakabino jį ant storos grandinės ir nusiuntė Fazinai.

Bonės akys vėl pritvinko ašarų.

– Nes ji išgelbėjo judu su Deimonu. Jos karieta išgelbėjo jums gyvybę. – Bonė pasilenkė ir pašnibždom pridūrė: – Mereditė man sakė – tai paslaptis, bet tu ir taip žinai, – kad ne taip jau skauda, kai kanda. Taigi! – Ir Bonė nusižiovavo ir pasirąžė kaip kačiukas. – Kitą kartą aš leisiuosi įkandama, – bemaž ilgesingai ištarė ji ir skubiai pridūrė: – Bet mano kraujas reikalingas tau. Juk tau reikia žmogaus kraujo, o manasis tinka geriausiai. Tikriausiai jie čia išmano apie kraujo grupes, mat gerdami kraują jaučia ir užuodžia skirtumus. – Paskui ji pašoko iš savo vietos ir tarė: – Nori pamatyti lapių rakto pusę? Mes jau manėm, kad viskas baigta, kad niekada jo nerasim, bet kai Mereditė nuėjo į miegamąjį ir leidosi įkandama – prisiekiu, juodu daugiau nieko nedarė, – Deimonas jai padavė raktą ir paprašė saugoti. Ji gerai juo pasirūpino, paslėpė Liusjeno pagamintoje skrynutėje, pažiūrėti plastikinėje, nors visai ne iš plastiko.

Elena pasigėrėjo pjautuvėliu, bet daugiau neturėjo ką veikti lovoje, tik šnekėtis, skaityti klasikinius kūrinius ir enciklopedijas iš Žemės. Juodviem su Deimonu net nebuvo leidžiama gulėti viename kambaryje.

Ji suprato, kodėl. Buvo nuogąstaujama, kad juodu gali ne tik pasikalbėti. Būgštaujama, kad Elena prisiartins prie jo, užuos pažįstamą egzotišką bergaminių citrinmedžių, mandarinų ir kardamonų kvapą, pažvelgs į juodas akis, kurių vyzdžiuose telpa visata, ir jos keliai sulinks, ji virs vampyre.

Jie nieko neišmano! Elena su Deimonu prieš šią nelaimę savaičių savaites sėkmingai keitėsi krauju. Jei jam niekas nesutrukdys blaiviai mąstyti, kaip andai sutrukdė skausmas, tai jis elgsis kaip tikras džentelmenas.

– Hm, – numykė Bonė, išgirdusi šiuos prieštaravimus. Kojų pirštais, kurių nagai buvo nudažyti sidabrine spalva, ji stumdė pagalvėlę. – Aš verčiau niekam nesakyčiau, kad judu tiek daug kartų apsikeitėte krauju. Tada jie sušuktų „Aha!“ ar panašiai. Supranti, ką nors įžiūrėtų.

– Nėra ko įžiūrėti. Aš čia atvykau pasiimti savo mylimojo Deimono, o Stefanas man tik padeda.

Bonė pažvelgė į ją suraukusi antakius, nedrįsdama pratarti nė žodžio.

– Bone!

– Hm?

– Ar aš ką tik pasakiau tai, ką manau pasakiusi?

– Mhm.

Elena vienu judesiu susėmė glėbį pagalvėlių ir užsikrovė sau ant veido.

– Gal galėtum pasakyti virėjui, kad norėčiau dar vieno kepsnio ir didelės stiklinės pieno? – alsiu balsu iš po pagalvėlių paprašė ji. – Nekaip jaučiuosi.

Metas įsigijo naują riedantį laužą. Labai prireikus jam visada pavykdavo tokį rasti. Dabar trūkčiodamas ir stabčiodamas juo atvažiavo iki Obaasan namų. Ponios Saitu namų, skubiai pasitaisė. Metas bijojo paminti nepažįstamus kultūrinius papročius, juolab kad ketino prašyti paslaugos.

Saitu duris atidarė jam dar nematyta moteris. Patraukli, seginti įspūdingą, platų raudoną sijoną, o gal labai plačias raudonas kelnes – stovėjo taip išsižergusi, kad buvo sunku pasakyti. Moteris vilkėjo baltą palaidinę, jos veidas atrodė nuostabiai, su dviem lygių juodų plaukų sruogomis ir tvarkingais kirpčiukais iki antakių.

Labiausiai pribloškė tai, kad ji laikė ilgą lenktą kardą atkišusi tiesiai į Metą.

– L-labas, – išlemeno Metas, atsidarius durims ir pasirodžius tai žmogystai.

– Čia geri namai, – atsakė moteris. – Čia ne piktųjų dvasių namai.

– Aš taip ir nemanau, – moteriai žengiant į priekį, traukdamasis tarė Metas. – Tikrai.

Moteris užsimerkė, regis, mintyse kažką tyrinėdama. Paskui staiga nuleido kardą.

– Tu kalbi tiesą. Nenori niekam pakenkti. Prašom užeiti.

– Ačiū, – padėkojo Metas. Dar niekada nesijautė toks laimingas, kad jį gerai įvertino vyresnė moteris.

– Orime, – iš viršaus atsklido plonas, silpnas balsas, – ar čia kuris iš vaikų?

– Taip, Hahave, – šūktelėjo toji, Meto nejučia praminta moterimi su kardu.

– Tai gal galėtum atsiųsti jį viršun?

– Žinoma, Hahave.

– Cha, cha – noriu pasakyti, negi ji vardu Hahavė? – Prie krūtinės vėl priartėjus kardui, Metas pavertė nervingą juoką paiku klausimu. – Ne Obaasan?

Moteris su kardu pirmą kartą nusišypsojo.

– Obaasan reiškia „senelė“. Hahavė – vienas iš kreipinių į mamą. Bet mama tikrai neprieštaraus, jei vadinsi ją Obaasan; tai draugiškas kreipinys į tokio amžiaus moterį.

– Aišku. – Metas kiek įmanydamas stengėsi atrodyti kuo draugiškiausias vaikinas.

Ponia Saitu mostelėjo jam lipti laiptais, ir jis, dirstelėjęs į kelis kambarius, rado reikiamą – pačiame jo viduryje ant plikų grindų buvo patiestas didelis čiužinys, ant jo gulėjo moteris, tokia smulki ir panaši į lėlę, kad tarsi netikra.

Jos plaukai atrodė tokie pat švelnūs ir juodi kaip tos su kardu apačioje, lyg aureolė paskleisti aplink galvą. Bet akys buvo užmerktos, tamsios blakstienos gulė ant išblyškusių skruostų, ir Metas pamanė, ar tik ji nebus staiga užsnūdusi, kaip dažnai nutinka senyviems žmonėms.

Bet paskui moteris staigiai kaip lėlė atsimerkė ir nusišypsojo.

– Nagi, Masato-čan! – kreipėsi ji, žiūrėdama į Metą.

Bloga pradžia. Jei ji net nepažįsta, kad šis šviesiaplaukis jaunuolis – tai ne jos bičiulis japonas, su kuriuo teko bendrauti maždaug prieš šešiasdešimt metų...

Bet tada ji nusijuokė, maža rankele užsidengusi burną.

– Žinau, žinau, – pasakė. – Tu ne Masato. Dabar jis bankininkas, labai turtingas. Labai storas. Ypač per pilvą ir per galvą.

Ir vėl nusišypsojo Metui.

– Prašau sėstis. Jei nori, gali mane vadinti Obaasan arba Orime. Dukra buvo pavadinta mano vardu. Jos gyvenimas sunkus, kaip ir manasis. Būti šventike – ir samuraje... reikia didelės drausmės bei daug darbo. Bet mano Orimei puikiai sekėsi... kol atvykom čia. Ieškojom taikaus ir ramaus miestelio. Bet Izobelė surado... Džimį. O Džimis buvo... neištikimas.

Metui iš krūtinės jau veržėsi žodžiai draugui apginti, bet kaip būtų jį apgynęs? Karolinos spaudžiamas Džimis praleido naktį su ja. Buvo apsėstas ir pernešė apsėdimą savo draugei Izobelei. Ši, be viso kito, siaubingai susibadė kūną.

– Turim juos pričiupti, – nejučia rimtai prabilo Metas. – Viską pradėjusius kicunes – pradėjusius nuo Karolinos. Šiničį ir jo seserį Misao.

– Kicunes. – Obaasan linkčiojo galvą. – Taip, iš pat pradžių sakiau, kad čia bus įsivėlę jie. Prisiminkime: aš tavo draugams pašventinau amuletų ir talismanų...

– Ir kulkų. Prisipyliau pilnas kišenes naujų, – suglumęs tarė Metas ir ant čiužinio krašto išbėrė krūvą įvairiausio kalibrų šovinių. – Internete netgi suradau maldų, kaip jas pašventinti.

– Taip, kruopščiai padirbėjai. Gerai.

Obaasan pažvelgė į jo atsispausdintas maldas. Metas pasimuistė – žinojo viso labo vykdęs Mereditės užduotis, taigi visa garbė turėjo tekti jai.

– Iš pradžių pašventinsiu kulkas, paskui išrašysiu daugiau amuletų, – tarė ji. – Amuletus įsidėk ten, kur labiausiai reikia apsaugos. O su kulkomis, manau, žinosi, ką veikti.

– Taip, ponia!

Metas iškrapštė iš kišenių kelias paskutines kulkas ir sudėjo Obaasan į atkištas rankas. Paskui ji giedojo ilgą įmantrią maldą, laikydama smulkias rankas virš kulkų. Metui užkeikimas neatrodė baisus, bet jis žinojo esąs netikęs ekstrasensas; Bonė tikriausiai matė ir girdėjo tai, kas jam buvo nepažinu.

– Ar turėčiau taikytis į kokią nors vietą? – stebėdamas moterį ir bandydamas savo lapuose sekti jos maldas, paklausė Metas.

– Ne, tiks bet kuri kūno ar galvos dalis. Jei pataikysi į uodegą, kicunė nusilps, bet ir įsius.

Obaasan nutilo ir užsikosėjo sausu seno žmogaus kosuliu. Metui nespėjus pasisiūlyti nubėgti žemyn ir atnešti ko nors atsigerti, į kambarį įėjo ponia Saitu, nešina padėklu su trim puodukais ir mažais dubenėliais.

– Ačiū, kad palaukėt, – mandagiai padėkojo ji ir grakščiai priklaupusi patarnavo jiems.

Metas, gurkštelėjęs žalios garuojančios arbatos, pripažino, kad ši kur kas skanesnė, nei rodė negausi jo restoranų lankymo patirtis. Paskui stojo tyla. Ponia Saitu sėdėjo žvelgdama į savo puoduką, Obaasan gulėjo po antklode išblyškusi ir susitraukusi, ir Metas jautė krūtinėje tvenkiantis žodžių audrą.

Galop, nors sveikas protas liepė tylėti, jis pratrūko:

– Dieve, ponia Saitu, aš taip užjaučiu jus dėl Izobelės! Ji to tikrai nenusipelnė! Tik norėjau pasakyti, kad man... man labai jūsų gaila, ir aš ruošiuosi prigriebti dėl visko kaltą kicunę. Pažadu, aš jį pričiupsiu!

– Kicunę? – žiūrėdama į jį kaip į beprotį griežtai paklausė ponia Saitu.

Obaasan su gailesčiu pažvelgė į jį nuo savo pagalvės. Paskui ponia Saitu pašoko ir išlėkė iš kambario, nebelaukdama puodukų.

Metas neteko amo.

– Aš... aš...

Obaasan gulėdama tarė:

– Nesijaudink, jaunuoli. Mano dukra, nors ir šventikė, yra perdėm šiuolaikiškų pažiūrų. Dar, ko gero, pasakytų, kad kicunių išvis nėra.

– Netgi po to... tai ką ji mano apie Izobelę?..

– Ji mano, kad šį miestą veikia bloga, bet paprasta, žmogiška įtaka. Mano, kad Izobelei taip pasidarė dėl patirto streso, kai ji stengėsi gerai mokytis, tapti gera šventike ir gera samuraje.

– Norit pasakyti, kad ponia Saitu jaučiasi kalta?

– Ji daug kuo kaltina Izobelės tėvą, Japonijoje dirbantį tarnautoju. – Obaasan patylėjo. – Nežinau, kam tau visa tai pasakoju.

– Atsiprašau, – skubiai ištarė Metas. – Nenoriu kišti nosies.

– Ne, tu tik rūpinies kitais. Norėčiau, kad Izobelė būtų turėjusi tokį vaikiną kaip tu.

Metas prisiminė apgailėtiną ligoninėje matytą žmogystą. Diduma Izobelės randų po drabužiais bus nematomi, ir ji tikriausiai vėl išmoks šnekėti. Sukaupęs drąsą jis pasakė:

– Na, aš vis dar laisvas.

Obaasan silpnai šyptelėjo, paskui vėl pasidėjo galvą ant pagalvės – ne, ant medinės atramos, suvokė Metas. Ši neatrodė itin patogi.

– Labai blogai, kai tarp žmonių šeimos ir kicunių kyla nesantaika, – tarė ji. – Sklinda gandai, kad vienas mūsų protėvis buvo vedęs kicunę.

– Ką?

Obaasan nusijuokė, vėl prisidengdama kumščiais.

– Mukaši-mukaši, arba, kaip jūs sakot, senų senovėje, legendų laikais, didysis šiogūnas supyko ant visų savo dvaro kicunių už daromą žalą. Kicunės krėtė eibes daugybę metų, bet įtaręs, kad dabar jie nuniokojo pasėlius, jis neteko kantrybės. Sukėlė visus namiškius, vyrus ir moteris, liepė pasiimti lazdų, strėlių, akmenų, kauptukų bei šluotų ir visame dvare iš urvų išvyti lapes, netgi gyvenančias pastogėje. Ketino visas jas be gailesčio išgalabyti. Bet naktį prieš šį susidorojimą šiogūnas susapnavo, kad pas jį atėjo graži moteris ir pasisakė esanti atsakinga už visas dvaro lapes. „Nors mes išties pridarome žalos, – ėmė aiškinti ji, – atlyginame tuo, kad ėdame javams kenkiančius vabzdžius, žiurkes ir peles. Ar nesutiktum išlieti pykčio ant manęs vienos ir nubausti tik mane, o ne visas lapes? Auštant ateisiu atsakymo.“

Ir ji tesėjo žodį, ta žaviausioji kicunė, atvyko auštant, lydima dvylikos gražių mergelių, bet nustelbė jas visas, kaip mėnulis nustelbia žvaigždes. Šiogūnas neprisivertė jos nužudyti, netgi paprašė jos rankos, o dvylika jos palydovių ištekino už dvylikos ištikimiausių savo vasalų. Pasakojama, kad ji buvo ištikima žmona ir pagimdė jam daug vaikų, narsių kaip saulės deivė Amaterasu ir gražių kaip mėnuo. Tai truko tol, kol vieną dieną šiogūnas keliaudamas netyčia nužudė lapę. Jis parskubėjo namo paaiškinti žmonai, kad taip išėjo netyčia, bet atvykęs namiškius rado gedinčius, nes žmona su visais sūnumis ir dukterimis jau buvo jį palikusi.

– Ak, kaip gaila, – sumurmėjo Metas, stengdamasis būti mandagus, nors protas jam tarsi kumščiavo į pašonę. – Pala. Bet jei jie visi išėjo...

– Matau, tu dėmesingas jaunuolis, – nusijuokė senutė. – Iškeliavo visi sūnūs ir dukterys, liko tik mažiausia mergaitė, neprilygstamo grožio, nors dar vaikas. Ji pasakė: „Brangus tėveli, per daug tave myliu, kad palikčiau, net jei tektų visą gyvenimą būti žmogaus pavidalo.“ Štai kodėl, pasak legendos, mes esame kicunių palikuonys.

– Na, tie kicunės ne tik krečia eibes ir niokoja javus, – tarė Metas. – Jie dar ir žudo. Ir mes turim pasipriešinti.

– Žinoma, žinoma. Nenorėjau tavęs sujaudinti savo trumpu pasakojimu, – tarė Obaasan. – Išrašysiu tau tuos amuletus.

Metui išeinant, prie durų pasirodė ponia Saitu. Kažką įdėjo jam į delną. Pažiūrėjęs Metas pamatė tokį pat dailyraštį, kokio pavyzdį jam buvo davusi Obaasan. Tik čia buvo smulkesniu šriftu užrašyta ant...

– Čia limpami lapeliai? – suglumęs paklausė Metas.

Ponia Saitu linktelėjo.

– Labai patogu užklijuoti demonui ant veido arba kokio nors medžio šakos. – Apstulbusiam Metui stebeilijantis į ją, pridūrė: – Mano mama žino ne visa, ką reikėtų žinoti.

Dar atkišo jam durklą, trumpesnį už kardą, jos vis dar laikomą rankoje, bet labai aštrų, – Metas išsyk įsipjovė.

– Kliaukis savo draugais ir nuojauta, – palinkėjo ji.

Mažumėlę apdujęs, bet jau jausdamasis drąsiau Metas nuvažiavo pas daktarę Alpert.

31

– Jaučiuosi daug geriau, – pasakė daktarui Megarui Elena. – Norėčiau pasivaikščioti po dvarą. – Ji stengėsi nešokčioti lovoje. – Valgiau kepsnius, gėriau pieną ir netgi tuos šlykščius jūsų parsisiųsdintus menkių kepenų taukus. Be to, aiškiai suvokiu tikrovę: aš čia atvykau išgelbėti Stefano, o mažas berniukas Deimono viduje – tai jo pasąmonės metafora, mano „pamatyta“ tada, kai dalijausi su juo krauju. – Ji šoktelėjo, bet apsimetė siekianti vandens stiklinės. – Jaučiuosi kaip linksmas šunytis, tampantis pasaitėlį. – Elena parodė naująsias vergės apyrankes – sidabrines su vingriu lazuritų raštu. – Jei staiga mirčiau, esu pasirengusi.

Daktaro Megaro antakiai kilsavo aukštyn žemyn.

– Ką gi, tavo pulsas ir kvėpavimas atrodo normalūs. Gal malonus vakarinis pasivaikščiojimas ir nepakenktų. Deimonas jau seniai atsikėlęs. Tik nesuteik poniai Ulmai vilčių. Jai reikės ilsėtis dar kelis mėnesius.

– Ji turi gražų staliuką, padarytą iš pusryčių padėklo, – rankomis rodydama ilgį ir plotį paaiškino Bonė. – Ant jo kuria drabužius. – Išplėtusi akis ji pasilenkė prie Elenos. – Žinai ką? Jos suknelės stebuklingos.

– To iš jos ir galėjai tikėtis, – suniurnėjo daktaras Megaras.

Bet Elena prisiminė kai ką nemalonaus.

– Net kai gausime raktus, – tarė ji, – vis vien turėsime suplanuoti pabėgimą iš kalėjimo.

– Kokį dar pabėgimą? – susijaudinusi paklausė Lakšmė.

– Supranti, mes turėsim raktus nuo Stefano vienutės, bet dar reikės išsiaiškinti, kaip patekti į kalėjimą ir kaip iš jo išvesti Stefaną.

Lakšmė susiraukė.

– O kodėl paprasčiausiai neįėjus ir neišsivedus jo pro vartus?

– Nes, – Elena stengėsi neprarasti kantrybės, – mums nebus leidžiama paprasčiausiai įeiti ir jį vestis. – Lakšmei susiėmus galvą rankomis, ji prisimerkė. – Apie ką galvoji, Lakšme?

– Na, pirma sakei, kad eidama į kalėjimą rankoje turėsi raktus, o dabar tvirtini, jog tavęs į jį neįleis.

Mereditė sutrikusi papurtė galvą. Bonė priglaudė delną sau prie kaktos, lyg skaudant galvai. Tik Elena lėtai palinko į priekį.

– Lakšme, – labai tyliai paklausė ji, – nori pasakyti, kad jei turėsim raktą nuo Stefano vienutės, tai galėsim paprasčiausiai įeiti į kalėjimą ir iš jo išeiti?

Lakšmė nušvito.

– Žinoma! – sušuko ji. – Kitaip kas iš to rakto? Jie galėtų jį užrakinti kitoje vienutėje.

Elena vos galėjo patikėti tokiu stebuklu, todėl iškart ėmė ieškoti priekabių.

– Taigi mes iš Gėliaveidės vakarėlio galėtume važiuoti tiesiai į kalėjimą Stefano pasiimti. – Į savo balsą ji įliejo tiek pašaipos, kiek tik galėjo. – Paprasčiausiai parodytume raktą, ir mums leistų jį išsivesti.

Lakšmė karštai linktelėjo.

– Taip! – džiaugsmingai sušuko ji, praleidusi pro ausis pašaipą. – Ir dar – tik nepyk, gerai? Svarstau, kodėl jūs niekada jo neaplankot.

– Mes galim jį aplankyti?

– Žinoma, jei tik susitarsit.

Dabar Mereditė su Bone atkuto ir prilaikė Eleną iš abiejų šonų.

– Kada galėtume ką nors pasiųsti tartis? – visu svoriu pakibusi draugėms ant rankų išspaudė Elena – tam prireikė visų jos pastangų. – Ką galėtume pasiųsti? – sušnabždėjo ji.

– Aš nueisiu, – iš tamsiai raudonos tamsos pasigirdo Deimono balsas. – Nueisiu šįvakar – tik duokit man penkias minutes.

Metas juto, kad jo veidas darosi piktas ir užsispyręs kaip reta.

– Nagi, – linksmai žiūrėdamas į jį paragino Taironas.

Juodu abu ruošėsi žygiui į tankmę. Apsivilko po du tabletėmis nuo kandžių ir gvazdikėliais kvepiančius paltus, paskui limpama juostele prisitvirtino prie jų pirštines. Metas jau prakaitavo.

Visgi Taironas – šaunus vaikis, pamanė jis. Andai išdygęs prie jo durų Metas išpyškino:

– Ei, prisimeni, koks keistas praeitą savaitę tavo akyse buvo Džimis Braisas? Žinok, tai susiję su dar didesnėmis keistenybėmis: su lapėmis-dvasiomis ir Sengire. Ponios Flauers manymu, jei neišsiaiškinsim, kas vyksta, kils didelių bėdų. O ponia Flauers ne šiaip trenkta senutė iš pensiono, nors visi taip sako.

– Žinoma, ne, – iš tarpdurio atitarė šiurkštus daktarės Alpert balsas. Ji pasidėjo juodąjį krepšį – dirbo kaimo gydytojos darbą net krizės metu – ir kreipėsi į sūnų: – Mudvi su Teofilija nuo seno pažįstamos – ir su ponia Saitu. Jiedvi abi visada padėjo žmonėms. Tokia jų prigimtis.

– Na... – radęs progą įsiterpė Metas, – dabar padėti reikia poniai Flauers. Tikrai labai reikia.

– Tai ko čia sėdi, Taironai? Skubėk į pagalbą poniai Flauers. – Daktarė Alpert pirštais pašiaušė savo geležies baltumo plaukus, paskui meiliai pakedeno juodą sūnaus kuodą.

– Skubu, mama. Mes jau ketinome eiti, kai tu grįžai.

Išvydęs liūdną Meto mašinytę iš siaubo pasakos, Taironas mandagiai pasiūlė pas ponią Flauers važiuoti jo Camry. Metas, būgštaudamas, kad lemiamą akimirką kas nors nesugestų, mielai priėmė šį pasiūlymą.

Jis džiaugėsi, kad kitąmet Taironas bus pagrindinis Roberto Li gimnazijos futbolo komandos žaidėjas. Tairis iš tų, kuriais galima kliautis – ir tai įrodė šiandien, kai nedelsdamas pasišovė padėti. Jis puikus sportininkas, be to, sąžiningas ir nevartoja kvaišalų. Metas nenorom matydavo, kaip narkotikai ir gėrimas sugadina ne tik varžybas, bet ir smukdo visos komandos meistriškumą.

Taironas gebėjo laikyti liežuvį už dantų. Juodviem važiuojant į pensioną, netgi neapibėrė Meto klausimais, tik įvairavęs į senąsias arklides švilptelėjo išvydęs skaisčiai geltoną Model T.

– Oho! – šūktelėjo jis ir iššoko padėti Metui nešti krepšį su daiktais, o akimis ryte rijo Model T nuo sparno iki sparno. – Juk tai fordo Model T sedanas! Turėtų būti nuostabi mašina, jei... – Jis staiga nutilo, rusva oda saulėlydžio brėkšmoje išraudo.

– O varge, tik nesijaudink dėl tos geltonos karietos! – tarė ponia Flauers ir leido Metui paimti dar vieną krepšį su daiktais ir pro daržą įnešti į namus. – Ji tarnavo šiai šeimai beveik šimtą metų, bet jau aprūdijo ir apgedo. Vis dėlto vieškeliu dar traukia beveik penkiasdešimt kilometrų per valandą! – Ponia Flauers kalbėjo ne tik išdidžiai, bet ir su tam tikra pagarba tokiai greitai transporto priemonei.

Metas sutiko Tairono žvilgsnį ir suprato, kad juodu galvoja tą patį – kaip suremontuoti tą išklerusią, aplūžusią, bet vis dar gražią mašinėlę, didžiumą laiko prastovėjusią perstatytose arklidėse.

– Mums pavyktų, – tarė Metas. Jo manymu, būdamas ponios Flauers atstovu galėtų pirmas pateikti siūlymą.

– Nė neabejoju, – svajingai pritarė Taironas. – Ji jau stovi dviviečiame garaže – dėl patalpos nebūtų jokių bėdų.

– Mums net nereikėtų jos visos išrinkti... ji tikrai pasakiškai rieda.

– Gal juokauji! Mes gi galėtume išvalyti variklį: apžiūrėtume žvakes, dirželius, žarneles ir visa kita. Be to, – tamsios akys staiga žybtelėjo, – mano tėtis turi smėliapūtę. Galėtume nuvalyti dažus ir perdažyti ją ta pačia geltona spalva!

Ponia Flauers kaipmat nušvito.

– Štai to, jaunuoli, iš tavęs ir tikėjosi brangioji mamytė, – pasakė ji, o Metas, prisiminęs mandagumą, pristatė jai Taironą.

– Žinai, jei būtum pasakęs, kad perdažysit ją vyšnine spalva, žydra arba dar kokia nors, neabejoju, ji būtų prieštaravusi, – kalbėjo ponia Flauers, imdamasi tepti sumuštinius su kumpiu, pjaustyti bulvių salotas ir virti didelį puodą pupų.

Metas stebėjo, kaip Taironas sureaguos išgirdęs žodį „mamytė“, ir liko patenkintas: draugas akimirką nustebo, paskui jo veidas tapo ramus kaip vanduo. Mama jam buvo sakiusi, kad ponia Flauers – ne pakvaišusi senutė, ir ji išties ne tokia. Metui tarytum akmuo nuo pečių nusirito. Jam nebereikės vienam ginti šios gležnos pagyvenusios moters. Jis turi draugą, kuriuo gali kliautis, ir tas draugas netgi didėlesnis už jį.

– Dabar abu čiupkit sumuštinius su kumpiu, o kol valgysit, aš pagaminsiu bulvių salotų. Žinau, kad jauniems vyrams, – ponia Flauers apie vyrus visada kalbėdavo taip, lyg jie būtų ypatingos rūšies gėlės, – prieš einant į mūšį reikia apsčiai geros, skalsios mėsytės, taigi nėra ko kuklintis. Kirskit į sveikatą.

Jie su džiaugsmu pakluso. Vaikinai ruošėsi mūšiui, tad kai ponia Flauers deserto padalijo pyragą su pekano riešutais ir įpylė po didelį puoduką kavos, nušveičiančios smegenis kaip smėliapūtė, pasijuto pasirengę kautis su pačiais tigrais.

Taironas ir Metas nuvairavo Meto junkerį į kapines, jiems iš paskos važiavo ponios Flauers Model T. Metas buvo matęs, ką automobiliui gali padaryti medžiai, tad nesiruošė rizikuoti švarutėlaičiu Camry. Paskui jie nulipo nuo kalvos iki Meto ir šerifo Mosbergo slėptuvės, nelygiose vietose abu berniukai paduodavo poniai Flauers ranką. Kartą ji paslydo ir būtų pargriuvusi, bet Taironas savo DC batų galais įsispyrė į žemę ir stovėjo kaip kalnas, kol ji rėmėsi į jį.

– O varge, ačiū, brangusis Taironai, – sumurmėjo ji, ir Metas suprato, kad „brangusis Taironas“ priimtas į būrį.

Jiems pasiekus slėptuvę, dangus jau buvo tamsus, likęs tik tamsiai raudonas rėžis. Ponia Flauers, mūvinti sodininko pirštines, negrabiai išsitraukė šerifo ženklelį. Iš pradžių priglaudė jį prie kaktos, paskui lėtai atitraukė, tebelaikydama priešais akis.

– Jis stovėjo čia, paskui pasilenkė ir atsitūpė, – tarė ji ir taip pat atsitūpė toje pačioje slėptuvės vietoje. Metas linktelėjo nesuvokdamas, ką daro. – Gali man nelinksėti, brangusis Metai. Jis kažką išgirdo sau už nugaros – staigiai atsigręžė ir išsitraukė ginklą. Tąsyk tai tebuvo Metas, ir paskui juodu kurį laiką kuždėjosi.Paskui jis staiga atsistojo. – Ponia Flauers irgi staigiai atsistojo, ir Metas išgirdo bauginančius traškesius ir girgždesius, skleidžiamus jos gležno seno kūno. – Tada jis nuėjo – nužirgliojo – į tankmę. Į tą nelemtą tankmę.

Ji patraukė į tankmę, kaip andai šerifas Mosbergas, stebint Metui. Metas su Taironu nuskubėjo įkandin, pasirengę ją sulaikyti, jei tik pasirodytų, kad senutė ketina įžengti į tebetarpstančius Sengirės likučius.

Bet ji tik apėjo aplink, akių aukštyje laikydama ženklelį. Taironas ir Metas linktelėjo vienas kitam ir netarę nė žodžio paėmė ją už rankų. Taip jie apėjo tankmę, Metas pirmas, ponia Flauers antra, Taironas jiems iš paskos. Vienu metu Metas pastebėjo, kad suvytusiais ponios Flauers skruostais rieda ašaros.

Galop senutė sustojo, išsitraukė nėriniuotą nosinę – po poros bandymų – ir suaimanavusi nusišluostė akis.

– Radot jį? – nebetverdamas smalsumu paklausė Metas.

– Na... matysim. Kicunės puikiai geba kurti iliuzijas. Visa, ką regėjau, gali būti iliuzija. Bet, – ji sunkiai atsiduso, – vienam iš mūsų teks įžengti į girią.

Metas sunkiai nurijo seiles.

– Vadinasi, man...

Bet Taironas jį pertraukė.

– Ė, nė už ką, žmogau. Tu permanai tas gudrybes, kad ir kieno jos būtų. Turėsi išvesti iš čia ponią Flauers...

– Ne, negaliu prašyti, kad eitum ir rizikuotum savo sveikata...

– Tai ką gi aš čia veikiu? – griežtai paklausė Taironas.

– Palaukit, brangieji. – Rodos, ponia Flauers ketino pravirkti.

Berniukai išsyk užsičiaupė, o Metas susigėdo.

– Žinau, kaip judu abu galėtumėt man padėti, bet tai labai pavojinga – jums abiem. Bet jei užteks vieno karto, tai gal rizika bus ne tokia ir didelė, o galimybių ką nors surasti pagausės.

– Ką reikės daryti? – beveik tuo pat metu paklausė Taironas ir Metas.

Po kelių minučių jie jau buvo pasirengę. Gulėjo susiglaudę, žiūrėdami į aukštą medžių sieną ir surizgusius krūmokšnius tankmėje. Buvo ne tik susirišę virve, bet ir apsiklijavę rankas ponios Saitu lipniais lapeliais.

– Kai pasakysiu „trys“, abu atkiškit rankas ir grabaliokit palei žemę. Jei ką nors užčiuopsit, stipriai įsikibkit ir tempkit. Jei nieko nerasit, kuo greičiau ištraukit ranką. Beje, – ramiai pridūrė ji, – jei pajusit, kad kas nors jus traukia ar bando sulaikyti ranką, šaukit, muškitės, spardykitės, klykit, ir mes jus išvaduosim.

Ilgių ilgiausią minutę buvo tylu.

– Taigi jūs manot, kad tankmėje ant žemės kažkas voliojasi ir kad mes aklai graibydami galėtume tai sučiupti, – apibendrino Metas.

– Taip, – patvirtino ponia Flauers.

– Gerai, – pasakė Taironas, ir Metas vėl pritariamai pažvelgė į jį. Jis net nepaklausė: „Kas gi galėtų įtraukti mus į girią?“

Vaikinai užėmė padėtį, ponia Flauers suskaičiavo: „Vienas, du, trys“, Metas kiek galėdamas giliau įkišo dešinę ranką ir ėmė čiupinėti žemę.

Šalia savęs išgirdo šūktelint:

– Sugavau! – Ir po akimirkos: – Kažkas mane traukia!

Prieš padėdamas Taironui Metas ištraukė iš tankmės ranką. Kažkas ant jos užkrito, bet pataikė į lapelį ir atšoko lyg nuo putplasčio.

Taironas blaškėsi kaip pasiutęs, bet buvo įtrauktas ligi pečių. Metas sugriebė jį už liemens ir iš visų jėgų timptelėjo. Iš pradžių pajuto pasipriešinimą, paskui Taironas išlėkė kaip kamštis. Jo veidas ir kaklas buvo apdraskyti, bet ten, kur dengė paltas ir lapeliai, liko sveikas.

Metas panoro padėkoti, bet abi moterys, pagaminusios jam amuletus, buvo toli, ir dėkodamas Tairono paltui jis būtų pasijutęs kvailai. Šiaip ar taip, ponia Flauers šūkčiojo ir dėkojo už tris.

– O varge, Metai, kai nulūžo ta didžiulė šaka, maniau, sulaužys tau ranką – mažų mažiausiai. Ačiū brangiam Viešpačiui, kad Saitu moterys padarė tokių puikių amuletų. Nagi, Taironai, sriubtelk iš šios gertuvės...

– Ėė, aš, tiesą sakant, nelabai vartoju...

– Čia, brangusis, tik karštas limonadas pagal mano pačios receptą. Jei ne judu, mums nebūtų pavykę. Taironai, tu kai ką radai, taip? Paskui tave sugriebė – jei ne Metas, nebūtum ištrūkęs.

– Aš neabejoju, kad jis būtų išsikapstęs, – skubiai įsikišo Metas, nes tokiam žmogui kaip Taironminatorius turėjo būti gėda pripažinti, kad reikia kitų pagalbos.

Bet šis ramiai ištarė:

– Žinau. Ačiū, Metai.

Metas pasijuto raustąs.

– Bet aš nieko gero neradau, – pasibaisėjo Taironas. – Tik kažką panašaus į seną vamzdį...

– Nagi, pažiūrėkim, – labai rimtai pasakė ponia Flauers.

Ji nukreipė stipriausią žibintuvėlį į daiktą, kurį Taironas šitaip rizikuodamas ištraukė iš tankmės.

Iš pradžių Metas pamanė žiūrįs į didelį dirbtinį kaulą šunims. Bet paskui panoro iš arčiau apžiūrėti pernelyg pažįstamą pavidalą.

Tai buvo šlaunikaulis, žmogaus šlaunikaulis. Didžiausias kūno kaulas. Atrodė vis dar baltas. Šviežias.

– Nepanašu, kad būtų plastikinis, – iš labai toli ataidėjo ponios Flauers balsas.

Kaulas išties nebuvo plastikinis. Metas matė mažytes užsirietusias atplaišėles. Jis buvo... tiesiog tikras žmogaus kojos kaulas.

Bet kraupiausia buvo ne tai; ne dėl to Metas paniro į tamsą.

Kaulas buvo švariai nugramdytas ir pažymėtas dešimtimis dantukų įrantų.

32

Elena švytėjo iš džiaugsmo. Ji atsigulė laiminga, atsibudo laiminga, rami, žinodama, kad netrukus – labai greitai – aplankys Stefaną ir paskui – išties labai greitai – galės jį išsivesti.

Bonė ir Mereditė nenustebo, kad ji panoro pasitarti su Deimonu dviem klausimais: kas turėtų eiti ir ką jai apsivilkti. Nustebo tik dėl to, ką ji pasirinko.

– Jei neprieštaraujat, – kitą rytą, visiems susirinkus į vieną iš svetainių, lėtai prabilo ji, pirštu brėždama ratus ant didelio stalo, – norėčiau, kad su manim eitų tik pora žmonių. Su Stefanu ten žiauriai elgiamasi, – kalbėjo ji, – o jis nemėgsta prastai atrodyti. Nenorėčiau, kad jaustųsi pažemintas.

Tai išgirdę susirinkusieji paraudo iš gėdos. O gal ir iš pasipiktinimo; tik paskui pasijuto kalti. Pro atvirus vakarinius langus krintant ankstyvo ryto šviesai, tą paraudimą buvo sunku suprasti. Tik viena tapo aišku – visi troško eiti.

– Taigi tikiuosi, – pažvelgusi Mereditei, paskui Bonei į akis tarė Elena, – kad nė viena neįsižeisit, jei neišsirinksiu kaip palydovių.

Jau išsidaviau, kad jų abiejų neimsiu, pamanė Elena, išvydusi supratingus merginų žvilgsnius. Daugelį jos planų lems tai, kaip dabar reaguos dvi geriausios draugės.

Pirmoji narsiai prabilo Mereditė:

– Elena, tu perėjai tikrą pragarą – tiesiogine prasme – ir vos nežuvai, ieškodama Stefano. Pasiimk tuos žmones, kurie tau tinkamiausi.

– Mes suprantam, kad tai ne populiarumo konkursas, – rydama ašaras pridūrė Bonė. Ji labai nori eiti, pamanė Elena, bet supranta. – Stefanas tikriausiai labiau gėdytųsi merginų nei vaikinų.

Bonė netgi nepridūrė: „Nors mes kiek galėdamos stengtumės jo netrikdyti“, pamanė Elena, apėjusi aplink stalą, kad apkabintų draugę ir glėbiu pajustų jos minkštą, smulkų kaip paukščiuko kūnelį. Paskui ji pasigręžė, pajuto šiltas, lieknas, stiprias Mereditės rankas, ir kaip visada įtampa atslūgo.

– Ačiū, – pasakė šluostydamasi ašaras. – Tu teisi, manau, tokiomis aplinkybėmis jam būtų sunkiau matyti merginas nei vaikinus. Taip pat sunkiau matyti senus mylimus draugus. Todėl norėčiau prašyti, kad su manim eitų šie žmonės: Seidžas, Deimonas ir daktaras Megaras.

Lakšmė šoktelėjo taip susidomėjusi, lyg būtų pati išrinkta.

– Kuriame jis kalėjime? – gana linksmai paklausė ji.

Atsakė Deimonas:

– Ši no Ši.

Lakšmės akys suapvalėjo. Ji akimirką spoksojo į Deimoną, paskui išmovė pro duris, ir iš ten atsklido tik sukrėstas balsas:

– Šeimininke, turiu sutvarkyti kelis reikalus!

Elena pažiūrėjo Deimonui į akis.

– Ką gi tai reiškia? – paklausė ji balsu, nuo kurio trisdešimt metrų aplink būtų sustingusi lava.

– Nenumanau. Tikrai nenumanau. Šiničis man parodė kandži rašmenis ir pasakė, kad jie tariami „Ši no Ši“, tai reiškia „mirusiųjų mirtis“ – tarsi vampyrų prakeiksmo nuėmimas.

Seidžas kostelėjo.

– Ak, mano naivuoli. Mon cher idiot. Neklausei kitų nuomonės...

– Tiesą sakant, klausiau. Bibliotekoje vidutinio amžiaus japonės paklausiau, ar tie romadži – tai mūsų raidėmis užrašyti japoniški žodžiai – reiškia mirusiųjų mirtį. Ji patvirtino.

– Tada tu apsisukai ant kulnų ir išėjai, – tarė Seidžas.

– Iš kur žinai? – Deimonas jau niršo.

– Nes, mon cher, šie žodžiai gali reikšti daug ką. Nelygu kuris japonų hieroglifas rašomas pirmas – bet jų tu jai neparodei.

– Aš jų neturėjau! Šiničis man juos užrašė ore raudonais dūmais. – Paskui susikrimtęs piktai paklausė: – Ką dar jie gali reikšti?

– Na, gali reikšti, ką ir sakei. Taip pat gali reikšti „naujoji mirtis“ arba „tikroji mirtis“. Ar netgi „mirties dievai“. Žinant, kaip elgiamasi su Stefanu...

Jei žvilgsniai būtų kuolai, Deimonas jau būtų buvęs pribaigtas. Visi į jį žiūrėjo griežtai, kaltinamai. Jis apsigręžė kaip vilkas narve, visiems iššiepęs dantis.

– Be abejo, nemaniau, kad tai bus itin malonu, – tarė jis. – Tik norėjau jam padėti atsikratyti vampyrų prakeiksmo.

– Be abejo, – pakartojo Elena. Paskui kreipėsi: – Seidžai, būčiau labai dėkinga, jei nueitum ir pasirūpintum, kad mus atvykusius įleistų.

– Pasakyta – padaryta, Madame.

– Ir dar – norėčiau, kad eidami jo lankyti visi apsirengtumėt šiek tiek kitaip. Jei neprieštaraujat, eisiu pasikalbėti su ponia Ulma.

Išeidama Elena nugara juto suglumusius Bonės ir Mereditės žvilgsnius.

Ji buvo palydėta į ponios Ulmos kambarį. Moteris atrodė išblyškusi, bet žvilgsnis guvus, eskizų albumas atverstas – geras ženklas.

Užteko kelių žodžių, nuoširdaus žvilgsnio, ir ponia Ulma tvirtai tarė:

– Per porą valandų viską padarysim. Svarbiausia pasikviesti tinkamus žmones. Pažadu.

Elena atsargių atsargiausiai spustelėjo jai riešą.

– Ačiū. Ačiū tau, stebukladare!

– Vadinasi, aš turėsiu eiti kaip atgailautojas, – tarė Deimonas.

Elenai išėjus, jis stovėjo prie pat ponios Ulmos durų, taigi buvo galima įtarti, kad klausėsi.

– Ne, aš apie tai net nepagalvojau, – atsakė ji. – Tik pamaniau, kad išvydęs tave ir kitus vaikinus su vergų drabužiais Stefanas mažiau drovėsis. Bet kodėl pamanei, kad noriu tave nubausti?

– Tai negi nenori?

– Tu čia atkeliavai, kad padėtum man išgelbėti Stefaną. Perėjai... – Elena nutilo ir rankovėse ėmė ieškoti švarios nosinės. Deimonas pasiūlė jai savąją – juodo šilko.

– Gerai, – tarė jis, – nesigilinsim į tai. Atsiprašau. Man tiesiog šauna į galvą mintys, ir aš jas iškloju, kad ir kokios neįtikimos atrodytų kalbant apie tave.

– Ar niekada negirdi kito tylaus balselio? Sakančio, kad žmonės gali būti geri ir nesistengti tavęs įskaudinti? – liūdnai paklausė Elena, spėliodama, kaip stipriai vaikas dabar apraizgytas grandinėmis.

– Nežinau. Galbūt. Kartais. Bet šiame baisiame pasaulyje tas balselis dažniausiai klysta, tai kodėl turėčiau jo paisyti?

– Norėčiau, kad kartais bent pamėgintum, – sušnabždėjo Elena. – Tuomet mums būtų lengviau ginčytis.

„Man ir taip lengva“, – mintimis atsakė Deimonas, ir Elena suvokė – kodėl gi nuolat taip nutinka? – kad juodu stovi apsikabinę. Dar blogiau, ji vilki rytinius drabužius: ilgą šilkinę suknelę ir tos pačios medžiagos peniuarą, abu šviesaus perlų žydrumo, nesibaigiančio saulėlydžio spinduliuose virstančio violetine spalva.

„Man... irgi lengva, – prisipažino Elena ir pajuto Deimono kūnu perbėgant virpulio bangeles, iš pradžių paviršiuje, paskui giliau, vis giliau iki pat tos bedugnės prarajos, matomos jo akyse. – Aš tik stengiuosi būti nuoširdi, – pridūrė ji, bemaž išsigandusi jo reakcijos. – Antraip negalėčiau tikėtis nuoširdumo iš kitų.“

„Nebūk nuoširdi, nebūk nuoširdi. Nekęsk manęs. Niekink mane“, – maldavo Deimonas, tuo pat metu glostydamas jai rankas per du šilko sluoksnius, skiriančius jo delnus nuo jos odos.

– Kodėl gi?

„Nes manimi negalima kliautis. Aš piktas vilkas, o tu – tyra siela, balta kaip sniegas, kaip ką tik gimęs ėriukas. Neleisk man tavęs įskaudinti.“

„Kodėl turėtum mane skaudinti?“

„Nes aš galiu... ne, aš nenoriu tau įkąsti, tik trokštu tave pabučiuoti, truputėlį, štai taip.“

Deimono minčių balse buvo justi nuostaba. Jis išties labai švelniai pabučiavo Eleną, kaip visada pajuto linkstant jos kojas ir sugriebė nespėjusią pargriūti.

„Deimonai, Deimonai, – galvojo ji apimta džiaugsmo, nes žinojo teikianti jam malonumą. Ir staiga jai kai kas dingtelėjo. – Ak! Būk geras, paleisk mane – man reikia eiti matuotis!“

Tamsiai paraudęs Deimonas lėtai, nenoriai nuleido ją ant žemės, sulaikė, kad neparkristų, ir vėl pastatė.

„Ko gero, ir man jau laikas sapnuoti“, – kuo rimčiausiai taręs jis išsvirduliavo iš kambario, pirmą kartą nepataikydamas į duris.

„Ne sapnuoti, o matuotis!“ – pavymui šūktelėjo Elena, tik nesuprato, ar jis išgirdo. Vis dėlto apsidžiaugė, kad Deimonas ją paleido net gerai nesuprasdamas, ką ji sako. Nemenka pažanga.

Tada ji nuskubėjo į ponios Ulmos kambarį, pilną įvairiausių žmonių, tarp jų buvo du modeliai vyrai, ką tik aprengti kelnėmis ir ilgais marškiniais.

– Seidžo drabužiai, – ponia Ulma linktelėjo į aukštesnį vyrą, – ir Deimono, – parodė į žemesnį.

– Ak, jie tobuli!

Ponia Ulma pažvelgė į ją su abejonės šešėliu akyse.

– Pasiūti iš tikro maišinio audinio, – tarė ji. – Pati prasčiausia vergo apranga, žemiausias hierarchijos laiptelis. Tu įsitikinusi, kad jie juos dėvės?

– Dėvės, antraip visai neis. – Elena abejingai mostelėjo ranka.

Ponia Ulma nusijuokė.

– Puikus planas.

– Taip – o ką manai apie kitą mano planą? – paklausė Elena ir išraudo. Ponios Ulmos nuomonė jai buvo išties svarbi.

– Mano brangioji geradare, – atsakė toji, – matydavau, kaip mano mama kuria tokius drabužius... žinoma, nuo tada, kai man suėjo trylika. Ji sakė, kad tai darydama visada jaučiasi laiminga, nes suteikia džiaugsmo iškart dviem, juk vienintelis tokių drabužių tikslas – džiuginti. Pažadu, mudu su Liusjenu tuoj baigsim. Jau gali ruoštis.

– O taip – ak, myliu tave, ponia Ulma! Įdomu: kuo daugiau žmonių myli, tuo daugiau nori mylėti! – Tai tarusi Elena nulėkė į savo kambarius.

Freilinos jau buvo susirinkusios ir pasiruošusios. Elena nusimaudė greitai ir mikliai kaip niekad gyvenime – labai jaudinosi – ir atsidūrė ant sofos, apsupta besišypsančių moterų skvarbiomis akimis; kiekviena jų darė savo darbą ir netrukdė kitoms.

Jai buvo pašalinti plaukeliai: dvi moterys ėmėsi kojų, dar viena – pažastų, kita – antakių. Šioms moterims dirbant, kitoms tepant Eleną švelniu kremu ir tepaliuku, dar viena jų mąsliai apžiūrėjo jos veidą ir visą kūną.

Ši moteris vos vos patamsino Elenos antakius, paauksino akių vokus metalo blizgesio kosmetiniais dažais, paskui kažkuo pailgino Elenos blakstienas mažiausiai puse centimetro. Juodu pieštuku egzotiškai apibraukė akis. Galiausiai nuspalvino lūpas sodriais, blizgančiais raudonais dažais – tai kėlė įspūdį, kad lūpos nuolat papūstos bučiniui. Paskui moteris visą Elenos kūną apipurškė švelniu blizgiu. Galiausiai ant bambos tvirtai priklijavo labai didelį geltoną deimantą tiesiai nuo Liusjeno darbo stalo.

Kirpėjai taikant paskutines garbanėles ant kaktos, ponios Ulmos moterys atnešė dvi dėžes ir raudoną apsiaustą. Elena širdingai padėkojo savo freilinoms bei kosmetologėms ir sumokėjo tokias premijas, kad jos ėmė krykštauti iš laimės, o tada paprašė palikti ją vieną. Moterims delsiant, paprašė dar kartą, taip pat mandagiai, tik garsiau, ir jos išėjo.

Elena drebančiomis rankomis paėmė ponios Ulmos sukurtus apdarus. Jie buvo kuklūs kaip maudymosi kostiumėlis, bet atrodė kaip brangakmeniai, reikiamose vietose prisiūti prie auksinio tiulio kuokštų. Viskas derėjo prie geltonojo deimanto: vėrinys, auksinės apyrankės, rodančios, kad Elena, nors ir šitaip prabangiai apsirėdžiusi, vis dėlto yra vergė.

Tai buvo viskas. Pas Stefaną ji ketino eiti pasipuošusi tiuliu ir brangakmeniais, kvepalais ir dažais. Elena labai labai atsargiai apsivilko raudonąjį apsiaustą, stengdamasi nieko po juo nesuglamžyti ir neištepti, apsiavė dailias auksines basutes aukštų aukščiausiais kulnais.

Tada nuskubėjo laiptais žemyn ir atsidūrė apačioje pačiu laiku. Seidžo su Deimonu paltai buvo visiškai užsagstyti – tai reiškė, kad po jais jie vilkėjo maišinius drabužius. Seidžas jau buvo paruošęs ponios Ulmos karietą. Elena ant riešų užsimovė priderintas prie apdaro auksines apyrankes; nekentė jų dėl to, kad privalėjo mūvėti, nors prie baltų kailinių raudonojo apsiausto apvadų jos itin tiko. Deimonas padavė ranką ir padėjo jai įlipti į karietą.

– Važiuosiu viduje? Tai man nereikės mūvėti... – Bet pažvelgė į Seidžą, ir jos viltys sužlugo.

– Nebent užsitrauktume visas užuolaidas, – pasakė jis. – Kitaip be apyrankių keliauti negali.

Ji atsiduso ir padavė ranką Deimonui. Saulės fone dunksojo tamsus jo pavidalas. Bet, Elenai sumirksėjus nuo saulės šviesos, jis apstulbęs įsistebeilijo į ją. Ji suprato, kad Deimonas pastebėjo paauksuotus vokus. Paskui jo akys nukrypo į bučiniui papūstas jos lūpas. Elena išraudo.

– Draudžiu tau įsakyti, kad parodyčiau, kas po apsiaustu, – skubiai tarė ji.

Deimonas neatrodė patenkintas.

– Plaukai ant kaktos susukti garbanėlėmis, apsiaustas dengia viską nuo kaklo iki kojų pirštų, lūpų dažai kaip... – Jis vėl įsispoksojo trūkčiodamas lūpas, lyg bandytų nutaisyti tokią pat išraišką.

– Laikas važiuoti! – sučiulbėjo Elena, skubiai lipdama į karietą.

Jautėsi labai laiminga, nors suprato, kodėl išlaisvinti vergai niekada nebemūvi nieko panašaus į apyrankes.

Tebesijautė pakiliai ir jiems privažiavus Ši no Ši – didelį pastatą, kuriame tilpo ir kalėjimas, ir gladiatorių treniruočių patalpos.

Buvo laiminga ir tada, kai sargybiniai, stovintys prie pagrindinio Ši no Ši kontrolės posto, įleido juos į vidų be jokių nepritarimo ženklų. Negalėjai pasakyti, ar apsiaustas jiems padarė kokį nors įspūdį. Jie buvo demonai: niūrūs, violetinės odos, tvirti kaip jautukai.

Ji kai ką pastebėjo – iš pradžių tai pribloškė, paskui sužadino viltį. Priekiniame pastato vestibiulyje šoninės durys buvo lygiai tokios pačios kaip vergų sandėlyje – visada uždarytos, su keistais rašmenimis viršuje; pro tas duris vaikščiojo įvairiai apsirengę žmonės. Prieš pasukdami raktą ir jas atverdami pasakydavo, kur norintys patekti.

Kitaip tariant, tai buvo durys tarp matmenų – čia pat, Stefano kalėjime. Vienas Dievas žino, kiek sargybinių seks paskui ją ir jos pagalbininkus, mėginančius išeiti, bet tai derėjo įsidėti į galvą.

Apatiniame Ši no Ši pastato aukšte tikriausiai buvo požeminis kalėjimas; to aukšto sargybiniai neabejotinai pasibjaurėjo Elena ir jos būreliu. Tai buvo tarsi smulkesnių demonų rūšis – gal velniūkščiai, pamanė Elena, – ir tie padarai dėl visko kibo prie lankytojų. Deimonui teko juos papirkti, kad įleistų visus į zoną, kurioje buvo Stefano vienutė, kad kiekvienam lankytojui nepaskirtų sargybinio ir leistų vergei Elenai pamatyti laisvąjį vampyrą.

Nors Deimonas paklojo jiems nemenką lobį, kad pereitų šias kliūtis, jie prunkščiojo ir gargaliavo. Elena jais nepasitikėjo.

Ir buvo teisi.

Koridoriuje – Elena tai žinojo iš savo bekūnio skraidymo patirties – reikėjo pasukti į kairę, o jie buvo nuvesti tiesiai. Praėjo dar vieną sargybą, ir sargybiniai vos nenukeipo iš juoko.

O Dieve, negi jie mus veda parodyti Stefano lavono, staiga toptelėjo Elenai. Labiausiai padėjo Seidžas: apkabino ir prilaikė, kol ji iš naujo atrado savo kojas.

Taip jie pėdino gilyn į purviną, dvokiantį akmenimis grįstą rūsį. Paskui staiga pasuko dešinėn.

Elenos širdis lėkė pirm kitų. Ji kalbėjo: ne ten, ne ten, ne ten, dar jiems nepriėjus paskutinės vienutės koridoriuje. Ši atrodė visiškai kitokia nei ta, kurioje anksčiau kalėjo Stefanas. Čia jis tūnojo ne už grotų, bet lyg už kokios raitytos vielinės tvoros su aštrių smaigų juostomis. Niekaip nepaduosi Juodosios magijos butelio. Niekaip nepakreipsi jo, kad vynas tekėtų į anapus laukiančią burną. Neįmanoma prakišti net piršto ar gertuvės kaklelio. Pati vienutė buvo palyginti švari, bet tuštut tuštutėlė, tik joje aukštielninkas gulėjo Stefanas. Nei maisto, nei vandens, nei lovos kam nors paslėpti, nei šiaudų. Tik Stefanas.

Elena sukliko nė pati nenumanydama, ar tai buvo žodžiai, ar tik sielvartingas garsas. Puolė prie vienutės – veikiau pabandė pulti. Sugniaužė aštrias kaip peiliukai plieno vijas, delnai iškart pasruvo krauju, ir Deimonas, pasižymintis greitesne reakcija, ją atitraukė.

Paskui jis prasibrovė pro ją ir išsižiojęs įsistebeilijo į savo jaunėlį brolį, jaunuolį papilkėjusiu veidu, išsišovusiais kaulais, vos alsuojantį lyg vaiką, paskendusį susilamdžiusioje, dėmėtoje, nušiurusioje kalėjimo uniformoje. Deimonas kilstelėjo ranką, tarsi jau užmiršęs kliūtį – Stefanas krūptelėjo. Regis, nepažino nė vieno atėjusio. Iš arčiau pasižiūrėjo į kraujo lašus ant aštrios kaip peiliukai tvoros, kur buvo įsitvėrusi Elena, paskui, lyg kas būtų persmelkęs aptemusį protą, apsidairė blausiu žvilgsniu. Pakėlęs galvą Stefanas pažvelgė į nusimetusį paltą Deimoną, paskui jo žvilgsnis nuklydo lyg kūdikio.

Deimonas sužiopčiojo tarsi dusdamas, apsigręžė ir stumdydamas visus į šalis nubėgo už kampo. Jei tikėjosi, kad paskui jį seks ganėtinai sargybinių, ir bendražygiams pavyks išlaisvinti Stefaną, tai klydo. Jį nusivijo tik keli panašūs į beždžiones padarai, laidydami įžeidimus. Kiti liko vietoje, Seidžui už nugaros.

Elena tuo metu nepaliaujamai rezgė vis naujus planus. Galop kreipėsi į Seidžą.

– Panaudok visus pinigus ir dar šitą, – tarė kišdama ranką po apsiaustu ir liesdama savo geltoną deimantinį vėrinį – daugiau nei du tuzinus nykščio dydžio brangakmenių, – ir pranešk, jei reikės daugiau. Leisk man pusvalandį pabūti su juo. Gerai, bent dvidešimt minučių! – Seidžui ėmus purtyti galvą, Elena pasitaisė: – Kaip nors juos užlaikyk; duok man bent dvidešimt minučių. Ką nors sugalvosiu, net jei tektų galvą padėti.

Seidžas pasižiūrėjo jai į akis ir linktelėjo.

– Sutarta.

Tada Elena maldaujamai pažvelgė į daktarą Megarą. Ar jis turi ko nors – ar išvis kas nors galėtų padėti?

Daktaro antakiai nusileido ir vėl pakilo. Žvilgsnis buvo kupinas sielvarto ir nevilties. Bet paskui jis suraukė kaktą ir sušnabždėjo:

– Yra kai kas nauja – injekcija, sako, padedanti sunkiais atvejais. Galėčiau išmėginti.

Elena vos atsispyrė pagundai pulti jam po kojų.

– Meldžiu! Meldžiu išmėginti! Meldžiu!

– Ji veiks tik porą dienų...

– Daugiau ir nereikia! Per tą laiką mes jį ištrauksim!

– Gerai.

Seidžas jau spėjo išsivesti sargybinius, mat pirmiau buvo pasakęs:

– Aš prekiauju brangakmeniais – jums visiems vertėtų kai ką pamatyti.

Daktaras Megaras atsegė krepšį ir ištraukė švirkštą.

– Medinė adata, – ištarė nelinksmai šypsodamasis ir traukdamas skaidrų raudoną skystį iš stiklinio buteliuko.

Elena, paėmusi kitą švirkštą, įdėmiai apžiūrėjo, kol daktaras Megaras gestais įkalbinėjo Stefaną priglausti ranką prie virbų. Pagaliau Stefanas padarė, ko prašomas, – bet, švirkštui įsmigus į ranką ir įšvirkštus deginančio skysčio, kaipmat atšoko iš skausmo.

Elena apimta nevilties pažvelgė į gydytoją.

– Kiek jis gavo?

– Tik pusę. Nieko tokio – pritraukiau dvigubą dozę ir švirkščiau kiek galėdamas stipriau, kad pasiekčiau... – Kai kurie medicininiai terminai Elenai buvo negirdėti... – Žinojau, kad šitaip greitai švirkščiant jam labiau skaudės, bet pasiekiau, ko norėjau.

– Gerai! – sužavėta šūktelėjo Elena. – Dabar norėčiau, kad pripildytum švirkštą mano kraujo.

– Kraujo? – Daktaras Megaras atrodė sunerimęs.

– Taip! Švirkštas gana ilgas, pralįs pro virbus. Kraujas išlašės kitoje pusėje, ir Stefanas galės jį sugerti. Galbūt tai jį išgelbės! – Elena kiekvieną žodį ištarė aiškiai, lyg kalbėdama su vaiku. Neapsakomai troško, kad daktaras suprastų.

– Ak, Elena. – Gydytojas klestelėjo ant žemės ir iš savo tunikos ištraukė paslėptą Juodosios magijos butelį. – Labai apgailestauju, bet man sunku pritraukti kraujo net iš buteliuko. Mano akys, vaikeli, visai nusilpusios.

– Bet akiniai...

– Jie man nebetinka. Liga sunki. Be to, turi būti labai patyręs, kad pataikytum į veną. Didumai gydytojų tai nepavyksta, o man išvis jokių vilčių. Užjaučiu, vaike. Prieš dvidešimt metų buvau geras daktaras.

– Tada surasiu Deimoną ir paprašysiu, kad perkąstų mano aortą. Man vis vien, net jei žūčiau.

– Bet man ne vis vien.

Šis naujas balsas, atsklidęs iš ryškiai apšviestos vienutės priešais juos, privertė daktarą ir Eleną pakelti galvas.

– Stefanai! Stefanai! Stefanai! – Negalvodama, ką aštri tvora padarys jos odai, Elena pasilenkė ir pabandė paimti jį už rankų.

– Ne, – sušnabždėjo Stefanas, lyg atskleisdamas svarbią paslaptį. – Uždėk pirštus čia ir čia – ant mano pirštų. Ši tvora padaryta iš ypatingai apdirbto plieno, ji slopina mano Galią, bet nepraduria odos.

Elena uždėjo pirštus ten ir ten. Palietė Stefaną. Iš tikro palietė – po tokio ilgo laiko.

Niekas nepratarė nė žodžio. Ji girdėjo daktarą Megarą atsistojant ir tyliai išslenkant – tikriausiai pas Seidžą. Bet mintys sukosi tik apie Stefaną. Juodu tiesiog žiūrėjo vienas į kitą ir virpėjo, jiems ant blakstienų pakibo ašaros, abudu jautėsi labai jauni.

Ir atsidūrę labai arti mirties.

– Sakydavai, kad visada priverčiu tave pirmą tai ištarti, bet šįkart aš tave nustebinsiu. Myliu tave, Elena.

Jai iš akių pabiro ašaros.

– Šįryt mąsčiau, kiek daug žmonių myliu. Bet taip yra tik todėl, kad visų labiausiai myliu vieną, – sukuždėjo ji jam, – ir mylėsiu amžinai. Tave, Stefanai! Myliu tave!

Elena akimirką atsitraukė ir nusišluostė akis, kaip moka visos sumanios merginos, nenorinčios sugadinti makiažo: pakišo nykščius po apatinėmis blakstienomis ir susėmė ašaras drauge su dažais.

Tada jau galėjo mąstyti.

– Stefanai, – sušnabždėjo ji, – atleisk. Šįryt gaišau laiką, kad apsirengčiau – veikiau nusirengčiau – ir galėčiau parodyti, kas tavęs laukia išėjusio. Bet dabar... jaučiuosi... kaip...

Stefano akys nudžiūvo.

– Parodyk dabar, – nekantraudamas sukuždėjo jis.

Elena be jokio maivymosi nusimetė apsiaustą ir užsimerkė, jos veidą supo šimtai garbanėlių – plonyčių spiralių. Vokai buvo paauksinti atspariais vandeniui dažais, tad paauksinimas nenusiplovė. Vieninteliai jos drabužiai buvo auksinio tiulio kuokštai su brangakmeniais, pritvirtintais dėl padorumo. Tobulas ką tik pražydusios jaunystės kūnas, kokiam niekas negali prilygti, kokio neįmanoma atkurti, tviskėte tviskėjo.

Pasigirdo tarsi ilgas atodūsis... paskui stojo tyla. Išsigandusi, kad Stefanas mirė, Elena atsimerkė. Bet jis stovėjo prisispaudęs prie geležinių vartelių, lyg norėdamas juos išstumti ir pasiekti ją.

– Aš visa tai gausiu? – sušnabždėjo.

– Visa tai tau. Viskas tau, – atsakė ji.

Tą akimirką Elena išgirdo tylų garsą sau už nugaros ir atsigręžusi išvydo dvi akis, spingsinčias iš tamsios vienutės kitoje koridoriaus pusėje.

33

Savo nuostabai, ji nepajuto pykčio, tik ryžtą ginti Stefaną iš visų jėgų.

Paskui pamatė, kad vienutėje, kuri jai pirmiau atrodė tuščia, yra kicunė.

Tas kicunė buvo visai nepanašus į Šiničį ar Misao. Jo plaukai atrodė labai ilgi, balti kaip sniegas, bet veidas jaunas. Drabužiai – tunika ir bridžai – irgi balti, pasiūti iš plazdančios, panašios į šilką medžiagos. Uodega tokia puri, kad, gali sakyti, užpildo visą ankštą vienutę. Lapiškos ausys kraipėsi į visas puses, akys geltonavo kaip fejerverkai.

Jis buvo nuostabus.

Kicunė vėl kostelėjo. Paskui išsitraukė – turbūt iš savo ilgo kailio, pamanė Elena – mažulytį plonos odos maišelį.

Ideali talpykla tobulam brangakmeniui, pamanė Elena.

Kicunė paėmė menamą butelį Juodosios magijos (jis buvo sunkus, kicunė apsimetė gardžiai geriąs) ir pripylė vyno į maišelį. Tada čiupo menamą švirkštą (laikydamas kaip daktaras Megaras spustelėjo stūmoklį, kad išeitų oras) ir pritraukė iš maišelio. Galiausiai prakišo menamą švirkštą pro savo groteles ir nykščiu išspaudė jo turinį.

– Galėčiau tave pagirdyti Juodosios magijos vynu, – išvertė Elena. – Pripilčiau jo į maišelį, o paskui pritraukčiau į švirkštą. Daktaras Megaras irgi galėtų pritraukti švirkštą, bet nebėra laiko, todėl padarysiu tai pati.

– Aš... – pradėjo sakyti Stefanas.

– Tu gersi kiek įmanydamas greičiau.

Elena mylėjo Stefaną, troško klausytis jo balso, nenuleisti nuo jo akių, bet reikėjo skubiai gelbėti jo gyvastį. Ji paėmė maišelį, nusilenkdama padėkojo kicunei ir paliko savo apsiaustą ant grindų. Visą dėmesį sutelkė į Stefaną, tad nė neprisiminė, kuo vilkinti.

Rankos bandė drebėti, bet ji joms neleido. Čia turėjo tris butelius Juodosios magijos: vieną savo pačios apsiauste, kitą paliktą daktaro Megaro ir trečią paslėptą Deimono palte.

Taigi ji tiksliai kaip automatas kartojo, ką buvo rodęs kicunė. Įkišo švirkštą, pritraukė, prakišo pro virbus, sušvirkštė. Dar kartą. Ir dar.

Po kokių dešimties kartų Elena sumanė naują būdą, tarsi šaudymą iš katapultos. Ji pripildavo į maišelį vyno, palaikydavo už viršaus, kol Stefanas prasižiodavo ir reikiamu kampu pakreipdavo galvą, tada delnu pliaukštelėdavo per maišelį ir įšvirkšdavo nemaža vyno Stefanui į burną. Virbai sušlapo, Stefanas sušlapo, tai nieku gyvu nebūtų pavykę, jei plienas ir jį būtų žeidęs kaip ją. Vis dėlto šitokiu būdu jam į burną pateko stebėtinai daug skysčio.

Kitą Juodosios magijos butelį Elena įkišo į kicunės vienutę, užtvertą paprastais virbais. Gerai nežinojo, kaip jam atsidėkoti, bet turėdama laisvą akimirką atsigręžė ir nusišypsojo. Kicunė maukė Juodąją magiją tiesiai iš butelio, veide buvo matyti dėkingumas ir ramus pasitenkinimas.

Viskas baigėsi labai greitai. Elena išgirdo dudenant Seidžo balsą:

– Taip nesąžininga! Elena dar nepasirengusi! Jai neužteko tiek laiko su juo!

Elena nelaukė, kol sargybiniai užgrius ant galvos. Įgrūdo į kicunės vienutę paskutinį Juodosios magijos vyno butelį, dar kartą nusilenkė ir grąžino maišelį – tik su geltonuoju deimantu nuo savo bambos. Tai buvo didžiausias jai likęs brangakmenis; matė, kaip kicunė jį pavartė įgudusiais ilganagiais pirštais, tada atsistojo ir linktelėjo jai. Abu nusišypsojo vienas kitam, paskui Elena sutvarkė daktaro Megaro krepšį ir apsivilko raudonąjį apsiaustą. Tada virpančia širdimi atsigręžė į Stefaną.

– Atleisk. Nemaniau, kad tai bus medicininis apsilankymas.

– Bet radai progą išgelbėti man gyvybę ir negalėjai jos praleisti.

Kartais broliai būna tokie panašūs.

– Stefanai, nereikia! Ak, myliu tave!

– Elena. – Jis pabučiavo jos pirštus, prispaustus prie virbų, paskui sušuko sargybiniams: – Ne, meldžiu, meldžiu neišvesti jos! Duokit mums dar minutėlę! Bent vieną!

Bet Elenai teko paleisti grotas ir suimti apsiaustą. Dar spėjo pamatyti, kaip Stefanas kumščiais daužo virbus ir šaukia:

– Elena, myliu tave! Elena!

Paskui ji buvo nutempta koridoriumi ir pro duris. Ten susmuko.

Ją apkabino kažin kieno rankos, padėjo eiti. Elena niršo! Jeigu Stefanas bus grąžinamas į senąją utėlėtą vienutę – o taip jos manymu ir turėtų įvykti, – tai bus verčiamas eiti. O šie demonai nieko nedaro švelniai, ji tai žinojo. Tikriausiai jau gena jį, baksnodami aštriais mediniais įrankiais kaip gyvulį.

Taigi ir ji gali eiti pati.

Patekusi į Ši no Ši vestibiulį Elena apsidairė.

– Kur Deimonas?

– Karietoje, – kiek galėdamas švelniau atsakė Seidžas. – Jam reikėjo pabūti vienam.

Viena Elenos dalis šaukė: „Aš jam duosiu pabūti vienam! Galės sau klykti vienas, kol perplėšiu jam gerklę!“ Bet kita jos dalis tik nuliūdo.

– Neturėjau laiko pasakyti Stefanui, ką norėjau. Norėjau jam papasakoti, kaip Deimonas gailisi ir kaip pasikeitė. Jis net neprisiminė, kad Deimonas buvo atėjęs...

– Judu šnekėjotės? – Seidžas atrodė apstulbęs.

Juodu išėjo pro marmurines laukujes Mirties Dievų pastato duris. Elena mintyse buvo jam išrinkusi kaip tik tokį pavadinimą.

Karieta stovėjo kelkraštyje priešais juos, bet nė vienas į ją nelipo. Seidžas pavėdėjo Eleną toliau nuo kitų, tada uždėjo dideles rankas jai ant pečių ir labai švelniu balsu prabilo.

– Mon Dieu, vaikeli mano, nenoriu tau sakyti, bet teks. Bijau, net jei ištrauksim Stefaną iš kalėjimo tą pačią dieną, kai vyks ponios Gėliaveidės vakarėlis, bus per vėlu. Po trijų dienų jis jau bus...

– Ar tokia tavo, kaip gydytojo, nuomonė? – žiūrėdama į jį griežtai paklausė Elena. Žinojo, kad jos veidas suvargęs, išbalęs, kad Seidžas jos gailisi, bet jai reikėjo atsakymo.

– Aš ne gydytojas, – lėtai ištarė jis. – Aš tik dar vienas vampyras.

– Tik dar vienas Senasis?

Seidžo antakiai pakilo.

– Kaip tau šovė į galvą tokia mintis?

– Nežinau. Atsiprašau, jei klystu. Gal galėtum pakviesti daktarą Megarą?

Seidžas ilgai žvelgė į ją, paskui nuėjo pašaukti gydytojo. Grįžo abu.

Elena buvo pasiruošusi.

– Daktare Megarai, Seidžas Stefaną matė tik iš pradžių, prieš jūsiškę injekciją. Seidžo manymu. Stefanas po trijų dienų bus miręs. Ar, žinodamas injekcijos poveikį, ir jūs taip manote?

Daktaras Megaras pažvelgė į ją, ir jo trumparegėse akyse ji išvydo blizgant ašaras.

– Galbūt... įmanoma... jei jo valia gana stipri, jis išgyvens iki to laiko. Bet veikiausiai...

– Ar jūsų nuomonė pasikeistų, jei pasakyčiau, kad šįvakar jis išgėrė gal trečdalį butelio Juodosios magijos vyno?

Abu vyrai sužiuro į ją.

– Nori pasakyti...

– Toks buvo tavo planas?

– Meldžiu! – Užmiršusi savo apsiaustą, viską užmiršusi Elena sugriebė daktarą Megarą už rankų. – Man pavyko maždaug tiek jam sugirdyti. Ar tai turi kokios nors įtakos? – Ji spaudė senas rankas, kol pajuto kaulus.

– Be abejo. – Daktaras Megaras atrodė sutrikęs, bijantis ko nors tikėtis. – Jei tikrai jam tiek sugirdei, tai labai tikėtina, kad išgyvens iki Gėliaveidės pokylio. Juk to norėjai?

Elena atšlijo, bet prieš paleisdama rankas neatsispyrė pagundai jas pabučiuoti.

– Dabar eime, pranešime Deimonui geras naujienas.

Deimonas sėdėjo karietoje it pastiręs, kraujo raudonumo danguje tamsavo jo veido apribai. Elena įlipo ir uždarė dureles.

Jis bejausmiu veidu paklausė:

– Viskas?

– Kas viskas?

Elena nebuvo tokia buka, bet pamanė, kad Deimonui būtų neprošal pačiam gerai suprasti, ko klausia.

– Ar jis... mirė? – pavargusiu balsu ištarė Deimonas, pirštais spausdamas viršunosę.

Elena dar kelis širdies tvinksnius patylėjo. Jis turėjo suprasti, kad Stefanas per pusvalandį vargu ar galėjo mirti. Dabar, negavęs greito patvirtinimo, jis pakėlė galvą.

– Elena, kas atsitiko? – nekantraudamas paklausė Deimonas. – Ar mano brolis mirė?

– Ne, – tyliai atsakė Elena. – Bet po kelių dienų gali mirti. Deimonai, šįkart jis turėjo sąmonę. Kodėl nepasišnekėjai su juo?

Deimonas aiškių aiškiausiai užsisklendė savyje.

– Ką svarbaus galėčiau jam pasakyti? – šiurkščiai paklausė jis. – „Ak, atsiprašau, kad vos nenužudžiau tavęs“ arba „Na, tikiuosi dar kelias dienas pratempsi“?

– Gal išties ką nors tokio, tik be pašaipos.

– Aš pats mirdamas, – kandžiai tarė Deimonas, – stovėsiu ant savo dviejų kojų ir kausiuosi.

Elena trenkė jam per veidą. Nebuvo vietos smarkiai užsimoti, bet ji įdėjo tiek jėgos, kiek tik galėjo nebijodama sulaužyti karietos.

Ilgai buvo tylu. Deimonas palietė kraujuojančią lūpą, pagreitino gijimą, nurijo kraują.

Galop tarė:

– Tau nė į galvą neatėjo, kad esi mano vergė, tiesa? Kad aš tavo šeimininkas?

– Jei ketini leistis į svajones, tai tavo reikalas, – tarė Elena. – O man reikia tvarkytis su tikrove. Beje, tau pabėgus, netrukus Stefanas ne tik atsistojo ant kojų, bet ir juokėsi.

– Elena, – jo balsas kilo, – tu radai būdą duoti jam kraujo? – Jis taip sugriebė jos ranką, kad net suskaudo.

– Ne kraujo – šiek tiek Juodosios magijos. Jei būtume buvę dviese, būtų ėjęsi dvigubai greičiau.

– Jūs ten buvot trise.

– Seidžui ir daktarui Megarui teko išsivesti sargybinius.

Deimonas atitraukė rankas.

– Suprantu, – be jokios išraiškos veide pasakė jis. – Taigi aš ir vėl jį apvyliau.

Elena užjausdama pažvelgė į jį.

– Dabar jau visas sulindai į tą akmeninį rutulį, ką?

– Nesuprantu, apie ką šneki.

– Apie akmeninį rutulį tavo viduje, į kurį grūdi visa, kas tave skaudina. Netgi pats jame pasislepi, nors ten turėtų būti itin ankšta. Manau, jame yra Katerina, užmūryta atskirame kambarėlyje. – Ji prisiminė naktį viešbutyje. – Ir, be abejo, tavo mama. Turėčiau sakyti – Stefano. Bet ji buvo ta mama, kurią pažinojai.

– Ne... mano mama... – Deimonas nebesurezgė rišlaus sakinio.

Elena suprato, ko jis nori – kad ji apkabintų, nuramintų ir pasakytų, jog viskas gerai. Kad jie dviese būtų po jos apsiaustu, ir ji laikytų jį glėbyje. Bet jis to nesulauks. Šįkart ji nepasiduos.

Ji buvo pažadėjusi Stefanui, kad tai skirta jam vienam. Ir nusprendė amžinai laikytis to pažado dvasios, jei jau nesilaikė jo raidės.

Per savaitę Elena pamažu atsigavo nuo sielvarto, apėmusio tada, kai ji pamatė Stefaną. Nors nė vienas negalėjo apie tai kalbėti, nebent aikčioti ir šūkčioti, visi bendražygiai išklausė Elenos, sakančios, kad jų laukia dar vienas darbas, ir jei pavyks jį padaryti, netrukus visi galės keliauti namo. Jei nepavyks, Elenai vis vien, grįžti namo ar likti čia, Tamsos Matmenyje.

Namai! Šis žodis siejosi su saugumu, nors Bonė ir Mereditė iš savo patirties žinojo, koks pragaras jų laukia Fels Čerče. Vis dėlto, rodos, nebuvo blogesnės vietos už šią kruvinos šviesos šalį.

Viltis pažadino domėjimąsi savo išore, ir merginos vėl galėjo džiaugtis ponios Ulmos siuvamomis suknelėmis. Modeliavimas buvo vienintelis pomėgis, kuriam ji galėjo atsiduoti laikydamasi lovos režimo, ir ponia Ulma uoliai darbavosi su eskizų albumu. Gėliaveidės pobūvis turėjo vykti ir lauke, ir patalpose, todėl visos trys suknelės turėjo būti kruopščiai sukurtos, kad gražiai atrodytų ir žvakių šviesoje, ir nutviekstos milžiniškos raudonos saulės.

Mereditės suknelė buvo tamsaus metalo melsvumo, saulėje virsdavo violetine. Ji atskleidė visai kitokius merginos bruožus nei prigludusi undinės suknelė, kurią Mereditė vilkėjo Fazinos puotoje ir jautėsi kaip sirena. Elena pamanė, kad tokį drabužį būtų galėjusi vilkėti Egipto princesė. Mereditės rankos ir pečiai vėl liko nuogi, kuklus siauras sijonas tiesiomis linijomis krito iki basučių, petnešėles puošė smulkūs safyrų karoliukai; viskas atrodė nepretenzingai. Įspūdį didino Mereditės šukuosena: ponios Ulmos nurodymu plaukai buvo palaidi, o veidas be jokio makiažo, tik akys apvestos juodu pieštuku. Prie kaklo prigludęs dideliausių ovalo pavidalo safyrų vėrinys atrodė lyg įmantri kaklajuostė. Ant riešų ir plonų pirštų ji mūvėjo puikiai derančius mėlynus brangakmenius.

Bonės suknelė buvo mažas gudrus išradimas: pasiūta iš sidabrinės medžiagos, skirtingoje šviesoje įgaunančios pastelinių atspalvių. Patalpoje ji turėjo atrodyti lyg mėnesienos šviesa, o lauke spindėti švelnia rausva spalva, beveik tokia pat kaip rusvi Bonės plaukai. Suknelę papildė diržas, karoliai, apyrankės, auskarai ir žiedai su tarpusavyje derančiais baltais nugludintais opalais. Bonės garbanos turėjo būti rūpestingai sukeltos aukštyn, tolyn nuo veido ir drąsiai pašiauštos, kad skaisti oda saulės šviesoje spindėtų švelniai rožine spalva, o viduje atrodytų nežemiškai blyški.

Elenos suknelė vėl buvo pati paprasčiausia, bet ir pati įstabiausia. Raudona kaip kruvina saulė ir dujiniai šviestuvai kambariuose. Gili iškirptė leido kreminei odai saulės šviesoje sutviskėti aukso spalva. Suknelė buvo prigludusi, tik viename šone įkirpta, kad netrukdytų vaikščioti ir šokti. Prieš pobūvį ponia Ulma iš Elenos plaukų padarė surizgusį debesėlį, lauke būsiantį rusvai geltoną, o viduje auksinį. Iš brangakmenių ji buvo pasipuošusi tik deimantais palei iškirptę, ant pirštų, riešų ir žastų, viską vainikavo deimantinė kaklajuostė, uždengianti Stefano vėrinį. Visa tai saulės šviesoje turėjo spindėti rubino raudoniu ir tik kartais blykstelėti kitomis spalvomis lyg mažyčiai fejerverkai. Ponia Ulma pažadėjo, kad visi, kas tai matys, bus priblokšti.

– Bet aš negaliu jais puoštis, – paprieštaravo Elena. – Galbūt prieš eidami pas Stefaną nebepasimatysim – o paskui turėsim iškart bėgti!

– Ir mums tas pat, – atsargiai įsiterpė Mereditė, žiūrėdama į „kambarines“ merginų spalvas: sidabriškai mėlyną, raudoną ir opalų baltumo. – Ant mūsų tiek brangakmenių, kiek dar niekada neteko nešioti nei lauke, nei patalpose – ir jūs galit visus juos prarasti!

– Jums jų gali prireikti, – tyliai atsakė Liusjenas. – Gerai, kad turėsit brangenybių, už jas galėsite įsigyti karietų, apsaugos priemonių, maisto, ko tik prireiks. Papuošalai pagaminti paprastai – galima išimti akmenėlį ir panaudoti kaip užmokestį, brangakmeniai neįtverti į įmantrius aptaisus, galinčius nepatikti kokiam nors kolekcininkui.

– Be to, viskas aukščiausios kokybės, – pridūrė ponia Ulma. – Tai patys tikriausi savo rūšies pavyzdžiai, kokių tik pavyko gauti per trumpą laiką.

Merginos nebeištvėrė, užpuolė porą: ponią Ulmą jos milžiniškoje lovoje su eskizų albumu ir greta stovintį Liusjeną – verkė, bučiavosi ir visiškai sugadino nuostabų savo makiažą.

– Žinot, jūs mums kaip angelai! – kūkčiojo Elena. – Kaip angelai arba fėjos krikštamotės! Neįsivaizduoju, kaip reikės atsisveikinti!

– Kaip angelai, – pakartojo ponia Ulma, šluostydama Elenai ašarą nuo skruosto. Paskui sugriebė merginą tardama: – Žiūrėk! – ir parodė į save, patogiai sėdinčią lovoje, į porą guvių skaisčiaveidžių moterų, pasirengusių pildyti jos norus. Paskui linktelėjo į langą, pro kurį buvo matyti upelis su malūnu, kelios slyvos su prinokusiais vaisiais, tviskančiais ant šakų lyg brangakmeniai, rankos mostu parodė dvaro sodus, darželius, laukus ir girias.

Paėmusi Elenos ranką ji perbraukė per savo vos vos išsipūtusį pilvą.

– Matai? – beveik pašnibždom tarė ji. – Ar matai visa tai? Ir ar prisimeni, kokią mane pirmą kartą sutikai? Tai katra mūsų angelas?

Poniai Ulmai ištarus „kokią mane pirmą kartą sutikai“, Elena nejučia užsidengė veidą lyg negalėdama pakelti anų prisiminimų. Paskui vėl ėmė glėbesčiuoti ir bučiuoti moterį – prasidėjo naujas kosmetikos gadinimo raundas.

– Šeimininkas Deimonas buvo toks malonus ir nupirko Liusjeną, – kalbėjo ponia Ulma. – Ko gero, tu net neįsivaizduoji, – ašarų sklidinomis akimis ji pažvelgė į barzdotą juvelyrą, – bet aš jam jaučiu tą patį, ką tu jauti Stefanui. – Moteris išraudo ir paslėpė veidą tarp delnų.

– Šiandien jis išlaisvins Liusjeną. – Elena atsiklaupė ir padėjo galvą ant ponios Ulmos pagalvės. – Ir neatšaukiamai perduos jums dvarą. Visą šią savaitę jam dirbo advokatas, tvarkė popierius su Sargybine. Jie jau baigė darbą; net jei sugrįžtų tas bjaurybė generolas, nebegalėtų tavęs paliesti. Dabar amžiams turi savo namus.

Dar daugiau ašarų. Dar daugiau bučinių. Seidžas, nekaltai pėdinantis koridoriumi ir švilpiniuodamas po pasidūkimo su šunimi Kardu, nejučia buvo įtrauktas vidun.

– Ir mes visi jūsų ilgėsimės! – verkė Elena. – Ak, ačiū!

Vėliau tą dieną Deimonas ištesėjo visus Elenos pažadus, be to, visiems darbuotojams sumokėjo dideles premijas. Deimonui, Elenai, Bonei ir Mereditei neštuvais išvykstant į Gėliaveidės pokylį – ir amžiams iškeliaujant – ore skraidė blizgantys konfeti, rožių žiedlapiai, skambėjo muzika ir atsisveikinimo šūksniai.

– Kažin kodėl Deimonas neišlaisvino mūsų? – paklausė Bonė Mereditės, joms sėdint neštuvuose pakeliui į Gėliaveidės rūmus. – Suprantu, norėdamos patekti į šį pasaulį turėjome būti vergės, bet juk jau seniai patekome. Tai kodėl dabar negalim būti paprastos merginos?

– Bone, mes ir esam paprastos merginos, – priminė jai Mereditė. – Ko gero, svarbiausia, kad niekad ir nebuvom tikros vergės.

– Meredite, turiu omeny, kodėl jis mūsų neišlaisvina, kad visi žinotų, jog esam paprastos merginos, – supranti, apie ką kalbu.

– Nes negali išlaisvinti to, kuris yra laisvas, štai kodėl.

– Betgi jis galėjo atlikti tą ceremoniją, – neatlyžo Bonė. – Negi taip sunku išlaisvinti vergą?

– Nežinau, – galiausiai palūžusi nuo šio nesibaigiančio tardymo tarė Mereditė. – Bet pasakysiu tau, kodėl, mano manymu, jis to nedaro. Aš manau, kad tokiu būdu jis tampa už mus atsakingas. Be abejo, vergas gali būti nubaustas – matėme, kas ištiko Eleną. – Mereditė nutilo, abi merginos tai prisiminusios nusipurtė. – Bet iš esmės savininkas atsako už vergą savo gyvybe. Prisimeni, jie norėjo persmeigti Deimoną už tai, ką padarė Elena.

– Išeitų, kad jis tai daro dėl mūsų? Saugodamas mus?

– Nežinau. Aš... taip manau, – iš lėto atsakė Mereditė.

– Tada... tikriausiai anksčiau dėl jo klydom? – Bonė kilniai ištarė „klydom“, o ne „klydai“. Mereditė visame draugių būrelyje mažiausiai pasiduodavo Deimono kerams.

– Aš... taip manau, – pakartojo Mereditė. – Nors, rodos, visi užmiršo, kad dar visai neseniai Deimonas padėjo dvyniams kicunėms čia įkišti Stefaną! Nors šis tikrai niekaip to nenusipelnė.

– Šventa tiesa. – Bonei, regis, palengvėjo, kad ne per daugiausia klydo, bet ją apniko keistas liūdesys.

– Stefanas tenorėjo, kad Deimonas paliktų jį ramybėje, – toliau kalbėjo Mereditė, tarsi atsidūrusi labiau pažįstamose žemėse.

– Ir Eleną, – negalvodama pridūrė Bonė.

– Taip, taip – ir ją. Elena tetroško Stefano! Noriu pasakyti... tetrokšta... – Mereditės balsas užlūžo. Sakinys esamuoju laiku atrodė nevykęs. Ji pabandė iš naujo. – Dabar Elena tetrokšta...

Bonė netardama nė žodžio ją stebėjo.

– Na, kad ir ko trokštų, – gerokai sukrėsta baigė sakyti Mereditė, – ji nori, kad Stefanas būtų jos gyvenimo dalis. Ir tikrai nenori, jog kuris nors mūsų liktų čia – šioje... pragaro skylėje.

Gretimuose neštuvuose šalia jų buvo labai tylu. Bonė su Meredite jau buvo spėjusios priprasti keliauti uždarais neštuvais, tad nė nesuvokė, kad kiti neštuvai yra visa šalia, ir jų balsai aiškiai sklinda karštame, tykiame popietės ore.

Tuose kituose neštuvuose Deimonas ir Elena įtemptai žvelgė į atitrauktas plazdančias šilkines užuolaidas.

Elena, apimta pasiutusio noro ką nors daryti, paskubom atrišo virvutę, ir užuolaidos nusileido.

Tai buvo klaida. Juodu iškart atsidūrė siurrealistiškai raudonai švytinčiame briaunainyje – jame ką tik ištarti žodžiai, regis, vieninteliai buvo ko nors verti.

Elena juto imanti tankiau alsuoti. Jos aura išsprūdo. Viskas ėmė sprūsti.

Jos netiki, kad aš tetrokštu būti su Stefanu!

– Ramiai, – ištarė Deimonas. – Tai paskutinis vakaras. Rytoj...

Ji pakėlė ranką, norėdama jį nutildyti.

– Rytoj būsim jau suradę raktą, išlaisvinę Stefaną ir išsinešdinę iš čia, – vis tiek pasakė Deimonas.

Kad tik jis neprisišnekėtų, pamanė Elena. Ir pasimeldė.

Jie tylomis keliavo į didžiuosius Gėliaveidės rūmus. Elena stebėtinai ilgai nesuvokė, kad Deimonas virpa. Nerimą jai sukėlė tik greitas, trūksmingas jo kvėpavimas.

– Deimonai! O dangau! – Elenai atėmė žadą – ne todėl, kad nerado žodžių, bet kad visi jie atrodė netinkami. – Deimonai, pažiūrėk į mane! Kas yra?

„Klausi, kas yra? – atsiliepė Deimonas tuo balsu, kuris, kaip žinojo, nesudrebės ir neužlūš. – Ar kada nors susimąstei, ką veikia Stefanas, kai tu keliauji į pobūvį neštuvuose, vilkėdama prašmatniais drabužiais, gerti geriausių vynų ir šokti, tuo tarpu jis... o jis...“ – mintis liko nebaigta.

Tik to man ir tetrūko prieš pasirodant viešumoje, pamanė Elena, jiems įsukus į ilgą keliuką, vedantį link Gėliaveidės namų. Ji sukaupė visas jėgas, tada užuolaidos buvo atitrauktos, ir jie galėjo žengti į namus, kuriuose buvo paslėpta kita rakto pusė.

34

„Aš apie tokius dalykus negalvoju, – tokiu pačiu būdu kaip Deimonas ir dėl tos pačios priežasties atsakė Elena. – Negalvoju, kad neišprotėčiau. Kas Stefanui iš to, kad man pasimaišys galvoje? Tada negalėsiu jam padėti. Todėl verčiau viską užtveriu geležinėmis sienomis ir kiek galėdama stengiuosi neprisileisti.“

– Ir tau tai pavyksta? – mažumėlę drebančiu balsu paklausė Deimonas.

– Pavyksta, nes būtinai turi pavykti. Prisimeni, kaip iš pradžių ginčijomės dėl virvių ant savo riešų? Mereditė ir Bonė abejojo, bet žinojo, kad aš prireikus užsidėčiau antrankius ir šliaužte šliaužčiau paskui tave. – Pasigręžusi ir pažvelgusi į Deimoną raudonoje tamsoje, Elena pridūrė: – Juk ir tu aukojaisi. – Ji palietė jau užgijusią jo nugarą, kad jis tikrai žinotų, ką ji turi omeny.

– Dėl tavęs, – šiurkščiai atrėžė Deimonas.

– Ne visai, – paprieštaravo Elena. – Tik pagalvok. Jei nebūtum sutikęs su bausme, būtume galėję pabėgti iš miesto, bet paskui jau niekaip neįstengę padėti Stefanui. Gerai pagalvojus, visa, ką padarei, tai dėl Stefano.

– Gerai pagalvojus, aš jį čia ir įkišau, – pavargusiu balsu atsakė Deimonas. – Taigi, manau, dabar lygiosios.

– Kiek reikės tai kartoti, Deimonai? Tu buvai apsėstas, kai leidaisi įkalbamas Šiničio, – ir pati jausdamasi išsekusi tarė Elena. – Gal būtų neprošal, kad tave vėl apsėstų – bent truputį, – tada prisimintum, koks tai jausmas.

Nuo šios minties, regis, krūptelėjo kiekviena Deimono kūno ląstelė. Bet jis tik pasakė:

– Supranti, jūs visi kai ką užmiršot – archetipinę istoriją, kaip du broliai nužudė vienas kitą, nes flirtavo su ta pačia mergina.

– Ką? – riktelėjo Elena, iš nuostabos pamiršusi nuovargį. – Deimonai, ką nori pasakyti?

– Tai, ką girdėjai. Jūs visi kai ką užmiršot. Cha. Gal net Stefanas užmiršo. Ta istorija nuolat pasakojama ir perpasakojama, tik niekas į ją nekreipia dėmesio.

Deimonas nusigręžė. Elena prisislinko truputį arčiau, kad jis užuostų jos kvepalus, eterinį rožių aliejų.

– Deimonai, pasakyk man. Būk geras, pasakyk!

Deimonas ėmė gręžtis į ją...

Tą akimirką nešikai sustojo. Elena turėjo vos akimirką veidui nusišluostyti, ir užuolaidos buvo atitrauktos.

Mereditė jiems visiems buvo pasakojusi mitą apie Gėliaveidę, rastą internetinėje pasakų svetainėje. Ten buvo rašoma, kad dievai sukūrė Gėliaveidę iš gėlių ir įkvėpė gyvybę, paskui ji apgavo ir nužudė savo vyrą, todėl už bausmę buvo pasmerkta kiekvieną naktį nuo vidurnakčio iki aušros lakioti pelėda.

Regis, mitai kai ką nutylėjo – tai, kad ji buvo pasmerkta gyventi čia, Dangiškojo teismo ištremta į tamsiai raudoną Tamsos Matmens brėkšmą.

Tai žinant atrodė savaime suprantama, kad jos pobūviai prasideda šeštą vakaro.

Elena pastebėjo savo mintis šokinėjant nuo vieno dalyko prie kito. Klaidžiojančiu žvilgsniu ji paėmė iš vergo taurę Juodosios magijos.

Visi vyrai ir moterys pobūvyje vilkėjo sumaniai parinktais drabužiais, saulėje keičiančiais spalvą. Elena pati sau atrodė gana kukli – juk lauke viskas atrodo rausva, raudona ar vyno spalvos. Lenkdama taurę Magijos ji mažumėlę nustebo, kad nejučia ima elgtis, kaip įprasta pobūvyje: sveikindamasi bučiuoja į abu skruostus žmonėms, sutiktiems pastarąją savaitę, glėbesčiuojasi, lyg jie būtų pažįstami metų metus. Galiausiai juodu su Deimonu priėjo rūmus – kartais pasroviui su nuolat judančiais žmonėmis, kartais prieš srovę.

Abudu užlipo stačiais baltais (rausvais) marmuriniais laiptais, iš abiejų pusių apsodintais nuostabiais mėlynais (violetiniais) pentiniais ir alyvinėmis (raudonomis) rožėmis. Elena čia sustojo dėl dviejų priežasčių. Pirma, paimti dar vienos taurės Juodosios magijos. Nuo pirmosios jautėsi maloniai sušilusi – nors, žinoma, čia ir taip buvo šilta. Vylėsi, kad antra taurė padės užmiršti visa, apie ką neštuvuose kalbėjo Deimonas, išskyrus raktą, ir padės prisiminti, dėl ko ji nerimavo pirmiau, kai mintis buvo užvaldęs Bonės ir Mereditės pašnekesys.

– Manau, reikėtų ko nors pasiklausti, – tarė ji Deimonui, staiga tyliai išdygusiam jai prie alkūnės.

– Ko pasiklausti?

Elena pasilenkė prie vergo, duodančio naują taurę.

– Ar galėčiau pasiteirauti, kur ponios Gėliaveidės pokylių salė?

Livrėja vilkintis vergas nustebęs pažiūrėjo į ją. Paskui galva mostelėjo aplinkui.

– Ši aikštė po kupolu buvo pavadinta Didžiąja pokylių sale, – atsakė jis, nusilenkdamas virš padėklo.

Elena spoksojo į jį. Paskui apsidairė.

Po milžinišku kupolu – jis tikriausiai buvo nuolatinis, visas nukabinėtas dailiais saulės išryškintų atspalvių žibintais – šimtus metrų į visas puses driekėsi lygi veja.

Erdvės čia buvo daugiau nei futbolo aikštelėje.

– Įdomu, – Bonė pasiteiravo kitos viešnios, moters, neabejotinai dalyvavusios daugelyje Gėliaveidės renginių ir pažįstančios rūmus, – kur čia pokylių salė?

– Ak, mieloji, nelygu, ką turi omeny, – linksmai atsakė viešnia. – Ten, lauke, yra Didžioji pokylių salė – turėjai ją matyti lipdama laiptais, tą didelę pavėsinę. O viduje yra Baltoji pokylių salė. Toji, kurioje dega sietynai ir užtrauktos visos užuolaidos. Kartais ji vadinama Valsų sale, mat ten grojami tik valsai.

Bet Bonę jau nuo pirmų išgirstų sakinių sukaustė siaubas.

– Pokylių salė lauke? – virpančiu balsu paklausė vildamasi, kad ne taip išgirdo.

– Taip, mieloji, ji matyti štai pro šią sieną.

Moteris sakė tiesą. Tai tikrai galėjai matyti pro sieną, nes visos jos buvo stiklinės. Pro sienas Bonė matė tai, kas atrodė lyg veidrodžių sukurta iliuzija: daugybę viena už kitos besidriekiančių apšviestų, žmonių pilnų salių. Tik paskutinės salės, esančios pirmame aukšte, sienos buvo iš neperšviečiamos medžiagos. Ten ir turėjo būti Baltoji pokylių salė.

Bet pažvelgus pro priešingą sieną, ten, kur rodė viešnia, – o taip, ten buvo matyti kupolas. Ji miglotai prisiminė jį praėjusi. Dar prisiminė...

– Šokiai vyksta ant žolės? Milžiniškoje vejoje?

– Žinoma. Ji ypatingai nupjauta ir suvoluota. Neužkliūsi už piktžolės ar kupstelio. Ar tu tikrai gerai jautiesi? Atrodai gerokai išblyškusi. Na, – viešnia nusijuokė, – kaip ir visi šioje šviesoje.

– Man viskas gerai, – apdujusi atsakė Bonė. – Man tik... viskas gerai.

Vėliau susitikusios abi grupelės viena kitai išpasakojo, ką sužinojusios. Deimonas su Elena išsiaiškino, kad lauko salėje žemė kieta kone kaip akmuo: taip sulyginta sunkiais volais, kad viskas, kas prieš tai buvo užkasta, dabar tarsi užlieta betonu. Kasinėti būtų galima nebent pakraščiuose.

– Reikėjo atsivesti virgulininką, – tarė Deimonas. – Žinai, tą, kuris su dvišaka lazdele, švytuokle ar ieškomo žmogaus drabužiu gali tiksliai nustatyti jo buvimo vietą.

– Tu teisus. – Iš Mereditės tono buvo aiškiai girdėti: „Bent kartą.“ – Kodėl gi mes jo nepasiėmėm?

– Nes aš nė vieno virgulininko nepažįstu, – šypsodamasis saldžiausia, plėšriausia barakudos šypsena atsakė Deimonas.

Bonė su Meredite išsiaiškino, kad vidinės pokylių salės grindys akmeninės – iš labai gražaus balto marmuro. Salė buvo papuošta tuzinų tuzinais puokščių, bet visur, kur tik Bonė patikrino savo maža rankele (kiek galėdama nepastebimiau), jas sudarė paprastos nuskintos gėlės, pamerktos į vazas su vandeniu. Jokių žemių, nieko, kad būtų galima ką nors užkasti.

– Be to, kam Šiničiui su Misao mesti raktus į vandenį, kuris, kaip žinia, po kelių dienų bus išpiltas? – raukydamasi paklausė Bonė.

Mereditė pridūrė:

– Ir kaipgi galėtum atkelti marmurą? Taigi nepanašu, kad raktas būtų užkastas tenai. Beje, aš patikrinau: Baltoji puotų salė pastatyta prieš daug metų, taigi neįmanoma, kad jie būtų įmetę raktą po pamatais.

Elena, gerianti jau trečią taurę Juodosios magijos, pasakė:

– Gerai. Pažiūrėkime šitaip: viena salė išbraukta iš sąrašo. Ir mes jau turim pusę rakto – matot, kaip buvo lengva...

– Gal jie tik norėjo mus paerzinti, – kilstelėjo antakį Deimonas. – Sužadinti viltį, o paskui čia galutinai... ją atimti.

– Negali būti. – Elena paklaikusi dėbtelėjo į jį. – Mes tiek daug nuveikėm – daugiau, nei Misao įsivaizdavo. Mums pavyks jį surasti. Mes jį surasim.

– Ką gi, – staiga surimtėjęs atsakė Deimonas, – jei teks apsimesti darbininkais ir kirtikliais išrausti tą žemę, taip ir padarysim. Bet iš pradžių apeikim visus namus. Anąsyk tai davė naudos.

– Sutinku, – Mereditė pirmą kartą pritariamai pažvelgė jam į akis. – Mudvi su Bone lipsim į viršų, o jūs apžiūrėkit pirmą aukštą – gal ką nors atrasit Baltojoje valsų salėje.

– Gerai.

Jie kibo į darbą. Elena troško nusiraminti. Nors buvo išgėrusi tris taures Juodosios magijos, – o gal kaip tik dėl to, – ji kai ką išvydo naujoje šviesoje. Bet dabar turėjo galvoti apie užduotį – tik apie ją. Padarysiu viską, bet ką, tarė sau, kad tik gaučiau raktą. Dėl Stefano padarysiu viską.

Baltoji salė kvepėjo gėlėmis ir buvo nukarstyta didelių, įspūdingų žiedų bei vešlių žalumynų girliandomis. Prie fontano puokštėmis buvo atitvertas jaukus kampelis, jame galėjo pasėdėti poros. Nors orkestro nebuvo matyti, į salę liejosi muzika, veikianti imlų Elenos kūną.

– Turbūt nemoki šokti valso, – staiga tarė Deimonas, ir Elena susivokė, kad užsimerkusi linguoja pagal ritmą.

– Žinoma, moku, – mažumėlę įsižeidusi atsakė ji. – Mes visi lankėm ponios Houpvel pamokas. Tai buvo lyg kokia Fels Čerčo etiketo mokyklėlė, – pridūrė ji ir pamaniusi, kad tai juokinga, nusikvatojo. – Ponia Houpvel mėgo šokti ir išmokė mus visų šokių ir judesių, jos manymu, lavinančių grakštumą. Tuomet man buvo gal vienuolika.

– Tikriausiai būtų kvaila pakviesti tave šokti, – spėjo Deimonas.

Elena pažvelgė į jį didelėmis suglumusiomis akimis. Net vilkėdama raudoną suknelę su gilia iškirpte šįvakar ji nesijautė kaip kerinti sirena. Buvo pernelyg užsigalvojusi, tad nejuto į medžiagą įaustų burtų ir tik dabar suvokė, kad jos drabužiai primena šokančią liepsną, ugnies stichiją. Spėjo, kad Mereditė turėtų jaustis kaip tykus upelis, greitai ir ramiai tekantis į tikslą, visas žėrintis ir tviskantis. O Bonė, žinoma, yra oro fėja, su savo vaivorykštine suknele ji turėtų šokti lengvai it plunksnelė, veik nepavaldi traukai.

Bet staiga Elena prisiminė į save atkreiptus susižavėjusius žvilgsnius. Ir Deimonas – negi jis šitoks pažeidžiamas? Net neįsivaizduoja, kad ji galėtų su juo pašokti?

– Žinoma, mielai pašokčiau, – atsakė ji ir truputį suglumo iki šiol nepastebėjusi, kad Deimonas vilki nepriekaištingą baltą kostiumą. Be abejo, šįvakar kostiumas gali trukdyti, bet su juo Deimonas atrodo kaip koks kraujo princas.

Mintyse tai ištarusi ji šyptelėjo. Kraujo... kurgi ne.

– O tu išties moki šokti? – paklausė ji.

– Geras klausimas. Išmokau 1885 metais, nes anuomet valsas buvo laikomas nepadoriu, maištingu šokiu. Bet viskas priklauso nuo to, apie kokį valsą šneki: valstiečių valsą, Vienos valsą, dvejonių valsą ar...

– Nagi eime, antraip praleisim dar vieną šokį.

Elena sugriebė jį už rankos, pajuto kibirkštėles, lyg prieš plauką glostydama katę, ir įtraukė jį į šokančiųjų minią.

Suskambo kitas valsas. Muzika sruvo į salę, beveik pakėlė Eleną nuo žemės ir pašiaušė plaukelius ant sprando. Kūną dilgsėjo lyg išgėrus kokio nors dangiškojo eliksyro.

Tai buvo jos mėgstamiausias nuo mažens valsas, šio kūrinio klausydavosi vaikystėje – Čaikovskio valso iš „Miegančiosios Gražuolės“. Bet kažkuri – vaikiškoji – jos dalis nejučia susiejo švelnius melodingus garsus, einančius po griausmingos, įelektrinančios pradžios, su žodžiais iš Disnėjaus filmo:

Pažįstu tave; kadaise šokau su tavim sapne...

Elena kaip visada apsiašarojo; jai sugniaužė širdį, kojos norėjo skriste skristi, o ne šokti.

Suknelė nugaroje buvo iškirpta, ir šilta Deimono ranka lietėsi prie nuogos odos.

Suprantu, kažkas kuždėjo jai, kodėl šis šokis laikomas nepadoriu ir maištingu.

Dabar Elena išties pasijuto kaip liepsna. Mums taip lemta. Ji neprisiminė, ar tai sena Deimono citata, ar kas nors nauja, mintimis vos girdimai sukuždėta jai. Mes kaip dvi liepsnos, susijungiančios ir susiliejančios į vieną.

„Puikiai šoki“, – pasakė Deimonas, ir šįkart Elena suprato, kad jis kalba, ir tai vyksta dabar.

„Nereikia manęs lepinti! Aš ir taip per daug laiminga!“ – nusijuokė ji. Deimonas buvo patyręs ir mokėjo ne tik žingsnius. Šoko taip, lyg valsas tebebūtų nepadorus ir maištingas šokis. Vedė tvirtai, ir Elena savo žmogiškomis jėgomis, be abejo, nebūtų galėjusi pasipriešinti. Bet jis perprasdavo menkiausius ženklus, ko ji pageidauja, ir į juos atsižvelgdavo. Rodos, juodu šoko ant ledo ir bet kurią akimirką galėjo apsisukti aplink ir pakilti.

Elenos kūnas tirpo, lydėsi.

Jai nė į galvą neatėjo, ką būtų pasakę jos draugai, konkurentai ir priešai iš gimnazijos, jei būtų išvydę leipstančią nuo klasikinės muzikos. Elena jautėsi laisva nuo nereikšmingų nesutarimų, nuo smulkmeniško poreikio vertinti. Jai neberūpėjo etiketės. Tetroško grįžti atgal ir visiems parodyti, kad jai tai niekada nerūpėjo.

Valsas baigėsi pernelyg greitai, Elenai net kilo noras paspausti mygtuką „pergroti“ ir klausytis iš naujo. Tą akimirką, kai muzika nutilo, juodu su Deimonu pažvelgė vienas į kitą, ir jų akyse atsispindėjo toks pat džiaugsmingas ilgesys...

Ir tada Deimonas palenkė galvą prie jos rankos.

– Valsas – tai kai kas daugiau nei vien kojų kilnojimas, – tarė nepakeldamas galvos. – Judesiams galima suteikti grakštaus lengvumo, liepsningo džiaugsmo ir vienovės – su muzika, su partneriu. Tai lemia ne patirtis. Labai tau ačiū, kad suteikei man malonumą.

Elena nusijuokė, nes jai norėjosi verkti. Troško niekada nesiliauti šokusi. Svajojo sušokti su Deimonu tango – tikrą tango, tokį, kad po jo teliktų tuoktis. Bet laukė dar viena užduotis... darbas, kurį būtina atlikti.

Apsigręžusi priešais save ji išvydo minią žmonių, demonų, vampyrų, į žvėris panašių būtybių. Visi troško su ja pašokti. Deimono smokingo nugara tolo nuo jos.

„Deimonai!“

Jis stabtelėjo, bet neatsigręžė. „Na?“

„Padėk man! Turim rasti kitą rakto pusę!“

Regis, jis akimirką užtruko, kol įvertino padėtį. Tada grįžo, paėmė ją už rankos ir aiškiu, skambiu balsu paskelbė:

– Ši mergina – mano asmeninė padėjėja. Nenorėčiau, kad šoktų su kuo nors kitu.

Pasigirdo nerimastingas murmesys. Paprastai į puotas imamos vergės, kurioms nedraudžiama bendrauti su nepažįstamaisiais. Tuo metu salėje prie toliausios sienos kilo šurmulys.

– Kas ten? – užmiršusi ir šokį, ir raktus paklausė Elena.

– Ten mūsų šeimininkė, pati ponia Gėliaveidė, – atsakė Deimonas.

Elena ėmė spraustis pro žmones, norėdama bent akies krašteliu išvysti nepaprastąją būtybę. Pamatė salės tarpduryje stovinčią moterį ir aiktelėjo.

Ji sukurta iš gėlių... prisiminė Elena. Kaip gali atrodyti iš gėlių padaryta moteris?

Jos oda būtų kaip švelniai rausvas obels žiedas, begėdiškai spoksodama pamanė Elena. Skruostai šiek tiek raudonesni kaip aušros spalvos rožė. Didžiulės akys maloniame, tobulame veide būtų pentinių spalvos su sunkiomis, juodomis primerktomis blakstienomis, panašiomis į plunksnas, todėl galėtum manyti, kad ji vaikšto per miegus. Jos plaukai atrodytų šviesūs kaip raktažolės ir kristų beveik ligi grindų, jie būtų supinti į kasas, šios – į smulkesnes kaseles, galiausiai virš laibų kulkšnių visos jos būtų surištos į vieną.

Jos lūpos atrodytų raudonos kaip aguonos, prasiskyrusios, viliojančios. Ji kvepėtų kaip pirmųjų pavasario žiedų puokštė. Vaikščiotų tarytum vėjelio linguojama.

Elena tik prisiminė, kaip stovėjo įsistebeilijusi į šį reginį kartu su dešimtimis kitų svečių. Kad taip dar bent akimirką pasigėrėjus šiuo grožiu, maldavo protas.

– Bet ką gi ji vilkėjo? – išgirdo save balsiai klausiančią.

Neprisiminė, kad būtų mačiusi pribloškiančią suknelę arba pro kasas blizgančią obels žiedų spalvos odą.

– Kažkokią suknelę. Pasiūtą iš... iš ko gi daugiau? Iš gėlių, – kreivai šyptelėjo Deimonas. – Ji vilkėjo suknelę iš visokiausių gėlių, kokių tik esu matęs. Neišmanau, kaip jos laikėsi – gal buvo šilkinės ir susiūtos. – Rodos, reginys jo vienintelio nepribloškė.

– Kažin, ar ji pasišnekėtų su mumis – bent porą žodžių, – kalbėjo Elena. Troško išgirsti švelnų, stebuklingą merginos balsą.

– Vargu, – atsakė vyras iš minios. – Ji mažai kalba – bent jau iki vidurnakčio. Tik pamanykite, tai jūs! Kaip jaučiatės?

– Ačiū, puikiai, – mandagiai atsakė Elena ir skubiai žingtelėjo atgal.

Ji atpažino pašnekovą – tai buvo vienas iš jaunuolių, Krikštatėvio ceremonijos pabaigoje po bausmės brukusių Deimonui savo korteles.

Dabar ji tenorėjo nepastebimai prasmegti. Bet tų vyrų buvo pernelyg daug ir jie nė neketino jųdviejų su Deimonu paleisti.

– Čia ta mergina, apie kurią pasakojau. Patiria transą ir nieko nejaučia, nors jai ant kūno ir atsiranda žymių...

– ...kraujas tekėjo jos šonais kaip vanduo, o ji nė nekrūptelėjo...

– ...profesionalūs aktoriai. Keliaujantys artistai...

Elena jau ketino ramiai atkirsti, kad Gėliaveidė savo vakarėlyje šitokį barbarišką elgesį griežtai uždraustų, bet išgirdo vieną jaunų vampyrų sakant:

– Negi nežinot, kad tai aš įkalbėjau panelę Gėliaveidę pakviesti jus į šią šventę. Papasakojau apie jūsų vaidinimą, ir ji labai susidomėjo.

Ką gi, suregzk kokį nors pasiteisinimą, tarė sau Elena. Bet pasistenk su šiais jaunuoliais būti maloni. Gal kada nors vėliau jie tau padės.

– Bijau, kad šįvakar to pakartoti negalėsiu, – tyliai, kad ir jie nutiltų, atsiprašė ji. – Be abejo, atsiprašysiu panelės Gėliaveidės. Bet tai tikrai neįmanoma.

– Kodėl gi ne? – ją apstulbino Deimono balsas už nugaros. – Tai visiškai įmanoma – jei tik kas nors rastų mano amuletą.

„Deimonai! Ką čia šneki?“

„Ššš! Ką reikia.“

– Deja, maždaug prieš tris su puse savaites pamečiau itin svarbų amuletą. Jis atrodo štai taip. – Deimonas ištraukė pusę rakto ir leido jiems gerai įsižiūrėti.

– Ar tu su šituo daiktu atlieki triukus? – kažkas pasidomėjo, bet Deimonas nebuvo toks kvailas.

– Ne, daug kas mane matė prieš savaitę tai darant be jo. Tai asmeninis amuletas, bet, trūkstant jo dalies, neturiu nuotaikos daryti stebuklų.

– Jis panašus į mažą lapę. Tu ne kicunė? – paklausė kažkoks gudruolis.

– Tik atrodo panašus. Iš tikrųjų čia strėlė. Strėlė su dviem žaliais akmenėliais smaigalyje. Tai išreiškia vyrišką žavesį.

Moteriškas balsas iš minios tarė:

– Vargu ar tau reikia daugiau vyriško žavesio, nei dabar turi!

Pasigirdo juokas.

35

– Šiaip ar taip, – Deimono akys sužvilgo kaip plienas, – neturėdami amuleto mudu su padėjėja nevaidinsim.

– O... o su juo vaidinsit? Tai, sakai, amuletą pametei čia?

– Tikrai taip. Maždaug tuo metu, kai buvo ruošiamasi pokyliui. – Deimonas apdovanojo jaunuosius vampyrus nuostabia, kerinčia akimirksnio šypsena. – Pasistengiau, kad mane pakviestų, bet nenumaniau, kad sulauksiu jūsų pagalbos. Taigi dairiausi, kur jis galėtų būti.

– Tik nesakyk, kad pametei žolėje, prieš ją voluojant, – tarė susirūpinęs balsas.

– Deja, taip. Ir antgamtiniu būdu gavau žinią, kad ra... amuletas užkastas kažkur čia.

Minia choru suaimanavo.

Pasigirdo pavieniai balsai, nurodantys sunkumus: suvoluota veja kieta kaip akmuo, daugybėje salių pasodinta gėlynėlių, yra daržas ir sodas (jų mes dar nematėm, pamanė Elena).

– Suprantu, kad jo praktiškai neįmanoma rasti, – atsiimdamas lapių rakto pusę ir mikliai perdėdamas į atkištą Elenos ranką tarė Deimonas.

Dabar Elena jau turėjo jam paruošusi vietą – ponia Ulma tuo buvo pasirūpinusi.

Jis kalbėjo toliau:

– Todėl iš pradžių ir pasakiau „ne“. Bet jūs mane spyrėt, taigi paaiškinau.

Vėl pasigirdo murmesiai, bet paskui žmonės ėmė skirstytis po du tris, tartis, kur geriausia pradėti ieškojus.

„Deimonai, jie nuniokos Gėliaveidės kiemą“, – tyliai paprieštaravo Elena.

„Puiku. Kaip atlygį pasiūlysim visus jūsų trijų brangakmenius, taip pat mano auksą. Bet tai, kas neįmanoma keturiems žmonėms, gali pavykti tūkstančiui.“

Elena atsiduso. „Vis tiek norėčiau pasišnekėti su Gėliaveide. Ne tik išgirsti ją kalbant, bet ir kai ko paklausti. Juk tokia graži gėlelė kaip ji neturėtų ginti Šiničio ir Misao?“

Deimonas mintimis atsakė trumpai drūtai.

„Ką gi, tuomet patikrinkime trečią aukštą. Beje, mes ten ir traukiam.“

Jie surado krištolinius laiptus – vos įžiūrimus šalia stiklinių sienų, net baisu lipti. Antrame aukšte ėmė ieškoti kitų laiptų. Galiausiai Elena užkliuvo už pakopos ir taip juos surado.

– Oi, – šūktelėjo ji, žiūrėdama į pirmąją pakopą kruvina briauna ir į savo kraujuojančią blauzdą. – Gal jie ir nematomi, bet juk mes matomi.

– Jie ne visai nematomi.

Elena suprato, kad Deimonas sutelkė Galią į akis. Ji bandė tą patį – tik šiomis dienomis buvo neaišku, katras jų turi daugiau jos kraujo: jis ar ji.

– Nevark, aš matau laiptus, – tarė jis. – Tik užsimerk.

– Užsimerkti?..

Dar nespėjusi paklausti ji suprato, kodėl, ir Deimonas ją, dar nespėjusią suklykti, pakėlė. Jo šiltas ir tvirtas kūnas čia buvo vienintelis tvarus dalykas. Deimonas ėmė lipti laiptais laikydamas ją taip, kad kraujas lašėtų ant žemės, o ne ant suknelės.

Bijančiai aukščio Elenai tai buvo siaubinga, šiurpi kelionė, nors ji ir žinojo, kad Deimonas puikios būklės, mato, kur eiti, ir tikrai neišmes savo naštos. Viena pati ji nieku gyvu nebūtų užlipusi net ant antrojo laiptelio. Bijojo krustelėti, kad Deimonas neprarastų pusiausvyros. Galėjo tik inkšti ir stengtis ištverti.

Kai po visos amžinybės jie pasiekė viršų, Elena susimąstė, kas nuneš ją žemyn, o gal reikės čia likti iki gyvenimo galo.

Čia juodu susidūrė su Gėliaveide, žaviausia nežmogiška būtybe, kokią tik Elenai kada nors teko matyti. Žavia... bet keista. Ar tik jos plaukuose nugaroje ir šonuose nematyti raktažolių rašto? Ar tik jos veidas, rausvas kaip obels žiedlapis, ne žiedo pavidalo?

– Jūs esate mano asmeninėje bibliotekoje, – tarė ji.

Tarsi sudužus veidrodžiui Elena išsivadavo iš Gėliaveidės kerų.

Dievai sukūrė ją iš gėlių... bet gėlės nekalba. Gėliaveidės balsas buvo monotoniškas, bejausmis. Jis visiškai gadino gėlių merginos įvaizdį.

– Atsiprašom, – kreipėsi Deimonas – žinoma, nėmaž nepridusęs. – Norėtume kai ko paklausti.

– Jei manot, kad jums padėsiu, tai klystat, – tuo pačiu nosiniu balsu atsakė žiedų mergaitė. – Nekenčiu žmonių.

– Bet aš vampyras, kaip tikriausiai jau pastebėjote, – pasitelkęs visą savo žavesį ėmė gintis Deimonas, bet Gėliaveidė jį nutraukė.

– Buvęs žmogus ir lieka žmogumi.

– Atleiskite?

Deimonas prarado savitvardą ir tai buvo geriausia, kas galėjo nutikti, pamanė Elena, stengdamasi laikytis jam už nugaros. Jo neapykanta žmonėms atrodė tokia nuoširdi, kad Gėliaveidė kiek atlyžo.

– Ko norėjot klausti?

– Ar pastaruoju metu nematėt dviejų kicunių, brolio ir sesers, vardu Šiničis ir Misao?

– Mačiau.

– O gal jie... atsiprašau? Matėte?

– Naktį į mano namus buvo įsibrovę vagys. Aš buvau puotoje. Parskridusi namo vos nesučiupau jų. Bet kicunes sunku sugauti.

– Kur... – Deimonas nurijo seiles. – Kur jie buvo?

– Bėgo žemyn didžiaisiais laiptais.

– Ar prisimenate, kokia tai buvo diena?

– Tą naktį ruošėm veją šventei. Žolė buvo lyginama akmeniniais volais. Buvo keliamas kupolas.

Keista, kad tai daroma naktį, pamanė Elena, bet paskui prisiminė – ir vėl. Čia visada vienodai šviesu.

Bet jos širdis greitai tuksėjo. Šiničis su Misao čia galėjo pasirodyti tik dėl vienos priežasties – kad paslėptų lapių rakto pusę.

Galbūt jie užkasė ją Didžiojoje pokylių salėje, pamanė Elena. Buku žvilgsniu stebėjo, kaip visa išorinė bibliotekos siena sukasi ratu kaip milžiniškas planetariumas, todėl Gėliaveidė gali pasirinkti rutuliuką, įdėti jį į kažkokį prietaisą ir paleisti muziką norimose salėse.

– Atleiskit, – atsiprašė Deimonas.

– Čia mano asmeninė biblioteka, – šaltai tarė Gėliaveidė, skambant didingai „Ugnies paukštės“ siuitos pabaigai.

– Norit pasakyti, kad turim išeiti?

– Noriu pasakyti, kad ketinu jus nužudyti.

36

– Ką? – garsiau už muziką sušuko Deimonas ir mintimis pridūrė Elenai: Bėk!

Jei Elenos rankose būtų buvusi tik jos gyvybė, ji būtų mieliau žuvusi čia, apsupta griausmingo „Ugnies paukštės“ grožio, užuot viena leidusis lipti tais stačiais nematomais laiptais.

Bet nuo to priklausė ne tik jos, bet ir Stefano gyvybė. Vis dėlto gėlių mergaitė neatrodė itin grėsminga, tad Elenai neišsiskyrė tiek adrenalino, kad galėtų pamėginti lipti tais slaptaisiais laiptais.

„Deimonai, bėkim abu. Turim apieškoti Didžiąją pokylių salę lauke. Tik tu ganėtinai stiprus...“

Deimonas dvejojo. Jis mieliau kautųsi nei kasinėtų tą neįmanomai platų žalią lauką, pamanė Elena.

Gėliaveidė, tarsi pamiršusi savo grasinimą, vis suko ratu sienas, kažkurios nematomos spintelės viduje ieškodama reikiamo rutuliuko.

Deimonas pačiupo Eleną ir tarė: „Užsimerk.“

Ji ne tik užsimerkė, bet ir užsidengė rankomis akis. Jei Deimonas ją išmes, tai nieko nepadės, nors ir rėktų: „Atsargiai!“

Vien nuo pojūčių pykino. Deimonas šokčiojo nuo pakopos ant pakopos kaip koks kalnų ožys. Rodos, jis beveik nelietė laiptų, ir Elenai staiga kniostelėjo, ar tik kas jų nesiveja.

Jei taip, jai reikia žinoti. Pabandė atitraukti rankas, bet Deimonas tyliai sušnypštė:

– Neatsimerk!

Tokiam jo balsui nedaug kas būtų prieštaravęs.

Elena dirstelėjo pro pirštus, sutiko įpykusį Deimono žvilgsnį, bet nepastebėjo, kad kas nors juos sektų. Vėl užspaudusi akis ėmė melstis.

„Žinai, jei iš tikrųjų būtum vergė, nepratemptum čia nė dienos“, – pareiškė Deimonas, atlikdamas paskutinį šuolį į tuštumą ir nuleisdamas ją ant nematomos – bet bent jau lygios – žemės.

„Ir nenorėčiau, – šaltai atrėžė Elena. – Prisiekiu, verčiau jau mirčiau.“

„Nesišvaistyk pažadais. – Deimonas staiga akinamai jai šyptelėjo. – Gali baigtis tuo, kad kituose Matmenyse turėsi tesėti žodį.“

Elena nė nemėgino atsikirsti. Jie pabėgo, laisvi lėkė per stiklinį namą prie laiptų į pirmą aukštą; tokios būklės Elenai tai nebuvo lengva, bet pakenčiama. Galiausiai juodu atsidūrė lauke. Ant Didžiosios pokylių salės vejos pamatė Mereditę, Bonę ir... Seidžą.

Jis irgi vilkėjo baltą kostiumą, švarkas net braškėjo ties pečiais. Be to, jam ant vieno peties tupėjo Nagė, taigi problema turėjo netrukus išsispręsti – paukštis draskė medžiagą ir odą. Seidžas, regis, to nepastebėjo. Kardas tupėjo šeimininkui prie šono ir žiūrėjo į Eleną mąsliomis akimis, be jokio pykčio, lyg būtų daugiau nei gyvūnas.

– Ačiū Dievui, grįžot! – bėgdama prie jų sušuko Bonė. – Atėjo Seidžas, jis turi puikų sumanymą.

Netgi Mereditė jaudinosi.

– Prisimeni, Deimonas sakė, kad reikėjo atsivesti virgulininką? Taigi dabar turim du. – Ji pasigręžė į Seidžą. – Apšviesk juos.

– Paprastai į pobūvius šitų dviejų padarų neimu. – Seidžas pasilenkęs pakasė Kardui kaklą. – Bet viena bobutė pasakė, kad šįvakar jums gali kilti rūpesčių. – Pakėlęs ranką jis paglostė Nagę, papureno sakalei plunksnas. – Taigi, dites-moi: kiek lietėt jau turimą pusraktį?

– Aš jį laikiau rankose ir šįvakar, ir tada, kai tik suradom, – atsakė Elena. – Dar lietė ponia Ulma, o Liusjenas padarė jam dėžutę – šią lietėm visi.

– Tik dėžutę, ne patį raktą?

– Aš ją laikiau rankose ir porą kartų buvau atidaręs, – tarė Deimonas.

– Eh bien! Vis dėlto kicunių kvapas turėtų būti juntamas stipriausiai. O jis labai savitas.

– Negi nori pasakyti, kad Kardas... – Elenai pasidarė taip silpna, kad ji nebeužbaigė klausimo.

– Užuos kicunių kvapą. O Nagė labai akyla. Galės skraidyti virš galvų ir ieškoti blizgančio aukso, jei tik neužkastas. Dabar parodykit jiems, ko ieškoti.

Elena klusniai ištiesė Kardui pjautuvo pavidalo pusraktį.

– Voilà! Nage, tu gerai įsižiūrėk. – Seidžas atsitraukė tiek, kad Nagė gerai matytų, suprato Elena. Sugrįžęs tarė: – Commençons! – Ir juodasis šuo nudūmė įbedęs nosį į žemę, o sakalė aukštai pakilo ir ėmė lengvai sukti plačius ratus.

– Tai manot, kad kicunės buvo čia, ant žolės? – Elena paklausė Seidžo, Kardui lakstant pirmyn atgal ir uostinėjant veją.

Staiga šuo pasuko prie marmurinių laiptų.

– Jie tikrai buvo čia. Matai, kaip laksto Kardas – lyg juodoji pantera, nuleidusi galvą, ištiesusi uodegą? Jis žino, ką daro! Geba skirti kvapus.

Pažįstu dar kai ką žinantį, ką daro, pamanė Elena ir dirstelėjo į Deimoną. Šis stovėjo susinėręs rankas, nejudėdamas, įsitempęs kaip spyruoklė, laukdamas, kokių žinių atneš gyvūnai.

Tą pačią akimirką ji netyčia žvilgtelėjo į Seidžą ir išvydo jo veidą. Na, tikriausiai prieš minutę jos veidas atrodė lygiai taip pat. Jis pažvelgė, ir ji išraudo.

– Pardonnez-moi, Monsieur, – Elena atsiprašė ir skubiai nusigręžė.

– Parlez-vous français, Madame?

– Un peu, – pasikuklino Elena – jai tai buvo neįprasta. – Rimtai šnekėtis negalėčiau. Bet aš mėgau viešėti Prancūzijoje.

Ji ketino dar ką nors pasakyti, bet Kardas šaižiai sulojo, norėdamas atkreipti jų dėmesį, ir atsitūpė šalia kelio.

– Jie atvyko, o gal išvyko karieta arba neštuvais, – išvertė Seidžas.

– O ką veikė namuose? Mums reikia surasti jų pėdsakus čia, – tarė Deimonas, žiūrėdamas į Seidžą beviltišku žvilgsniu.

– Gerai, gerai. Karde! Contremarche!

Juodas šuo akimirksniu atsigręžė, nuleido snukį prie žemės, lyg tai jam teiktų didžiausią malonumą, ir pasileido lakstyti laiptais bei veja, sudarančiais Didžiąją pokylių salę, – dabar toji veja kastuvais, kirtikliais ir netgi dideliais šaukštais buvo prirausiota duobių.

– Kicunes sunku sugauti, – sušnabždėjo Elena Deimonui į ausį.

Jis linktelėjo ir pasižiūrėjo į laikrodį.

– Tikiuosi, mus irgi, – sumurmėjo.

Kardas vėl garsiai sulojo. Elenai suspurdėjo širdis.

– Kas? – sušuko ji. – Kas yra? – Deimonas priėjo, pagriebė ją už rankos ir nusitempė.

– Ką jis surado? – gaudydama kvapą paklausė Elena, jiems visiems kartu susirinkus krūvon.

– Nežinau. Čia jau ne Didžioji pokylių salė, – atsakė Mereditė.

Kardas išdidžiai tupėjo priešais aukštų alyvinių (tamsiai violetinių) hortenzijų krūmų lysvę.

– Regis, jiems ne per geriausiai sekasi, – burbtelėjo Bonė.

– Viršuje irgi nėra pokylių salių, – pasilenkusi, kad būtų sulig Kardu, tarė Mereditė, paskui pakėlė galvą. – Ten tik biblioteka.

– Na, viena žinau tikrai, – tarė Deimonas. – Mes išrausim šitą gėlynėlį, ir aš nė neketinu prašyti ponios Pentinakės, pasak jos pačios, turėsiančios mus nužudyti, leidimo.

– Ak, manai, kad ten pentiniai – jos akys? Nes man jos atrodo panašesnės į katilėlius, – Bonei už nugaros tarė kažkokia pokylio viešnia.

– Ji tikrai sakė turėsianti tave nužudyti? Kodėl gi? – nervingai paklausė kitas arčiau Elenos stovintis svečias.

Ši nekreipė į juos dėmesio.

– Trumpai tariant, jai tikrai nepatiktų. Bet tai vienintelė mūsų turima užuomina. „Nebent kicunės ketino jį palikti čia, bet paskui išsivežė karieta“, – Elena mintimis pridūrė Deimonui.

– Taigi pasirodymą galima pradėti, – žengdamas prie Elenos sušuko vienas jaunųjų gerbėjų vampyrų.

– Bet aš dar neatgavau savo amuleto, – abejingai atrėžė Deimonas, stodamasis prieš Eleną kaip neįveikiama siena.

– Neabejoju, kad tuoj atgausi. Klausykit, gal keli veikėjai galėtų su šunimi atsekti, iš kur atvyko tie blogiukai – turiu omeny, iš kur jie atvažiavo į dvarą, suprantat? O mes tuo tarpu surengtume pasirodymą.

– Ar Kardas tai galėtų? – paklausė Deimonas. – Susekti jų karietą?

– Jei joje sėdėjo lapė? Žinoma. Tiesą sakant, aš galėčiau eiti su jais, – tyliai pasisiūlė Seidžas. – Pasirūpinčiau, kad priešai, jei tik juos surasim, būtų pagauti. Parodyk juos man.

– Tik šiuos jų pavidalus esu matęs. – Deimonas ištiesė du pirštus ir palietė Seidžui smilkinį. – Bet, žinoma, jie gali įgauti ir kitokių pavidalų, gal net begalę.

– Na, manau, svarbiausia ne tai. Svarbiausia, ėė, amuletas.

– Taip, – pritarė Deimonas. – Net jei nepavyktų jiems užvožti, griebk pusraktį ir lėk atgal.

– Nejaugi? Tai svarbiau net už kerštą? – iš nuostabos kraipydamas galvą tyliai paklausė Seidžas. Paskui greitai pridūrė: – Na, palinkėsiu mums visiems sėkmės. Ei, nuotykių mėgėjai, kas su manim? O, puiku, keturi – labai gerai, penki – Madame, jau gana.

Ir jis pradingo.

Elena pažvelgė į Deimoną, šis žiūrėjo į ją bereikšmėmis juodomis akimis.

– Tikrai tikiesi, kad aš... dar kartą... tai padarysiu?

– Tau tereikės stovėti. Pasistengsiu, kad prarastum kuo mažiau kraujo. O jei norėtum liautis, galėtume sutarti kokį nors ženklą.

– Taip, bet dabar aš viską žinau. Ir to neištversiu.

Jo veidas staiga tapo šaltas, neprieinamas.

– Tau ir nereikia nieko tverti. Be to, juk tai sąžiningi mainai už Stefaną.

Stefanas! Visas Elenos kūnas persikeitė.

– Leisk man pasidalyti su tavim, – maldavo ji suvokdama, kad maldauja, ir žinodama, ką atsakys Deimonas.

– Kai ištrūksim, tu Stefanui būsi reikalinga. Pasistenk bent tai pakelti.

Stop. Mąstyk. Nepasiduok, paliepė Elenos protas. Jis taiko į tavo silpnybes. Išmano, kaip tai daryti. Neleisk jam liesti tavo jautriųjų vietų.

– Pakelsiu abu, – tarė ji. – Deimonai, būk geras, nesielk su manim, lyg būčiau... viena tavo naktinių draugužių ar net tavo Tamsos princesė. Kalbėkis su manim, kaip kalbėtumeisi su Seidžu.

– Seidžu? Seidžas yra sukčiausias, bjauriausias...

– Žinau. Bet tu su juo šnekiesi. Šnekėdavaisi ir su manim, tik dabar nebesišneki. Paklausyk manęs. Daugiau to nepakelsiu. Klyksiu.

– Tu grasini...

– Ne! Sakau, kas atsitiks. Jei tik neužkimši man burnos, aš klyksiu. Nepaliaujamai. Taip, kaip klykčiau dėl Stefano. Nieko negalėsiu sau padaryti. Gal jau baigiu palūžti...

– Negi nesupranti? – Jis staiga atsigręžė ir suėmė jos rankas. – Pabaiga jau arti. Tu, pati stipriausia iš visų, negali dabar palūžti.

– Stipriausia... – Elena papurtė galvą. – O aš jau maniau, kad mudu pradedam vienas kitą suprasti.

– Gerai. – Dabar jo žodžiai priminė aštrias marmuro skeveldras. – O jei mes sutartume dėl penkių?

– Penkių?

– Penkių, o ne dešimties kirčių. Kitus penkis pažadėtume parodyti tada, kai surasime amuletą, o iš tikrųjų pabėgtume.

– Turėtum sulaužyti žodį.

– Jei to reikia...

– Ne, – ramiai atsakė ji. – Tu nieko nesakysi. Aš jiems tai pranešiu. Esu melagė, apgavikė, nuolat užsižaidžianti su vyrais. Pažiūrėsim, ar galiausiai šias savybes sugebėsiu panaudoti geram. Ir beprasmiška mėginti susitarti su kitomis merginomis, – kilstelėjusi galvą pridūrė ji. – Bonės ir Mereditės suknelės suplyštų nuo pirmo kirčio. Tik mano nugara nuoga.

Ji apsigręžė vietoje, norėdama parodyti, kad suknelė viršuje surišta virvute, o apačioje sueina į V raidės pavidalo iškirptę.

– Taigi sutarėm. – Deimonas paprašė vergo pripilti taurę, ir Elena pamanė: ką ir kalbėti, mes būsim patys girčiausi aktoriai visoje istorijoje.

Ji nejučia suvirpėjo. Pastarąjį kartą drebulys krėtė nuo šiltos Deimono rankos, šokant lietusios nuogą nugarą. Dabar buvo daug šalčiau, lyg skersvėjui patraukus. Bet šaltis atitraukė dėmesį nuo minčių apie tai, kaip šonais tekės jos pačios kraujas.

Staiga šalia atsirado Bonė su Meredite, jos lyg barikada užstojo Eleną nuo vis didėjančios susijaudinusių smalsuolių minios.

– Elena, kas atsitiko? Šnekama, kad bus nuplakta mergina barbarė... – prabilo Mereditė.

– Ir jūs iškart supratot, kad tai aš, – užbaigė sakinį Elena. – Ką gi, tai tiesa. Neišmanau, kaip nuo to išsisukti.

– Ką gi tu padarei? – išsigandusi paklausė Bonė.

– Mes buvom kvailiai. Leidom kažkokios vampyrų brolijos nariams pamanyti, kad tai buvo burtai, – įsiterpė Deimonas. Jo veidas tebeatrodė niūrus.

– Ne visai taip, ką? – paklausė Mereditė. – Elena mums pasakojo apie aną kartą. Regis, jie patys padarė išvadą, kad tai buvo vaidinimas.

– Reikėjo iškart tai paneigti. Dabar įkliuvom, – atsainiai pasakė Deimonas. Paskui pridūrė, lyg tam reikėtų pastangų: – Na, gal taip gausim, ko čia atėjom.

– Štai kaip mes apie tai išgirdom: kažkoks žioplys, lėkdamas laiptais žemyn, stūgavo apie amuletą su dviem žaliais akmenėliais.

– Nieko kito nesugalvojom, – pavargusiu balsu paaiškino Elena. – Verta tai padaryti, jei tik atsirastų kita rakto pusė.

– Neprivalot, – atrėmė Mereditė. – Galėtume paprasčiausiai išeiti.

Bonė dėbtelėjo į ją.

– Be lapių rakto?

Elena papurtė galvą.

– Mes tai jau aptarėm. Ir apsisprendėm. – Ji apsidairė. – Tai kur tie vaikinai, taip norėję paspoksoti?

– Kasinėja lauką – buvusią Pokylių salę, – atsakė Bonė. – Arba neša kastuvus – daugybę kastuvų – iš Gėliaveidės daržo. Oi! Meredite, ko žnaibaisi?

– O varge, tikrai įžnybau? Norėjau padaryti tik taip...

Bet Elena jau drožė tolyn, ji kaip ir Deimonas troško kuo greičiau viską užbaigti. Įpusėti. Tikiuosi, jis neužmirš persivilkti juoda odine striuke ir juodais džinsais, pamanė ji. Su baltu kostiumu... kraujas...

Kraujo nebus.

Tai staiga atėjo į galvą, ir Elena nesuprato, iš kur. Bet atokiausioje proto kertelėje kirbėjo mintis: jis jau ir taip ganėtinai nubaustas. Drebėjo neštuvuose. Nuolat galvojo apie kito žmogaus gerovę. Jau gana. Stefanas nebenorėtų, kad jam dar labiau skaudėtų.

Pakėlusi akis ji išvydo mažą, nevykusį Tamsos Matmens mėnulį, slenkantį dangumi. Šįkart žiūrėdama į jį vaizdavosi ryškiai raudoną spalvą, niūrioje žaroje švytinčią plunksną. Visu kūnu ir visa siela atsidavė tai raudonai šviesai, šventam amžinojo kraujo, moterystės šaltiniui. Ir tada sugalvojo, ką daryti.

– Bone, Meredite, klausykit: mes esam triumviratas. Turim pamėginti pasidalyti tai su Deimonu.

Nė vienos neapėmė entuziazmas.

Elena, kurios išdidumas palūžo tą akimirką, kai ji pirmą kartą išvydo Stefaną vienutėje, atsiklaupė prieš jas ant kietų marmurinių laiptų.

– Maldauju...

– Elena! Baik! – aiktelėjo Mereditė.

– Būk gera, stokis! Ak, Elena... – Bonė vos neverkė.

Galiausiai mažoji gailiaširdė Bonė nusileido.

– Pabandysiu to išmokyti Mereditę. Šiaip ar taip, dalysimės mažiausiai trise.

Apsikabinimai. Bučiniai. Murmesys į rausvus plaukus:

– Žinau, ką regi tamsoje. Tu narsiausias žmogus, kokį tik pažįstu.

Tada palikusi apstulbusią Bonę Elena nuėjo kviesti žiūrovų į savo pačios plakimą.

37

Ji buvo stačia pririšta prie kolonos kaip veikėja iš pigaus filmo, netrukus būsianti išvaduota. Lauke vangiai tebevykstant kasinėjimams, tai sumanę vampyrai pasiėmė atsineštą uosinę lazdą ir davė Deimonui apžiūrėti. Paties Deimono judesiai atrodė tarsi sulėtinti. Jis ieškojo priekabių. Laukė, kol išgirs karietos dundėjimą – žinią, kad Seidžas grįžo. Vaidino linksmą, bet jautėsi nepaslankus kaip išlydytas ir bestingstąs švinas.

Niekada nebuvau sadistas, manė jis. Visada stengdavausi suteikti malonumą – tik ne kovodamas. Bet kalėjimo vienutėje turėčiau lindėti aš. Negi Elena to nesupranta? Dabar mano eilė gultis po botagu.

Jis persirengė „burtininko drabužiais“ – užtruko tik tiek, kad nesukeltų įtarimo, jog vilkina laiką. Susirinko nuo šešių iki aštuonių šimtų būtybių, jos laukė, kol bus pralietas Elenos kraujas, troško išvysti, kaip jos nugara bus perkirsta ir vėl stebuklingai užgis.

Gerai. Labiau pasirengusi jau nebūsiu.

Deimonas iš susimąstymo grįžo į dabartį, į tai, kas vyko.

* * *

Elena sunkiai nurijo seiles. „Pasidalykime skausmu“, pasiūlė nė iš tolo nenumanydama, kaip tai atlikti. Ir štai ji čia, kaip auka pririšta prie kolonos, žvalgosi po Gėliaveidės namus ir laukia kirčių.

Deimonas pasakė susirinkusiesiems įžanginę kalbą, kalbėjo miglotai, ir jam tai puikiai sekėsi. Elena pasirinko, pro kurį langą žiopsoti. Ir tada suvokė, kad Deimonas nebešneka.

Lazda palietė nugarą. Deimonas mintyse sušnabždėjo:

„Ar tu pasiruošusi?“

„Taip“, nedelsdama atsakė ji, nors žinojo, kad taip nėra. Paskui mirtinoje tyloje išgirdo švilpesį.

Bonės mintys sklido į ją. Mereditės mintys sroveno kaip upė. Ji tepajuto tarsi pliaukštelėjimą delnu, nors pasipylė kraujas.

Suvokė, kaip apstulbo Deimonas. Tai, kas turėjo būti kardo kirtis, viso labo atrodė kaip smūgis ranka. Skausmingas, bet tikrai pakenčiamas.

Dar kartą. Trijulė pasidalijo skausmą, Deimonui nespėjus susigaudyti.

Merginų trikampis veikė. Trečias kirtis.

Dar du. Elena leido akims klaidžioti po namus iki pat trečio aukšto – ten Gėliaveidė tikriausiai niršo dėl to, kuo virto jos pokylis.

Dar vienas. Iki jos atsklido svečio balsas.

– ...ta biblioteka. Ji turi daugiau rutuliukų nei viešosios bibliotekos. Ir dar... – balsas trumpam pritilo, – ...sakoma, kad jų ten esama visokiausių. Supranti, netgi draudžiamų.

Elena nežinojo ir sunkiai įsivaizdavo, kas čia galėtų būti draudžiama.

Bibliotekoje vienui viena Gėliaveidė vaikštinėjo po ryškiai apšviestą didžiulį apskritą kambarį ir ieškojo naujo rutuliuko. Namuose tikriausiai grojo muzika, visuose kambariuose skirtinga. Lauke Elena nieko negirdėjo.

Paskutinis kirtis. Trijulei pavyko jį ištverti, paskirstyti baisų skausmą keturiems žmonėms. Laimė, pamanė Elena, mano suknelė ir taip raudona.

Viskam pasibaigus, Bonė ir Mereditė susiginčijo su keliomis vampyrėmis, panorusiomis padėti plauti kraują nuo Elenos nugaros, vėl sveikos, tobulos, švytinčios auksu saulėlydžio žaroje.

„Verčiau neprileisk jų, – mažumėlę apdujusi Elena mintimis tarė Deimonui, – gal kuri nors linkusi kramtyti nagus arba laižyti pirštus. Negalim niekam leisti paragauti mano kraujo ir pajusti jame slypinčios gyvybinės galios; tik ne dabar, kai šitiek vargau, kad paslėpčiau savo aurą.“

Visi plojo ir šūkavo, bet nė vienam netoptelėjo atrišti Elenai riešų. Taigi ji stovėjo atsišliejusi į koloną ir spoksojo į biblioteką.

Ir tada pasaulis tarsi sustingo.

Aplink skambėjo muzika, vaikščiojo žmonės. Ji buvo nejudantis taškas besisukančioje visatoje. Bet turėjo veikti kuo greičiau, tad trūktelėjo virves ir nusibrozdino rankas.

– Meredite! Atrišk mane! Nupjauk šitas virves, mikliau!

Mereditė skubiai pakluso.

Elena žinojo, ką išvys atsigręžusi. Veidą – Deimono veidą, sutrikusį, lyg įsižeidusį, lyg nusižeminusį. Jai tai tiko.

„Deimonai, turim patekti į...“

Bet tada juos prarijo žiūrovai. Sveikintojai, gerbėjai, skeptikai, vampyrai, maldaujantys „bent paragauti“, žiopliai, norintys įsitikinti, kad Elenos nugara tikra, šilta ir sveika. Ji jautė per daug rankų ant savo kūno.

– Traukitės nuo jos, po velnių! – Tai buvo pirmykštis laukinio žvėries, ginančio savo patelę, riaumojimas. Žmonės atsitraukė nuo Elenos ir... labai lėtai, baukščiai apsupo Deimoną.

Gerai, nusprendė Elena. Padarysiu tai viena. Sugebėsiu. Dėl Stefano.

Ji alkūnėmis prasibrovė pro spūstį, iš gerbėjų priėmė paskubomis išrautų gėlių puokštes, ant kūno pajuto dar daugiau rankų. „Ei, ant jos išties neliko žymių!“ Galiausiai Mereditė su Bone padėjo ištrūkti – be jų Elenai nebūtų pavykę.

Tada ji pasileido bėgte, įlėkė į namus, bet ne pro tas duris, prie kurių pirmiau lojo Kardas. Ji manė žinanti, kas už jų.

Antrame aukšte minutę pastovėjo suglumusi, paskui išvydo ore pakibusią plonytę raudoną liniją. Jos kraujas! Kiek daug dalykų išeina į naudą! Juo buvo pažymėtos pirmosios stiklinės pakopos, tos, už kurių ji pati buvo užkliuvusi.

Andai stipriame Deimono glėbyje ji negalėjo savęs įsivaizduoti net ropojančios tais laiptais. Dabar sutelkė Galią į akis – ir laiptai nušvito. Ir vis tiek baugino. Nė vienoje jų pusėje nebuvo turėklų, o nuo jaudulio, baimės, kraujo netekties ji jautėsi apsvaigusi. Bet prisivertė lipti aukštyn, vis aukštyn.

„Elena! Myliu tave! Elena!“

Ji girdėjo šauksmą, tarsi Stefanas būtų šalia.

Aukštyn, aukštyn, aukštyn...

Maudė kojas.

Nesustok. Nenuolaidžiauk sau. Jei negali eiti, klibinkščiuok. Jei negali klibinkščiuoti, šliaužk.

Ji šliauždama pasiekė viršų, pelėdos Gėliaveidės lizdo kraštą.

Ją pasveikino vis dar graži, nors ir lėkšta mergina. Pagaliau Elena suvokė, kuo ydinga jos išvaizda. Ji neturėjo gyvasties. Iš esmės tai buvo daržovė.

– Kaip žinai, aš tave nužudysiu.

Ne, ne šiaip, o beširdė daržovė.

Elena apsidairė. Iš čia ji matė lauką, nors skliautas buvo ištisai apstatytas lentynomis su rutuliukais, taigi visa atrodė keistai iškreipta.

Čia nebuvo karančių vijoklių, šiurpių egzotiškų atogrąžų augalų. Ji buvo atsidūrusi kambario viduryje, pelėdos lizde. Gėliaveidė stovėjo tolėliau ant pakylos, nuo jos galėjo pasiekti žvaigždžių rutulius.

Raktas gali būti paslėptas tik lizde.

– Nenoriu iš tavęs vogti, – sunkiai alsuodama patikino Elena. Tebekalbėdama sukišo abi rankas į lizdą. – Tie kicunės pergudravo mus abi. Pavogė kai ką mano ir tavo lizde paslėpė raktą. Aš tik pasiimsiu, ką jie čia paliko.

– Cha! Tu – žmogus ir vergė! Barbarė! Išdrįsai įsibrauti į mano asmeninę biblioteką! Lauke žmonės rausia mano nuostabiąją Pokylių salę, mano brangiąsias gėles. Manai, šįkart vėl ištrūksi, bet tau nepavyks! Šįkart tu MIRSI!

Tai buvo visai kitas, nebe anas monotoniškas nosinis balsas. Šis atrodė stiprus, griausmingas...

...balsas, derantis su lizdo dydžiu.

Elena pakėlė galvą, bet nesuprato, ką matanti. Didžiulį egzotiško rašto kailį? Kažkokio milžiniško žvėries iškamšos nugarą?

Būtybė bibliotekoje atsigręžė į ją. Tiesą sakant, atgręžė tik galvą, nugarai nė nesujudėjus. Padaras pakraipė ją, ir Elena suprato reginti veidą. Šis atrodė šlykštus, nenusakomas, Elena tokio nė įsivaizduoti neįsivaizdavo. Jame buvo matyti vienas antakis, iš šonų besileidžiantis žemyn prie nosies (veikiau vietos, kur turėtų būti nosis), o paskui vėl kylantis aukštyn. Kakta buvo V raidės pavidalo, po ja tankiai mirksėjo dvi didelės, apvalios geltonos akys. Nebuvo nei nosies, nei lūpų, tik stambus, grėsmingas, lenktas juodas snapas. Kitą veido dalį dengė plunksnos, daugiausia baltos, tik apačioje, kur turėtų būti kaklas, pereinančios į raibą pilkumą. Iš galvos styrojo pilkos ir baltos ataugos – kaip demono ragai, paklaikusi pamanė Elena.

Paskui, galvai tebespoksant, kūnas pasigręžė į Eleną.

Tai buvo tvirtas moters kūnas, apaugęs baltomis ir pilkšvomis plunksnomis. Apačioje iš po jų kyšojo nagai.

– Labas, – gargždžiu balsu tarė būtybė, jos snapas žiopčiojo, nukąsdamas žodžius. – Aš Gėliaveidė ir niekam neleidžiu paliesti mano bibliotekos. Aš – tavo mirtis.

Elena jau ketino klausti: „Gal galėtume pirmiausia bent pasišnekėti?“ Ji netroško būti didvyre. Ir tikrai nenorėjo grumtis su Gėliaveide, tuo pat metu ieškodama rakto, turinčio būti čia, šioje patalpoje.

Karštligiškai grabinėdama po lizdą Elena bandė pasiaiškinti, bet Gėliaveidė išskėtė sparnus per visą kambarį ir puolė ją.

Tada kažkas lyg žaibas šmėkštelėjo tarp jų ir šaižiai suklykė.

Tai buvo Nagė. Seidžas išvykdamas tikriausiai davė savo sakalei nurodymus.

Pelėda, regis, šiek tiek susigūžė – juo geriau pulti, pamanė Elena.

– Prašau leisti man paaiškinti. Aš dar neradau, bet kažkur čia, jūsų lizde, yra jums nepriklausantis daiktas. Jis mano – ir... ir Stefano. Kicunės jį paslėpė tą naktį, kai juos išvijot iš savo dvaro. Prisimenat?

Gėliaveidė kurį laiką nieko nesakė. Paskui paaiškėjo, kad jos filosofija tėra viena, tinkanti visiems atvejams.

– Tu įkėlei koją į mano asmeninius apartamentus. Tu mirsi, – tarė ji ir sklęsdama pro Eleną kaukštelėjo snapu.

Vėl kažkas mažas ir šviesus ūžtelėjo ant Gėliaveidės, taikydamasis į akis. Didžioji pelėda gavo atitraukti dėmesį nuo Elenos ir gintis.

Elena pasidavė. Kartais tenka priimti kitų pagalbą.

– Nage! – šūktelėjo ji, gerai nežinodama, kiek ši supranta žmonių kalbą. – Pasistenk atitraukti jos dėmesį – bent minutę!

Abiem paukščiams šaudant, sukant ratus ir klykaujant, Elena mėgino ieškoti rakto, prireikus pasilenkdavo. Bet didžiulis juodas snapas nuolat atsidurdavo per arti. Kartą net kirto į ranką, bet Elenos krauju sruvo tiek adrenalino, kad ji veik nepajuto skausmo. Toliau grabinėjo nesustodama.

Galiausiai suprato, ką reikėjo daryti iš pat pradžių, ir nuo peršviečiamos lentynos pagriebė rutuliuką.

– Nage! – šūktelėjo ji. – Čionai!

Sakalė šovė žemyn prie jos ir kaptelėjo snapu. Elena tebeturėjo visus pirštus, o hoši no tama nebeliko.

Dabar ji išgirdo tikrą Gėliaveidės įniršio klyksmą. Milžiniška pelėda puolė paskui sakalę, bet buvo panaši į žmogų, bandantį priploti musę – protingą musę.

– Grąžink rutuliuką! Jis neįkainojamas! Neįkainojamas!

– Atgausi jį, kai tik surasiu, ko ieškau.

Pakvaišusi iš baimės Elena, akinama hormonų, įsiropštė į patį lizdą ir ėmė grabalioti marmurinį dugną pirštais.

Nagė ją du kartus išgelbėjo: pelėdai Gėliaveidei puolant, su trenksmu numetė ant žemės rutuliuką. Kaskart išgirdusi džeržgesį pelėda užmiršdavo Eleną ir puldavo sakalę. Paskui Nagė sugriebdavo dar vieną rutuliuką ir dideliu greičiu praskrisdavo pelėdai pro pat snapą.

Eleną apėmė jausmas, koks būna sapnuojant košmarą: kad viskas, ką ji vos prieš pusvalandį žinojo, yra netiesa.

Ji stovėjo atsirėmusi į kupolo stulpą, išsekusi, spoksodama į biblioteką ir joje gyvenančią mergelę, o galvoje sukosi paprasti žodžiai.

Gėliaveidės rutuliukų salė...

Gėliaveidės rutulių salė...

Gėliaveidės... žvaigždžių rutulių salė...

...Gėliaveidės pokylių salė.2

2 Angl. ball room – rutulių kambarys; ballroom – pokylių salė.

Tie patys žodžiai, skirtingos reikšmės. Dvi visiškai skirtingos patalpos.

Vos jai apie tai pagalvojus, pirštai užčiuopė metalą.

38

– Nage! Ėė... pas mane! – suriko Elena ir kiek įkabindama pasileido iš kambario.

Tokia buvo jos strategija. Galbūt pelėda, norėdama pralįsti pro duris, sumažės, o gal nuspręs sunaikinti savo šventovę, kad tik įveiktų Eleną?

Strategija buvo gera, bet nedavė didelės naudos. Pelėda susitraukė, kad pranertų pro duris, bet paskui vėl išaugusi puolė Eleną, dumiančią laiptais žemyn.

Taip, ji dūmė. Visą Galią sutelkusi į akis, šokinėjo nuo laipto ant laipto, kaip pirmiau Deimonas. Nebuvo kada būgštauti, nebuvo kada galvoti. Užteko laiko tik mažam kietam pjautuvo pavidalo daikteliui pavartyti delne.

Šiničis su Misao – jie tikrai įmetė jį į pelėdos lizdą.

Lysvėje, prie kurios sustojo ir ėmė loti Kardas, turėtų būti kokios nors stiklinės kopėčios, nematomos netgi Deimonui. Nors ne – jis būtų jas pamatęs, vadinasi, jie buvo atsinešę savo kopėčias.

Todėl čia ir baigėsi jų pėdsakai. Kicunės užlipo tiesiai į biblioteką. Ištrypė gėles lysvėje, todėl čia jos prasčiau augo.

Elena dar vaikystėje iš tetos Džuditos sužinojo, kad persodintos gėlės tik po kurio laiko atsigauna ir vėl ima augti.

Strykt... Liuokt... Strykt... Aš – ugnies dvasia. Negaliu praleisti laiptelio. Aš – ugnies stichija. Strykt... Strykt... Strykt.

Ir štai Elena išvydo lygią žemę, bandė sustoti, bet buvo įkalinta šuoliuojančiame savo kūne. Parkrito taip, kad net visas šonas nutirpo, bet brangųjį pjautuvą laikė tvirtai sugniaužusi.

Milžiniškas snapas trenkėsi į stiklą, kur ji buvo akimirką prieš paslysdama. Nagai perdrėskė nugarą.

Gėliaveidė tebesivijo.

Seidžas ir jo tvirtų, jaunų vyrų ir moterų vampyrų būrelis sekė paskui bėgantį šunį. Kardas juos vedė, bet tik tokiu greičiu, kokiu pats galėjo skuosti. Laimė, nedaug kas drįso veltis į muštynes su šunimi, sveriančiu ne mažiau už žmogų ir tikrai daugiau už turguje sutiktus elgetas ir vaikus.

O vaikai susispietė aplink karietą ir trukdė važiuoti. Seidžas nepagailėjo laiko, iškeitė brangų papuošalą į pilną kapšelį smulkių pinigėlių ir išbarstė juos pro karietos galą. Dabar Kardas galėjo lėkti kiek įkabindamas.

Jie pravažiavo tuzinus prekystalių, kirto gatves, bet Kardas buvo itin geras pėdsekys. Jis turėjo užtektinai Galios, kad apstulbintų didumą vampyrų. Galėjo siekti tikslo, vos porai rakto molekulių prilipus prie nosies gleivinės. Ten, kur kitas šuo, aptikęs šimtus panašių kicunių pėdsakų, būtų susipainiojęs, Kardas juos ištyrinėjo ir atmetė, nes jie buvo ne visai tokio pavidalo ar dydžio. Vis dėlto vienu metu netgi Kardas, regis, pasidavė. Sustojo šešių kelių kryžkelės vidury nepaisydamas eismo, tada mažumėlę raišuodamas ėmė vaikščioti ratais, tarsi negalėdamas išsirinkti kelio.

Ir aš negaliu, mano drauge, pamanė Seidžas. Taip toli nukeliavom, bet kicunės, regis, dar toliau. Juk negalėjo pakilti į orą ar įsikasti į žemę... Seidžas dvejojo, žvalgydamas tamsiai raudoną kelių sankirtą.

Ir tada kai ką išvydo.

Priešais jį, mažumėlę kairiau, stovėjo kvepalų parduotuvė. Ten tikriausiai buvo pardavinėjami šimtai kvapų, ir ore pasklisdavo milijardai kvapo molekulių.

Kardas čia jautėsi tarsi aklas. Ne, žvitrios, tamsios tarsi vanduo jo akys neprarado regos. Jį pribloškė ir apakino milijardai dvelkiančių į nosį kvapų.

Vampyrai karietoje šaukė važiuoti pirmyn arba grįžti atgal. Didesnių nuotykių jie netroško, tereikėjo gražaus reginio. Be abejo, daugelis turėjo vergų, įrašinėjančių plakimą, kad jų ponai galėtų ramiai peržiūrėti jį namie.

Tą akimirką Seidžui padėjo apsispręsti mėlynas ir geltonas blyksnis. Sargybinė! Eh, bien...

– Karde, pas mane!

Kardas stovėjo nunarinęs galvą ir pabrukęs uodegą, kol Seidžas atsitiktinai pasirinko vieną iš kelių. Vampyras pasišaukė šunį ir pasileido bėgte.

Ir tada – stebuklas! – šuns uodega pakilo. Seidžas numanė, kad Kardo šnervėse jau nebeliko nė vienos kicunių kvapo molekulės...

...bet kvapo prisiminimas... jis dar buvo likęs.

Kardą vėl apėmė medžioklės džiaugsmas, jis nuleido galvą, ištempė uodegą, visas galias ir protą sutelkė į vieną vienintelį tikslą: surasti molekulę, atitinkančią trimatį prisiminimą savo galvoje. Dabar, kai neblaškė visi tie įvairūs ir itin stiprūs kvepalai, jis vėl galėjo siekti tikslo. Šuo guviai nardė gatvėmis, bet jiems už nugarų kilo sambrūzdis.

– O kaip karieta?

– Užmiršk tą karietą! Nepamesk iš akių vaikino su šunimi!

Seidžas, besistengiantis spėti su Kardu, suprato, kad gaudynės baigėsi. Tranquilité! – mintimis šūktelėjo Kardui. Vos girdimai sušnabždėjo. Gerai nežinojo, ar jo draugai gyvūnai yra telepatai, ar ne, bet jam patiko manyti, kad taip, o elgtis priešingai. Tranquilité! – paliepė pats sau.

Taigi didelis juodas šuo tamsiomis blizgančiomis akimis ir jo šeimininkas tylutėliai užbėgo sukiužusio pastato laiptais. Paskui, tarsi maloniai vaikštinėdamas po laukus, Kardas atsitūpė ir pažvelgė Seidžui į akis. Šuo šnopavo, bet atrodė, lyg juoktųsi. Prasižiojo ir užsičiaupė, nebyliai suvaidino, kad loja.

Prieš atidarydamas duris Seidžas luktelėjo, kol pasivys jaunieji vampyrai. Ketino padaryti staigmeną, todėl nesibeldė. Smogė kumščiu tarsi kūju į duris, kitoje pusėje paieškojo užraktų, grandinių ir skląsčių. Jų nebuvo. Terado apvalią rankeną.

Prieš atidarydamas duris ir, kaip numanė, žengdamas į pavojų, jis tarė savo palydovams:

– Visas paimtas grobis bus šeimininko Deimono nuosavybė. Aš jo pavaldinys, ir mes atsekėme iki čia tik dėl mano šuns gebėjimų.

Pasigirdo pritariantys balsai, vieni abejingi, kiti ne itin patenkinti.

– Todėl, – kalbėjo Seidžas, – aš pirmasis stosiu prieš visus pavojus. Karde! JAU!

Jie įpuolė į kambarį, vos nenukeldami durų nuo vyrių.

Elena nejučia riktelėjo. Gėliaveidė ką tik padarė tai, nuo ko ją saugojo Deimonas, – nagais išplėšė kruvinus rėžius jos nugaroje.

Bet net tada, kai pavyko rasti stiklines duris į lauką, Elena juto į ją plūstant draugų mintis, jie palaikė ją, kėlė dvasią ir dalijosi skausmu.

Bonė ir Mereditė per stambias stiklo šukes skynėsi kelią prie jos. Šūkavo ant pelėdos. Ir Nagė didvyriškai puldinėjo ją iš viršaus.

Elena nebegalėjo tverti, jai reikėjo pasižiūrėti. Sužinoti, kad tas metalinis daiktas, jos ištrauktas iš Gėliaveidės lizdo, ne kokia nors šiukšlė. Sužinoti tuoj pat.

Patrynusi metalo gabalėlį į liūdno likimo raudoną suknelę ji pažvelgė žemyn ir išvydo raudoną saulės šviesą, atsispindinčią nuo aukso, deimantų bei dviejų suglaustų ausyčių ir dviejų skaisčiai žalių aleksandrito akių.

Pirmosios lapių rakto pusės kopija, tik išlenkta į kitą pusę.

Ji vos laikėsi ant kojų.

Jos rankose buvo antroji lapių rakto pusė.

Elena paskubom įkišo laisvąją ranką į kruopščiai įtaisytą kišenėlę už įsodinto deimanto. Joje buvo kapšelis, tam tyčia pasiūtas pačios ponios Ulmos, su pirmąja lapių rakto puse, įdėta iškart po to, kai Kardas ir Nagė ją apuostė ir apžiūrėjo. Dabar, įmetusi į kišenėlę antrąjį pusraktį, ji sunerimo, nes pajuto kapšelį judant. Ar abi lapių rakto pusės... jungėsi?

Juodas snapas trenkė į sieną prie jos.

Elena daug negalvodama susigūžė ir nusirito į šalį, kad jo išvengtų. Kai vėl pakėlė ranką patikrinti, ar kapšelis saugiai užrištas, apstulbo viduje užčiuopusi pažįstamą pavidalą.

Tai ne raktas?

Ne raktas!

Pasaulis aplink Eleną pašėlusiai sukosi. Niekas atrodė nebesvarbu; nei tikslas, nei jos pačios gyvenimas. Dvyniai kicunės juos apgavo, pasityčiojo iš žioplų žmonelių ir vampyrų, drįsusių jiems pasipriešinti. Nebuvo jokio dvigubo lapių rakto.

Vis dėlto viltis miršta paskutinė. Kaip sakydavo Stefanas? Mai dire mai – niekada nesakyk niekada. Suvokdama, kad rizikuoja, ir suprasdama, kad rizikuoti kvaila, Elena vėl įkišo pirštus į kapšelį.

Kažkas šaltas pats užsimovė jai ant piršto ir ten pasiliko.

Ji pažvelgė į savo ranką – vaizdas ją prikaustė. Ant bevardžio piršto tviskėjo auksinis deimantais inkrustuotas žiedas, abstrakčiai vaizduojantis dvi susivijusias lapes, žiūrinčias viena į kitą. Abidvi lapės turėjo po dvi ausis, dvi žalio aleksandrito akis ir du smailus snukučius.

Ir viskas. Kuo galėtų padėti Stefanui toks niekutis? Jis nė iš tolo neatrodė panašus į dvisparnius raktus, vaizduojamus kicunių šventyklų piešiniuose.

Kaip lobis jis tikrai vertas milijoną kartų mažiau, nei jie išleido jo ieškodami.

Ir tada Elena kai ką pastebėjo.

Iš vienos lapės akių spinduliavo šviesa. Jei nebūtų taip atidžiai žiūrėjusi arba jei dabar nebūtų atsidūrusi Baltojoje valsų salėje, kur matyti tikros spalvos, tikriausiai būtų nė nepastebėjusi. Elenai pakreipus delną šonu, spinduliai pažiro tolyn nuo jos. Dabar jie sklido iš visų keturių akių.

Sklido tiesiai ten, kur buvo Stefano vienutė.

Elenos širdyje lyg feniksas atgimė viltis. Mintimis ji jau skriejo iš šio stiklo kambarių labirinto. Buvo girdėti valsas iš „Fausto“. Stefanas kalėjo kitoje pusėje, nei kabojo saulė, pačiame miesto viduryje. Ten link ir rodė žalsvi spinduliai, sklindantys iš lapių akių.

Pakylėta vilties, ji pasuko žiedą. Šviesa lapių akyse užgeso, bet kai ji pakreipė žiedą taip, kad antroji lapė žvelgtų į Stefano kalėjimą, jos akys vėl užsidegė.

Slapti ženklai. Kiek laiko ji būtų turėjusi tokį žiedą ir nieko su juo nedariusi, jei nebūtų žinojusi, kur yra Stefano kalėjimas?

Veikiausiai ilgiau, nei išgyventų Stefanas.

Dabar jai tereikia gyvai jį pasiekti.

39

Elena įžengė į minią jausdamasi kaip kareivis. Nežinojo, kodėl. Gal dėl to, kad sėkmingai įvykdė užduotį, liko gyva ir nešėsi grobį? Gal dėl garbingai įgytų žaizdų? O gal todėl, kad viršuje tebeskraidė ištroškęs jos kraujo priešas?

Būtų neprošal išvesti iš čia visus tuos civilius, pamanė ji. Jie galėtų tupėti saugiuose namuose – na, keliuose tuzinuose saugių namų ir...

Ką ji čia paisto. „Saugūs namai“ tėra knyginė frazė. Elena neatsakinga už tuos kvailius, kurie apsiseilėję stovėjo ir žiūrėjo, kaip ją plaka. Vis dėlto galbūt reikėtų juos iš čia išvyti.

– Gėliaveidė! – teatrališkai sušuko ji, rodydama į viršuje sukantį ratus pavidalą. – Gėliaveidė siautėja! Štai ką ji man padarė! – Elena parodė tris žaizdas sau ant nugaros. – Ji vysis ir jus!

Iš pradžių pasigirdo pikti šūksniai, kad Elenos nugara sudraskyta. Ji neturėjo ūpo ginčytis. Dabar norėjo kalbėtis tik su vieninteliu žmogumi. Nesitraukdama nuo Bonės ir Mereditės, stovinčių jai už nugaros, pašaukė:

„Deimonai! Deimonai, tai aš! Kur esi?“

Kitų būtybių minčių srautas buvo toks judrus, kad ji abejojo, ar Deimonas ją išgirs.

Bet galop sugavo silpną: „Elena, tai tu?“

„...Taip...“

„Elena, laikykis manęs. Įsivaizduok, kad fiziškai laikaisi už manęs, ir aš perkelsiu mudu į kitą dažnį.“

Laikytis už balso? Elena vaizdavosi stiprių stipriausiai įsikimbanti į Deimoną, tuo pat metu spausdama rankas Bonei ir Mereditei.

„Dabar girdi mane?“ Šįkart balsas buvo daug aiškesnis, garsesnis.

„Taip. Tik nematau.“

„Užtai aš tave matau. Ateinu pas tave – ATSARGIAI!“

Juslės perspėjo Eleną, kad iš viršaus sminga didžiulis šešėlis, bet per vėlai. Ji nebūtų spėjusi atšokti nuo aligatoriaus dydžio kaukšinčio snapo.

Bet Deimonas spėjo ją patraukti. Iš kažkur iššokęs sugriebė į glėbį dar ir Bone su Meredite, pašoko, krito ir nusirito per žolę.

„O Dieve! Deimonai!“

– Ar kuri nors sužeista? – balsiai paklausė jis.

– Aš sveika, – tyliai, ramiai atsakė Mereditė. – Bet įtariu, kad esu tau skolinga už gyvastį. Ačiū.

– Bone, kaip tu? – paklausė Elena.

„Man viskas gerai. Noriu pasakyti balsu:“

– Man viskas gerai. Bet, Elena, tavo nugara...

Deimonas tik dabar apgręžė Eleną ir pamatė žaizdas jai ant nugaros.

– Tai... padariau aš? Bet... aš maniau...

– Tai padarė Gėliaveidė, – nukirto Elena, užvertusi galvą į padarą, sukantį ratus tamsiai raudoname danguje. – Vos palietė mane. Jos nagai kaip peiliai, kaip plienas. Eime, greičiau!

Deimonas uždėjo rankas jai ant pečių.

– O kai viskas nurims, grįšim – ar tai nori pasakyti?

– Niekada nebegrįšim! O Dieve, antai vėl ji!

Akies kampučiu išvydo beisbolo kamuoliuko dydžio daiktą, po akimirkos jis jau atrodė kaip tinklinio kamuolys, po kitos – žmogaus ūgio. Visi puolė į šalis, strykčiojo, ritosi, mėgino pasprukti, tik Deimonas sugriebė Eleną ir suriko:

– Čia mano vergė! Jei turi jai ką pasakyti, tai pirmiausia aiškinkis su manim!

– O aš Gėliaveidė, sukurta dievų, pasmerkta kasnakt būti žudike. Pirmiausia nudėsiu tave, o paskui sulesiu ją, vagilę! – savo naujuoju gergždžiančiu balsu karksėjo pelėda. – Sudorosiu dviem kąsniais.

„Deimonai, turiu tau kai ką pasakyti!“

– Kausiuosi su tavim, bet palik mano vergę ramybėje!

– Pirmasis patiekalas: atlekiu!

„Deimonai, reikia bėgti!“

Laukinis skausmo ir įniršio riksmas.

Deimonas stovėjo pritūpęs, rankoje lyg kardą iškėlęs didelę šukę. Elena išvydo lašant milžiniškus juodus kraujo lašus iš tos vietos, kur jis – o Dieve! – išdūrė Gėliaveidei akį!

– Jūs mirsit! Visi!

Gėliaveidė puolė po ja stovintį vampyrą; šiam suklikus, suklykė ir Elena. Juodas snapas sugriebė jį už kojos ir ėmė nešti.

Bet Deimonas pasišokinėdamas, mosikuodamas stiklu pasileido prie pelėdos, ir ši kryktelėjusi iš pykčio vėl pakilo į dangų.

Dabar visi suvokė pavojų. Kiti du vampyrai prilėkė prie Deimono pasiimti draugo, ir Elena apsidžiaugė, kad jos bendražygiai nebus kalti dėl dar vienos gyvybės. Jiems jau ir taip per daug teko.

„Deimonai, aš išeinu. Gali eiti kartu arba likti čia. Aš turiu raktą.“

Elena pasiuntė žodžius tuo dažniu, kuriuo jie bendravo daugmaž vieni, pasiuntė be jokio dramatizmo. Dramoms nebeliko vietos. Nieko nebeliko, tik troškimas būti su Stefanu.

Šįkart suprato, kad Deimonas ją išgirdo.

Iš pradžių pamanė, kad jis miršta. Kad Gėliaveidė kažkaip sugrįžo ir šviesos ietimi pervėrė jam kūną. Paskui suvokė, jog tai susižavėjimas. Dvi vaiko rankelės išlindo iš šviesos, įsitvėrė į ją, ir ji ištraukė liesą, skarmaluotą, bet besijuokiantį vaiką.

Grandinių nebeliko, apsvaigusi pamanė ji. Berniukas netgi nebemūvėjo vergo apyrankių.

– Mano brolis! – sušuko jis. – Mano jaunėlis brolis gyvens!

– Ak, kaip puiku, – virpančiu balsu tarė Elena.

– Jis gyvens! – Ant jo kaktos išryškėjo raukšlelė. – Jei tu paskubėsi! Ir deramai juo pasirūpinsi! Ir...

Elena švelniai priglaudė du pirštus jam prie lūpų.

– Tau nereikia dėl to jaudintis. Tiesiog džiaukis.

Berniukas nusijuokė.

– Džiaugsiuosi! Džiaugiuosi!

– Elena!

Ji tarsi pabudo – nusprendė, kad buvo apsvaigusi, nors tai, ką regėjo, atrodė tikriau už daugelį kitų neseniai patirtų dalykų.

– Elena! – Deimonas žūtbūt stengėsi tvardytis. Parodyk raktą!

Elena lėtai, didingai pakėlė ranką.

Deimono pečiai įsitempė, paskui... nusileido.

– Čia žiedas, – vangiai pasakė jis. Jos lėtumas ir didingumas nėmaž jo nepaveikė.

– Ir aš iš pradžių taip maniau. Bet čia raktas. Aš neklausiu tavęs, man nerūpi, ar su manim sutinki, – tiesiog tau sakau. Tai raktas. Iš akių sklindantis spindulys rodo į Stefaną.

– Koks spindulys?

– Parodysiu vėliau. Bone! Meredite! Mes išeinam.

– Neišeinat, nes aš neišleidžiu!

– Saugokis! – klyktelėjo Bonė.

Pelėda vėl nėrė žemyn. Ir vėl paskutinę akimirką Deimonas, suglobęs tris merginas, atšoko į šalį. Pelėdos snapas pataikė ne į žolę ar stiklo šukes, o į marmurinius laiptus. Šie trakštelėjo. Pasigirdo skausmo riksmas, paskui dar vienas, kai Deimonas grakščiai kaip šokėjas kirto į didžiulę sveikąją paukščio akį. Pataikė virš jos. Į akį ėmė tekėti kraujas.

Elena nebegalėjo tverti. Nuo tada, kai su Deimonu ir Metu pradėjo šią kelionę, ji buvo lyg buteliukas, vis pasipildantis pykčiu. Sulig kiekviena nauja nuoskauda pykčio buteliukas lašas po lašo vis pilnėjo. Dabar pyktis, rodos, buvo bepradedąs lietis per kraštus.

Bet... kas bus tada?

Ji nenorėjo nė pagalvoti. Bijojo neišgyvensianti.

Tik žinojo, kad daugiau nebegali žiūrėti į skausmą, kraują ir kančią. Deimonui išties patiko kautis. Gerai. Ir tegu. Ji keliaus pas Stefaną, net jei teks visą kelią eiti pėsčiomis.

Mereditė ir Bonė tylėjo. Jos pažino Eleną, apimtą tokios nuotaikos. Žinojo, kad ji nesvaičioja. Ir nė viena nenorėjo būti palikta.

Tą akimirką prie marmurinių laiptų atidardėjo karieta.

Seidžas, neabejotinai išmanantis žmonių, demonų, vampyrų ir įvairiausių pabaisų prigimtį, iššoko iš karietos su dviem kardais. Švilptelėjo. Po akimirkos iš dangaus link jo ėmė kristi šešėlis – veikiau šešėliukas.

Galiausiai palengva tiesdamas kojas kaip tigras pripėdino Kardas, iššiepė snukį ir parodė stulbinamą kiekį dantų.

Elena stryktelėjo prie karietos, sutiko Seidžo žvilgsnį. Padėk man, – apimta nevilties paprašė mintimis. Jis akimis paprastai atsakė: Nebijok.

Ji nežiūrėdama atkišo rankas atgal. Viename delne atsirado maža, smulkių kaulų, šiek tiek drebanti rankelė. Kitame – liekna, vėsi, tvirta kaip berniuko ranka laibais pirštais.

Čia ji neturėjo kuo kliautis. Nebuvo su kuo atsisveikinti ar kam palikti atsisveikinimo žinią. Elena įsiropštė į karietą. Įsitaisė ant užpakalinės sėdynės, tolimiausiame kampe, kad tilptų kiti lipantys žmonės ir gyvūnai.

Šie plūste plūdo vidun. Bonę ji įsitempė kartu, įkandin įsiropštė Mereditė, tad Kardas, liuoktelėjęs į savo įprastą vietą, nusileido ant trejų minkštų kelių.

Seidžas negaišo nė akimirkos. Ant kairio riešo pasisodinęs Nagę jis dar paliko vietos įšokti Deimonui – galiausiai ir šis įšoko. Suskilęs ir aplūžęs, apvarvėjęs juodu skysčiu Gėliaveidės snapas trenkėsi į marmurinių laiptų apačią – ten, kur pirmiau stovėjo Deimonas.

– Kur?! – riktelėjo Seidžas, gindamas žirgus šuoliais bet kuria kryptimi, tolyn iš čia.

– Ak, tik neleisk jai sužeisti žirgų, – aiktelėjo Bonė.

– Ak, tik neleisk jai sudaužyti veik kartoninio karietos stogo. – Mereditė sugebėjo šaipytis netgi tada, kai grėsė pavojus jos gyvybei.

– Kur važiuoti, s’il vous plaît? – užriaumojo Seidžas.

– Žinoma, į kalėjimą, – šnopavo Elena. Jautėsi lyg seniai negavusi ganėtinai oro.

– Į kalėjimą? – Deimonas atrodė išsiblaškęs. – Taip! Į kalėjimą! – Bet paskui, kilstelėjęs kažką panašaus į biliardo kamuoliukų prigrūstą pagalvės užvalkalą, paklausė: – Seidžai, kas čia?

– Grobis. Laimikis. Turtas! – Žirgams pasukus į kitą pusę, Seidžo balsas darėsi vis linksmesnis. – Pasižvalgyk po kojomis!

– Šitiek užvalkalų?..

– Šįvakar nebuvau pasiruošęs dideliam laimikiui. Bet viskas susiklostė kaip reikiant!

Elena irgi pačiupinėjo vieną užvalkalą. Šis išties buvo pilnas skaidrių, tviskančių hoši no tama. Žvaigždžių rutulių. Prisiminimų. Bever...

Beverčių?

– Jie neįkainojami... nors mes ir nežinom, kas juose. – Seidžo balsas lyg ir pasikeitė. Elena prisiminė girdėjusi apie „draudžiamus rutulius“. Kas, dėl geltonosios saulės, galėtų būti draudžiama čia, apačioje?

Bonė pirmoji paėmė rutulį ir priglaudė sau prie smilkinio. Tai padarė taip greitai, tokiais staigiais lyg paukščio judesiais, kad Elena nespėjo sulaikyti.

– Kas ten? – žiopčiodama paklausė ir pamėgino atimti rutulį.

– Tai... poezija. Man nesuprantama poezija, – piktai tarstelėjo Bonė.

Mereditė irgi išsirinko tviskantį rutulį. Elena jau siekė jo, bet vėl pavėlavo.

Mereditė kurį laiką sėdėjo lyg apimta transo, paskui susiraukė ir padėjo rutulį į vietą.

– Kas? – griežtai paklausė Elena.

Mereditė papurtė galvą. Jos veide buvo matyti nepasitenkinimas.

– Kas? – Elena vos neklykė.

Mereditei pasidėjus rutulį prie kojų, ji stvėrė jį. Prisispaudė prie smilkinio – ir akimirksniu nuo galvos iki kojų apsirengė juodais odiniais drabužiais. Priešais ją stovėjo du plačiapečiai, augaloti, raumeningi vyrai. Tie raumenys buvo gerai matyti, mat vyrai vilkėjo tik elgetų skarmalais. Bet jie nebuvo elgetos – atrodė įmitę, žvilgančiais kūnais; vienas jų, neabejotinai vaidindamas, atsiklaupė.

– Mes nusižengėm. Ak, šeimininke, meldžiam atleisti!

Elena jau norėjo atitraukti rutulį sau nuo smilkinio (spustelėtas jis nestipriai prilipdavo) ir išrėžti: „Kodėl jie nepanaudoja vietos kam kitam?“

Bet aplink iškart ėmė vykti kiti dalykai. Atsirado skurdžiai, bet ne maišais apsivilkusi mergina. Atrodė išsigandusi. Elena spėliojo, ar tik ji nepasiduoda kieno nors įtaigai.

Toji mergina buvo Elena.

Meldžiuneleistijiemsmanęssugautimeldžiuneleistijiemsmanęssugauti...

Kam neleisti tavęs sugauti? – paklausė Elena, bet jautėsi lyg skaitanti knygą ar žiūrinti filmą, kai jo veikėjui ketinant įžengti į apleistus namus arba eiti į siautėjančią audrą, suskamba šiurpi muzika. Toji išsigandusi Elena negirdėjo kitos Elenos, užduodančios praktiškus klausimus.

Nemanau, kad norėčiau pamatyti, kuo jai tai baigsis, nusprendė ji ir padėjo žvaigždžių rutulį atgal Mereditei prie kojų.

– Turim tris maišus?

– Taip, madam, taip, madam: trys pilni maišai.

Ak. Nieko neišeis. Elena vėl žiojosi, bet Deimonas tyliai pridūrė:

– Ir vienas tuščias.

– Tikrai? Tada pamėginkim juos išskirstyti. Visus draudžiamus sudėkim į vieną maišą. Keistenybes, kaip antai Bonės eilėraščių deklamavimą, į kitą. O naujienas apie Stefaną – arba apie mus – į trečią. Gražius dalykus, pavyzdžiui, vasaros dienas, sudėsim į ketvirtą, – pasiūlė Elena.

– Ko gero, tu per didelė optimistė, – tarė Seidžas. – Tikėtis taip greitai rasti rutuliuką su Stefanu...

– Visiems ša! – karštai šūktelėjo Bonė. – Čia Šiničis su Deimonu jį įkalbinėja.

Seidžas įsitempė lyg sugerdamas žaibą iš audringo dangaus, paskui nusišypsojo.

– Jis tikras velnias, – sumurmėjo.

Elena nusišypsojo ir, prieš paimdama kitą rutuliuką, spustelėjo jam ranką.

– Šitas, regis, teisėtas. Bet vis tiek nieko nesuprantu. Tikriausiai įrašytas vergo, nes ne visus juos matau. – Elena pajuto, kaip nuo neapykantos Šiničiui, tiek daug blogio padariusiam kicunei, – nors matomam lyg per sapną, – įsitempė jos veido raumenys. Jo plaukai buvo juodi, tik nelygūs galai atrodė it pamirkyti iki raudonumo įkaitusioje lavoje.

Čia, žinoma, buvo ir Misao, Šiničio sesuo – neva sesuo. Šis žvaigždžių rutulys buvo tikrai įrašytas vergo, nes ji matė abu dvynius ir vyrą, panašų į teisininką.

Misao, tarė sau Elena. Trapi, kukli, santūri... ir nelaba. Plaukai tokie pat kaip Šiničio, tik surišti į uodegą. Akys, kai jas pakelia, velniškos: guvios, auksinės, besijuokiančios, visai kaip brolio. Jose niekada nematyti gailesčio – nebent tik dėl neįvykdyto keršto. Ji neprisiima atsakomybės. Kančia jai kelia juoką.

Ir tada nutiko kai kas keista. Visi trys žmonės kambaryje staiga atsigręžė ir pažvelgė tiesiai į ją. Tiesiai į tą, kuris įrašė rutulį, pasitaisė Elena, bet tai vis tiek gąsdino.

Buvo dar baisiau, kai jie pradėjo artintis. Kas aš, kone paklaikusi iš siaubo svarstė Elena. Paskui pabandė padaryti tai, ko dar niekada nebuvo dariusi, nebuvo mačiusi ar girdėjusi darant. Atsargiai išplėtė Galią ir savimi apgaubė rutulį. Taip tapo Verčiu, advokato sekretoriumi. Ji, tai yra jis, sudarydavo svarbius sandorius.

Verčiui tikrai nepatiko, kaip viskas klostosi. Abu klientai ir viršininkas supo jį – to jam dar nebuvo tekę patirti.

Elena išlindo iš tarnautojo kūno ir pasidėjo rutulį šalia. Drebėjo lyg panardinta į ledinį vandenį.

Ir tada įlūžo stogas.

Gėliaveidė!

Didžiulė pelėda net sulaužytu snapu sugebėjo nuplėšti gabalą nuo karietos stogo.

Visi klykė, niekas neišmanė, ko griebtis. Kardas ir Deimonas puolė ją. Kardas, tupintis ant minkštų trijų merginų kelių, pašoko ir stvėrė Gėliaveidei už kojos. Draskė ir purtė ją, paskui paleido ir nukrito atgal į karietą, vos neišslysdamas ant žemės. Elena, Bonė ir Mereditė griebė už šuns kūno dalių, kokias tik pasiekė, ir vėl užtraukė stambų gyvūną ant užpakalinės sėdynės.

– Traukis! Leiskit jam kur nors atsitūpti, – aimanavo Bonė, žiūrėdama į savo perlų spalvos suknelės skiautes – ten Kardas buvo atsispyręs ir perplėšęs plonytę medžiagą. Dar palikęs ir raudonus randus.

– Gerai, – tarė Mereditė, – kitą kartą paprašysim plieninių sijonų. Vis dėlto labai tikiuosi, kad kito karto nebus!

Elena karštai meldėsi, kad ji būtų teisi. Gėliaveidė dabar skrido pažemiui, be abejo, tikėdamasi nukirsti galvas iškart keliems.

– Visi griebkit medį. Ir rutulius! Kai priartės, meskit rutulius į ją. – Elena vylėsi, kad išvydusi žvaigždžių rutulius – savo aistrą – Gėliaveidė sumažins greitį.

Tuo pat metu Seidžas sušuko:

– Nešvaistykit žvaigždžių rutulių! Meskit ką nors kita! Be to, mes beveik atvažiavom. Staigus posūkis kairėn, paskui tiesiai!

Šie žodžiai Elenai suteikė naują viltį. Aš turiu raktą, mąstė ji. Žiedas yra raktas. Dabar man tereikia surasti Stefaną – ir visus mus nuvesti prie durų su rakto skylute. Visa tai yra viename pastate. Galima sakyti, mes namie.

Kitą kartą paukštis pralėkė dar žemiau. Viena akimi nematanti, kita užpilta krauju, nieko neužuodžianti per savo pačios sukrešusį kraują Gėliaveidė kėsinosi trenktis į karietą ir ją apversti.

Jeigu jai pavyks, mes žuvę, pamanė Elena. O tuos, kurie dar rangysis ant žemės it sliekai, ji tiesiog sules.

– Pasilenkit! – suklykė ji ir balsu, ir mintimis.

Ir tada pelėda tarsi lėktuvas praskriejo taip arti, kad Elena pajuto, kaip paukščio nagai įsipynė į plaukus ir išrovė kelias sruogas.

Nuo priekinės sėdynės atsklido skausmo riksmas, bet ji nepakėlė galvos, kad pažiūrėtų, kas ten. Ir gerai, nes karietai ūmiai sustojus, besisukantis ratu, krykiantis mirties paukštis vėl puolė tokiu pat būdu. Elenai prireikė viso dėmesio, visų gebėjimų, kad išvengtų dar žemiau lekiančios pabaisos.

– Karietai galas! Lipkit! Bėkit! – atgrumėjo Seidžo balsas.

– Žirgai! – suriko Elena.

– Jiems galas! Lipkit, po velnių!

Elena dar nebuvo girdėjusi Seidžo keikiantis. Nebesiginčijo.

Taip ir nesuprato, kaip jiedviem su Meredite pavyko ištrūkti, jos vertėsi viena per kitą, bandė padėti viena kitai, bet tik painiojosi. Bonė jau buvo lauke – karietai atsitrenkus į stulpą, skriete išskriejo. Laimė, nusileido ant bjaurios, bet purios raudonųjų dobilų pievos, tad rimtai nesusižeidė.

– Ajajai, mano apyrankė – ak, štai ji! – Šūkčiojo Bonė, iš dobilų traukdama kažkokį blizgutį. Paskui apdairiai dirstelėjo į raudoną nakties dangų. – Ką dabar darysim?

– Lekiam! – pasigirdo Deimono balsas.

Jis apibėgo karietos nuolaužas ir krūvon suvirtusius žmones. Jam ant lūpų ir ant nepriekaištingai baltos apykaklės raudonavo kraujas. Elenai tai priminė žmones, mintančius karvių pienu ir krauju. Bet Deimonas vartoja tik žmonių kraują, jis nieku gyvu nebūtų nusižeminęs ir gėręs arklių kraujo...

Žirgai liks čia, su Gėliaveide, – galvoje paaiškino duslus balsas. – Ji būtų žaidusi su jais; jiems būtų skaudėję. Taip atrodė greičiau. Tokia buvo mano... užgaida.

Elena gaudydama kvapą suėmė jį už rankų.

– Deimonai! Atsiprašau!

– Dinkit iš čia! – riaumojo Seidžas.

– Turim patekti pas Stefaną, – tarė ji ir kita ranka sugriebė Bonę. – Padėk man. Nelabai įžiūriu žiedą. – Ji tikėjo, kad Mereditė pati suras Ši no Ši.

Paskui prasidėjo tikras košmaras: jie bėgo, krūpčiojo, Bonei skelbiant netikrą pavojų. Du kartus iš dangaus nusileido siaubas, pirmą kartą trenkėsi į žemę prieš pat juos, antrą kartą šiek tiek į šoną, nulaužė medį ir suskaldė akmeninį grindinį, pakėlė dulkių debesis. Elena neišmanė apie pelėdas, bet Gėliaveidė kampu leisdavosi ant aukos, paskui išskleisdavo sparnus ir paskutinę akimirką staigiai smigdavo žemėn. Ko gero, blogiausia buvo tai, kad milžiniška pelėda sklendė visiškai tyliai. Sparnų šlamėjimas neperspėdavo, kur ji. Kažkas jos pačios plunksnose slopino garsą, todėl jie nežinodavo, kada vėl bus užpulti.

Galiausiai teko šliaužte šliaužti per visokiausias šiukšles, ir dar paskubom, o Gėliaveidei lekiant pro šalį, iškelti virš galvų medžio nuolaužas, šukes ar kitus aštrius daiktus.

Elena visą laiką mėgino pasitelkti Galią. Tai buvo ne ta Galia, kuria ji naudojosi ligi šiol, bet ir šios pavadinimas sukosi ant liežuvio galo. Tik ji niekaip negalėjo pajusti, užmegzti ryšio tarp žodžių ir Galios.

Aš niekam tikusi didvyrė, pamanė ji. Esu apgailėtina. Tokias Galias reikia suteikti žmogui, žinančiam, kaip jas valdyti. Arba ne, reikia suteikti ir išmokyti jomis naudotis. Arba ne...

– Elena!

Priešais ją pakilo šiukšlės, bet ji stryktelėjo kairėn ir per plauką išsisuko. Gulėjo ant žemės ir žiūrėjo į Deimoną, uždengusį ją savo kūnu.

– Ačiū, – sušnabždėjo ji.

– Eime!

– Atleisk, – pasakė ir padavė dešinę ranką, tą su žiedu.

Tada susirietė purtoma raudos. Sau virš galvos girdėjo plasnojat Gėliaveidę.

40

Metas ir ponia Flauers buvo sandėlyje – priestate, kurį pastatė jos dėdė staliaus įrankiams ir kitiems reikmenims susidėti. Sandėlis atrodė dar labiau apleistas nei kita namo dalis; ponia Flauers į jį kišdavo daiktus, kai nežinodavo, kur juos dėti, kaip antai pusbrolio Džo sudedamąją lovą arba seną įdubusią sofą, nebederančią su kitais baldais.

Šią naktį čia buvo jų rojus. Į priestatą niekada nebuvo užsukęs nė vienas Fels Čerčo gyventojas, nei suaugęs, nei vaikas. Tiesą sakant, kiek ponia Flauers prisiminė, čia apskritai niekas nebuvo įkėlęs kojos, tik ji pati, Stefanas – šis buvo padėjęs sunešti stambiuosius baldus – ir dabar Metas.

Metas džiaugėsi šiuo prieglobsčiu. Jis lėtai, atidžiai skaitė Mereditės parinktą medžiagą; viena ištrauka jiems su ponia Flauers buvo ypač svarbi. Tik dėl jos jie ramiai miegojo tą naktį, kai pasigirdo balsai.

Kicunės dažnai laikomi lyg ir vakarietiškų vampyrų pusbroliais. Jie suvilioja pasirinktus vyrus (lapės-dvasios dažniausiai įgauna moterišką pavidalą) ir tiesiogiai minta jų či, arba gyvybės dvasia, – tam jiems net nereikia kraujo. Vis dėlto galima manyti, kad kicunės paklūsta panašiems dėsniams kaip ir vampyrai. Pavyzdžiui, negali įžengti į gyvenamuosius pastatus nekviesti...

Ak taip, balsai...

Metas labai džiaugėsi, kad paklausė Mereditės ir Bonės patarimo ir, užuot grįžęs namo, nuėjo pas ponią Flauers. Mergaitės įtikino, kad stodamas prieš linčiuotojų būrį, trokštantį nugalabyti už tai, kad Metas neva išprievartavo Karoliną, jis tik sukeltų pavojų savo tėvams. Karolina, regis, išsyk surado jį pensione, bet neatsivedė persekiotojų būrio. Meto manymu, ji suprato, kad tai būtų beprasmiška.

Jis nenutuokė, kas atsitiktų, jei, pačiam būnant namie, užeitų kadaise kviesti seni draugai.

Bet šiąnakt...

– Ei, Metai. – Karolinos balsas buvo tingus – lėtas, gundantis murkimas. Jis skambėjo taip, lyg ji atsigulusi kalbėtų pro durų apačią. – Nebūk užsispyrėlis. Pats žinai, kad kartais reikia išeiti.

– Leisk man pasišnekėti su mama.

– Negaliu, Metai. Jau anksčiau tau sakiau, ji treniruojasi.

– Kad būtų tokia kaip tu?

– Metai, tapti tokiai kaip aš reikia daug laiko. – Staiga Karolina liovėsi flirtavusi.

– Neabejoju, – sumurmėjo Metas ir pridūrė: – Tu pakenkei mano šeimai ir dėl to pasigailėsi – nė neįsivaizduoji, kaip.

– Ak, Metai! Nagi, mąstyk blaiviai. Niekas niekam nepakenkė.

Metas pamažu išskyrė delnus ir pasižiūrėjo, ką gniaužia tarp jų – seną Mereditės revolverį, užtaisytą Obaasan pašventintomis kulkomis.

– Koks antrasis Elenos vardas? – paklausė jis – nelabai garsiai, nors užpakaliniame ponios Flauers kieme buvo girdėti muzika ir šokiai.

– Metai, ko čia kamantinėji? Ką ten veiki? Pieši šeimos medį?

– Kare, uždaviau tau paprastą klausimą. Judvi su Elena žaisdavot, galima sakyti, nuo kūdikystės. Tai koks jos antrasis vardas?

Pasigirdo bruzdesys. Galiausiai Karolina atsakė į klausimą, bet pirma pabandė ištarti pašnibždom:

– Metjau Hanikatai, jei jūs visi ten norit žaisti žaidimus, aš rasiu, su kuo pasikalbėti.

Metas bemaž išgirdo ją nušnarant.

Apėmė šventiška nuotaika. Jis leido sau suvalgyti visą sausainį ir išgerti pusę ponios Flauers naminių obuolių sulčių. Juodu galėjo bet kada būti čia uždaryti amžiams, tad kaskart išeidamas iš sandėlio Metas parnešdavo tiek galinčių praversti daiktų, kiek tik rasdavo. Kepsninės degiklis ir plaukų lakas atstojo liepsnosvaidį. Rikiavosi gardžių ponios Flauers konservų stiklainiai. Čia buvo ir žiedų su lazuritais, jei nutiktų blogiausia, ir juodviem išaugtų smailūs dantys.

Ponia Flauers ant sofos apsivertė per miegus.

– Brangusis Metai, kas ten buvo? – paklausė ji.

– Ničnieko, ponia Flauers. Miegokit toliau.

– Supratau, – savo mieluoju senutės balsu atsakė ponia Flauers. – Na, jei tas ničniekas sugrįžtų, gali paklausti jos pačios mamos pirmojo vardo.

– Supratau, – mėgdžiodamas jos balsą tarė Metas, ir juodu abu nusikvatojo.

Bet gerklėje jam liko įstrigęs gumulas. Jis nuo seno pažinojo ponią Forbes. Ir bijote bijojo tos akimirkos, kai išgirs Šiničio balsą.

Tada kils didelių bėdų.

– Ji ten! – šūktelėjo Seidžas.

– Elena! – suklykė Mereditė.

– O Dieve! – suspigo Bonė.

Kitą akimirką Elena buvo nusviesta, ir kažkas ant jos užkrito. Išgirdo prislopintą riksmą. Jis skyrėsi nuo kitų. Tai buvo kvapą gniaužiantis skausmo klyksmas – Gėliaveidės snapas dunkstelėjo į kažkieno kūną. Į mano, pamanė Elena, nors ir nejusdama skausmo.

Ne... mano?

Viršuje pasigirdo springstantis balsas:

– Elena... bėk... mano skydas... neatlaikys...

– Deimonai! Mes bėgsim kartu!

„Skauda...“

Tai tebuvo vos girdimas minčių šnabždesys, ir Elena suprato, kad Deimonas nemano ją išgirdus. Ji vertė savo Galią srūti vis greičiau, buvo jau koktu nuo suktybių, terūpėjo išvaduoti mylimus žmones iš pavojaus.

„Aš sugalvosiu, kaip, – pažadėjo ji Deimonui. – Aš tave nešiu ugniagesių būdu.“

Jis nusijuokė suteikdamas Elenai viltį, kad nemiršta. Ji iškart pasigailėjo nepasiėmusi į karietą daktaro Megaro – jis būtų galėjęs panaudoti savo gydomąsias galias sužeistiesiems...

...ir kas tada? Palikti juos Gėliaveidės malonei? Daktaras nori pastatyti ligoninę čia, šiame pasaulyje. Nori padėti vaikams, tikrai nenusipelniusiems to visa apimančio blogio...

Ji nuvijo šias mintis šalin. Dabar ne laikas filosofuoti apie gydytojus ir jų pareigas.

Laikas bėgti.

Už savęs ji apčiuopė dvi rankas. Viena jų buvo slidi nuo kraujo, tad sugriebė ją už rankovės, dėkodama savo amžinatilsį mamai už baleto pamokas ir visokiausius vaikų jogos pratimus. Trūktelėjo iš visų jėgų.

Savo nuostabai, pakėlė Deimoną. Bandė užsimesti aukščiau, sau ant nugaros, bet nepavyko. Klupčiodama žengė vieną žingsnį, paskui kitą...

Seidžas pagriebė juodu abu, ir visi kartu įėjo į Ši no Ši pastatą.

– Visi bėkit! Bėkit iš čia! Mus vejasi Gėliaveidė, ji išžudys visus, kas tik pasimaišys po kojomis! – šaukė Elena.

Keisčiausias dalykas: ji neketino nieko sakyti. Neformulavo žodžių, nebent šie kilo iš giliausių pasąmonės sluoksnių. Kad ir kaip ten būtų, ji šūkavo pilname bruzdesio vestibiulyje, girdėjo kitus kartojant jos žodžius.

Elena tikėjosi, kad jie bėgs į kalėjimo vidų, o ne į gatvę. Žinoma, turėjo numatyti, kad bus atvirkščiai, bet nenumatė. Pasijuto kartu su Seidžu ir Deimonu einanti tuo keliu, kuriuo žengė vakar vakare...

Bet ar tikrai reikia eiti čia? Elena uždėjo vieną ranką ant kitos: lapių spinduliai rodė, kad reikia sukti dešinėn.

– Kas tose vienutėse dešinėje? Kaip mums ten pakliūti? – sušuko ji jaunam dabitiškam vampyrui šalia savęs.

– Ten izoliatorius ir psichikos ligonių kameros! – Riktelėjo jai paslaugusis vampyras. – Ten neikit.

– Mums būtinai reikia! Ar prireiks rakto?

– Taip, bet...

– Turit jį?

– Taip, bet...

– Duokit man!

– Negaliu, – suaimanavo jis – panašiai kaip Bonė sunkiausiomis akimirkomis.

– Gerai. Seidžai!

– Madame?

– Liepk Nagei iškapoti šiam vyrui akis. Jis man neduoda rakto nuo Stefano kameros!

– Pasakyta – padaryta, Madame!

– P-pala! Aš ap-apsigalvojau. Štai raktas!

Vampyras nusegė nuo žiedo vieną raktą ir padavė jai.

Šis atrodė toks pat kaip ir kiti raktai ant žiedo. Per daug panašus, tarstelėjo įtarus Elenos protas.

– Seidžai!

– Madame!

– Galėtum su Kardu palūkėti, kol aš praeisiu? Norėčiau, kad šuo nutrauktų šiam vyrukui pats žinai ką, jeigu būtų man pamelavęs.

– Žinoma, Madame!

– P-p-p-pala, – išlemeno vampyras. Buvo matyti, kad jis siaubingai persigandęs. – Galbūt... galbūt jums padaviau ne tą raktą... Kai tiek... tiek mažai šviesos...

– Duok man tą raktą ir pasakyk, ką turiu žinoti, antraip liepsiu šuniui tave susekti ir papjauti, – tarė Elena, šią akimirką tikrai taip manydama.

– Š-štai.

Šįkart raktas net nebuvo panašus į raktą. Apvalus, mažumėlę išgaubtas, su skylute viduryje. Kaip spurga, ant kurios buvo atsisėdęs policininkas, pakuždėjo viena Elenos proto dalis, ir ji ėmė isteriškai kikenti.

Užsičiaupk – ji griežtai subarė savo protą.

– Seidžai!

– Madame!

– Ar Nagė mato vyrą, mano laikomą už plaukų? – Ji turėjo pasistiebti, kad pasiektų.

– Žinoma, Madame!

– Ar prisimins jį? Jei nerasiu Stefano, norėčiau, kad Nagė parodytų jį Kardui, ir šis galėtų susekti.

– Ėėė... aa... supratau, Madame!

Ranka sukruvintu riešu aukštai iškėlė sakalę, ir tuo pat metu pastato viršuje pasigirdo lauktasis traškesys.

Vampyras vos nekūkčiojo.

– P-pirmiausia pasukit į d-dešinę. Įkiškit r-raktą į angą g-galvos aukštyje, tada p-pateksite į koridorių. Ten g-gali būti sargybinių. Bet... jei... jei neturit reikiamos vienutės rakto... tada, deja...

– Turiu! Vienutės raktą turiu ir žinau, ką tada daryti! Ačiū, buvot labai malonus ir mums daug padėjot.

Elena paleido vampyro plaukus.

„Seidžai! Deimonai! Bone! Ieškokit koridoriaus – užrakinto, sukančio į dešinę. Tada saugokitės, kad jums nepastotų kelio. Seidžai, laikyk Bonę, liepk Kardui loti kaip pasiutusiam. Bone, laikykis Mereditės, eikit pirmiau vaikinų. Tuo koridoriumi nueisite pas Stefaną!“

Elena nežinojo, ar jos bendražygiai gerai suprato šią balsu ir mintimis perduotą žinią. Bet priešaky išgirdo garsus, jie jai suskambo lyg angelų choro giesmė.

Kardas pašėlusiai skalijo.

Pati Elena niekaip nebūtų sustojusi, mat atsidūrė šėlstančioje žmonių upėje, toji upė nešė ją per keturių žmonių, sakalės ir pasiutusio šuns užtvarą.

Bet ją, beplaukiančią pro šalį, sučiupo iškart aštuonios rankos, o urzgiantis snukis kaukšinčiais dantimis praskyrė minią. Į ją buvo trankomasi, daužomasi, ji buvo glėbesčiuojama ir stumdoma, stvarstoma ir pati stvarstėsi, skynėsi kelią iki reikiamos sienos.

Bet Seidžas į tą sieną žvelgė su neviltimi.

– Madame, jis tave apgavo! Čia nėra jokios rakto skylutės!

Elenai užgniaužė gerklę. Ji jau ketino šaukti: „Karde, pas mane!“ ir vytis vampyrą.

Bet paskui po pat ja pasigirdo Bonės balsas:

– Žinoma, yra. Rato pavidalo.

Ir Elena prisiminė.

Mažieji sargybiniai, kaip velniūkščiai ar beždžioniukai, buvo Bonės ūgio.

– Bone, imk! Įkišk jį į skylę. Atsargiai! Vienintelį teturim.

Seidžas iškart paliepė Kardui atsistoti priešais Bonę ir urgzti, kad jos nenublokštų persigandusių demonų ir vampyrų srautas.

Bonė atsargiai, rimtai paėmė didelį raktą, apžiūrėjo, pakreipė galvą, pavartė jį – ir įkišo į sieną.

– Niekas nesidaro!

– Pabandyk pasukti arba pastumti...

Spragt.

Durys atsivėrė.

Elena ir jos būrelis suvirto į koridorių, o Kardas stovėjo tarp jų ir besigrūdančios minios, lojo, kaukšėjo iltimis ir šokčiojo.

Gulėdama ant žemės, kojomis susipynusi su nežinia kieno kojomis, Elena apgniaužė žiedą.

Lapės akys švietė beveik tiesiai, truputį į dešinę.

Spindulys sklido į priešais juos esančią vienutę.

41

– Stefanai! – suklykė Elena ir suprato, kad atrodo kaip išprotėjusi.

Atsakymo nesulaukė.

Ji bėgo sekdama paskui spindulį.

– Stefanai! Stefanai!

Tuščia vienutė...

Pageltusi mumija...

Dulkių kūgelis...

Jos pasąmonė to baiminosi. Dabar Elena būtų galėjusi plikomis rankomis susikauti su Gėliaveide.

Bet pasiekusi reikiamą vienutę ji išvydo nusilpusį jaunuolį; veidas bylojo, kad jis praradęs bet kokią viltį. Kilstelėjo laibą kaip šakaliukas ranką, atstūmė ją.

– Jie man pasakė tiesą. Tu ištremta už tai, kad padėjai kaliniui. Nebetikiu sapnais.

– Stefanai! – Ji atsiklaupė. – Ar kaskart turim tai kartoti?

– Kale, ar žinai, kiek kartų jie buvo tave atkūrę?

Eleną tai sukrėtė. Daugiau nei sukrėtė. Bet dar po akimirkos neapykanta dingo iš jo veido.

– Bent jau galiu į tave pasižiūrėti. Turėjau... turėjau nuotrauką. Bet jie ją, žinoma, atėmė. Sukarpė – labai lėtai, versdami mane žiūrėti. Kartais mane priverčia karpyti. Jei nekarpau, tada jie...

– Ak, mielasis! Mielasis Stefanai! Pažiūrėk į mane. Įsiklausyk, kas dedasi kalėjime. Gėliaveidė jį griauna, nes iš jos lizdo pavogiau antrąją rakto pusę, Stefanai, ir aš ne sapnas. Matai šitą? Ar jie kada nors tau tai rodė? – Ji ištiesė ranką su dvigubu lapių žiedu. – Tai... tai... kur jį kišti?

– Tu šilta. Grotos šaltos, – kalbėjo Stefanas, spausdamas jos ranką ir kalbėdamas lyg iš vaikiškos knygelės.

– Štai! – pergalingai sušuko Elena.

Jai net nereikėjo nusimauti žiedo. Stefano laikoma už rankos, priglaudė jį prie apskritos įdubos sienoje. Nieko neįvykus, pasuko į dešinę. Vėl nieko. Tada į kairę.

Vienutės grotos pamažu ėmė kilti nuo žemės.

Elena negalėjo patikėti, kurį laiką tarėsi patirianti haliucinacijas. Paskui staiga pažvelgusi žemyn pamatė, kad grotos pakilusios mažiausiai per pėdą.

Žvilgtelėjo į stovintį Stefaną.

Abu parklupo. Prireikus būtų atsigulę ir rangęsi kaip gyvatės, toks stiprus atrodė poreikis susiliesti. Grotoms kylant, gulsti jų strypai kliudė laikytis už rankų.

Galop grotos pakilo Elenai virš galvos, ir ji apkabino Stefaną – Stefanas buvo jos glėbyje! Buvo baugu pirštais čiuopti jo kaulus, bet ji laikė jį apkabinusi, ir niekas nebūtų galėjęs įtikinti, kad tai haliucinacija ar sapnas. Jeigu jiems reikėtų mirti drauge, jie mirtų. Niekas nebebuvo svarbu, tik tai, kad jie nebeišsiskirs.

Ji apipylė bučiniais neatpažįstamą kaulėtą veidą. Keista, jis nebuvo apžėlęs. Vampyrams barzda neauga, jei neaugo iki virstant vampyrais.

Į vienutę prigužėjo žmonių. Gerų žmonių. Jie juokėsi, verkė, padėjo jai iš dvokiančių antklodžių ir Stefano čiužinio suregzti neštuvus. Niekas neklykė išvydęs utėlę, nes žinojo, kad atsigręžusi Elena būtų perkandusi gerklę – kaip Kardas. Tik, kaip sakydavo ponia Kourtland, ji būtų perkandusi jausmingai, o šuniui tai būtų buvęs įprastinis darbas.

Tada visi sukruto. Elena, žiūrėdama į mylimą Stefano veidą, pagriebė neštuvų galą – jis nieko nesvėrė – ir pasileido koridoriumi, bet ne tuo, kuriame jie grūmėsi, brovėsi ir kapstėsi, iki atėjo čia. Regis, visi Ši no Ši plėšrūnai plūdo kitu koridoriumi. Šio gale Elenai ir jos pagalbininkams bus saugu.

Stebėdamasi, kad veidas gali būti toks tyras, toks gražus ir tobulas, nors gerokai panašus į kaukolę, Elena nusprendė galinti bėgti pasilenkusi. Ji palinko virš Stefano, jos plaukai apgaubė juodu kaip šydas, ir po juo jie liko vieni, atsitvėrė nuo išorinio pasaulio, tik dviese. Tada ji sušnabždėjo jam į ausį:

– Mums reikia, kad būtum stiprus. Meldžiu – dėl manęs. Meldžiu – dėl Bonės. Meldžiu – dėl Deimono. Mel...

Ji būtų vardijusi visus, paskui turbūt vėl iš naujo, bet to užteko. Išbadėjęs Stefanas nebegalėjo priešintis. Jis staigiai kilstelėjo – Elena pajuto stipresnį nei paprastai skausmą, nes buvo ne taip pakreipusi galvą, bet apsidžiaugė, kad Stefanas pataikė tiesiai į veną, ir kraujas nenutrūkstama srove ėmė srūti jam į burną.

Dabar jie turėjo sumažinti greitį, kad Elena nepargriūtų ir neišterliotų Stefano kaip kokio demono, bet vis tiek bėgo bėgte. Tik vedė kažkas kitas.

Eisena staiga sustojo kaip įbesta. Užsimerkusi, mintis sutelkusi į Stefaną Elena nesidairė aplink. Po akimirkos jie vėl pajudėjo, Elena pajuto erdvę aplink save ir suprato vėl atsidūrusi vestibiulyje. Turėjo įsitikinti, kad visi žino, ką daryti.

„Dabar jos į kairę nuo mūsų, – mintimis pasakė Deimonui. – Netoli pagrindinių durų. Virš jų gausu visokiausių ženklų.“

„Tikiuosi atpažinti,“ – sausai atsakė tas, bet net jam nepavyko nuslėpti nuo Elenos dviejų dalykų. Pirmiausia jis džiaugėsi, išties džiaugėsi jausdamas Elenos laimę ir žinodamas, kad pats daug kuo prie jos prisidėjo.

Antras dalykas buvo paprastas: jei tektų rinktis savo arba brolio gyvybę, jis paaukotų savąją. Dėl Elenos ir dėl savo išdidumo.

Dėl Stefano.

Elena nesigilino į šiuos slaptus dalykus, neturėdama teisės apie juos žinoti. Paprasčiausiai priėmė tai, leido pajusti Stefanui visą šios trykštančios žinios naujumą ir pasistengė neparodyti Deimonui, kad anas tai žino. Danguje jai giedojo angelai. Aplink ją byrėjo Juodosios magijos rožių žiedlapiai. Kilo balandžiai, ir ji juto jų sparnus. Buvo laiminga.

Bet negalėjo jaustis saugiai – tai sužinojo tik įžengusi į vestibiulį. Vis dėlto jiems labai pasisekė, kad Matmenų durys buvo kaip tik ten, o ne kur nors kitur. Gėliaveidė nuosekliai naikino kitą pastato dalį, ir galiausiai iš jos teliko medžio lūženų krūva. Elenos ir Gėliaveidės nesantaika prasidėjo nuo ginčo tarp šeimininkės, manančios, kad viešnia sulaužė namų taisykles, ir viešnios, norinčios viso labo pasprukti, o dabar buvo virtusi mirtinu karu. Vampyrams, vilkolakiams, demonams ir kitiems Tamsos Matmens gyventojams tai buvo sensacija. Sargybiniai kiek įmanydami stengėsi neįleisti žmonių į pastatą. Gatvėje tysojo lavonai.

O Dieve, žmonės! Vargšai žmonės, toptelėjo Elenai, kai galiausiai tai atsidūrė jos regos lauke. Ir telaimina Dievas Sargybines, saugančias šią vietą ir ginančias nuo Gėliaveidės, pamanė ji dairydamasi po vestibiulį, visiems bandant pernešti Stefaną. Čia jie buvo vieni.

– Elena, mums vėl reikia tavo rakto, – jai virš galvos pasakė Deimonas.

Elena švelniai atplėšė Stefaną sau nuo gerklės.

– Tuojau, mielasis. Truputėlį luktelėk.

Pažvelgusi į duris Elena suglumo. Jose buvo skylutė, bet, įkišus raktą, spustelėjus, pasukus į kairę ir į dešinę, niekas nesidarė. Akies kampučiu virš galvos ji pamatė kažkokį tamsų šešėlį, nusprendė nesukti dėl jo galvos, bet šis klykdamas krito ant jos lyg bombonešis ir taikėsi sugriebti plieniniais nagais.

Pastatas nebeturėjo stogo. Gėliaveidė buvo po truputį jį nuplėšusi nagais.

Elena tai žinojo.

Ji kažkaip išvydo bendrą vaizdą, ne tik savo veiksmus jame – tarytum būtų pranokusi savo kūną ir suprastų daug daugiau už mažą, silpną Eleną Gilbert.

Sargybinės stengėsi užkirsti kelią dar didesnei žalai.

Bet sustabdyti Gėliaveidės negalėjo arba nenorėjo.

Elena ir tai žinojo.

Kitais koridoriais lekiantys žmonės elgėsi taip, kaip paprastai elgiasi pelėdų aukos – nėrė į urvo gilumą. Ten buvo didžiulė saugi salė.

Elena iš kažkur tai žinojo.

Bet dabar Gėliaveidė, nors ir sunkiai matydama, aiškiai atpažino tuos, kuriuos čia atsivijo, savo lizdo plėšikus, tuos, kurie jai amžiams išdūrė didžiulę, apvalią geltoną toliaregę akį ir padarė tokią didelę žaizdą virš kitos akies, kad dabar į šią visąlaik sruvo kraujas.

Elena tai juto.

Gėliaveidė žinojo dėl jų susižalojusi snapą. Juk čia buvo nusikaltėliai, laukiniai, tie, kuriuos ji lėtų lėčiausiai suplėšys į gabalus: po vieną galūnę, paeiliui, laikydama savo naguose penkis ar šešis, paskui stebės juos iš viršaus, bekojus ir berankius, negalinčius pabėgti, besirangančius ant žemės.

Elena tai juto.

Iš viršaus.

Jie atsidūrė... visai po Gėliaveide.

Pelėda smigo žemyn.

– Karde! Nage! – riktelėjo Seidžas, bet Elena suprato, kad gyvūnai pelėdos dėmesio nebeatitrauks.

Dabar ji tik žudys, tik lėtai plėšys, ir tarp tuščio vestibiulio sienų aidės riksmai.

Elena tai įsivaizdavo.

– Po velnių, jos neatsidaro, – šaukė Deimonas.

Suėmęs Eleną už riešo jis visaip judino raktą skylėje. Kad ir kaip traukė ir stūmė, tai nepadėjo.

Gėliaveidė atsidūrė prie pat jų.

Padidino greitį, pirma savęs mintimis pasiuntė vaizdus.

Tįsta sausgyslės, traška sąnariai, lūžta kaulai...

Elena žinojo...

NEEEEE!

Jos pykčio taurė persipildė.

Staiga ji lyg per apreiškimą išvydo visa, ką reikia žinoti. Bet jie nebebūtų spėję įnešti Stefano pro duris, todėl ji pirmiausia sušuko:

– Apsaugos sparnai!

Gėliaveidė vos už poros metrų nuo jų trenkėsi į užtvarą, neįveikiamą nė branduolinei raketai. Tėškėsi į ją lekiančio automobilio greičiu ir vidutinio dydžio lėktuvo svoriu.

Snapas su griausmu trenkėsi į Elenos Sparnus. Šie buvo skaisčiai žali viršuje, nutaškuoti blyksinčiais smaragdais, apačioje pereinantys į aušros rausvumą, nusagstytą krištolo gabaliukais. Sparnai apgaubė visus šešis žmones ir du gyvūnus – ir, Gėliaveidei atsitrenkus, nesujudėjo nė per plauką.

Pelėda užsimušė pati.

Užsimerkusi, stengdamasi negalvoti apie mergelę, sukurtą iš gėlių (nužudžiusią savo vyrą! – priminė sau Elena), perdžiūvusiomis lūpomis, ašarotais skruostais, ji atsigręžė į duris. Užsimauk žiedą. Patikrink, ar akutė viršuje.

Ji sušuko:

– Fels Čerčas, Virdžinija, JAV, Žemė. Prašyčiau prie pensiono.

Buvo gerokai po vidurnakčio. Metas miegojo sandėlyje ant sudedamosios lovos, o ponia Flauers ant sofos, tik staiga juos pažadino bumbtelėjimas.

– Kas čia, po galais? – Ponia Flauers atsistojo ir pažvelgė pro langą, nors lauke turėjo būti tamsu.

– Atsargiai, ponia, – perspėjo Metas, bet nesusilaikė nepaklausęs: – Kas ten? – kaip visada tikėdamasis blogiausia ir atkišęs revolverį su šventintomis kulkomis.

– Ten... šviesa, – bejėgiškai atsakė ponia Flauers. – Nežinau, ką daugiau pasakyti. Tai šviesa.

Metas matė šviesą, nuo jos ant sandėliuko grindų gulė šešėliai. Atsibudęs jis griaustinio negirdėjo. Skubiai pribėgo prie lango, ten stovėjo ponia Flauers.

– Kas čia dabar?.. – šūkčiojo ji, pakeldama ir vėl nuleisdama rankas. – Ką tai galėtų reikšti?

– Nenumanau, tik prisimenu šnekas apie energijos linijas. Apie Galios linijas Žemėje.

– Taip, bet jos eina palei Žemės paviršių ir nekyla aukštyn kaip fontanai! – paprieštaravo ponia Flauers.

– O aš girdėjau, kad ten, kur susikerta trys linijos – rodos, taip yra sakęs Deimonas, – gali atsiverti vartai. Į ten, kur jie ketino keliauti.

– O vargeli, – ištarė ponia Flauers. – Tai, manai, čia ir yra tie vartai? Gal tai jie grįžta?

– Negali būti. – Per kartu praleistą laiką Metas pajuto senutei ne tik pagarbą, bet ir meilę. – Šiaip ar taip, laukan verčiau neiti.

– Brangusis Metai. Tu man tikra paguoda, – sumurmėjo ponia Flauers.

Metas nelabai suprato, kodėl. Juk jis eikvojo jos maisto atsargas ir vandenį. Netgi sudedamoji lova buvo jos.

Jei jis būtų buvęs vienas, tikriausiai būtų ėjęs apžiūrėti šio... neregėto dalyko. Iš žemės kilo trys įkypi spinduliai, jie kirtosi maždaug žmogaus aukštyje. Skaistūs spinduliai, sulig kiekvienu akimirksniu vis ryškėjantys.

Metui užėmė kvapą. Trys energijos linijos, ką? Dieve, tikriausiai čia veržiasi pabaisos.

Kitko jis nedrįso net tikėtis.

Elena nežinojo, ar reikėjo ištarti „JAV“ arba „Žemė“, nenumanė, ar durys tikrai nuves ją į Fels Čerčą, o gal Deimonui derėjo pasakyti jai kokių nors netoliese esančių vartų pavadinimą. Bet... kai ten tiek energijos linijų... tai tikrai...

Durys atsidarė į mažą tarsi liftas kambarėlį.

Seidžas tyliai pasiteiravo:

– Ar jūs keturiese pajėgsit jį nešti, jei dar tektų kautis?

Po akimirksnio, visiems susigaudžius, apie ką jis šneka, pasigirdo trys nepritariantys šūksniai trimis skirtingais moteriškais balsais.

– Ne! O ne! Tik nepalik mūsų! – maldavo Bonė.

– Tai tu negrįši su mumis namo? – be užuolankų išdrožė Mereditė.

– Įsakau tau lipti – tik greitai! – tarė Elena.

– Na ir valdinga moteris, – sumurmėjo Seidžas. – Ką gi, Didžioji Švytuoklė, regis, vėl grįžta atgal. Juk aš tik vyras, taigi paklusiu.

– Ką? Ar tai reiškia, kad eini kartu? – suspigo Bonė.

– Taip, tai reiškia, kad einu.

Seidžas švelniai paėmė ant rankų išsekusį Stefano kūną ir žengė į kambarėlį už durų. Čia, kitaip nei kalėjime, regis, raktų nereikės, kabina turėtų veikti lyg balsu valdomas liftas, vylėsi Elena. Šiničiui su Misao abiem reikėjo raktų. O čia daug žmonių iškart pateks į tą pačią vietą.

Ji taip vylėsi.

Seidžas nuspyrė senus Stefano patalus. Kažkas dzingtelėjo ant grindų.

– Ak... – Stefanas sunkiai kilstelėjo ranką. – Tai mano Elenos deimantas. Buvau radęs jį ant grindų po...

– Ten, iš kur jį gavom, tokių daugybė, – pasakė Mereditė.

– Jis jam svarbus, – jau įėjęs vidun tarė Deimonas. Bet užuot toliau grūdęsis lifte, galinčiame bet kurią akimirką pradingti ir išvykti į Fels Čerčą, tuoj pat išėjo į vestibiulį, atidžiai apžiūrėjo grindis ir atsiklaupė. Tada greitai stvėrė, ką radęs, atsikėlė ir parskubėjo į kabiną.

– Nori pats jį turėti ar duosi man palaikyti?

– Palaikyk jį už mane. Saugok.

Bet kas, žinantis apie Deimono praeitį, ypač apie jo santykius su Elena, dargi požiūrį į Elenai priklausantį deimantą, būtų pasakęs, kad Stefanas yra pamišėlis. Bet jis nebuvo pamišęs.

Jis uždėjo ranką broliui ant plaštakos, laikančios deimantą.

– O aš laikysiuosi už tavęs, – pasakė šypsodamasis puse lūpų.

– Nežinau, ar kam įdomu, – tarė Mereditė, – bet šioje mašinoje tėra vienas mygtukas.

– Spausk jį! – sušuko Seidžas su Bone, bet Elena riktelėjo garsiau:

– Ne, palauk!

Ji kai ką pastebėjo. Kitoje vestibiulio pusėje Sargybinės bandė sulaikyti iš pažiūros beginklį pilietį, spėriai žingsniuojantį prie jų lifto. Jis buvo aukštesnis nei metro aštuoniasdešimties, vilkėjo baltutėlę tuniką ir bridžius, derančius prie ilgų baltų plaukų, jo ausys buvo stačios kaip lapės, užpakaly grakščiai vizgėjo švelni it šilkas uodega.

– Uždarykit duris! – užbaubė Seidžas.

– O varge! – aiktelėjo Bonė.

– Gal kas nors gali man paaiškinti, kas čia, po velnių, dedasi? – suurzgė Deimonas.

– Nesijaudink, čia tik kalėjimo bendras. Tylusis draugas. Ei, ir tu ištrūkai!

Stefanas šypsojosi, ir Elenai to užteko. Įsibrovėlis jam kažką nešė – negi tai ne akių apgaulė? Žmogysta priartėjo, ir jo rankose išties buvo gėlių puokštė.

– Tai kicunė, tiesa? – paklausė Mereditė tokiu tonu, lyg visas pasaulis būtų išprotėjęs.

– Kalinys... – atsakė Stefanas.

– VAGIS! – užriko Seidžas.

– Ša! – paliepė Elena. – Jis tikriausiai mus girdėtų, net jei tylėtume.

Bet kicunė jau buvo priėjęs. Sutiko Stefano žvilgsnį, dirstelėjo į kitus ir padavė kaip reikiant įvyniotą į plastikinę plėvelę puokštę, apklijuotą pailgais popierėliais su, regis, stebuklingais užrašais.

– Tai Stefanui, – pasakė jis.

Visi, kaip ir Stefanas, aiktelėjo.

– Dabar turiu susitvarkyti su įkyrėliais sargybiniais, – atsiduso jis. – O jūs, gražuole, spauskit mygtuką ir keliaukit, – tarė jis Elenai.

Elena, susižavėjusi puria aplink šilkinius bridžius švytuojančia uodega, staiga ryškiai išraudo. Kai ką prisiminė. Tai, kas atokiame rūsio kampelyje, dirbtinės nakties tamsybėse atrodė... visai kitaip...

Ką gi. Nutaisyk drąsų veidą.

– Ačiū, – padėkojo ji ir paspaudė mygtuką. Durys pradėjo vertis. – Dar kartą dėkoju! – pridūrė ir linktelėjo kicunei. – Aš Elena.

– Jorošiku. Aš...

Juos atskyrė durys.

– Gal tau galvoj negerai? – užriko Seidžas. – Paėmei puokštę iš lapės!

– Regis, tu jį pažįsti, monsieur Seidžai, – tarė Mereditė. – Kuo jis vardu?

– Nežinau jo vardo! Tik žinau, kad iš manęs pavogė tris penktadalius Senos vienuolyno lobio! Žinau, kad jis specialistas – moka puikiai sukčiauti lošdamas kortomis! Ai!

Jis šūktelėjo ne iš pykčio, bet iš išgąsčio, nes kambarėlis pavažiavo į šoną, tada smigo žemyn, beveik sustojo, o paskui ėmė tolygiai judėti.

– Ar jis tikrai mus nugabens į Fels Čerčą? – baugščiai paklausė Bonė, ir Deimonas ją apkabino.

– Vis tiek kur nors nugabens, – pažadėjo. – O tada matysim. Mes būrys, gebantis išgyventi bet kokiomis sąlygomis.

– Tiesa, – pritarė Mereditė. – Man atrodo, Stefanas jau gražesnis.

Elena, sauganti jį nuo Matmenų lifto kratymo, skubiai pakėlė į ją akis.

– Tikrai? O gal tai tik apšvietimas? Manau, jam reikia pasimaitinti, – pasakė nerimaudama.

Stefanas išraudo, ir Elena priglaudė pirštą jam prie lūpų, kad nedrebėtų. „Nereikia, brangusis, – ištarė be balso. – Visi šie žmonės dėl tavęs – arba dėl manęs – dėl mūsų – buvo pasirengę paaukoti gyvybę. Aš sveika. Man vis dar teka kraujas. Būk geras, nešvaistyk jo.“

Stefanas sumurmėjo.

– Aš sustabdysiu kraujavimą.

Bet kai Elena pasilenkė, jis ėmė gerti, kaip ji ir numatė.

42

Metas su ponia Flauers nebegalėjo nekreipti dėmesio į akinančias šviesas. Turėjo išeiti į lauką.

Bet vos atidaręs duris jis išvydo... na, Metas nesuprato, kas tai buvo. Kažkas išniro iš žemės ir šovė į dangų, be paliovos mažėjo, kol virto žvaigžde ir išnyko.

Žemę perskrodęs meteoritas? Bet juk tai turėtų sukelti cunamius, žemės drebėjimus, smūgio bangas ir miškų gaisrus, gal net perskelti pačią planetą. Jei vien į paviršių atsitrenkęs meteoras kadaise išnaikino visus tuos dinozaurus...

Į viršų kylantis spindulys pamažu išblėso.

– Gelbėk mano sielą, – tyliu, drebančiu balsu tarė ponia Flauers. – Brangusis Metai, ar tu sveikas?

– Taip, ponia. Bet... – Nuo įtampos Metas prarado amą. – Kas, po velnių, ten buvo?

Jis mažumėlę nustebo, kai ponia Flauers paantrino:

– Ir aš sakau: po velnių! Pala – ten kažkas juda. Grįžk! Brangusis Metai, atsargiai su tuo ginklu...

– Ten žmonės! O Dieve! Tai Elena. – Metas staiga atsisėdo ant žemės ir tegalėjo šnabždėti. – Elena. Ji gyva. Ji gyva!

Jis matė, kaip būrelis žmonių ropščiasi ir padeda ropštis vieni kitiems iš taisyklingo stačiakampio pavidalo maždaug pusantro metro gylio duobės ponios Flauers šventagaršvių lysvėje.

Jie išgirdo balsus.

– Viskas gerai, – pasilenkusi tarė Elena. – Dabar įsikibkit į mane.

O kaip ji buvo apsirengusi! Raudoni draiskalai, pro juos matyti subraižytos, apdraskytos kojos. Viršutinė suknelės dalis dengė maždaug tiek, kiek maudymosi kostiumėlis. Elena buvo pasipuošusi didžiausiais, blizgiausiais dirbtiniais brangakmeniais, kokių tik Metui buvo tekę matyti.

Ir kiti balsai skverbėsi į sukrėsto Meto sąmonę.

– Atsargiau, gerai? Aš pakelsiu jį iki tavęs...

– Išlipsiu pats. – Tai, be abejo, buvo Stefanas!

– Matot? – džiūgavo Elena. – Sako galįs išlipti pats!

– Oi, gal truputį kilstelkit...

– Kažin, broliuk, ar dabar tinkamas laikas vaidinti kietuolį. – Metas atpažino Deimoną ir palietė revolverį. Pašventintos kulkos...

– Ne, aš noriu... pats... gerai... laikausi. Na štai.

– Štai! Matot! Jis sparčiai taisosi! – džiūgavo Elena.

– Kur deimantas? Deimonai... – Stefano balsas buvo išsigandęs.

– Turiu. Nurimk.

– Noriu jį laikyti. Duok man.

– Labiau nei apkabinti mane? – paklausė Elena. Vaizdas sumirgėjo, Metas išvydo ant žemės gulintį Stefaną ir Eleną jo glėbyje. – Ramiau, ramiau, – pasakė ji.

Metas spoksojo išpūtęs akis. Deimonas stovėjo už jų, tarsi priklausytų būriui.

– Aš pasaugosiu deimantą, – abejingai tarstelėjo jis. – O tu saugok merginą.

– Atsiprašau... atleiskit, bet... gal kas nors teiktųsi ištraukti mane? – Tai buvo Bonė! Balsas gailus, bet ne išsigandęs ar liūdnas. Ji kikeno! – Ar pasiėmėm visus maišus su žvaigždžių rutuliais?

– Turim visus, kiek tik buvo rasta anuose namuose.

Tai buvo Mereditė. Ačiū Dievui. Jie visi ištrūko. Vis dėlto Meto akys krypo į vieną žmogų – tą, kuris viskam vadovavo, į auksaplaukę merginą.

– Tie žvaigždžių rutuliai mums reikalingi, nes vienas jų gali būti... – pradėjo aiškinti ji, bet Bonė šūktelėjo:

– Ak, žiūrėkit! Žiūrėkit! Ten ponia Flauers su Metu!

– Na jau, Bone, vargu, ar jie mūsų laukia, – įsiterpė Mereditė.

– Kur? Bone, kur? – paklausė Elena.

– Jei ten persikeitę Šiničis su Misao, tai aš... ei, Metai!

– Gal kas nors galėtų man pasakyti, kur jie?

– Meredite, ana ten!

– Ak! Ponia Flauers! Hm... tikiuosi, nepažadinom.

– Dar niekada nepabudau tokia laiminga, – iškilmingai atsakė ponia Flauers. – Suprantu, ką patyrėt Tamsybėse. Jūs... ėė... pusnuogiai...

Staiga stojo tyla. Mereditė žvilgtelėjo į Bonę, ši į Mereditę.

– Žinau, su tokiais drabužiais ir brangakmeniais atrodom mažumėlę... – bandė teisintis ji.

Metas atgavo žadą.

– Brangakmeniais? Ką, jie tikri?

– Atleiskit. Mes dvokiam – tai aš kaltas... – prabilo Stefanas, bet Elena jį nutraukė:

– Ponia Flauers, Metai, – Stefanas sėdėjo kalėjime! Visą šį laiką! Buvo marinamas badu ir kankinamas – o Dieve!

– Elena. Ššš. Tu mane grąžinai namo.

– Mes tave grąžinom. Daugiau niekada tavęs nepaleisiu. Niekada niekada.

– Ramiai, meile. Man tikrai reikia nusimaudyti ir... – staiga Stefanas nutilo. – Čia nebėra geležinių grotų! Niekas nebetrukdo mano Galiai! Aš galiu...

Jis atsitraukė nuo Elenos, bet ši tebelaikė jį už rankos. Blykstelėjo švelni, sidabrinė šviesa, tarsi tarp jų būtų sužibusi ir vėl užgesusi pilnatis.

– Čionai! – šūktelėjo jis. – Visais, kurie nenori mažų bjaurių parazitų, aš pasirūpinsiu.

– Aš tavo rankose, – tarė Mereditė. – Bijau blusų, o Deimonas man neparūpino miltelių nuo jų. Nieko sau šeimininkas!

Visi nusikvatojo, tik Metas nesuprato, iš ko. Mereditė pasidabinusi... na, tai, be abejo, netikri brangakmeniai, bet atrodo kaip kelių milijonų dolerių vertės safyrai.

Stefanas paėmė Mereditę už rankos. Blykstelėjo ta pati švelni šviesa. Paskui Mereditė dėkodama pasitraukė.

Stefanas tyliai atsakė:

– Meredite, tai tau ačiū.

Metas pastebėjo, kad bent jau mėlyna Mereditės suknelė nesuplėšyta.

Ranką pakėlė Bonė. Jos suknelė buvo virtusi žvaigždžių spalvos kaspinais.

– Gal galėtum apšvarinti ir mane?

Stefanas paėmė ją už rankos ir pakartojo procedūrą.

– Ačiū, Stefanai! Ooo! Jaučiuosi kur kas geriau! Negaliu pakęsti, kai niežti!

– Ačiū tau, Bone. Buvo baisu net pagalvoti, kad mirsiu vienas.

– Kiti vampyrai, pasirūpinkit patys savimi! – paliepė Elena, lyg laikydama rankose užrašų knygelę ir prižiūrėdama, kad viskas vyktų pagal planą. – Stefanai, gal galėtum... – Ji padavė jam rankas.

Stefanas atsiklaupė priešais ją, pabučiavo abi rankas, paskui apgaubė jas švelnia balta šviesa.

– Bet aš vis tiek norėčiau nusimaudyti... – maldaujamai ištarė Bonė po to, kai naujasis vampyras, tas aukštasis, stuomeningasis, kartu su Deimonu aplink save užžiebė mėnesienos kibirkštis.

Prabilo ponia Flauers:

– Šiuose namuose yra keturios veikiančios vonios: Stefano kambaryje, mano kambaryje ir abipus Stefano kambario. Būkit mano svečiai. Tuojau pat į visas įbersiu vonios druskos. – Paskui ištiesusi rankas į visą skarmaluotą, kraujuojantį, purviną būrį pridūrė: – Brangieji, jauskitės kaip namie.

Choru nuskambėjo karščiausia padėka.

– Sudarysiu slankųjį grafiką. Turiu omeny, Stefano maitinimosi. Jei jūs, merginos, pasiryžusios, – skubiai pridūrė Elena, dirstelėjusi į Bonę ir Mereditę. – Jam daug nereikia, kas valandą po truputį iki ryto.

Ji, regis, vis dar labai drovėjosi Meto. O Metas labai drovėjosi jos. Vis dėlto jis žengė į priekį iškėlęs tuščias rankas, rodydamas, kad nenori nieko blogo.

– Ar būtinai tik merginos? Aš juk irgi turiu kraujo ir esu stiprus kaip arklys.

Stefanas žvilgtelėjo į jį.

– Nebūtinai merginos. Bet tau nebūtina...

– Noriu tau padėti.

– Tai gerai. Ačiū tau, Metai.

Tinkamas atsakymas būtų buvęs „Tai tau, Stefanai, ačiū“, bet Metas nieko nesugalvojo. Galiausiai ištarė:

– Ačiū, kad rūpinaisi Elena.

Stefanas nusišypsojo.

– Už tai dėkok Deimonui. Jis ir visi kiti man padėjo – taip pat vienas kitam.

– Mes turim ir šunų – bent jau Seidžas turi, – suktai šypsodamasis užsiminė Deimonas.

– Aha, prisiminiau. Turiu išnaikinti parazitus ir dviem savo draugams. Karde! Nage! Šen! – Seidžas švilptelėjo taip, kad Metas nieku gyvu nebūtų gebėjęs pamėgdžioti.

Metas pasijuto lyg sapne. Iš tamsos išniro didžiulis, kone ponio didumo šuo ir sakalas.

– Jau, – tarė stuomeningasis vampyras, ir vėl sušvito švelnioji šviesa. Paskui pasakė: – Na štai. Jei neprieštaraujat, su savo bičiuliais norėčiau nakvoti lauke. Madame, esu dėkingas už jūsų gerumą, mano vardas Seidžas. Paukštis šaukiamas Nage, o šuo – Kardu.

Elena tarė:

– Mudu su Stefanu murktelėsim į Stefano vonią, o merginos nusimaudys pas ponią Flauers. Jūs, vaikinai, išsiaiškinsit patys.

– Aš, – rimtai paskelbė ponia Flauers, – būsiu virtuvėje ir tepsiu sumuštinius. – Ir apsigręžė eiti.

Štai tada iš žemės išniro Šiničis ir pakibo viršum jų.

Išniro tik jo veidas, tai neabejotinai buvo iliuzija, bet įstabi ir šiurpi. Galėjai manyti, kad Šiničis išties yra čia – milžinas, laikantis ant pečių pasaulį. Juodi jo plaukai susiliejo su naktimi, o raudoni jų galiukai gaubė veidą it liepsnojanti aureolė. Grįžus iš šalies, kurioje dieną naktį švietė didžiulė raudona saulė, šis reginys atrodė keistas.

Šiničio akys, irgi raudonos kaip du mėnuliukai danguje, žvelgė į būrelį prie ponios Flauers namų.

– Sveiki! – šūktelėjo jis. – Ką, nustebot? Būta čia ko. Kaipgi galėjau neišlįsti ir nepasisveikinti su grįžusiais? Juk seniai nesimatėm – su kai kuriais iš jūsų, – vypsodamas kalbėjo milžiniškas veidas. – Be abejo, noriu ir pasidžiaugti kartu su jumis – mes išgelbėjom mažylį Stefaną ir, vaje, netgi įveikėm peraugusią vištą.

– Norėčiau pažiūrėti, kaip tu akis į akį kovotum su Gėliaveide, tuo pat metu ieškodamas rakto jos lizde, – pasipiktinusi prabilo Bonė, bet, Mereditei spustelėjus ranką, nutilo.

Tuo tarpu Seidžas kažką sumurmėjo apie tai, ką padarytų jo „peraugusi višta“ Nagė, jei tik Šiničiui užtektų drąsos pasirodyti pačiam.

Šiničis nekreipė į juos dėmesio.

– O taip, jums teko pamankštinti ir protą. Išties nepaprasta. Ką gi, daugiau nebemanysim, kad esat bukagalviai pašlemėkai, nemąstantys, kodėl mano sesuo jums pateikė užuominų, nors pašaliečiams ir nesuprantamų. – Jis piktai dėbtelėjo. – Juk galėjo paprasčiausiai praryti tą raktą, ką?

– Jūs mums dumiat akis, – atsainiai tarstelėjo Mereditė. – Tiesiog neįvertinot mūsų.

– Galbūt, – lyg ir sutiko Šiničis. – O gal ir ne.

– Jūs pralaimėjot, – pasakė Deimonas. – Suprantu, ko gero, jums tai visiškai nauja patirtis, bet taip jau yra. Elena dabar daug geriau valdo savo Galias.

– Bet ar jos veiks čia? – kraupiai išsišiepė Šiničis. – O jei staiga išnyks gelsvos saulės šviesoje? Arba tikros tamsos gelmėse?

– Neklausyk jo, Madame! – sušuko Seidžas. – Tavo Galios iš ten, kur jis negali įžengti!

– Ak, ir persimetėlis čia. Maištininkas, maištininko sūnus. Įdomu... kaip šįkart pasivadinai? Keidžu? Reidžu? Kažin ką tie vaikai pamanys, kai sužinos, kas iš tikro esi?

– Mums nesvarbu, kas jis toks, – suriko Bonė. – Mes tai jau žinom – kad jis vampyras, bet gali būti mielas ir švelnus, be to, daug kartų mus išgelbėjo. – Ji užsimerkė, kad atsilaikytų prieš tulžingą Šiničio juoką.

– Taigi tu, „madame“, – pasišaipė Šiničis, – manai įsigijusi išminčių3. Tik vargu ar žinai, kas šachmatuose vadinama gambitu. Nežinai? Esu įsitikinęs, kad tavo intelektualioji draugė mielai paaiškins.

3 Angl. Sage – „išminčius“.

Stojo tyla. Paskui Mereditė abejingu balsu atsakė:

– Gambitas – kai žaidėjas tyčia paaukoja kokią nors figūrą, pavyzdžiui, pėstininką, kad įgytų ką kita. Tarkime, užimtų norimą padėtį šachmatų lentoje.

– Žinojau, kad paaiškinsi. Ką manai apie mūsų pirmąjį gambitą?

Mereditė vėl patylėjusi atsakė:

– Tikriausiai nori pasakyti, kad atidavę mums Stefaną laimėjot ką nors geresnio?

– O, jei tik tavo plaukai būtų auksiniai, kokiais taip gausiai apdovanota tavo draugė Elena...

Nuskambėjo įvairūs klausiami šūksniai, daugiausia skirti Šiničiui, nors kai kurie ir Elenai.

Ši staiga pratrūko:

– Tu atėmei Stefano prisiminimus?..

– Na, na, brangioji, nereikia ardytis. Kosmetologė buvo labiau linkusi bendradarbiauti.

Elena su baisia neapykanta pažvelgė aukštyn į didžiulį veidą.

– Tu... niekše!

– Ak, aš sujaudintas iki širdies gelmių. – Milžiniškas Šiničio veidas iš tikro atrodė susijaudinęs: piktas ir pavojingas. – Beje, ar jums, tokiems artimiems draugams, žinoma, kiek čia paslapčių? Be abejo, didžiausia jų meistrė yra Mereditė, ji visus šiuos metus daug ką slėpė nuo draugų. Manot, jau viską iš jos išspaudėt, bet geriausia dar ateity. Be abejo, Deimonas irgi turi paslaptį.

– Jei čia dabar ją atskleisčiau, akimirksniu kiltų karas, – atsiliepė šis. – Keista, bet man atrodo, kad tu šiąnakt atėjai derėtis.

Šįkart Šiničio juokas sukėlė tikrą vėtrą, ir Deimonui teko stryktelėti už Mereditės, kad neįvirstų į lifto išmuštą duobę.

– Labai riteriška, – sududeno Šiničis, ir kažkur ponios Flauers namuose subarškėjo stiklai. – Bet man jau išties laikas eiti. Gal dar užsiminti, ką turėtumėte išsiaiškinti, kad galėtumėte pažvelgti vieni kitiems į akis?

– Turbūt mes ir taip žinom. O jūs prie šių namų nebepageidaujamas, – šaltai atsakė ponia Flauers.

Bet Elenos galva tebeveikė. Net stovėdama čia, žinodama, kad Stefanui jos reikia, Elena svarstė, kokios antrojo Šiničio gambito priežastys. Nes neabejojo, kad tai gambitas.

– Kur pagalvių užvalkalai? – paklausė ji tokiu šaižiu balsu, kad pusė būrelio išsigando ir suglumo, o kita pusė tik išsigando.

– Aš turėjau vieną, bet paskui čiupau laikyti Kardą. – Seidžas.

– Duobėje turėjau vieną, bet, kažkam mane keliant, paleidau. – Bonė.

– Aš tebeturiu vieną, bet nesuprantu, kas iš to... – Deimonas.

– Deimonai! – Elena nuskriejo prie jo. – Patikėk manim! Mes turim tavąjį ir Seidžo maišus – o kas atsitiko Bonės maišui duobėje?

Tą akimirką, kai ji ištarė „patikėk manim“, Deimonas užmetė savo maišą ant Seidžo maišo ir įšoko į duobę. Ten buvo taip šviesu nuo energijos spindulių, kad spigino net vampyriškas akis.

Bet Deimonas nesiskundė. Tarė:

– Jau turiu – ne, pala! Šaknis! Vieną žvaigždžių rutulį apsivijo prakeikta šaknis! Kas nors meskit man peilį, tik greitai!

Visiems plekšnojantis per kišenes ir ieškant peilio, Metas pasielgė taip, kad Elena negalėjo patikėti savo akimis. Pažiūrėjo į bemaž dviejų metrų gylio duobę ir išsitraukė... negi revolverį? Taip – tokį pat turėjo Mereditė. Paskui nelaukdamas, kol kas nors pamėgins atkalbėti, paskui Deimoną stryktelėjo į duobę.

– Nenorit sužinoti... – riaumojo Šiničis, bet niekas nekreipė į jį dėmesio.

Metas nutūpė ne taip lengvai kaip Deimonas. Pasigirdo aiktelėjimas ir prislopintas keiksmas. Bet jis negaišo laiko; tebeklūpodamas padavė Deimonui ginklą.

– Pašventintos kulkos – šauk į ją!

Deimonas veikė labai greitai. Regis, nė nesitaikė. Akimirksniu pakėlė saugiklį ir iššovė. Šaknis driekėsi iki minkštos duobės sienos, o jos galas buvo stipriai apsivyniojęs aplink kažką apvalaus.

Elena išgirdo du trankius revolverio šūvius, vėliau trečią. Deimonas pasilenkė ir pakėlė į vynuogienojus įvyniotą vidutinio dydžio rutulį. Tikrasis paviršius, kiek buvo matyti pro šaknis, atrodė skaidrus kaip krištolas.

– Padėk jį! – Šiničio įtūžis buvo beribis. Akys užsidegė raudona ugnimi – atrodė lyg du liepsnos mėnuliai. Regis, jis bandė vien balso stiprumu priversti juos paklusti. – Sakiau, neliesk jo savo purvinomis žmogaus rankomis!

– O Dieve! – aiktelėjo Bonė.

Mereditė paprastai ištarė:

– Čia Misao rutulys – turėtų būti jos. Šiničis rizikuotų savuoju, bet ne jos rutuliu. Deimonai, paduok jį man kartu su revolveriu. Lažinuosi, tasai daiktas neatsparus kulkoms. – Ji atsiklaupė ir nuleido ranką į duobę.

Deimonas kilstelėjo antakius ir padarė ko prašomas.

– O Dieve! – nuo duobės pakraščio sušuko Bonė. – Metas pasitempė kulkšnį, jei ne blogiau.

– Sakiau jums, – riaumojo Šiničis. – Jūs dar pasigailėsit...

– Tuoj, – nė nepastebėdamas Šiničio tarė Bonei Deimonas. Nekeldamas triukšmo paėmė Metą ir iškėlė iš duobės. Pastatė šviesiaplaukį vaikiną prie Bonės, ši pažvelgė į jį suglumusiomis, plačiomis rudomis akimis.

Bet Metas buvo tikras Virdžinijos gyventojas. Vos kartą nurijęs seiles jis išspaudė:

– Ačiū, Deimonai.

– Nėra už ką, Metai, – tarė Deimonas ir, kažkam aiktelėjus, paklausė: – Kas dar?

– Tu prisiminei, – sušuko Bonė. – Tu prisiminei jo... Meredite! – Ji nutilo ir pažvelgė į aukštąją merginą. – Žolė!

Mereditė, keistu veidu apžiūrinėdama žvaigždžių rutulį, pamėtėjo revolverį Deimonui ir laisva ranka pamėgino nuplėšti aplink koją apsivijusį ir blauzda lipantį vijoklį. Tuo metu augalas tarytum pasišokėjo aukštyn, sugriebė jos ranką ir pririšo prie kojos. Jis stiebėsi, augo, kilo jos kūnu link rutulio, aukštai iškelto rankoje.

Augalas veržė jai krūtinę, stūmė iš plaučių orą.

Viskas vyko taip geitai, kad ji vos spėjo žioptelėti:

– Kas nors paimkit kamuolį... – ir kiti prišoko padėti.

Bonė prilėkė pirmoji ir ėmė nagais plėšti vijoklius, gniaužiančius Mereditei krūtinę. Bet jų stiebai atrodė lyg plieniniai, ir jai nepavyko atlupti nė vieno. Nepavyko nė Metui ir Elenai. Seidžas tuo metu mėgino pakelti Mereditę – išrauti ją iš žemės, – bet jam sekėsi ne ką geriau.

Mereditės veidas, aiškiai matomas tebesklindančioje iš duobės šviesoje, balo.

Deimonas pagriebė iš jos rankų rutulį, susivijusiems augalams nespėjus pakilti ranka ir jo pasiekti. Paskui ėmė lakstyti greičiau, nei žmogaus akis galėtų sužiūrėti, nė nestabtelėdamas, kad nesučiuptų koks nors augalas.

O žolė vis labiau traiškė Mereditę. Jos veidas jau mėlo. Akys išsiplėtė, burna prasižiojo, bet negalėjo įkvėpti.

– Baik! – Elena užriko ant Šiničio. – Atiduosim tau tą žvaigždžių rutulį! Tik paleisk ją!

– Paleisti ją? – griausmingai nusikvatojo Šiničis. – Gal pirma pasirūpink savimi, o paskui prašyk paslaugos mane.

Elena paklaikusi apsidairė – ir pamatė, kad žolė beveik visiškai apkėtė klūpantį Stefaną, per silpną judėti taip greitai kaip kiti.

O jis neišleido nė garso, kad atkreiptų dėmesį į save.

– Ne! – nevilties sklidinas Elenos riksmas nustelbė Šiničio kvatojimą. – Stefanai! Ne!

Net žinodama, kad tai bergždžia, puolė prie jo ir pamėgino atplėšti žoles nuo krūtinės.

Stefanas labai silpnai šyptelėjo ir liūdnai papurtė galvą.

Tada Deimonas nustojo lakstęs. Pakėlė žvaigždžių rutulį prie tamsaus Šiničio atvaizdo.

– Paimk jį! – užriko. – Paimk, po velnių, tą rutulį, tik paleisk juodu!

Šiničis tebesikvatojo. Šalia Deimono išdygo vijoklinė žolė ir vos po akimirkos virto šlykščiu žaliu gauruotu kumščiu, bemaž siekiančiu žvaigždžių rutulį.

Bet...

– Luktelėkit, brangieji! – riktelėjo ponia Flauers.

Juodu su Metu be kvapo atlėkė iš pensiono sandėliuko – Metas smarkiai šlubčiojo – nešini kažkokiais limpamais užrašų lapeliais.

Kitą akimirką Elena pastebėjo, kad Deimonas nežmonišku greičiu mauna tolyn nuo kumščio, o Metas klijuoja popierėlį ant Stefaną dengiančios žolės. Ponia Flauers tą patį darė su augalais, apsivijusiais Mereditę.

Elenai žiūrint ir netikint savo akimis, žolė ėmė kaipmat vysti, virto šieno kuokšteliais, ir šie nubyrėjo žemėn.

Netrukus ji laikė Stefaną glėbyje.

– Eime vidun, brangieji, – pakvietė ponia Flauers. – Sandėlyje saugu – žinoma, sveikieji turės padėti sužeistiesiems.

Mereditė su Stefanu žiopčiodami gaudė orą.

Bet paskutinį žodį tarė Šiničis.

– Nesijaudinkit, – keistai ramus, lyg supratęs, kad bent šią kovą pralaimėjo, tarė jis. – Rutulį netrukus atgausiu. Jūs vis tiek nežinot, kaip naudotis tokia Galia! Be to, pasakysiu, ką slepiat nuo vadinamųjų savo draugų. Tik kelias paslaptėles, gerai?

– Eik velniop su savo paslaptimis! – sušuko Bonė.

– Mandagiau, mandagiau... Paklausykit: vienas jūsų visą gyvenimą turėjo paslaptį ir iki šiol jos neatskleidė. Kitas yra žudikas – kalbu ne apie vampyrus, žudymą iš gailesčio ar panašius niekus. Dar kyla klausimas, kas iš tikrųjų yra Seidžas – sėkmės tyrinėjant! Vienam jūsų ištrinta atmintis – turiu omeny ne Deimoną ar Stefaną. O kaip dėl slapto, pavogto bučinio? Dar neaišku, kas įvyko naktį motelyje, regis, niekas, išskyrus Eleną, to neprisimena. Kada nors pasiteiraukit jos apie Kameloto teoriją. Ir dar...

Ir tada Šiničį nutraukė garsas, jis buvo toks pat stiprus kaip griausmingas jo paties kvatojimas. Garsas kiaurai pervėrė milžinišką veidą, ir šis juokingai persikreipė, o paskui visai išnyko.

– Kas tai buvo?..

– Kas turi ginklą?..

– Koks ginklas galėjo jam tai padaryti?

– Užtaisytas šventintomis kulkomis, – ramiai atsakė Deimonas, rodydamas į nuleistą revolverį.

– Nori pasakyti, tai padarei tu?

– Šaunuolis, Deimonai!

– Užmirškit tą Šiničį!

– Jis melagis, gali pripaistyti ko panorėjęs.

– Ko gero, – tarė ponia Flauers, – jau galim grįžti į pensioną.

– Taip, eime maudytis.

– Dar kai kas. – Stiprus Šiničio balsas, regis, sklido iš visur aplinkui: ir iš dangaus, ir iš žemės. – Jums tikrai patiks, ką ruošiu. Jūsų vietoj dabar pat pulčiau derėtis dėl žvaigždžių rutulio.

Paskui jo juokas nutilo, pasigirdo prislopintas moteriškas balsas, lyg verksmas, tarsi Misao nebegalėtų susivaldyti.

– Jums tai be galo patiks! – griausmingai patvirtino Šiničis.

43

Eleną apėmė nenusakomas jausmas, tarytum ramybė po šitiek nusivylimų. Rodos, didumą gyvenimo ji praleido ieškodama Stefano.

Dabar jį atgavo. Jam buvo saugu, jis buvo švarus (ilgai maudėsi, o Elena užsispyrė švelniai jį nušveisti įvairiausiais šepetėliais ir pemzos gabaliukais; paskui abu susigrūdę nusiprausė po dušu). Išdžiūvę plaukai virto švelnia it šilkas tamsia kupeta ir atrodė ilgesni nei paprastai, kiek Elena jį pažinojo. Stefanui neužteko jėgų tokiems niekniekiams kaip apsikirpti. Ir Elena jį suprato.

Bet dabar... aplink nebuvo nei sargybinių, nei kicunių. Niekas jų nešnipinėjo ir niekas jiems netrukdė. Duše jie žaismingai taškėsi, tik Elena stengėsi stovėti ant neslidaus pagrindo, kad galėtų sulaikyti liesą Stefano kūną. Dabar juodu galėjo būti žaismingi.

Dušo purslai irgi pravertė – padėjo paslėpti Elenos skruostais be atvangos riedančias ašaras. Ji galėjo užčiuopti ir suskaičiuoti – o dangau! – visus jo šonkaulius. Iš jos nuostabiojo Stefano bebuvo likę oda ir kaulai, tik žalios akys guviai spindėjo blyškiame veide.

Apsirengę naktiniais jie kurį laiką paprasčiausiai sėdėjo lovoje. Kartu sėdėti, kartu kvėpuoti, – Stefanas, taip ilgai būdamas tarp žmonių, buvo perėmęs šį įprotį, be to, taip taupė tą menką gaunamo maisto kiekį – jausti šiltą vienas kito kūną... to buvo beveik per daug. Paskui jis nedrąsiai paėmė Elenos ranką, suspaudė abiem delnais ir stebėdamasis pakilojo.

Elena vis rijo seiles, mėgindama pradėti pokalbį ir trykšte trykšdama džiaugsmu. Ak, niekada nieko daugiau nenorėsiu, manė sau, nors žinojo netrukus užsigeisianti pasišnekėti, apsikabinti, pasibučiuoti ir pamaitinti Stefaną. Bet jei kas nors būtų paklausęs, ar užtektų tiesiog sėdėti kartu, bendrauti vien prisilietimais ir meile, ji būtų atsakiusi: „Taip.“

Nespėjo nė susigaudyti, kaip prabilo, žodžiai kilo it burbuliukai iš melasos, tik toji melasa šįsyk buvo jos siela.

– Jau maniau, kad pralaimėsiu. Tiek kartų laimėjau, kad pagaliau kas nors turėjo mane pamokyti, ir tu... būtum neišgyvenęs.

Stefanas vis dar stebėjosi jos ranka, pasilenkęs uoliai bučiavo visus pirštus paeiliui.

– Laimėjimu vadini tai, kad apšviesta saulės mirei kančiose, norėdama išgelbėti menkavertę mano ir visai nieko vertą mano brolio gyvybę?

– Šis laimėjimas geresnis, – pripažino Elena. – Kaskart, kai susitinkam, – jau laimėjimas. Kiekviena akimirka – netgi tame kalėjimo rūsyje...

Stefanas susigūžė, bet Elena norėjo baigti mintį:

– ...net čia, kai žiūriu tau į akis, kai liečiu tau ranką, kai žinau, kad žvelgi į mane ir lieti mane – ir kad esi laimingas, – man tai laimėjimas.

Stefanas pakėlė į ją akis. Prieblandoje jų žaluma atrodė tamsi ir paslaptinga.

– Dar kai kas, – sušnabždėjo jis. – Nes aš esu tas, kas esu... o tavo garbės vainikas – ne tie nuostabūs auksiniai plaukai, o tavo aura. Ji... nenusakoma. Nepaprasta. Žodžiais neįmanoma to išreikšti...

Elena manė, kad jie tik sėdės ir stebeilysis vienas į kitą, skęs vienas kito akyse, bet nutiko kitaip. Stefano veido išraiška pasikeitė, ir Elena suprato, kaip stipriai jis tebetrokšta kraujo ir kaip arti mirties tebėra.

Ji paskubom patraukė nuo kaklo drėgnus plaukus, atsilošė, leido Stefanui ją sugauti.

Bet jis, delnais suėmęs atloštą Elenos galvą, palenkė ją ir pažvelgė į akis.

– Ar žinai, kaip tave myliu? – paklausė.

Dabar jo veidas atrodė lyg su kauke, paslaptingas ir keistai jaudinantis.

– Tikriausiai ne, – kuždėjo jis. – Daug kartų mačiau tave, pasiryžusią padaryti viską, kad tik mane išgelbėtum... bet turbūt nenumanai, kiek daug meilės prisikaupė manyje, Elena...

Nugara jai perbėgo šiurpuliukai.

– Tai verčiau parodyk, – sušnabždėjo ji. – Antraip nepatikėsiu, kad kalbi rimtai...

– Parodysiu, – pašnibždom atsakė Stefanas ir pasilenkęs švelniai ją pabučiavo.

Nuo to, kad ši badu mirštanti būtybė geidžia ją bučiuoti, užuot iškart puolusi prie gerklės, Eleną apėmė toks jausmas, kokio ji negalėjo išreikšti nei mintimis, nei žodžiais. Tik prisitraukė Stefano galvą ir priglaudė sau prie kaklo.

– Meldžiu, – ištarė ji. – Ak, Stefanai, meldžiu.

Paskui pajuto trumpą pasiaukojimo skausmą, ir Stefanas ėmė gerti jos kraują. Jos mintys, skrajojančios kaip paukštelis apšviestame kambaryje, pamatė savo lizdą, savo mylimąjį, jos kriste krito žemyn, kol su juo susivienijo.

Nebereikėjo tokių negrabių priemonių kaip žodžiai. Jie bendravo mintimis, tyromis ir skaidriomis lyg tviskantys brangakmeniai, Elena džiūgavo, nes Stefano protas jai buvo atviras, niekas neužtverta, niekur nėra tamsos, paslapčių riedulių ar prirakintų, verkiančių vaikų...

„Ką!? – išgirdo be balso šūktelint Stefaną. – Prirakintas vaikas? Kalno dydžio riedulys? Kieno galvoje tai galėtų būti?..“

Stefanas nutilo – suprato pats, Elenai dar nespėjus atsakyti greitomis kaip žaibas mintimis. Elena pajuto jį užliejant skaisčiai žalią gailesčio bangą, atmieštą prigimtinio pykčio. Juk jis pats perėjo pragaro gelmes, bet nesusitepė siaubingais juodais neapykantos broliui nuodais.

Baigusi pasakoti, ką žinojo apie dvasinę Deimono patirtį, Elena pridūrė: „Nebeišmanau, ką daryti! Stefanai, aš padariau, ką tik galėjau, aš... aš jį mylėjau. Daviau jam visa, kas tik nepriklauso tau vienam. Bet nežinau, ar tai bent ką nors pakeitė.“

„Metą jis pavadino Metu, o ne Mėme“, – įsiterpė Stefanas.

„Taip. Aš... tai pastebėjau. Anksčiau dažnai to prašydavau, bet jis nė neklausydavo.“

„Tau pavyko jį pakeisti – jis tavęs paklausė. Nedaugeliui tai pavyktų.“

Elena stipriai apsivijo jį rankomis, tada išsigando, kad nesutraiškytų, ir pažiūrėjo į akis. Stefanas nusišypsojo ir papurtė galvą. Jau buvo panašesnis į žmogų nei į pabėgėlį iš mirtininkų stovyklos.

„Turėtum nesiliauti, – be balso kalbėjo Stefanas. – Tu darai jam didžiausią įtaką.“

„Nesiliausiu – ir tam neprireiks jokių menamų Sparnų“, – pažadėjo Elena. Paskui sunerimo, kad Stefanas nepamanytų, jog ji pernelyg pasitiki savimi arba pernelyg prisirišusi prie Deimono.

Bet Stefanas vienu žvilgsniu įtikino, kad ji elgiasi teisingai.

Juodu apsikabino.

Perduoti Stefaną kitiems žmonėms pamaitinti nebuvo taip sunku, kaip Elena įsivaizdavo. Dabar jis vilkėjo švarią pižamą ir pirmiausia visiems trims donorams pasakė:

– Jei išsigąsit ar apsigalvosit, tik pasakykit. Aš puikiai girdžiu ir ne taip jau stipriai trokštu kraujo. Beje, tikriausiai anksčiau už jus pajusčiau, kad jums tai nemalonu, ir liaučiausi. Dar noriu jums padėkoti – visiems. Šiąnakt nusprendžiau sulaužyti savo priesaiką, nes tebėra galimybė, kad užmigęs rytoj nepabusčiau, jei ne jūs.

Bonė pasibaisėjo, pasipiktino ir įniršo.

– Nori pasakyti, visą šį laiką nemiegojai, nes bijojai?..

– Kartais užmigdavau, bet, ačiū sėkmei – ačiū Dievui, – visada atsibusdavau. Kartais nedrįsdavau nė krustelėti, taupydavau jėgas, bet Elena kažkaip vis rasdavo būdą ateiti pas mane ir ateidama vis ko nors atnešdavo gyvybei palaikyti.

Jis pažvelgė į Eleną tokiomis akimis, kad jai iš krūtinės ištrūko širdis ir pakilo iki pat stratosferos.

Paskui ji sudarė grafiką, pagal kurį Stefanas turėjo būti kas valandą maitinamas, ir kartu su kitais paliko pirmąją savanorę, Bonę, kad juodviem būtų jaukiau.

Kitą rytą Deimonas aplankė Lėją, prekeivio antikvariniais daiktais dukterėčią, ir ši, regis, labai apsidžiaugė jį pamačiusi. Paskui jis grįžo ir dabar su panieka žiūrėjo į miegalius, išsibarsčiusius po visą pensioną.

Tada pastebėjo puokštę.

Ją saugojo stiprūs skydai – amuletai, padėję pernešti per Matmenų plyšį. Puokštė atrodė it nežinomos galios įsikūnijimas.

Deimonas pakreipė galvą.

Hm... įdomu, kokios?

Mielasis dienorašti,

nežinau, nė ką pasakyti. Mes namie.

Vakar vakare visi ilgai maudėmės... mažumėlę nusivyliau, kad čia nebuvo mano mėgstamiausio šepečio su ilga rankena nugarai šveisti, pristigau ir žvaigždžių rutulio su įrašyta svajinga muzika Stefanui – o vanduo buvo DRUNGNAS! Stefanas nuėjo pažiūrėti, ar vandens šildytuvas įjungtas visu stiprumu, ir susitiko tuo pačiu reikalu einantį Deimoną! Tik vandens šildytuvo čia nebuvo, nes mes vėl namie.

Prieš porą valandų buvau kelias minutes nubudusi ir pamačiau gražiausią reginį pasaulyje – saulėtekį. Rytai atrodė švelniai rausvi ir šiurpiai žali, o vakaruose tebetvyrojo nakties tamsa. Paskui dangus tapo sodriai rožinis, medžius apvainikavo rasos debesys. Iš už horizonto išniro spindinti didybė, dangus nusidažė rausva, kremine ir netgi melionų žalumo spalvomis. Galiausiai ugnies linija akimirksniu pakeitė visas spalvas. Ji virto pusračiu, vakaruose dangus pasidarė tamsių tamsiausiai mėlynas, pakilusi saulė atnešė šilumą ir šviesą, žaliai nuspalvino medžius, ir dangus ėmė žydrėti. Kai pagalvojau apie dangų, kūnu perbėgo šiurpuliai. Žydrynė sutvisko it brangakmenis, auksinė saulė ėmė lieti pasauliui energiją, meilę, šviesą ir visus kitus puikius dalykus.

Kas nesijaustų laimingas į tai žiūrėdamas Stefano glėbyje?

Mes, kuriems pasisekė gimti šviesoje – mes, kurie tai regime kasdien ir niekada apie tai nesusimąstom, – esame palaiminti. Juk galėjome gimti šešėlių sielomis, gyventi ir mirti raudonoje tamsoje, niekada nesužinoti, kad yra kai kas geresnio.

44

Eleną pažadino riksmas. Kartą ji jau buvo pabudusi ir patyrė neįtikimą palaimą. Dabar kažkas vėl ją pažadino – tikriausiai Deimono balsas. Riksmas? Deimonas niekada nerėkia!

Užsimetusi chalatą ji išlėkė pro duris ir nulipo laiptais.

Garsūs balsai, sąmyšis. Deimonas klūpojo ant grindų, jo veidas atrodė melsvai baltas. Bet kambaryje nebuvo tokio augalo, kad būtų galėjęs jį smaugti.

Apnuodytas, tuojau pat toptelėjo Elenai, ir ji nedelsdama ėmė dairytis išlieto gėrimo, numestos lėkštės ar kokio kito nuodijimo požymio. Nieko.

Seidžas plekšnojo Deimonui per nugarą. O Dieve, negi jis užspringo? Betgi tai nesąmonė. Vampyrai nekvėpuoja, nebent norėdami perimti ir padidinti Galią.

Tai kas gi čia vyko?

– Turi kvėpuoti, – šaukė Seidžas Deimonui į ausį. – Įkvėpk, tarsi ruoštumeisi kalbėti, ir nuolat tai daryk, lyg didindamas Galią. Galvok apie vidaus organus. Priversk plaučius dirbti!

Nuo šių žodžių Elena dar labiau suglumo.

– Štai! – sušuko Seidžas. – Matai?

– Bet to užtenka vos akimirkai. Paskui reikia vėl.

– Taip, čia ir yra esmė!

– Aš tau sakau, kad mirštu, o tu iš manęs juokiesi! – rėkavo susitaršęs Deimonas. – Aš aklas, kurčias, visos juslės sutrikusios – o tu juokiesi!

Susitaršęs, mąstė Elena; kažkas nedavė jai ramybės.

– Hm. – Seidžas, regis, bent jau stengėsi nesijuokti. – Gal, mon petit chou, nereikėjo išvynioti, kas skirta ne tau?

– Prieš tai išvyniodamas apsistačiau skydais. Apsaugojau namus.

– Bet geriau jau ne... kvėpuok! Deimonai, kvėpuok!

– Ji atrodė nė kiek nepavojinga ir – pripažink – mes visi vakar vakare... ruošėmės... ją išvynioti... tik buvom per daug pavargę!..

– Vis dėlto nusprendei tai padaryti vienas – išvynioti kicunės dovaną... Tai buvo kvaila, tiesa?

Deimonas dusdamas atkirto:

– Nemokyk manęs. Padėk man. Kodėl jaučiuosi lyg įvyniotas į vatą? Kodėl nieko nematau? Negirdžiu? Ir nieko neužuodžiu? Sakau tau, ničnieko neužuodžiu!

– Kaip žmogus esi sveikas ir stiprus. Jei dabar tektų kautis su vampyrais, tikriausiai didumą jų nugalėtum. Bet žmonių juslės silpnos, ir jie jų turi mažiau.

Elenos galvoje sukosi žodžiai... Išvyniojo ne jam skirtą dovaną... puokštė nuo kicunės... žmogus...

O Dieve!

Regis, tą patį pamanė dar kai kas, nes staiga iš virtuvės išlėkė Stefanas.

– Tai tu pavogei mano puokštę? Dovanotą kicunės?

– Buvau labai atsargus...

– Ar supranti, ką padarei? – Stefanas papurtė Deimoną.

– Oi! Skauda! Nori nulaužti man sprandą?

– Nuo to skauda? Deimonai, tu atsidūrei skausmo pasaulyje! Ar supranti? Aš šnekėjausi su tuo kicune. Papasakojau visą savo gyvenimo istoriją. Elena atėjo manęs aplankyti, ir jis pamatė ją, galima sakyti... na, nesvarbu – pamatė verkiančią dėl manęs! Ar... tu... supranti... ką... padarei?

Atrodė, lyg Stefanas liptų laiptais ir sulig kiekvienu žodžiu pasiektų vis aukštesnę įniršio pakopą. O ten, pačiame viršuje...

– Nudėsiu tave! – sustugo jis. – Tu iš manęs atėmei... žmogystę! Jis man ją dovanojo – o tu atėmei!

– Nudėsi mane? Tai aš tave nudėsiu, bjaurybe! Viduryje buvo gėlė. Juoda rožė, tokios didelės dar nebuvau matęs. Ji kvepėjo... dangiškai...

– Jos nebėra! – laikydamas puokštę pranešė Metas.

Praskleidė ją – viduryje žiojėjo kiaurymė.

To nepaisydamas Stefanas pribėgo ir įmurkdęs veidą į puokštę ėmė giliai traukti orą. Pakėlęs galvą spragtelėdavo pirštais, ir kaskart iš po pirštų galiukų plykstelėdavo liepsna.

– Užjaučiu, bičiuli, – pasakė Metas. – Manau, jos nebėra.

Dabar Elena viską suprato. Tas kicunė... jis buvo geras, kaip Mereditės istorijose. Bent jau tiek geras, kad atjautė Stefaną. Taigi atgavęs laisvę padarė puokštę – kicunės gali bet ką sukurti iš augalų. Be abejo, nemenkas žygis atversti vampyrą į žmogų, kaip ir rasti amžinos jaunystės paslaptį. Šitiek iškentėjęs Stefanas pagaliau būtų sulaukęs atpildo... dabar pat...

– Aš grįžtu! – šaukė jis. – Surasiu jį!

Mereditė tyliai paklausė:

– Su Elena ar be jos?

Stefanas nutilo. Pakėlė akis į laiptus, sutiko Elenos žvilgsnį.

„Elena...“

„Mudu keliausim kartu.“

– Ne! – sušuko Stefanas. – Nieku gyvu neleisiu tau dar kartą to patirti. Tai būtų žmogžudystė!

Jis vėl atsigręžė į brolį, plyšaujantį:

– Beje, valkata, tai aš tave nudėsiu! Tu atėmei mano pasaulį! Aš vampyras! Aš ne koks... – pasipylė įmantrūs keiksmai, – ...žmogus!

– Ko gero, nuo šiol jau žmogus, – pasakė jam Metas, vos neplyšdamas iš juoko. – Tad siūlyčiau su tuo apsiprasti.

Deimonas šoko ant Stefano. Stefanas nepasitraukė. Akimirksniu jie susipynė į besidaužantį, besispardantį, besikumščiuojantį kamuolį. Iš jo sklido tiek itališkų keiksmų, lyg mažiausiai keturi vampyrai kautųsi su penkiais šešiais žmonėmis.

Bejėgė Elena atsisėdo.

Deimonas... žmogus?

Kaip jie su tuo susitvarkys?

Pakėlusi galvą ji pamatė, kad Bonė ant padėklo rūpestingai pridėliojo žmonių mėgstamų valgių – be abejo, dar prieš prasidedant Deimono isterijai.

– Bone, – tyliai kreipėsi Elena, – dar neduok jam. Jis tik tėkštų viską į tave. Gal vėliau...

– Vėliau netėkš?

Elena susiraukė.

– Kaip Deimonas ištvers būti žmogumi? – balsiai paklausė pati savęs.

Bonė pažvelgė į besikeikiantį, šnypščiantį įsiutusio vampyro ir įsiutusio žmogaus kamuolį.

– Manau... visą laiką spardysis ir klyks.

Tada iš virtuvės išėjo ponia Flauers. Ant padėklo ji nešė kelias lėkštes, prikrautas minkštų vaflių. Pamatė besiritinėjantį, besiplūstantį, urzgiantį Stefano ir Deimono gumulą.

– O varge, – ištarė ji. – Ar kas negerai?

Elena pažvelgė į Bonę, Bonė į Mereditę, o ši į Eleną.

– Na... galima sakyti ir taip, – sužiopčiojo Elena.

Ir tada visos trys pratrūko juoku. Kvatojosi, kvatojosi ir niekaip negalėjo liautis.

Praradai stiprų sąjungininką, ištarė vidinis Elenos balsas. Ar žinai tai? Ar gali numatyti padarinius? Dabar, ką tik grįžusi iš Šiničio pasaulio?

Mes laimėsim, atsakė ji pati sau. Turim laimėti.

Content

Smith L J Šešėlių sielos. Vampyrės dienoraštis