Smith L J

Sutemos. Vampyrės dienoraštis

Versta iš:

L. J. Smith

The Vampire Diaries

The Return: vol. 1

Nightfall

Pirma knyga „Pabudimas“

Antra knyga „Kova“

Trečia knyga „Įniršis“

Ketvirta knyga „Tamsioji sąjunga“

Šešta knyga „Šešėlių sielos“

ISBN 978-609-01-0165-0

The Vampire Diares: The Return: Nightfall

Copyright © 2009 by L. J. Smith

All rights reserved

No part of this book may be used or reproduced in any manner whatsover without written permission except in the case of brief quotations embodied in critical articles and reviews. For information address HarperCollins Children‘s Books, a division of HarperCollins Publishers, 10 East 53rd Street, New York, NY 10022

www.harperteen.com

Published by arrangement with Rights People, London

Key Artwork © 2011 Warner Bros. Entertainment Inc. All Rights Reserved.

© Vertimas į lietuvių kalbą, Viktorija Labuckienė, 2011

© Leidykla „Alma littera“, 2011

Iš anglų kalbos vertė Viktorija Labuckienė

Redagavo Simona Kaziukonytė

Korektorės Gražina Stankevičienė, Rasa Praninskienė

Viršelio adaptavimas Galina Talaiko

Maketavo Albertas Rinkevičius

Su didele meile skiriu savo amžinatilsį motinai Kathryn Jane Smith

Sutemos

Kai Stefanas įėjęs uždarė kambario duris, Elenos akys buvo neberamios. Jos taip žėrėjo, kad Stefanas net stabtelėjo.

Jis tave įskaudino.

– Deimonas skaudina visus. Toks jau jis yra. Bet šiandien jis labai keistas.

Jis… Elena nutilo. Nerado tinkamų žodžių. Jame kažkas auga. Tarytum… dega šalta ugnis, tamsi šviesa, galiausiai ištarė ji. Bet slapta. Ugnis, kuri veržiasi iš vidaus į išorę.

Stefanas mėgino suprasti, ką tai galėtų reikšti, bet nepavyko. Tebesijautė pažemintas, kad Elena viską matė.

– Aš tik žinau, kad jis prisisiurbė mano kraujo. Ir dar pusės miestelio merginų.

Įžanga

– Ste-fa-nai?

Elena jautėsi nusivylusi. Negalėjo mintyse ištarti žodžio taip, kaip norėjo.

– Stefanai, – švelniai pataisė jis, parimęs ant alkūnės ir žiūrėdamas į ją taip, kad ji bemaž pamiršo, ką nori pasakyti. Stefano akys švytėjo kaip žali pavasario lapeliai saulėje. – Stefanai, – vėl pakartojo. – Mieloji, ar gali tai ištarti?

Elena rimtai pažvelgė į jį. Jis buvo toks gražus: išblyškęs, ryškių veido bruožų, tamsiais plaukais, netvarkingai krintančiais ant kaktos, – kad jai suspaudė širdį. Norėjo žodžiais išreikšti jausmus, susikaupusius nerangiame prote, bet užsispyręs liežuvis neklausė. Norėjo tiek daug paklausti… ir tiek daug papasakoti. Bet nesugebėjo ištarti žodžių. Liežuvis pynėsi. Negalėjo nusiųsti žodžių netgi mintimis – teturėjo vaizdų nuotrupas.

Tai buvo tik septinta jos naujojo gyvenimo diena.

Stefanas jai papasakojo, kad tik pabudusi, grįžusi iš Anapus, kai mirė kaip vampyrė, Elena mokėjo vaikščioti, kalbėti ir daryti įvairius dalykus, bet paskui, regis, tai užmiršo. Stefanas nenumanė, kodėl ji viską užmiršo – nepažinojo nė vieno iš mirusiųjų prisikėlusio žmogaus, išskyrus vampyrus. Elena irgi buvo tapusi vampyre, bet dabar neabejotinai atvirto į žmogų.

Stefanas susijaudinęs gyrė, kad ji mokosi žaibo greičiu. Naujų vaizdų, naujų mintyse tariamų žodžių. Kartais bendrauti sekdavosi lengviau, kartais sunkiau, bet Stefanas neabejojo, kad kada nors ji vėl taps savimi. Ir vėl elgsis kaip paauglė. Nebebus mergina vaikišku protu, kurį jai, rodos, suteikė dvasios, kad ji išvystų pasaulį naujomis, vaiko akimis.

Elenai atrodė, kad dvasios pasielgė mažumėlę nesąžiningai. O jei per tą laiką, kol ji nemokės vaikščioti ir kalbėti, juolab rašyti, Stefanas susiras kitą? Elenai buvo neramu.

Todėl prieš kelias dienas vieną naktį pabudęs Stefanas pamatė, kad jos nėra lovoje. Eleną surado vonioje, išsigandusią ir įnikusią į laikraštį, mėginančią perprasti tuos mažus išraitymus, kurie kadaise buvo pažįstami žodžiai. Ant laikraščio buvo matyti ašarų dėmės. Išraitymai jai nieko nereiškė.

– Bet kam, mieloji? Juk vis tiek išmoksi skaityti. Kam skubėti?

Kitą kartą jis rado šerdelių, nulaužtų per stipriai spaudžiant pieštuką, ir popierinių servetėlių šūsnį. Elena mėgino nurašyti žodžius. Jei išmoktų rašyti, galbūt Stefanas liautųsi miegojęs fotelyje ir gulėtų ją apkabinęs didelėje lovoje. Jam nereikėtų ieškoti kitos, vyresnės ar protingesnės. Jis patikėtų, kad Elena suaugusi.

Stefanas tai suprato, jo akyse susitvenkė ašaros. Jis buvo išauklėtas neverkti, kad ir kas nutiktų. Stefanas nusigręžė ir, kaip atrodė Elenai, labai ilgai lėtai ir giliai alsavo.

Tada čiupo ją į glėbį, nusinešė į lovą savo kambaryje ir pažvelgęs į akis tarė:

– Elena, pasakyk, ko iš manęs norėtum. Viską padarysiu. Prisiekiu. Pasakyk.

Visi žodžiai, kuriuos Elena norėjo ištarti, tebebuvo užtvenkti sieloje. Jos akys irgi patvino ašaromis, Stefanas jas nušluostė pirštų galiukais, lyg per šiurkščiai prisilietęs sugadintų neįkainojamą paveikslą.

Elena užsimerkė ir atkišo lūpas. Troško bučinio. Bet…

– Tu protu tebesi vaikas, – sielvartingai paprieštaravo Stefanas. – Kaip galėčiau tavimi pasinaudoti?

Ankstesniame gyvenime jie bendravo ženklų kalba, ją Elena prisiminė. Ji pabaksnojo pasmakrę, ten, kur minkščiausia: kartą, du, tris.

Tai reiškia, kad jai nemalonu. Lyg kas spaustų gerklę. Tai reiškia, kad ji nori…

Stefanas suaimanavo.

– Negaliu…

Bakst, bakst, bakst…

– Tu dar netapai savimi…

Bakst, bakst, bakst…

– Paklausyk, mylimoji…

BAKST! BAKST! BAKST! Elena maldaujamai pažvelgė į jį. Jei būtų galėjusi prabilti, būtų ištarusi: „Meldžiu, kliaukis manim – nesu visiškai kvaila. Būk geras, paklausyk, ką noriu pasakyti.“

– Tau skaudu. Tau tikrai skaudu, – nusiminė Stefanas. – Aš… jei aš… jei tik truputį…

Staiga Stefanas šaltais pirštais tvirtai suėmė jos smakrą, kilstelėjo ir pakreipė reikiamu kampu. Elena pajuto dvigubą durstelėjimą. Šis ją įtikino, kad ji tikrai gyvas žmogus, o ne dvasia.

Elena suvokė, kad Stefanas myli ją, o ne ką nors kitą. Jai netgi pavyko kai ką pasakyti Stefanui. Ji kalbėjo džiaugsmo šūksniais. Aplink juos sukosi žvaigždės, kometos, blykčiojo balta šviesa. Dabar jau Stefanas negalėjo pratarti nė žodžio. Jis prarado žadą.

Elenai tai atrodė teisinga. Paskui jis visą naktį laikė ją apkabinęs, ir ji jautėsi labai laiminga.

1

Deimonas Salvatorė beveik kybojo ore, jį laikė tik viena šaka. Jis tupėjo… ir kas gi gali žinoti tų medžių pavadinimus? Kam, po galais, tai rūpi? Medis buvo aukštas, patogiai atsilošęs Deimonas žiopsojo į Karolinos Forbes kambarį trečiame aukšte. Jis tysojo ant plačios medžio šakos, susinėręs po galva rankas, viena dailiai apauta koja maskatavo dešimties metrų aukštyje. Gulėjo ramiai kaip katinas ir prisimerkęs žvalgėsi.

Laukė stebuklingos akimirkos: 4.44 ryto, kai Karolina atliks savo keistą ritualą. Jau du kartus jį matė ir buvo sužavėtas.

Tada jam įgėlė moskitas.

Keista, nes moskitai vampyrų negelia. Jų kraujas nėra maistingas kaip žmonių. Bet į sprandą tikrai įsisiurbė vabzdys.

Deimonas nustebęs atsigręžė, bet nieko nepamatė. Jį supo tyki vasaros naktis.

Kažkokio spygliuočio spygliai. Niekas neskraido. Niekas per jį neropoja.

Medis – spygliuotis.

Na, gerai. Tikriausiai jam įdūrė spyglys. Bet skaudėjo smarkokai. Ilgainiui skausmas tik stiprėjo, ne slopo.

Bitė savižudė? Deimonas atsargiai pasičiupinėjo sprandą. Nei nuodų kapšelio, nei geluonies. Tik minkštas skausmingas guzelis.

Po akimirkos jo dėmesys vėl nukrypo į langą.

Gerai nesuprato, kas vyksta, tik pajuto aplink miegančią Karoliną dūzgiant Galią tarsi aukštos įtampos laidą. Prieš kelias dienas ši Galia jį čia ir pritraukė, bet jis niekaip nerado šaltinio.

Laikrodis parodė 4.40, supypsėjo žadintuvas. Karolina pabudo ir tėškė jį per kambarį.

Merginai pasisekė, nenorom susižavėjęs pamanė Deimonas. Jei būčiau ne vampyras, o koks niekšas žmogelis, tavo nekaltybei – jeigu ją dar turi – kiltų pavojus. Tavo laimė, turėjau atsisakyti šių smagybių beveik prieš pusę tūkstantmečio.

Deimonas trumpai šyptelėjo, tada vėl surimtėjo, juodos akys tapo šaltos. Jis pažvelgė pro atvirą langą.

Taip… Jis visada manė, kad tas žioplas jaunėlis brolis Stefanas deramai neįvertina Karolinos Forbes. Be abejo, mergina verta dėmesio: ilgos, įrudusios kojos ir rankos, dailus kūnas, bangomis krintantys aplink veidą bronzos spalvos plaukai. Ir jos siela. Mergina iš prigimties kerštinga, pagiežinga. Nuostabu. Jei Deimonas neklysta, ji ant stalo išsidėliojusi vudu lėlytes.

Pasaka.

Deimonui patiko toks kūrybinis darbas.

Svetima Galia tebedūzgė, tačiau jis negalėjo nustatyti jos buvimo vietos. Ar ji sklinda iš merginos? Tikrai ne.

Karolina pasigriebė daiktą, panašų į žalią šilkinį voratinklį. Nusivilko marškinėlius ir – taip greitai, kad vampyro akis vos sužiūrėjo – apsirengė apatinius, su kuriais atrodė kaip džiunglių princesė. Įdėmiai pažvelgė į savo atspindį dideliame veidrodyje.

Na, ir ko gi tu, mergyt, lauki, spėliojo Deimonas.

Gal verčiau nekristi į akis. Pasigirdo plasnojimas, žemėn nukrito juodmedžio spalvos plunksna. Ant medžio dabar tupėjo didžiulis varnas.

Deimonas skvarbia paukščio akimi matė, kaip Karolina staiga žingtelėjo į priekį, lyg gavusi elektros smūgį. Mergina buvo prasižiojusi, įsmeigusi akis į veidrodį, į savo atspindį.

Tada ji nusišypsojo lyg sveikindamasi.

Dabar Deimonas nustatė Galios šaltinį. Galia sklido iš veidrodžio. Žinoma, ji buvo ne tame pačiame matmenyje kaip veidrodis, bet jo viduje.

Karolina elgėsi keistokai. Atmetė ilgus bronzinius plaukus, šie žaviomis netvarkingomis sruogomis krito jai ant nugaros; apsilaižiusi lūpas nusišypsojo tarsi mylimajam. Kai prabilo, Deimonas ją gana aiškiai girdėjo:

– Ačiū. Bet tu šiandien vėluoji.

Kambaryje, be jos, nieko nebuvo, ir Deimonas negirdėjo atsakymo. Bet Karolinos lūpos veidrodyje judėjo ne kartu su tikros merginos lūpomis.

Valio, pagyrė jis, visada vertinantis naujas gudrybes žmonėms mulkinti. Puikiai padirbėjai, kad ir kas būtum!

Žiūrėdamas į veidrodinės merginos lūpas Deimonas perskaitė kažką panašaus į „atsiprašau“ ir „meilute“.

Deimonas pakreipė galvą.

Karolinos atspindys kalbėjo:

– …tu neprivalai… po to, kas šiandien įvyko.

Tikroji Karolina kimiai paklausė:

– O jei man nepavyks jų apmauti?

Atspindys atsakė:

– Pasikviesk į pagalbą… nesijaudink, ramiai ilsėkis…

– Gerai. Bet niekas nebus mirtinai sužeistas, tiesa? Juk mes nekalbam apie žmonių mirtį.

Atspindys:

– Ne, žinoma, ne…

Deimonas mintyse šyptelėjo. Kiek kartų jau girdėjo tokias kalbas? Pats mėgdavo medžioti kaip voras, todėl žinojo: pirmiausia pasikviesk musę į svečius; paskui ją nuramink ir, jai dar nespėjus susigaudyti, gausi viską, ko tau reikės.

Paskui ateis laikas naujai musei.

Karolina gniaužė ant kelių rankas.

– Tik jei tu… pats žinai. Padarysi, ką žadėjęs. Tikrai myli mane?

– …kliaukis manim. Aš tavim pasirūpinsiu – ir atkeršysiu tavo priešams. Jau pradėjau…

Staiga Karolina pasirąžė – Roberto Li gimnazijos vaikinai būtų nemažai sumokėję už tokį reginį.

– Aš to ir noriu, – tarė ji. – Man taip įgriso klausytis: Elena tą, Stefanas aną… Dabar viskas pasikeis.

Karolina nutilo, tarsi pašnekovas būtų padėjęs ragelį, o ji tik dabar tai supratusi. Mergina prisimerkė ir sučiaupė lūpas. Paskui pamažu atsipalaidavo, bet nenuleido nuo veidrodžio akių. Vieną ranką švelniai uždėjo ant pilvo. Bežiūrint į veidrodį jos bruožai sušvelnėjo, veidas įgavo baugščią, neramią išraišką.

Bet Deimonas nė akimirką nenuleido akių nuo veidrodžio. Paprastas veidrodis, paprastas veidrodis, paprastas veidrodis – là era (štai kur ji)! Kai Karolina nusigręžė, blykstelėjo raudona šviesa.

Liepsna?

Kas čia vyksta, tingiai mąstė Deimonas. Žvilgantis varnas suplasnojo sparnais ir virto nepaprasto grožio jaunuoliu, sėdinčiu ant šakos aukštai medyje. Žinoma, veidrodinė būtybė ne iš Fels Čerčo. Bet ji ruošiasi pridaryti rūpesčių jo broliukui. Deimono lūpose šmėkštelėjo žavi šypsena.

Jam buvo be galo smagu matyti, kaip teisuolis šventeiva – „esu geresnis už tave, nes negeriu žmonių kraujo“ – Stefanas papuola į bėdą.

Fels Čerčo paaugliams – ir kai kuriems suaugusiesiems – Stefano Salvatorės ir vietinės gražuolės Elenos Gilbert istorija atrodė kaip šiuolaikinių Romeo ir Džuljetos legenda. Ji paaukojo gyvybę gelbėdama jį, kai juos sučiupo žudikas maniakas, paskui jam iš skausmo plyšo širdis. Netgi buvo kuždamasi, kad Stefanas ne žmogus… kad jis buvo nežemiška būtybė. Demonas, kurį Elena išlaisvino savo mirtimi.

Deimonas žinojo tiesą. Taip, Stefanas miręs – ir jau kelis šimtus metų. Jis vampyras, bet vadinti jį demonu tas pat, kas Tinkerbelę apšaukti ginkluota ir pavojinga.

Karolina, regis, negalėjo liautis šnekėjusi tuščiam kambariui.

– Dar palaukit, – šnabždėjo ji, eidama prie popieriaus šūsnimis ir knygomis apkrauto stalo.

Panaršiusi susirado mažytę vaizdo kamerą su šviečiančia žalia lempute – lyg nemirksinčia akimi. Atsargiai sujungė kamerą su kompiuteriu ir ėmė rinkti slaptažodį.

Deimonas buvo akylesnis negu žmonės ir aiškiai matė įdegusius pirštus ilgais blizgančiais bronzos spalvos nagais: KFVALDO. Karolina Forbes valdo, pamanė jis. Apgailėtina.

Karolinai atsigręžus Deimonas išvydo, kad jos akys pilnos ašarų. Po akimirkos mergina pravirko.

Sunkiai klestelėjo ant lovos ir ėmė raudoti siūbuodama pirmyn atgal, kartais trinktelėdama į čiužinį sugniaužtu kumščiu. Ji vis kūkčiojo ir kūkčiojo.

Deimonas nustebo. Bet paskui kaip įpratęs sumurmėjo:

– Karolina? Karolina, ar galiu užeiti?

– Ką? Kas? – Ji išsigandusi apsidairė.

– Čia Deimonas. Ar galiu užeiti? – su pašaipia užuojauta paklausė jis, skverbdamasis į Karolinos mintis.

Visi vampyrai gali valdyti mirtingųjų mintis. Šios Galios stiprumas priklauso nuo vampyro mitybos įpročių (žmonių kraujas pats naudingiausias), nuo aukos valios stiprumo, paros meto ir daugelio kitų dalykų, kurių Deimonas nė iš tolo nenutuokė. Jis tiesiog pajusdavo, kada jo Galia sustiprėja. Dabar ji buvo stipri.

O Karolina lūkuriavo.

– Galiu užeiti? – pačiu dainingiausiu, meiliausiu balsu paklausė Deimonas, tuo pat metu gniuždydamas stiprią Karolinos valią dar stipresne savąja.

– Taip, – atsakė ji greitai šluostydamasi akis. Regis, jai nepasirodė keista, kad Deimonas įeina pro trečio aukšto langą. Jų žvilgsniai susitiko. – Užeik, Deimonai.

Tokio kvietimo vampyrui užteko. Deimonas vienu grakščiu judesiu liuoktelėjo vidun. Kambaryje dvelkė kvepalais – ir ne itin subtiliais. Deimonas tiesiog pašėlo – net keista, kad alkis užėjo taip staiga ir taip nenumaldomai. Viršutiniai iltiniai dantys ištįso vos ne dvigubai, jie buvo aštrūs kaip skustuvo peiliukai.

Nebuvo laiko stoviniuoti ir plepėti, kaip jis paprastai darydavo. Žinoma, gurmanui pusę malonumo suteikia laukimas, bet šiuo metu jį spyrė reikalas. Deimonas sutelkė Galias žmogaus mintims valdyti, ir akinamai nusišypsojo Karolinai.

To ir užteko.

Karolina žengė prie jo. Jos lūpos, pravertos klausti, taip ir nesusičiaupė; vyzdžiai staiga išsiplėtė, lyg ji būtų tamsiame kambaryje, paskui susitraukė.

– Aš… aš… – išspaudė ji. – Ooo…

Na štai. Karolina jo. Ir taip lengvai.

Iltys tvinksėjo ir maloniai maudė, švelnus skausmas ragino kirsti staigiai kaip kobrai, suleisti dantis į arteriją. Jis buvo alkanas – ne, išbadėjęs, – kūnas liepsnote liepsnojo geismu prisigerti ligi sočiai. Juk ištuštinus šį indą dar liks apsčiai kitų.

Atsargiai, neatitraukdamas akių nuo Karolinos, Deimonas kilstelėjo jos galvą, kad būtų matyti kaklas – duobutėje tvinksėjo saldus kraujas. Širdies plakimas, viliojantis tiršto, sodraus, saldaus kraujo kvapas po pat oda užvaldė Deimono jusles. Apsisuko galva. Jis dar niekada taip nesijaudino, taip netroško…

Tas troškimas ir privertė susimąstyti. Juk viena mergina ne geresnė už kitą, tiesa? Kas šįkart kitaip? Kas jam atsitiko?

Ir tada Deimonui toptelėjo.

Ačiū, tuoj atgausiu sveiką protą.

Staiga Deimono protas tapo šaltas kaip ledas; apėmę stiprūs jausmai akimirksniu išnyko. Jis paleido Karolinos smakrą ir sustingo.

Jis vos nepasidavė to padaro, kuris naudojasi Karolina, įtakai. Padaras mėgino įvilioti jį į spąstus, kad sulaužytų Elenai duotą pažadą.

Veidrodyje šmėstelėjo vos pastebima raudona šviesa.

Tai viena būtybių, kurias pritraukė Fels Čerče atsiradusi Galios supernova – tuo jis neabejojo. Ta būtybė naudojosi juo, skatino išsiurbti Karolinos kraują. Išgerti viską, nužudyti žmogų – to jis nebedarė susipažinęs su Elena.

Kodėl?

Apimtas šalto įniršio Deimonas susikaupė, paskui pasiuntė Galios pliūpsnį į visas puses ieškoti parazito. Jis turėtų būti čia; veidrodis – tai vartai nedideliems atstumams nukeliauti. Be to, būtybė valdė jo mintis – jo, Deimono Salvatorės, – vadinasi, turi būti labai arti.

Bet Deimonas nieko neaptiko. Tada dar labiau įniršo. Atsainiai kasydamasis sprandą pasiuntė niūrią žinią:

Perspėju tave pirmą ir paskutinį kartą. Nesiartink prie MANĘS!

Jis pasiuntė mintį su Galios pliūpsniu, pats jį suvokė kaip žaibo kirtį. Smūgis turėjo nublokšti netoliese esantį padarą: nuo stogo, nuo šakos, iš oro… Gal netgi nuo kaimynų namo. Padaras turėjo tėkštis žemėn, ir Deimonas tai pajustų.

Atliepdami Deimono nuotaiką virš galvos patamsėjo debesys, vėjas ėmė laužyti medžių šakas, bet jis neišgirdo krintant kūno, nepajuto jokio pasipriešinimo.

Nerado būtybės, sugebėjusios įsiskverbti į jo mintis. Neaptiko jokio Galios šaltinio. Kartais Deimonas tyčia apsimesdavo pasipūtėliu, bet gebėjo pažvelgti į save iš šalies. Jis stiprus. Puikiai tai žino. Jei tik gerai maitinasi ir nepasiduoda jausmams, nedaug kas šiose apylinkėse gali jam pasipriešinti.

Dvi tokios būtybės jau buvo atsiradusios Fels Čerče, paprieštaravo tylus pašaipus balselis galvoje, bet Deimonas numojo ranka. Šiuo metu miestelyje tikrai nėra kito vampyrų Senojo, būtų jį pajutęs. Taip, paprasti vampyrai čia plūste plūsta. Bet jie visi per silpni įlįsti į Deimono mintis.

Deimonas buvo įsitikinęs, kad miestelyje nėra būtybės, drįsiančios mesti jam iššūkį. Būtų ją pajutęs, kaip pajuto ryškius kraupios magiškos galios spindulius, į Fels Čerčą atvykus Klausui.

Vampyras vėl pažvelgė į Karoliną, vis dar apimtą transo. Ji atsipeikės ir nieko blogo neprisimins.

Deimonas apsigręžė ir grakščiai kaip pantera liuoktelėjo pro langą į medį – o tada lengvai nusklendė dešimt metrų iki žemės.

2

Deimonui teko kelias valandas laukti kitos progos pasimaitinti – daug merginų giliai miegojo, – todėl jis niršo. Alkis, sukeltas nematomos būtybės, buvo tikras, nors ir nepavyko paversti vampyro marionete. Jam skubiai reikėjo kraujo.

Paskui jau galės pamąstyti apie keistąjį veidrodinį Karolinos svečią – išties demonišką mylimąjį, atidavusį merginą Deimonui nužudyti, nors dėjosi sudarąs su ja sandėrį.

Devintą ryto jis važiavo pagrindine miestelio gatve pro antikvarines parduotuves, užeigas, atvirukų krautuvėlę.

Pala. Štai. Nauja saulės akinių krautuvė. Deimonas pastatė automobilį ir išlipo. Judėjo grakščiai ir nerūpestingai, per šimtmečius įgudęs nešvaistyti nė lašo energijos. Veide šmėkštelėjo šypsena, jis pasigėrėjo savimi tamsiame lange. Kad ir kaip žiūrėsi, atrodau nuostabiai, išsiblaškęs pamanė.

Įeinant suskambo virš durų kabantis varpelis. Viduje sėdėjo putli, labai graži mergina, į uodegą surištais plaukais ir didelėmis mėlynomis akimis.

Pamačiusi Deimoną ji droviai šyptelėjo.

– Labas. – Nors jis neklausė, mergina drebančiu balsu pridūrė: – Aš Peidžė.

Deimonas neskubėdamas ją apžiūrėjo, jo veide pamažu atsirado spindinti, supratinga šypsena.

– Sveika, Peidže, – nutęsė jis.

Peidžė sunkiai nurijo seilę.

– Gal galiu padėti?

– O, taip, – atsakė Deimonas, verdamas ją akimis. – Manau, gali.

Paskui vaikinas surimtėjo.

– Ar žinai, – tarė, – kad turėtum būti viduramžių pilies šeimininkė?

Peidžė išblyško, tada smarkiai išraudo – tapo dar gražesnė.

– Aš… visada troškau gyventi anais laikais. Bet iš kur tu žinai?

Deimonas tik šyptelėjo.

Elena žiūrėjo į Stefaną plačiomis, tamsiai mėlynomis kaip lazuritas akimis su auksiniais taškeliais. Jis ką tik pranešė, kad ateis lankytojų! Per septynias savo gyvenimo dienas, kai grįžo iš Anapus, ji dar nė karto nebuvo sulaukusi lankytojų.

Pirmiausia reikia išsiaiškinti, kas jie tokie.

Po penkiolikos minučių Deimonas išėjo iš saulės akinių krautuvės. Jis žingsniavo šaligatviu, užsidėjęs naujutėlius Ray Ban akinius, ir švilpavo.

Peidžė prigulė ant grindų nusnūsti. Vėliau direktorius ją bars ir lieps sumokėti už akinius. Bet dabar jai buvo šilta ir mergina jautėsi neapsakomai laiminga – palaimos prisiminimas niekada neišblės.

Deimonas žvalgėsi į vitrinas, nors ne visai taip, kaip žmonės. Miela senutė už atvirukų krautuvėlės prekystalio… ne. Vaikinas elektronikos parduotuvėje… ne.

Bet… jį apėmė noras grįžti prie elektronikos parduotuvės. Šiais laikais sukuriama baisiai gudrių prietaisų. Vampyras panoro įsigyti delninę vaizdo kamerą. Deimonas buvo pripratęs paisyti savo norų ir prispyrus reikalui susirasti donorą nebūdavo itin išrankus. Kraujas yra kraujas, kad ir kokiame inde. Po poros minučių, kai vaikinas parodė, kaip veikia mažasis žaisliukas, jis jau drožė šaligatviu su kamera kišenėje.

Jam patiko paprasčiausiai vaikštinėti, nors iltinius dantis vėl ėmė mausti. Keista, jau turėtų būti sotus – bet juk vakar beveik nieko neturėjo burnoje. Ko gero, dėl to dabar tebesijaučia alkanas; ir dar dėl to, kad Karolinos kambaryje išnaudojo daug Galios šlykščiam parazitui ieškoti. Bet buvo malonu justi, koks stiprus ir lankstus kūnas, kokie plieniniai raumenys. Deimonas žingsniavo grakščiai ir elegantiškai.

Jis mėgaudamasis pasirąžė, paskui vėl stabtelėjo apžiūrėti savo atvaizdo antikvarinės krautuvės vitrinoje. Kiek susišiaušęs, bet vis tiek gražus kaip visada. Taip, jis buvo teisus, Ray Ban pasiutusiai tinka. Antikvarinė krautuvė priklausė našlei, turinčiai žavią, labai jauną dukterėčią.

Viduje tvyrojo prieblanda, oras buvo kondicionuojamas.

– Man atrodo, – kreipėsi jis į aptarnauti priėjusią dukterėčią, – kad tu norėtum aplankyti daug šalių.

Kiek vėliau Stefanas paaiškino Elenai, kad lankytojai – tai jos draugai, geri draugai, ir jai reikėtų apsirengti. Elena nesuprato kam. Buvo karšta. Ji sutiko vilkėti naktinius (bent jau didžiąją nakties dalį), bet dieną būdavo dar šilčiau, o „dieninių“ ji neturėjo.

Be to, Stefano siūlomi drabužiai – atraityti džinsai ir gerokai per dideli polo marškinėliai – buvo kažkokie… kažkokie negeri. Palietus marškinėlius Elenai prieš akis iškilo vaizdas: šimtai moterų ankštose silpnai apšviestose patalpose triūsia prie siuvamųjų mašinų.

– Išnaudojamos moterys? – apstulbęs paklausė Stefanas, kai Elena mintimis parodė vaizdą. – Šitie? – Jis skubiai nusviedė drabužius ant spintos dugno.

– O kaip šitie? – Stefanas padavė jai kitus marškinėlius.

Elena juos atidžiai apžiūrėjo, priglaudė prie skruosto. Nematyti pervargusių, nusiplūkusių moterų.

– Tinka? – paklausė Stefanas.

Bet Elena priėjo prie lango ir apmirė.

– Kas negerai?

Šįkart Elena pasiuntė tik vieną vaizdą. Stefanas jį iškart atpažino.

Deimonas.

Stefanui suspaudė krūtinę. Vyresnėlis jau beveik pusę šimtmečio kaip įmanydamas stengiasi apkartinti broliui gyvenimą. Vos tik Stefanui pavyksta pabėgti, Deimonas vėl jį susiranda. Ko jis siekia? Atkeršyti? Patirti pasitenkinimą? Renesanso laikų Italijoje jie nužudė vienas kitą. Kardai beveik vienu metu pervėrė brolių širdis dvikovoje dėl vampyrės. Nuo to laiko viskas ėjo tik blogyn.

Bet jis kelis kartus išgelbėjo tau gyvastį, staiga sutrikęs prisiminė Stefanas. Ir jūs pažadėjot saugoti vienas kitą, rūpintis vienas kitu…

Stefanas įdėmiai pažvelgė į Eleną. Tai ji išgavo šitą priesaiką mirdama. Elena nukreipė į jį skaisčias akis – sodriai mėlynas nekaltybės jūras.

Šiaip ar taip, dabar jam teks turėti reikalų su Deimonu. Brolis tuo metu pastatė ferarį greta Stefano poršė priešais pensioną.

– Lik čia – ir nesiartink prie lango. Būk gera, – Stefanas paprašė Elenos.

Tada išlėkė iš kambario, uždarė duris ir beveik bėgte nusileido laiptais.

Deimonas stovėjo prie automobilio ir apžiūrinėjo aptriušusį pensioną – pirmiausia su saulės akiniais, paskui be jų. Jo veido išraiška bylojo, kad nėra didelio skirtumo, kad ir kaip žiūrėtum.

Didžiausią nerimą Stefanui kėlė Deimoną supanti aura ir įvairūs ant jo drabužių užsilikę kvapai, kurių žmogaus nosis tikrai neužuostų, juolab neatskirtų.

– Ką veikei? – paklausė Stefanas, pernelyg priblokštas, kad bent atsainiai pasisveikintų.

Deimono veide nušvito akinama šypsena.

– Vaikštinėjau po parduotuves. – Tai taręs jis atsiduso. – O kai ką ir nusipirkau. – Deimonas pačiupinėjo naują odinį diržą, palietė kišenę, kurioje buvo vaizdo kamera, ir nuleido ant nosies saulės akinius. – Ar gali patikėti, kad šiame miesteliūkštyje yra visai padorių krautuvių? Man patinka apsipirkinėti.

– Turėjai omeny – vogti. Be to, tai nepaaiškina nė pusės kvapų, kuriuos užuodžiu. Miršti ar tiesiog išprotėjai? – Kartais apsinuodijęs, įveiktas ligos ar paslaptingų burtų vampyras nebesitvardo ir puola maitintis viskuo, kas pakliūva po ranka.

– Aš tik alkanas, – mandagiai atsakė Deimonas, vis dar apžiūrinėdamas pensioną. – Beje, kodėl esi toks nemandagus? Sukoriau tokį kelią, o kur „Sveikas, Deimonai“ arba „Malonu tave matyti“? Ne, girdžiu tik „Ką veikei?“ – Jis ištarė šiuos žodžius pašaipiai, verksmingu balsu. – Įdomu, broliuk, ką pagalvotų sinjoras Marinas?

– Sinjoras Marinas, – pro dantis iškošė Stefanas spėliodamas, kaip Deimonui kaskart pavyksta jį sunervinti – šįkart paminėjus jų seną etiketo ir šokių mokytoją, – jau šimtus metų virtęs dulkėmis – kaip ir mes turėtume būti. Bet tai, brolau, niekaip nesusiję su mūsų pokalbiu. Klausiau, ką veikei, ir tu supranti, ką turėjau omeny – turbūt gėrei pusės miestelio merginų kraujo.

– Merginų ir moterų, – žaismingai iškėlęs pirštą pataisė Deimonas. – Turime būti tikslūs. Gal ir tau vertėtų rimtai susimąstyti apie savo mitybą. Jei daugiau gertum, gal papilnėtum. Kas žino?

– Jei daugiau gerčiau..? – šį sakinį buvo galima užbaigti keliais būdais, bet nė vienas netiko. Tad Stefanas tarė žemaūgiam, smulkaus sudėjimo broliui: – Kaip gaila, kad tu, kad ir kiek gyventum, nepaaugsi nė milimetro. O dabar gal paaiškinsi, ką čia veiki? Paskui man teks srėbti tavo privirtą košę. Visada taip būna.

– Atėjau pasiimti savo odinės striukės, – abejingai atsakė Deimonas.

– Kodėl nepasivogi nau… – Stefanas nutilo, nes staiga pakilo į orą. Paskui atsitrenkė į girgždančią lentinę pensiono sieną, o Deimonas prisikišo jam prie veido.

– Berniuk, aš šitų daiktų nevogiau. Už juos sumokėjau – savo valiuta. Sapnais, svajonėmis ir šiam pasauliui nepažįstamais malonumais. – Pastaruosius žodžius Deimonas pabrėžė žinodamas, kad Stefaną jie labiausiai įsiutins.

Stefanas tikrai įniršo. Bet žinojo, kad Deimonas domisi Elena ir norėjo atitraukti jo dėmesį. Be to, Deimono akys keistai blizgėjo. Tarsi vyzdžiuose atsispindėtų liepsna. Šiandien brolis elgėsi beprotiškai. Stefanas nesuprato, kas vyksta, bet nujautė, kuo tai baigsis.

– Juk tikram vampyrui mokėti nereikia, – tyčiodamasis kalbėjo Deimonas. – Mes tokie bjaurybės, kad turėtume akimirksniu subyrėti į dulkes. Tiesa, broliuk? – Jis ištiesė ranką, ant kurios piršto mūvėjo žiedą su lazuritu, neleidžiančiu sudegti auksinėje popietės saulėje. Stefanas krustelėjo, o Deimonas ta pačia ranka prispaudė jo riešą prie sienos.

Stefanas apsimetė, kad puls kairėn, tada šoko į dešinę norėdamas ištrūkti. Bet Deimonas buvo greitesnis už gyvatę. Kur kas greitesnis nei paprastai. Vikrus ir stiprus nuo prisisiurbto kraujo.

– Deimonai, tu… – Stefanas taip įpyko, kad trumpam prarado sveiką nuovoką ir pamėgino pargriauti brolį spyriu.

– Taip, aš Deimonas, – tulžingai ištarė šis. – Ir jei nenoriu, tai ir nemoku; tiesiog pasiimu. Pasiimu ką panorėjęs ir nieko už tai neduodu.

Stefanas įsistebeilijo į tas piktas juodas akis ir vėl išvydo blykstelint liepsną. Deimonas visada greitas pulti, įsižeisti. Bet ne šitaip. Stefanas gana ilgai jį pažinojo, tad suprato, kad nutiko kažkas blogo. Atrodė, lyg Deimonas karščiuotų. Stefanas paleido į brolį nestiprų Galios srautą, mėgindamas išsiaiškinti tokio keisto elgesio priežastį.

– Taip, kažką numanai, bet šitaip nieko nepasieksi, – kreivai šypsodamasis tarė Deimonas, ir staiga Stefano kūnas tarsi užsiliepsnojo iš vidaus – brolis bloškė į jį savo Galią.

Nors ir kaip skaudėjo, Stefanas iš paskutiniųjų stengėsi blaiviai mąstyti. Jis pasuko galvą ir pažvelgė į pensiono duris. Kad tik Elena neišeitų…

Bet buvo sunku mąstyti Deimonui čaižant jį Galios pliūpsniais tarsi rimbu. Stefanas sunkiai gaudė orą.

– Štai taip, – tarė Deimonas. – Mes, vampyrai, imame – turi išmokti šią pamoką.

– Deimonai, turėtume rūpintis vienas kitu – mes pasižadėjome…

– Žinoma, aš dabar pat tavim pasirūpinsiu.

Tada Deimonas jam įkando.

Įsisiurbė į kaklą.

Skaudėjo dar labiau nei nuo Galios smūgių, Stefanas stengėsi nesipriešinti. Aštrūs kaip skustuvas dantys turėtų be skausmo įsmigti į miego arteriją, bet Deimonas tyčia laikė pakreipęs Stefano galvą tokiu kampu – dabar už plaukų, – kad jam skaudėtų.

Paskui prasidėjo tikra kankynė – Deimonas prieš jo valią ėmė siurbti kraują. Žmonės sako, kad skauda taip, tarsi iš gyvo kūno būtų plėšiama siela. Tai buvo viena didžiausių Stefano kada nors patirtų kančių, galiausiai ašaros plūstelėjo į akis, ėmė riedėti smilkiniais į tamsius banguotus plaukus.

Be to, vampyras junta baisų pažeminimą, kai kitas vampyras elgiasi su juo kaip su žmogumi, kaip su mėsa. Stefanas rangėsi iš skausmo, iltiniai Deimono dantys smigo į odą kaip peiliai. Širdis daužėsi taip, kad net tvinksėjo ausyse. Ačiū Dievui, kad Elena jo paklausė ir neišėjo iš kambario.

Stefanas jau ėmė svarstyti, ar tik Deimonas iš tikrųjų neišsikraustė iš proto ir nenusprendė jo nužudyti, kai galų gale brolis jį paleido ir stumtelėjo taip, kad vargšelis neteko pusiausvyros. Stefanas pargriuvo – pakėlęs akis išvydo virš jo stovintį Deimoną. Vaikinas prispaudė pirštus prie kruvinos žaizdos.

– O dabar, – šaltai tarė Deimonas, – lipi į viršų ir atneši mano striukę.

Stefanas lėtai atsistojo. Žinojo, kad Deimonas džiūgauja jį pažeminęs. Tvarkingi Stefano drabužiai susiglamžė, aplipo žole ir purvu iš ponios Flauers gėlių lysvės. Jis kiek galėjo apsivalė viena ranka, kitą tebelaikė prispaudęs prie kaklo.

– Ko gi tyli? – stovėdamas prie ferario, prisimerkęs ir iš malonumo laižydamasis lūpas tyčiojosi Deimonas. – Neatsikerti? Nė žodžiu? Manau, reikėtų dažniau tave pamokyti.

Stefanui buvo sunku judėti. Ką gi, šito ir buvo galima tikėtis, pamanė jis, sukdamas prie pensiono. Tada apstulbęs sustojo.

Persisvėrusi pro jo kambario langą Elena laikė Deimono striukę. Jos veido išraiška buvo labai rimta, taigi galima spėti, kad ji viską matė.

Tai sukrėtė Stefaną, bet Deimoną turbūt dar labiau.

Elena apsuko striukę ratu ir tėškė Deimonui po kojomis.

Stefano nuostabai, Deimonas išblyško. Paėmė drabužį pirštų galais, lyg baimindamasis prisiliesti. Nenuleisdamas nuo Elenos akių įsėdo į automobilį.

– Viso, Deimonai. Ne ypač maloniai pasikalbėjome…

Spoksodamas priešais save tarsi diržo gavęs neklaužada vaikas, Deimonas pasuko degimo raktelį.

– Duok man ramybę, – tyliu, bejausmiu balsu pratarė.

Išvažiavo gaubiamas dulkių ir žvyro debesies.

Kai Stefanas įėjęs uždarė kambario duris, Elenos akys buvo neberamios. Jos taip žėrėjo, kad Stefanas net stabtelėjo.

Jis tave įskaudino.

– Deimonas skaudina visus. Toks jau jis yra. Bet šiandien jis labai keistas. Nesuprantu, kas nutiko, ir šią akimirką man tai nerūpi. Bet tu jau dėlioji sakinius!

Jis… Elena nutilo. Pirmą kartą nuo tada, kai prisikėlė laukymėje, ant jos kaktos įsirėžė raukšlė. Ji nesusigaudė. Nerado tinkamų žodžių. Jame kažkas auga. Tarytum… dega šalta ugnis, tamsi šviesa, galiausiai ištarė ji. Bet slapta. Ugnis, kuri veržiasi iš vidaus į išorę.

Stefanas mėgino suprasti, ką tai galėtų reikšti, bet nepavyko. Tebesijautė pažemintas, kad Elena viską matė.

– Aš tik žinau, kad jis prisisiurbė mano kraujo. Ir dar pusės miestelio merginų.

Elena užsimerkė ir pakraipė galvą. Tada, tarsi nusprendusi rūpintis kitkuo, paplekšnojo lovą greta savęs.

Eikš, pakėlusi akis tvirtai pakvietė. Auksiniai taškeliai jos akyse ryškiai spindėjo. Leisk man… numalšinti… skausmą.

Stefanui iškart nepaklusus, ji ištiesė rankas. Vaikinas žinojo, kad nevalia to daryti, bet jam išties skaudėjo – ypač savigarbą.

Priėjęs prie Elenos pabučiavo ją į plaukus.

3

Vėliau tą pačią dieną Karolina sėdėjo su Metu Hanikatu, Meredite Salez ir Bone Makalou ir klausėsi Stefano pasakojimo per Bonės mobilųjį.

– Geriau ateikit vakare, – aiškino Stefanas Bonei. – Po pietų ji nusnūsta – be to, po poros valandų oras kiek atvės. Sakiau Elenai, kad užeisit, ji taip nekantrauja jus išvysti. Bet atminkit du dalykus. Pirma, ji prisikėlė vos prieš savaitę, ir dar truputį… nesava. Manau, per kelias dienas… viskas susitvarkys, bet dabar niekuo nesistebėkit. Antra, niekam nepasakokit, ką čia matėt. Ničniekam.

– Stefanai Salvatore! – pasipiktino Bonė. – Mes tiek kartu patyrėm! Manai, imsim pliurpti?

– Nepliurpsit, – iš mobiliojo atsklido švelnus Stefano balsas.

Bet Bonė kalbėjo toliau:

– Mes regėjome pavojingus vampyrus, miestelio šmėklą, vaiduoklius, Senuosius, slaptas kriptas, serijines žmogžudystes ir… ir… Deimoną – ar kam nors apie tai prasitarėm? – paklausė ji.

– Atsiprašau, – tarė Stefanas. – Tik norėjau pasakyti, kad Elena bus nesaugi, jei kam nors prasitarsit. Visuose laikraščiuose pasirodys antraštės: MERGINA PRISIKĖLĖ IŠ NUMIRUSIŲJŲ. Ir ką tada darysim?

– Suprantu, – lenkdamasi prie ekranėlio, kad Stefanas matytų, nukirto Mereditė. – Nesijaudink. Mes prisieksim niekam nepasakoti. – Jos tamsios akys nukrypo į Karoliną.

– Norėčiau pasiteirauti, – Stefanas pasitelkė visus Renesanso laikų mandagumo ir riteriškumo mokslus, ypač atsižvelgdamas į tai, kad trys iš keturių jį per telefoną matančių žmonių yra merginos, – ar tikrai turi būdą priversti vykdyti priesaiką?

– O, manau, taip, – maloniai atsakė Mereditė, šįkart žiūrėdama tiesiai Karolinai į akis. Karolina išraudo, bronziniai skruostai ir kaklas tapo raudoni kaip aguona. – Mes duosim priesaiką ir vakare užsuksim.

Bonė kreipėsi į visus:

– Ar norit dar ko nors paklausti?

Metas didžiąją pokalbio dalį tylėjo. Galiausiai papurtė galvą, krestelėjo plaukų kupetą. Tada lyg nesusilaikęs išbėrė:

– Gal galėtume pasišnekėti su Elena? Tik pasisveikinti? Juk praėjo jau visa savaitė. – Jo įdegusi oda besileidžiančios saulės spinduliuose švytėjo beveik kaip Karolinos.

– Verčiau užeikit. Tada patys viską pamatysit. – Stefanas padėjo ragelį.

Jie visi sėdėjo pas Mereditę aplink seną staliuką galiniame kieme.

– Galėtume jiems nunešti valgyti, – pašokusi nuo suolo čiauškėjo Bonė. – Dievas žino, kuo ponia Flauers juos maitina – jei apskritai maitina.

Ji mosikavo rankomis, lyg kviesdama draugus kuo greičiau kilti.

Metas pakluso, bet Mereditė liko sėdėti. Tyliai tarė:

– Mes ką tik pasižadėjom Stefanui. Pirmiausia turim duoti priesaiką. Ir aptarti pasekmes.

– Žinau, galvoji apie mane, – rėžė Karolina. – Kodėl tiesiai šviesiai nepasakai?

– Gerai jau, – sutiko Mereditė, – galvoju apie tave. Kodėl staiga taip susidomėjai Elena? Iš kur mums žinoti, kad nepulsi nešioti gandų po Fels Čerčą?

– Kodėl turėčiau tai daryti?

– Trokšdama dėmesio. Mielai atsidurtum minios vidury ir išklotum pikantiškas smulkmenas.

– Arba iš keršto, – staiga vėl sėsdamasi pridūrė Bonė. – Arba iš pavydo. Arba nuobodžiaudama. Arba…

– Gerai, – nutraukė ją Metas. – Manau, priežasčių pakanka.

– Dar kai kas, – tyliai pasakė Mereditė. – Karolina, kodėl tau taip rūpi ją pamatyti? Nuo to laiko, kai Stefanas atsikraustė į Fels Čerčą, judvi nesutarėt. Leidom pasikalbėti su Stefanu, bet abejojame…

– Juk žinot, kas nutiko prieš savaitę. Kodėl man tai rūpi? Maniau, priežastį jūs ir patys suprasit! – Karolina įbedė spindinčias, žalias kaip katės akis į Mereditę.

Mereditė nutaisė abejingą veidą.

– Gerai jau! – sušuko Karolina. – Elena mane gelbėdama nužudė tą pabaisą. Arba atidavė jį teismui, jei jums labiau patinka. Ji pribaigė tą vampyrą, Klausą. Juk jis mane pagrobė ir… išnaudojo – kaip žaislą, kaskart, kai užsimanydavo kraujo… arba… – Karolinos veidas persikreipė, ji dusdama gaudė orą.

Bonė pajuto užuojautą, bet neprarado budrumo. Nuojauta kuždėjo saugotis. Be to, Karolina, kalbėdama apie vampyrą Klausą, keistai nutylėjo apie kitą pagrobėją – vilkolakį Tailerį Smolvudą. Galbūt todėl, kad anksčiau Taileris buvo jos vaikinas.

– Užjaučiu, – tyliai, nuoširdžiai tarė Mereditė. – Vadinasi, nori padėkoti Elenai.

– Taip. Noriu padėkoti. – Karolina sunkiai alsavo. – Ir noriu įsitikinti, kad ji sveika ir gyva.

– Puiku. Bet ši priesaika bus duodama ilgam, – toliau ramiai aiškino Mereditė. – Galbūt rytoj, po savaitės, po mėnesio tu apsigalvosi… Mes dar neapsvarstėme pasekmių.

– Juk negalim grasinti Karolinai, – tarė Metas. – Tik ne fiziškai.

– Arba leisti kitiems jai grasinti, – liūdnai pritarė Bonė.

– Ne, negalim, – sutiko Mereditė. – Karolina, nuo rudens būsi studentų draugijos narė, tiesa? Bet kada galiu pranešti kitiems draugijos nariams, kad sulaužei priesaiką ir išdavei draugę, kuri negalėtų ir net nenorėtų tavęs įskaudinti. Manau, paskui jiems būsi nebereikalinga.

Karolina vėl ryškiai išraudo.

– Negali to padaryti. Negali kištis į mano koledžo…

Mereditė ją nutraukė vienu žodžiu:

– Pamatysi.

Karolina, regis, suglumo.

– Neatsisakau duoti priesaikos ir nesirengiu jos laužyti. Išbandykit mane. Per vasarą kai ko išmokau.

Tikiuosi. Žodis, nors balsiai neištartas, pakibo ore. Visus praėjusius metus Karolina stengėsi kaip įmanydama skaudinti Stefaną ir Eleną.

Bonė pasimuistė. Karolina kažką slepia. Ji nesuprato, iš kur tai žino; tiesiog nujautė. O gal Karolina vis dėlto labai pasikeitė, tikrai daug ko išmoko, tarė sau Bonė.

Kiek kartų šią savaitę ji teiravosi Bonės apie Eleną? Ar Elena tikrai gerai jaučiasi? Ar jai galima nusiųsti gėlių? Ar galima aplankyti? Kada Elena pasveiks? Karolina buvo tikra įkyruolė, nors Bonė nedrįso to pasakyti. Visi kiti taip pat nerimavo, kaip laikosi Elena… grįžusi iš anapusinio pasaulio.

Mereditė išsitraukė rašiklį ir užrašinę, paskui brūkštelėjo kelis žodžius. Paklausė:

– Ką manot? – Visi palinko artyn.

Prisiekiu niekam nepasakoti apie antgamtinius įvykius, susijusius su Stefanu ir Elena, nebent jie patys sutiktų. Padėsiu nubausti kiekvieną, sulaužiusį šią priesaiką. Bausmę paskirs grupės nariai. Šią priesaiką duodu amžiams ir pasirašau savo krauju.

Metas patenkintas linktelėjo.

– Amžiams – nuostabu, – pagyrė. – Parašei kaip tikra advokatė.

Tolesni įvykiai visai nepanėšėjo į advokato darbą. Kiekvienas sėdintis už stalo ėmė popieriaus lapą, balsiai perskaitė priesaiką ir pasirašė. Paskui persidūrė pirštą Mereditės turėtu rankinėje žiogeliu ir prie parašo nuvarvino po lašą kraujo. Bonė, durdama sau pirštą, užsimerkė.

– Dabar priesaika tikrai galioja, – iškilmingai kaip žinovė paskelbė ji. – Verčiau nemėginti jos laužyti.

– Kraujo prisižiūrėjau užtektinai, – spausdamas pirštą ir rūškanai į jį dėbsodamas tarė Metas.

Tada kai kas nutiko. Sutartis gulėjo vidury stalo, kad visi matytų. Nuo aukšto ąžuolo šakos (kiemas buvo prie pat miško) nėrė varnas. Kimiai sukrankęs nusileido ant stalo. Bonė suklykė. Varnas pakreipęs galvą pažiūrėjo į keturis žmones, skubiai traukiančius kėdes tolyn. Tada dirstelėjo į kitą pusę. Tai buvo didžiausias kada nors jų matytas varnas, saulės spinduliuose plunksnos žibėjo vaivorykštės spalvomis.

Atrodė, kad paukštis apžiūrinėja sutartį. Paskui jis sujudėjo taip staigiai, kad Bonė pašoko nuo kėdės ir stryktelėjo už Mereditės. Varnas išskleidė sparnus, palenkė galvą ir ėmė smarkiai kapoti popierių, rodos, taikydamasis į dvi vietas.

Galiausiai suplasnojo sparnais ir pakilo. Tebuvo matyti juoda dėmelė saulės fone.

– Sugadino visą mūsų darbą! – vis dar pasislėpusi už Mereditės suriko Bonė.

– Nemanau, – užginčijo arčiau prie stalo stovėjęs Metas.

Kai jie išdrįso prisiartinti, Bonės nugara nubėgo lediniai šiurpuliukai. Širdis ėmė daužytis.

Neįtikėtina, bet snapo kirčių žymės buvo raudonos, lyg varnas būtų atrijęs kraują. Stulbinamai dailiai išdėstytos skylutės atrodė visai kaip įmantri raidė:

D

O po ja:

Elena yra mano.

4

Pasirašytą sutartį saugiai paslėpę Bonės rankinėje draugai patraukė į pensioną, kuriame vėl apsigyveno Stefanas. Pasidairė ponios Flauers, bet kaip visada nerado. Todėl lipdami siaurais laiptais, užtiestais nušiurusiu kilimu, šūkčiojo:

– Stefanai! Elena! Čia mes!

Pačiame viršuje atsivėrė durys ir išlindo Stefano galva. Jis atrodė… pasikeitęs.

– Laimingesnis? – Bonė išmintingai pakuždėjo Mereditei.

– Tikrai?

– Žinoma, – pasipiktino Bonė. – Jis susigrąžino Eleną.

– Taip, susigrąžino. Turbūt tokią pačią, kaip pažinties pradžioje. Juk matei ją miške, – reikšmingai tarė Mereditė.

– Bet… tai… o, ne! Ji vėl žmogus!

Metas atsigręžęs sušnypštė:

– Gal liausitės? Jie mus išgirs.

Bonė suglumo. Žinoma, Stefanas juos girdi, bet jei nori, kad jis tavęs negirdėtų, turi nė negalvoti – nors pavienių žodžių neperskaito, Stefanas perpranta minčių esmę.

– Ak, tie berniukai! – iškošė Bonė. – Žinoma, jie labai reikalingi, bet kartais ničnieko nesupranta.

– Palauk, kol susidursi su vyrais, – sušnabždėjo Mereditė, ir Bonė prisiminė Alariką Zalcmaną. Su juo Mereditė buvo beveik susižadėjusi.

– Ir aš galėčiau šį tą papasakoti, – pridūrė Karolina, gyvenimo persisotinusiu žvilgsniu apžiūrinėdama ilgus, tvarkingus nagus.

– Bonei dar nereikia to žinoti. Ji turės apsčiai laiko viską patirti pati, – tvirtai motiniškai pareiškė Mereditė. – Eime vidun.

– Sėskitės, sėskitės, – įėjusius ragino Stefanas, vaidindamas tobulą šeimininką. Bet niekas nenorėjo sėstis. Visų akys buvo įsmeigtos į Eleną.

Ji sėdėjo lotoso poza priešais atvirą langą, vilkėjo vėjo plaikstomus naktinius. Jos plaukai vėl buvo tikro aukso spalvos, ne šiurpūs balzganai gelsvi, kaip tada, kai Stefanas netyčia buvo pavertęs ją vampyre. Elena vėl tapo lygiai tokia, kokią Bonė prisiminė.

Tik ji sklandė pakilusi per metrą nuo žemės.

Stefanas matė apstulbusius Elenos draugų veidus.

– Jai taip išeina savaime, – vos ne atsiprašinėjo jis. – Elena pabudo kitą dieną po mūsų kovos su Klausu ir ėmė skraidyti. Manau, jos neveikia traukos jėga.

Stefanas vėl atsigręžė į Eleną.

– Žiūrėk, kas atėjo tavęs aplankyti! – drąsinamai šūktelėjo.

Elena dirstelėjo į draugus. Jos akys su auksiniais taškeliais atrodė smalsios, ji šypsojosi, dairėsi nuo vieno lankytojo į kitą, bet nė vieno neatpažino.

Bonė ištiesė rankas.

– Elena? – kreipėsi. – Čia aš, Bonė, prisimeni? Buvau su tavim, kai grįžai. Aš tikrai labai džiaugiuosi vėl tave matydama.

Stefanas pamėgino dar kartą.

– Elena, ar prisimeni? Tai tavo draugai, geri draugai. Aukšta tamsiaplaukė gražuolė – Mereditė, ši mažylė karštakošė elfė – Bonė. O vaikinas – grynas amerikietis – vardu Metas.

Elenos veide kažkas šmėkštelėjo, ir Stefanas pakartojo:

– Metas.

– O kaip aš? Ar aš nematoma? – nuo durų sušuko Karolina. Balsas skambėjo gana linksmai, bet Bonė nujautė, kad Karolina griežia dantimis, matydama Stefaną ir Eleną kartu, besidžiaugiančius savo laime.

– Tu teisi. Atleisk, – atsiprašė Stefanas ir padarė tai, kas paprastam aštuoniolikmečiui būtų atrodę kvaila. Paėmė Karolinos ranką ir grakščiai pabučiavo, lyg koks prieš penkis šimtus metų gyvenęs grafaitis. Žinoma, jis toks ir buvo, pamanė Bonė.

Karolina mažumėlę pasipūtė – Stefanas pasielgė kaip džentelmenas. Paskui jis tarė:

– Ir galiausiai ši įdegusi gražuolė – Karolina. – Tada labai švelniai, Bonė tik kelis kartus buvo girdėjusi jį taip kalbant, pasiteiravo: – Neprisimeni, mieloji? Jie vos nežuvo dėl tavęs – ir dėl manęs.

Elena dabar sklandė atsistojusi, siūbavo kaip paukštelis, mėginantis išsilaikyti virš vandens.

– Taip padarėm, nes tu mums buvai svarbi, – tarė Bonė ir vėl išskėtė rankas. – Bet tikrai nesitikėjom, kad sugrįši, Elena. – Jos akys prisipildė ašarų. – Dabar tu vėl čia. Negi nepažįsti mūsų?

Elena nusklendė žemyn ir sustojo priešais Bonę.

Elena jos vis dar nepažino, bet jos veide atsispindėjo begalinė palaima ir ramybė. Elena spinduliavo tokį gėrį ir meilę, kad Bonė nejučia giliai įkvėpė ir užsimerkė. Atrodė, lyg į veidą šviestų saulė, ausyse girdėtų šniokščiant vandenyną. Netrukus mergina pajuto, kad tuoj pravirks nuo to gerumo – taip retai šiais laikais vartojamas žodis. Kai kurie žmonės paprasčiausiai yra geri ir nesutepti.

Elena yra gera.

Švelniai palytėjusi Bonės petį, Elena nusklendė prie Karolinos. Ištiesė rankas.

Karolina susijaudino. Kaklą išpylė raudonis. Bonė tai matė, bet nenujautė nieko blogo. Jie visi juto Elenos spinduliavimą. Karolina su Elena tikrai buvo artimos draugės – iki Stefano jos varžėsi tik draugiškai. Gerai, kad Elena pirmiausia nutarė apkabinti Karoliną.

Elena įplaukė į skubiai išskėstą Karolinos glėbį, ir jai prabilus:

– Aš… – pabučiavo ją tiesiai į lūpas.

Tai nebuvo pakštelėjimas. Elena apglėbė Karolinos kaklą ir prisiglaudė. Karolina ilgai stovėjo nustėrusi. Galiausiai atšlijo ir ėmė priešintis, iš pradžių vangiai, paskui taip stipriai, kad Elena išplėtusi akis išskriejo į orą.

Stefanas ją sugavo lyg gynėjas beisbolo kamuoliuką.

– Kas, po velnių?.. – Karolina trynėsi lūpas.

– Karolina! – Stefano balsas skambėjo globėjiškai. – Tai reiškia visai ne tai, ką galvoji. Ir tikrai nesusiję su seksu. Ji tik susipažįsta su tavim, aiškinasi, kas tokia esi. Dabar, sugrįžusi pas mus, ji tai geba.

– Preriniai šuniukai, – ramiai, mažumėlę atsainiai – tokiu tonu ji stengėsi sumažinti įtampą – prabilo Mereditė. – Preriniai šuniukai susitikę bučiuojasi. Tokiu būdu, kaip Stefanas ir sakė, jie susipažįsta…

Bet Mereditei nepavyko nuraminti Karolinos. Trindamasi lūpas ji padarė klaidą – visa išsiterliojo lūpdažiu, ir dabar atrodė kaip iš filmo „Drakulos nuotakos“.

– Gal išprotėjai? Kas aš tau? Jei taip daro kažkokie žiurkėnai, tai, vadinasi, galima ir žmonėms? – Karolinos veidas ir kaklas buvo nusėti raudonomis dėmėmis.

– Preriniai šuniukai. Ne žiurkėnai.

– O, negi svar…

Karolina nutilo ir ėmė naršyti po rankinę. Stefanas padavė jai dėžutę nosinių. Jis jau buvo nušluostęs nuo Elenos lūpų raudonus dažus. Karolina puolė į nedidukę vonią, įrengtą prie Stefano palėpės kambarėlio, ir smarkiai užtrenkė duris.

Bonė su Meredite susižvelgė ir drauge pratrūko kvatotis. Bonė labai tiksliai pamėgdžiojo Karolinos veido išraišką ir kaip ji nervingai trynėsi lūpas. Netgi suvaidino, kaip saują po saujos stveria nosines. Mereditė priekaištingai papurtė galvą, bet ir ji, ir Stefanas su Metu nenorom prunkščiojo. Jie tiesiog atsipalaidavo po šešių ilgų mėnesių vėl išvydę Eleną gyvą ir niekaip negalėjo liautis kikenę.

Liovėsi tik tada, kai iš vonios atskriejusi nosinių dėžutė vos nepataikė Bonei į galvą. Draugai susiprotėjo, kad durys neužsitrenkė, jos praviros – ir kad vonioje yra veidrodis. Bonė jame išvydo Karolinos išraišką ir sutiko niršų žvilgsnį.

Taip, Karolina matė, kaip iš jos juokiasi.

Durys vėl užsidarė – šįkart taip stipriai, lyg būtų paspirtos. Bonė nunarino galvą, rankomis susiėmė už trumpų rusvų garbanų, troško, kad žemė prasivertų ir ją prarytų.

– Atsiprašau, – nurijusi seilę, stengdamasi elgtis kaip suaugusi tarė ji.

Pakėlusi galvą pamatė, kad visi labiau susirūpinę Elena. Ją toks atstūmimas neabejotinai suglumino.

Gerai, kad privertėm Karoliną krauju pasirašyti priesaiką, pamanė Bonė. Ir gerai, kad pasirašė patys žinote kas. Deimonas puikiai išmano, kas nutinka sulaužius priesaiką.

Taip mąstydama ji patraukė prie Elenos. Stefanas mėgino ją apkabinti; Elena veržėsi pas Karoliną, Metas su Meredite padėjo Stefanui ją nulaikyti ir aiškino Elenai, kad viskas gerai.

Kai prisiartino Bonė, Elena liovėsi spurdėjusi. Jos veide atsispindėjo sielvartas, mėlynos akys buvo paplūdusios ašaromis. Elenos ramybę sutrikdė nuoskauda ir gailestis – po jais slypėjo visaapimantis supratimas. Bonei nusmelkė širdį.

Ji patapšnojo Elenai alkūnę, vienintelę vietą, kurią pasiekė, ir prisidėjo prie balsų choro:

– Tu nežinojai, kad Karolina taip supyks. Nepadarei jai nieko blogo.

Krištolinės ašaros nuriedėjo Elenos skruostais. Stefanas sugavo jas nosine, lyg būtų neįkainojamos.

– Ji mano, kad Karolinai blogai, – tarė Stefanas. – Elena nerimauja dėl jos – nesuprantu kodėl.

Bonė suvokė, kad Elena geba bendrauti mintimis.

– Ir aš tai pajutau, – pritarė ji. – Blogį. Bet pasakyk jai… Elena, aš pažadu atsiprašyti. Keliais šliaužiosiu.

– Mums visiems teks pašliaužioti, – įsiterpė Mereditė. – Bet kol kas pasirūpinsiu, kad šis naivus angelas pažintų mane.

Ramiai ir tvirtai ji perėmė Eleną iš Stefano glėbio į savąjį ir pabučiavo.

Deja, kaip tik tuo metu iš vonios išžirgliojo Karolina. Apatinė jos veido dalis buvo baltesnė už viršutinę, nes neliko makiažo: lūpų dažų, savaiminio įdegio kremo, skaistalų ir kitko. Ji sustojo kaip įbesta ir įsistebeilijo į merginas.

– Negaliu patikėti, – melodingai užtraukė ji. – Tu ir toliau taip elgiesi! Tai šly…

– Karolina! – Stefano balse buvo justi grasinimas.

– Atėjau pasimatyti su Elena. – Nuostabioji, grakščioji Karolina bronzos spalvos oda grąžė rankas lyg apimta prieštaringų jausmų. – Su senąja Elena. Ir ką gi matau? Ji tarsi kūdikis – net šnekėti nemoka. Skraido ore lyg koks patenkintas guru. Ir dar elgiasi kaip iškry…

– Nedrįsk baigti sakinio, – tyliai, bet tvirtai tarė Stefanas. – Sprendžiant pagal daromą pažangą, po kelių dienų Elena turėtų vėl prisitaikyti prie žemiškojo gyvenimo, – pridūrė jis.

Jis irgi pasikeitė, suvokė Bonė. Ne tik švytėjo laime atgavęs Eleną. Jis sustiprėjo dvasiškai. Stefanas visada buvo tykus; Bonei jo galios atrodė kaip skaidraus vandens telkinys. Dabar ji matė, kad vanduo kyla lyg cunamis.

Kas galėjo taip pakeisti Stefaną?

Suprato iškart, nors ir labai nustebo. Elena tebebuvo pusiau dvasia, pusiau žmogus – taip bylojo Bonės intuicija. Kas nutiktų, jei gertum tokios būtybės kraują?

– Karolina, liaukis, – paprašė Bonė. – Aš labai labai gailiuosi, kad mėgdžiojau tave. Negražiai pasielgiau, atsiprašau.

– Ak, gailiesi. Ir dabar jau tvarka, ką? – Karolina nutaisė rūgščią miną ir ryžtingai nusigręžė nuo Bonės.

Bonė nustebo pajutusi, kad perši akis.

Elena su Meredite tebestovėjo apsikabinusios, drėgnais nuo ašarų skruostais. Žiūrėjo viena į kitą, Elena švytėjo.

– Dabar ji tave bet kur pažins, – Stefanas paaiškino Mereditei. – Ne tik veidą, bet… na, ir tavo esybę. Turėjau iš pradžių paminėti, bet iki šiol buvau vienintelis, su kuriuo ji „susipažino“, todėl nesusiprotėjau…

– Turėjai susiprotėti! – Karolina slampinėjo po kambarį kaip tigrė.

– Pasibučiavai su mergaite, na ir kas? – pratrūko Bonė. – Gal manai, kad dabar tau užaugs barzda?

Lyg pasisėmusi jėgų iš konflikto Elena staiga pakilo į orą. Ėmė skraidyti po kambarį tarsi iššauta iš patrankos; greitai sustojus ar sukantis plaukai sutraškėdavo nuo elektros krūvio. Ji du kartus perlėkė kambarį, ir, kai pakibo seno dulkino lango fone, Bonė pamanė: O, Dieve! Turime surasti jai drabužių! Pažvelgusi į Mereditę suprato, kad ši galvoja tą patį. Taip, reikia atnešti Elenai drabužių – ypač apatinių.

Bonei droviai artinantis prie Elenos, lyg dar niekada nebūtų bučiavusis, Karolina prapliupo:

– Tu niekada nesiliausi! – Ji bemaž spiegė. – Kas tau atsitiko? Visai nebeturi sąžinės?

Deja, Bonei su Meredite tai sukėlė dar vieną nesulaikomą juoko priepuolį. Netgi Stefanas ūmiai nusigręžė, jo mandagumas viešniai neabejotinai patyrė išbandymą.

Ne šiaip viešniai, pamanė Bonė, bet merginai, su kuria jie buvo ganėtinai artimi – kaip Karolina, vos tik jį pasičiupusi, visai nesidrovėdama pasakojo žmonėms. Tiek, kiek vampyrai gali būti artimi, prisiminė Bonė, taigi – nevisiškai artimi. Dalijimasis krauju kažkaip atstoja… na, seksą. Bet Karolina gyrėsi ne juo vienu. Ji tikra bjaurybė.

Bonė dirstelėjo į Eleną ir pamatė, kad ši stebi Karoliną keista veido išraiška. Ne su baime, veikiau smarkiai būgštaudama dėl jos.

– Viskas gerai? – pakuždom paklausė Bonė.

Jos nuostabai, Elena linktelėjo, tada pažvelgė į Karoliną ir papurtė galvą. Įdėmiai nužiūrėjo merginą nuo galvos iki kojų taip, kaip sutrikęs gydytojas apžiūrinėja labai ligotą pacientą.

Paskui ištiesusi ranką nusklendė prie Karolinos.

Karolina atšoko, tarsi jai būtų šlykštu prisiliesti prie Elenos. Ne, ne šlykštu, suprato Bonė, o baisu.

– Iš kur man žinoti, ką ji dar sumanys? – išrėžė Karolina, bet Bonė suvokė, kad tikroji jos baimės priežastis slypi ne čia. Kas gi vyksta, nusistebėjo ji. Elena nuogąstauja dėl Karolinos, o Karolina bijo Elenos. Kas iš to išeina?

Nuo antgamtinių pojūčių Bonei pašiurpo oda. Karoliną užvaldęs blogis, su tokiu blogiu Bonė ligi šiol nebuvo susidūrusi. Oras… jis, rodės, tirštėjo, tarsi tvenktųsi audra.

Karolina ūmiai nusigręžė nuo Elenos. Užlindo už kėdės.

– Tik neprileiskit šitos išsigimėlės prie manęs, gerai? Ir tegu ji daugiau manęs neliečia… – aiškino Karolina, bet Mereditė vienu žodžiu ją nutildė.

– Ką pasakei? – dėbsodama paklausė Karolina.

5

Važinėdamasis be tikslo Deimonas pamatė merginą.

Ji viena pėdino šalikele, rusvi plaukai draikėsi vėjyje, rankose turėjo sunkius nešulius.

Deimonas išsyk tapo riteriškas. Sustabdė automobilį, palaukė, kol mergina jį prisivys – che gambe (kokios kojos)! – tada iššoko ir atidarė keleivio dureles.

Paaiškėjo, kad jos vardas Damarisė.

Po akimirkos feraris vėl dūmė keliu taip greitai, kad rusvi Damarisės plaukai plevėsavo kaip vėliava. Ji buvo jauna moteris, vertinanti ekstazę sukeliančius komplimentus, kuriais Deimonas švaistėsi visą dieną – ir puiku, pasidžiaugė jis, nes vaizduotė jau buvo beveik išsekusi.

Vis dėlto nereikėjo vaizduotės norint pagirti šią mielą būtybę raudono aukso spalvos plaukais ir švaria, pieno baltumo oda. Deimonas nutarė, kad ji nekels rūpesčių, todėl nusprendė ją pasilikti pernakt.

Veni, vidi, vici, pamanė Deimonas ir klastingai šyptelėjo žiūrėdamas į tolį. Tada pasitaisė – na, gal dar nenugalėjau, bet statyčiau ferarį, kad nugalėsiu.

Jie sustojo apžvalgos aikštelėje. Kai Damarisė pasilenkė pakelti iškritusios rankinės, Deimonas pamatė jos sprandą su įstabiai plonyčiais rusvais plaukeliais ant baltos odos.

Negalvodamas ją pabučiavo, oda buvo švelni it kūdikio ir šilta. Nehipnotizavo jos, susidomėjęs laukė, ar gaus antausį, bet mergina tik atsitiesė, kelis kartus trūkčiojamai įkvėpė, paskui leidosi apkabinama. Bučiuojama virpėjo, kaito, tuo pat metu dvejojo, tamsiai mėlynos akys maldavo ir drauge prieštaravo.

– Aš… nereikėjo tau leisti to daryti. Daugiau neleisiu. Noriu grįžti namo.

Deimonas išsišiepė. Ferario nepraloš.

Visiškas Damarisės atsidavimas bus ypač malonus, mąstė jis, važiuodamas toliau. Jei viskas klostysis taip pat sėkmingai kaip iki šiol, galbūt galės ją pasilikti kelias dienas ar netgi perkeisti.

Bet jį trikdė nepaaiškinamas nerimas širdyje. Žinoma, tai dėl Elenos. Šiandien buvo taip arti jos, bet nedrįso pareikalauti, kad jį įleistų, baiminosi nesusitvardysiąs. Baiminosi įskaudinsiąs Eleną, susijaudinęs galvojo Deimonas. Stefanas teisus – šiandien jam kažkas negerai.

Deimonas jautėsi nusivylęs kaip niekad gyvenime. Reikėjo sugrūsti brolio veidą į purvą, nusukti jam sprandą kaip gaidžiui, paskui užlipti tais siaurais aplūžusiais laiptais ir pasiimti Eleną, laisva valia ar per prievartą. Nepadarė to dėl paiko sentimentalumo, baimindamasis klyksmo, kai pakeltų tą nuostabų smakrą ir suleistų pailgėjusias maudžiančias iltis į baltą kaip lelija kaklą.

Automobilyje sklido kažkokie garsai.

– …nemanai? – klausė Damarisė.

Suirzęs ir pernelyg įsigilinęs į fantazijas, kad nagrinėtų, ką iš jos kalbos girdėjo, Deimonas „išjungė“ merginą, ir ji iškart nutilo. Damarisė buvo miela, bet una stomata – kvailiukė. Jos rusvi plaukai plaikstėsi vėjyje, bet žvilgsnis buvo tuščias, vyzdžiai susitraukę ir nejudrūs.

Viskas veltui. Deimonas suirzęs sušnypštė. Jam nebepavyko sugrįžti į svajas; netgi tyloje trukdė įsivaizduojamas Elenos kūkčiojimas.

Bet pavertus ją vampyre liautųsi verkusi, pasiūlė tylus balselis galvoje. Deimonas atlošė galvą, trimis pirštais laikydamas vairą. Kartą jau mėgino paversti Eleną savo tamsos princese – kodėl vėl nepabandžius? Ji priklausytų tik jam, nors tektų atsisakyti jos, mirtingosios, kraujo… Ką gi, šiuo metu jo vis tiek negauna, – priminė balselis. Elena, išblyškusi ir spinduliuojanti vampyrų Galia, plaukai šviesūs, beveik balti, vilkinti juoda suknele. Nuo tokio vaizdo bet kurio vampyro širdis imtų stipriau plakti.

Dabar, kai ji tapo dvasia, Deimonas jos geidė labiau nei kada nors anksčiau. Virtusi vampyre Elena didžiąja dalimi išsaugotų savo prigimtį. Deimonas įsivaizdavo jos šviesą prieš jo tamsą, jos švelnumą prieš jo kietumą, jos odos baltumą jo tvirtose įdegusiose rankose. Jis užčiauptų tą nuostabią burną bučiniais, numaldytų ją…

Ką jis sau galvoja? Vampyrai nesibučiuoja savo malonumui – juolab su kitais vampyrais. Jiems svarbiausia – kraujas, medžioklė. Bučiniai nereikalingi, nebent užkariauti aukai; iš jų jokios naudos. Tik jausmingi kvailiai, kaip jo brolis, vargsta su tokiais niekais. Vampyrų pora gali dalytis mirtingos aukos krauju, abu vienu metu suleisti dantis, kartu valdyti aukos valią – ir mintimis susivienyti. Taip jie patiria malonumą.

Vis dėlto Deimoną viliojo galimybė bučiuoti Eleną, prievarta ją bučiuoti, jausti, kaip po trumpos dvejonės žūtbūtinis noras ištrūkti staiga dingsta, ir ji pasiduoda.

Gal tikrai kraustausi iš proto, susidomėjęs pagalvojo Deimonas. Kiek prisiminė, jis dar niekada nebuvo išprotėjęs, ir ši mintis savotiškai žavėjo. Jau šimtus metų nejuto tokio jaudulio.

Juo geriau tau, Damarise, pamanė jis. Privažiavo vietą, kur Platanų gatvė trumpam įsuka į Sengirę, kelias buvo vingiuotas ir pavojingas. Bet jis pasisuko į Damarisę, ketindamas ją žadinti, su pasigėrėjimu pastebėjo, kad ir nepadažytos jos lūpos švelniai rožinės. Pakštelėjęs į jas laukė atsako.

Malonumas. Regėjo, kaip merginos mintys švelnėja, jos aura tampa rausva.

Dirstelėjęs į kelią priešaky Deimonas pabandė dar sykį, šįkart bučinys buvo ilgesnis. Jį pradžiugino tiek Damarisės, tiek jo paties reakcija. Buvo nuostabu. Tikriausiai dėl to, kad per vieną dieną išsiurbė siaubingai daug kraujo, arba dėl ko nors kito…

Staiga jam teko sutelkti dėmesį į vairavimą. Ant kelio lyg iš po žemių išdygo mažas rudas žvėrelis. Deimonas paprastai nesukdavo iš kelio tam, kad pervažiuotų triušius, dygliakiaules ir panašius sutvėrimus, bet šitas jį suerzino – sutrukdė bučiuotis. Deimonas abiem rankom sugriebė vairą, akys tapo juodos ir šaltos kaip ledas urvo gelmėse. Nusitaikė tiesiai į rudą padarą.

Ne toks jis ir mažas, bus šioks toks bumbtelėjimas.

– Laikykis, – sumurmėjo Damarisei.

Paskutinę akimirką žvėrelis metėsi į šalį. Deimonas pasuko vairą jo pusėn ir vos neįlėkė į griovį. Tik antžmogiška vampyro reakcija ir puikiai sureguliuotas itin brangaus automobilio vairas galėjo padėti išvengti avarijos. Laimė, Deimonas turėjo ir viena, ir kita. Staigiai susuko vairą, padangos sucypė ir parūko.

Nebuvo jokio bumbtelėjimo.

Deimonas mikliai iššoko iš automobilio ir apsidairė. Žvėrelis dingo be pėdsakų, paslaptingai, kaip ir buvo pasirodęs.

Sconosciuto. Keista.

Deimonas apgailestavo, kad į akis spigina saulė; ryški popietės šviesa gerokai susilpnino regą. Bet padaras trumpai šmėstelėjo prieš akis – atrodė lyg sudarkytas. Vienas galas smailėjo, kitame buvo lyg ir vėduoklė.

Na, tiek jau to.

Deimonas pasuko atgal prie automobilio. Damarisė puolė į isteriją. Jis nebuvo nusiteikęs ką nors guosti, tad paprasčiausiai vėl ją užmigdė. Damarisė suglebo sėdynėje, ant skruostų liko džiūti nenušluostytos ašaros.

Deimonas nusivylęs įsėdo į automobilį. Bet dabar jau žinojo, ką šiandien nori padaryti. Nueiti į barą, nesvarbu, pigų ir nevalyvą ar brangų ir ištaigingą – ir susirasti kitą vampyrą. Fels Čerčas – karšta vieta anomalijų žemėlapyje, todėl neturėtų būti sunku. Vampyrus ir kitas tamsos būtybes anomalijų vietos traukia kaip sausmedžiai kamanes.

Paskui jis norėtų susikauti. Tai būtų baisiai nesąžininga – Deimonas, kiek žinojo, buvo stipriausias vampyras šiose vietose, be to, prisimaukęs puikiausių Fels Čerčo mergelių kraujo. Bet jis dėl to nesuko galvos. Tik troško ant ko nors išlieti nusivylimą, ir todėl – jo veidą nušvietė ta nepakartojama, spindinti, tik jam vienam būdinga šypsena – kokį nors vilkolakį, vampyrą ar kitą tamsos būtybę ištiks mirtis. O gal net ne vieną, jei tik pasisektų jų rasti daugiau. Desertui – gardžioji Damarisė.

Vis dėlto gyvenimas puikus. O vampyro gyvenimas, pamanė Deimonas, po saulės akiniais grėsmingai žibančiomis akimis, dar puikesnis. Jis nesėdės surūgęs vien todėl, kad negali išsyk gauti Elenos. Jis linksminsis ir stiprės, o neilgai trukus grįš pas tą apgailėtiną jaunėlį iš muilo operos ir pasiims ją.

Netyčia dirstelėjo į galinio vaizdo veidrodėlį. Dėl šviesos žaismo ar per didelio atmosferos slėgio pasirodė, kad po saulės akiniais mato akis – degančias raudona liepsna.

6

– Sakiau, dink, – Mereditė taip pat tyliai pakartojo Karolinai. – Tokių žodžių nedera ištarti civilizuotoje vietoje. Deja, čia Stefano namai, taigi jis turėtų tave išvaryti. Bet aš tai darau už jį, nes jis nieku gyvu nelieptų merginai – galiu pridurti, savo buvusiai merginai – nešdintis iš kambario.

Metas atsikrenkštė. Jis stovėjo kampe, ir visi buvo jį užmiršę. Jis išrėžė:

– Karolina, per daug ilgai tave pažįstu, kad kalbėčiau oficialiai. Mereditė teisi. Jei nori ir toliau tauzyti tą patį, ką čia prišnekėjai apie Eleną, tai daryk kur nors toli. Bet prisimink štai ką. Nesvarbu, ką Elena darė anksčiau būdama čia, – jo balsas pritilo, ir Bonė suprato, kad jis kalba apie ankstesnį Elenos gyvenimą Žemėje, – dabar ji – tikras angelas. Ji… ji… visiškai… – Metas sudvejojo negalėdamas rasti tinkamo žodžio.

– Tyra, – Mereditė lengvai pabaigė sakinį.

– Taip, – sutiko Metas. – Taip, tyra. Ir jos veiksmai tyri. Tavo bjaurūs žodžiai tikrai negali jos sutepti, bet mums vis tiek nepatinka, kad mėgini tai padaryti.

Stefanas tyliai padėkojo.

– Aš jau eisiu, – iškošė Karolina. – Ir nedrįskit man skaityti pamokslų apie tyrumą! Čia, kur dedasi tokie dalykai! Gal jums tiesiog patinka žiūrėti, kaip dvi merginos bučiuojasi. Gal jūs…

– Gana, – bemaž abejingai pasakė Stefanas, bet Karolina pakilo ir išskriejo pro duris, tarsi perkelta nematomų rankų. Rankinė šleptelėjo įkandin.

Tada durys tyliai užsivėrė.

Bonei ant sprando pasišiaušė plaukeliai. Tai buvo tokia Galia, kad jos antgamtinės juslės atsisakė suvokti ir laikinai išsijungė. Perkelti Karoliną – o ji ne maža mergaitė – išties reikia didžiulės Galios.

Galbūt Stefanas pasikeitė ne mažiau už Eleną. Bonė dirstelėjo į Karolinos elgesio sutrikdytą Eleną.

Nėra čia ko svarstyti, verčiau pasistenk nusipelnyti Stefano padėką, tarė sau Bonė.

Bakstelėjo Elenai į kelį ir jai atsisukus pabučiavo.

Elena labai greitai atsitraukė, lyg baimindamasi priešinimosi. Bonė iškart suprato, kad Mereditė teisi – bučinys buvo neseksualus. Veikiau… susipažinimo, lyg būtum tyrinėjamas visomis juslėmis. Atsitraukusi Elena pažvelgė į Bonę spindinčiu veidu, visai kaip į Mereditę. Tyras bučinys nuplovė visą nerimą ir Bonei pasirodė, kad Elenos ramybė įsigėrė į ją.

– …kvailai padarėm, kad atsivedėm Karoliną, – Metas aiškinosi Stefanui. – Atleisk, kad sukėlėm tokį triukšmą. Aš pažįstu Karoliną, ji būtų dar pusę valandos šūkavusi ir niekur nėjusi.

– Stefanas tuo pasirūpino, – tarstelėjo Mereditė. – O gal Elena?

– Aš, – patvirtino Stefanas. – Metas teisus – ji būtų niekaip nenurimusi. O aš negaliu leisti šitaip kalbėti apie Eleną man girdint.

Kodėl jie apie tai šneka, nusistebėjo Bonė. Nei Mereditė, nei Stefanas toli gražu nėra plepiai, bet štai tauškia savaime suprantamus dalykus. Paskui suprato, kad jie taip elgiasi dėl Meto, lėtai, bet ryžtingai besiartinančio prie Elenos.

Bonė mikliai ir grakščiai, lyg mokėtų skraidyti, praėjo pro Metą nepažvelgusi į jį. Tada ėmė šnekučiuotis apie Karolinos elgesį su Meredite ir Stefanu. Visi sutiko, kad Karolina – priešė ir, regis, niekaip nepasimoko, kad klastauti prieš Eleną neverta. Bonė būtų galėjusi lažintis, kad šiuo metu Karolina rezga naują sąmokslą.

– Karolina nuolat jaučiasi vieniša, – tarsi mėgindamas ją pateisinti tarė Stefanas. – Siekia būti įvertinta kaip įmanydama, bet jaučiasi… atskirta. Tarsi nė vienas žmogus ja nepasitikėtų.

– Ji ginasi, – sutiko Mereditė. – Bet galėtų parodyti šiek tiek dėkingumo. Juk vos prieš savaitę išgelbėjom jai gyvastį.

Ir ne tik, pamanė Bonė. Intuicija jai kuždėjo, kad šis tas nutiko prieš jiems išgelbstint Karoliną, bet ji pernelyg niršo dėl Elenos, tad gerai neįsiklausė.

– Kaipgi galima ja pasitikėti? – paklausė ji Stefano.

Žvilgtelėjo per petį. Dabar Elena tikrai atpažins Metą, o pats Metas, rodės, tuoj nualps.

– Karolina graži, bet tik tiek. Ji niekada nepasakys gero žodžio. Ji visą laiką rezga pinkles… Žinau, kad mes irgi kartais regzdavom, bet ji niekina žmones. Be abejo, Karolinai pavyksta apkvailinti daugumą vaikinų. – Bonę staiga apėmė baimė, ir ji ėmė kalbėti garsiau norėdama jos atsikratyti: – Juk turi tik ilgas kojas ir dideles…

Bonė nutilo, nes Mereditė su Stefanu apmirė, jų veiduose atsirado vienoda išraiška: „O, Dieve, ir vėl.“

– Be to, ji neblogai girdi, – Bonei už nugaros ištarė drebantis, grasinantis balsas.

Bonei pasirodė, kad širdis tuoj iššoks iš krūtinės. Štai kas nutinka, kai nepaisai nuojautos.

– Karolina… – Mereditė su Stefanu mėgino atitaisyti žalą, bet buvo per vėlu.

Karolina atsargiai įžirgliojo ilgomis kojomis, lyg nenorėdama liesti Stefano grindų. Keista, aukštakulnius ji nešėsi rankoje.

– Grįžau pasiimti saulės akinių, – tuo pačiu virpančiu balsu tarė ji. – Ir ganėtinai išgirdau. Dabar suprantu, ką vadinamieji „draugai“ apie mane galvoja.

– Ne, tu nieko nesupratai, – paprieštaravo Mereditė, staiga tapusi iškalbinga, o Bonė prarado žadą. – Tu girdėjai, kaip labai supykę žmonės nuleidžia garą, nes juos įžeidei.

Atgavusi amą įsiterpė ir Bonė:

– Karolina, pripažink, tikėjaisi ką nors nugirsti. Todėl ir nusiavei batus. Klauseisi už durų, tiesa?

Stefanas užsimerkė.

– Tai aš kaltas. Turėjau…

– Ne, neturėjai, – nutraukė jį Mereditė, o Karolinai pasakė: – Ir jei mes ištarėm bent vieną melagingą žodį ar ką nors išpūtėm… Na, išskyrus Bonę, o Bonė tiesiog tokia yra. Taigi jei nurodysi bent vieną neteisingą žodį, atsiprašysiu.

Karolina nesiklausė, jai užėjo tiko priepuolis. Dailų veidą iškreipė mėšlungis, iš pykčio ji ryškiai išraudo.

– Ak, atsiprašysi. – Sukdamasi ratu ji rodė į visus smiliumi ilgu nagu. – Jūs visi pasigailėsit. Ir jei dar kartą išmėginsi ant manęs savo vampyriškas raganystes… – kreipėsi ji į Stefaną, – …aš pasiskųsiu tikriems draugams, o tie jau žinos, ką daryti.

– Karolina, tik šiandien pasirašei sutartį…

– Koks skirtumas?

Stefanas atsistojo. Mažame kambarėlyje dulkinu langu jau buvo tamsu, naktinės lempos šviesoje buvo matyti jo šešėlis. Pažvelgusi į jį Bonė bakstelėjo į ranką Mereditei. Bonei pašiurpo rankos ir sprandas. Šešėlis buvo stulbinamai tamsus ir didžiulis. Karolinos šešėlis buvo menkas, šviesus ir trumpas – tik šešėlio kopija, palyginti su Stefano.

Atrodė, kad artėja audra. Bonė ėmė drebėti. Ji stengėsi susitvardyti, bet jautėsi lyg įmesta į ledinį vandenį. Šaltis smelkėsi į kaulus ir siaubingai stingdė. Ji nebegalėjo sulaikyti virpulio…

Karolinai kažkas nutiko – blogis sruvo į ją arba iš jos, o gal ir viena, ir kita. Šiaip ar taip, juoduma supo ją, taip pat ir Bonę. Įtampa buvo didžiulė, Bonę dusino, širdis daužėsi. Net praktiška, šaltakraujė Mereditė nejaukiai pasimuistė.

– Kas?.. – pašnibždom prabilo Mereditė.

Staiga, tarsi daiktai būtų susitarę, Stefano kambario durys užsitrenkė, lempa užgeso, senovinės ritininės užuolaidos barškėdamos nusileido ir kambaryje tapo visiškai tamsu.

Karolina sukliko. Tai buvo klaikus pirmykštis riksmas, tarsi jai būtų gyvai diriama oda.

Bonė irgi nenorom riktelėjo. Jos riksmas buvo silpnas, pridusęs – toli gražu ne koloratūrinis Karolinos sopranas. Ačiū Dievui, Karolina užsičiaupė. Bonė užgniaužė iš gerklės besiveržiantį riksmą, bet drebėjo kaip niekad gyvenime. Mereditė laikė ją stipriai apkabinusi. Tamsa nesisklaidė, o Bonė nesiliovė tirtėjusi. Mereditė atsistojo ir stumtelėjo draugę Metui. Šis, regis, nustebo ir sutriko, bet negrabiai ją apkabino.

– Ne taip ir tamsu, kai akys apsipranta, – tarė jis. Balsas lūžinėjo, lyg vaikino gerklė būtų išdžiūvusi. Jis šiek tiek paguodė merginą, nes labiausiai pasaulyje Bonė bijojo tamsos. Joje slypėjo tik jai vienai matomos pabaisos. Nors ir drebėdama, Bonė padedama Meto sugebėjo atsistoti – tada aiktelėjo, išgirdo aiktelint ir Metą.

Elena švytėjo. Švytėjimas sklido jai iš nugaros ir atrodė kaip pora nuostabių, ryškių sparnų.

– Ji s-su sparnais, – sukuždėjo Bonė. Mikčiojo veikiau dėl drebulio, nei išsigandusi.

Dabar jau Metas laikėsi įsikibęs jos kaip vaikas; neįstengė net atsakyti.

Elenai alsuojant sparnai plazdėjo. Ji kybojo ore ištiesusi ranką išskėstais pirštais, tarsi pasiryžusi grumtis.

Tada Elena prabilo Bonei nesuprantama kalba. Mergina suabejojo, ar tai išvis Žemės žmonių kalba. Žodžiai skambėjo šaižiai, kapotai, priminė daugybę krištolo šukelių, krintančių iš labai aukštai.

Nepaprasta Elenos Galia sustiprino Bonės antgamtinius gebėjimus, ir žodžių skambesys jai atrodė beveik prasmingas. Elenos Galia augo tamsoje ir vijo ją šalin. Vertė trauktis tamsos būtybes, kribždančias aplink. Aštrūs kaip ledas žodžiai dabar skambėjo niekinamai ir varė jas lauk…

Pati Elena… Elena buvo nuostabi, net kvapą gniaužė – kaip tada, kai buvo virtusi vampyre, ir beveik tokia pat išblyškusi.

Bet Karolina irgi šaukė. Iš jos lūpų veržėsi galingi juodosios magijos žodžiai. Bonei atrodė, kad iš jos burnos lenda įvairiausi tamsos gaivalai ir šlykštynės: driežai, gyvatės ir vorai.

Tai buvo dvikova, magijų grumtynės. Tik iš kur Karolina išmoko tiek juodosios magijos? Ji netgi neturėjo raganos kraujo kaip Bonė.

Lauke, aplink namus, pasigirdo keistas garsas, lyg sraigtasparnio ūžimas. Džerkšt, džerkšt, džerkšt… Jis gąsdino Bonę.

Bet Bonė privalėjo veikti. Ji buvo keltų palikuonė ir ekstrasensė iš prigimties, todėl turėjo padėti Elenai. Palengva, tarsi kovodama su stipria vėtra, ji nusvirduliavo per kambarį ir uždėjo delną Elenai ant rankos, siūlydama savo galias.

Elenai suspaudus jos pirštus, Bonė pastebėjo, kad prie kito Elenos šono stovi Mereditė. Šviesa ryškėjo. Ropinėjantys driežai cypdami ir draskydamiesi spruko šalin.

Staiga Bonė pajuto Eleną susmunkant. Sparnai buvo dingę. Juodi ropliai irgi. Elena juos išvijo, pasitelkusi didžiulę energiją, įveikė juos baltąja Galia.

– Ji tuoj nukris, – žiūrėdama į Stefaną sušnabždėjo Bonė. – Panaudojo labai stiprius burtus…

Kol Stefanas gręžėsi į Eleną, šis tas atsitiko. Atrodė, kambaryje blyksi šviesa.

Tvykst. Ritininė užuolaida pasiutusiai džerškėdama susivyniojo.

Tvykst. Lempa užsidegė, pasirodė, kad ją laiko Stefanas. Tikriausiai mėgino pataisyti.

Tvykst. Stefano kambario durys girgždėdamos pamažu atsivėrė.

Tvykst. Karolina keturpėsčia sunkiai šnopavo ant grindų. Elena laimėjo…

Elena ėmė kristi.

Iš kito kambario galo ją galėjo sugauti tik itin greita būtybė. Stefanas švystelėjo Mereditei lempą ir pripuolė taip vikriai, kad Bonė nespėjo nė mirktelėti. Sugriebė Eleną ir švelniai apkabino.

– Po velnių, – nusikeikė Karolina.

Jos veidu varvėjo juodas tušas, ir ji tapo panaši į pamėklę. Su neslepiama neapykanta pažvelgė į Stefaną. Šis rimtai – ir griežtai pažiūrėjo į ją.

– Nesišauk velnių, – labai tyliai tarė Stefanas. – Tik ne čia. Ne dabar. Nes jie gali išgirsti ir atsiliepti.

– Tarsi dar nebūtų atsiliepę. – Tą akimirką Karolina atrodė apgailėtinai: palūžusi, nusiminusi. Lyg būtų įsukta nevaldomo blogio.

– Karolina, ką čia šneki? – Stefanas atsiklaupė. – Nori pasakyti, kad tu sudarei kažkokį sandėrį?

– Oi, – netyčia riktelėjo Bonė ir išblaškė grėsmingą nuotaiką.

Karolina nusilaužė nagą, ir ant grindų prilašėjo kraujo. Ji išsikruvino. Bonei iš gailesčio ėmė tvinksėti pirštus. Bet kai Karolina kruvina ranka mostelėjo Stefanui, ją supykino.

– Nori palaižyti? – paklausė ji. Balsas ir veidas buvo neatpažįstami, ir ji nė nemėgino to slėpti. – Nagi, Stefanai, – tyčiojosi Karolina, – juk dabar jau geri žmonių kraują, tiesa? Žmonių ar… tos, kuo ji ten dabar virto. Judu skraidote kaip šikšnosparniai?

– Karolina, – sušnabždėjo Bonė, – negi nematei jų? Jos sparnų…

– Visai kaip šikšnosparnio ar vampyro. Stefanas ją pavertė…

– Ir aš juos mačiau, – ramiai tarė Metas. – Tai buvo ne šikšnosparnio sparnai.

– Negi jūs visi akli? – stovėdama prie lempos šūktelėjo Mereditė. – Pažiūrėkit.

Mereditė pasilenkė ir pakėlė ilgą baltą plunksną. Spindinčią šviesoje.

– Tai gal ji kokia balta varna, – tarė Karolina. – Tikrai tiktų. Negaliu patikėti, kad jūs visi… visi… tupinėjate lyg apie kokią princesę. Elena, tu visų numylėtinė, ką?

– Liaukis, – subarė Stefanas.

– Visų – tai ir yra esmė, – išspjovė Karolina.

– Liaukis!

– Kaip tu bučiavai visus vieną po kito… – Karolina tyčia nusipurtė. – Regis, jie užmiršo, bet tai buvo panašu į…

– Karolina, baik.

– Į tikrąją Eleną. – Karolina kalbėjo pabrėžtinai mandagiai, bet negalėjo nuslėpti pagiežos. – Visi, kas tave pažįsta, žino, kokia iš tikrųjų buvai prieš Stefanui mus pradžiuginant savo nuostabia draugija. Tu buvai…

– Karolina, tuoj pat nutilk…

– Šliundra! Štai kas! Pigi šliundra!

7

Visi pasibaisėję aiktelėjo. Stefanas išblyško, kietai sučiaupė lūpas. Bonė nerado žodžių atšauti, piktai atsikirsti Karolinai. Galbūt Elena ir turėjo tiek vaikinų, kiek žvaigždžių danguje, bet galų gale juos atstūmė, nes pamilo – žinoma, apie tai Karolina ničnieko nenutuokia.

– Neturi ką pasakyti? – šaipėsi Karolina. – Nesugalvoji, kaip šmaikščiai atsikirsti? Prarijai liežuvį?

Ji pratrūko kvatotis, bet tai buvo priverstinis, nenuoširdus juokas. Paskui iš jos burnos ėmė lietis necenzūriniai žodžiai. Bonė retkarčiais irgi vieną kitą pavartodavo, bet čia ir dabar jie susijungė į tulžingos galios srautą. Artėjo kulminacija – kažkas turi nutikti, tokios jėgos neįmanoma suvaldyti…

Virpesiai, pamanė Bonė, pradėjus stiprėti garso bangoms…

Stiklas, pakuždėjo intuicija. Traukis nuo stiklo.

Stefanas vos spėjo atsigręžti į Mereditę ir surikti:

– Mesk lempą!

Mereditė greitai susigaudė, be to, buvo rezultatyvi beisbolo žaidėja, todėl čiupo ją ir sviedė… Pro atvirą langą.

…porcelianinė lempa sprogo ore…

Vonioje pasigirdo panašus džeržgesys. Ten į smulkias daleles suskilo veidrodis.

Tada Karolina trenkė Elenai per veidą.

Liko kruvina žymė, Elena ją atsargiai pasičiupinėjo. Liko ir baltas delno atspaudas, paskui jis ėmė rausti. Elenos veido išraiška buvo tokia, kad akmuo pravirktų.

Tada Stefanas be galo apstulbino Bonę. Labai švelniai pastatė Eleną ant grindų, pabučiavo ir atsigręžė į Karoliną.

Uždėjo rankas merginai ant pečių, nepurtė, tik privertė pažiūrėti jam į akis.

– Karolina, – kreipėsi, – liaukis. Grįžk. Dėl senų draugų, kuriems esi svarbi. Dėl tave mylinčios šeimos. Dėl savo nemirtingos sielos, grįžk. Grįžk pas mus!

Karolina tik karingai žvelgė į jį.

Stefanas pasisuko į Eleną ir meiliai paklausė:

– Brangioji, ar gali padėti? Ar gali dar kartą padėti savo senai draugei?

Elena jau mėgino pagelbėti, norėjo prieiti prie Stefano. Ji žengė netvirtai, pirmiausia prisilaikydama supamosios kėdės, paskui Bonės, besistengiančios padėti draugei. Elena svyrinėjo kaip ką tik gimęs žirafiukas ant riedučių, ir Bonei – beveik puse galvos žemesnei – buvo sunku ją nulaikyti.

Stefanas jau ketino pagelbėti, bet Metas prišokęs prilaikė Eleną iš kitos pusės.

Stefanas apgręžė Karoliną ir privertė pažvelgti tiesiai į Eleną.

Elena, prilaikoma už liemens, rankomis atliko keistus judesius, regis, vis greičiau ir greičiau braižė ore simbolius, sugniauždama ir atgniauždama pirštus. Elena žinojo, ką daro. Karolina negalėdama atitraukti akių sekė Elenos judesius, bet nepatenkinta piktai urzgė.

Magija, susižavėjusi pamanė Bonė. Baltoji magija. Elena šaukiasi angelų, o Karolina neabejotinai šaukiasi demonų. Bet ar Elena ganėtinai stipri ištraukti Karoliną iš tamsos?

Galiausiai, lyg baigdama ritualą, Elena pasilenkė ir nekaltai pabučiavo Karoliną į lūpas.

Užvirė tikras pragaras. Karolina išsirangė iš Stefano gniaužtų ir siekė nagais perdrėksti Elenai veidą. Daiktai kambaryje ėmė skraidyti, veikiami demoniškų galių. Metas mėgino sugriebti Karoliną už rankos, bet gavo niuksą į pilvą, nuo kurio susirietė dvilinkas – tada Karolina vožė jam per sprandą.

Stefanas paleido Karoliną, o Eleną su Bone patraukė toliau nuo apsėstosios. Regis, jis nusprendė, kad Mereditė pasirūpins savimi – ir buvo teisus. Karolina puolė Mereditę, bet ši nesnaudė. Sučiupusi Karolinos ranką, trūktelėjo ją į save. Ši parvirto ant lovos, pašoko ir vėl puolė, taikydamasi pagriebti už plaukų. Mereditė ištrūko, Karolinos saujoje liko kuokštas plaukų. Nutaikiusi tinkamą akimirką Mereditė smogė Karolinai į žandikaulį. Ši susmuko.

Bonė džiūgavo ir nėmaž nesijautė kalta. Tik dabar, Karolinai netekus sąmonės, Bonė pastebėjo jos ataugusius nagus: ilgi, stiprūs, lenkti ir tobulos formos – nė vieno nuskilusio ar nulūžusio.

Elenos Galia? Galbūt. Kas daugiau galėjo tai padaryti? Vos keliais judesiais ir bučiniu Elena pagydė Karolinos ranką.

Mereditė pasitrynė savąją.

– Nė nežinojau, kad taip skauda ką nors pritrenkti, – tarė ji. – Filmuose to nerodo. Ar vaikinams irgi tas pat?

Metas išraudo.

– Aš… ėė, tiesą sakant, niekada…

– Tas pat visiems, netgi vampyrams, – paaiškino Stefanas. – Meredite, tu sveika? Elena galėtų…

– Nereikia, aš sveika. Be to, mudvi su Bone turim darbo. – Ji linktelėjo Bonei, ši vangiai atsakė. – Mes atsakingos už Karoliną, turėjom susiprotėti, kodėl iš tikrųjų ji sugrįžo. Ji neturi automobilio. Tikriausiai apačioje kam nors skambino, bet nerado, kas ją paimtų, todėl vėl užlipo aukštyn. Turim pargabenti ją namo. Stefanai, atleisk. Nekoks išėjo apsilankymas.

Stefanas buvo paniuręs.

– Ko gero, ir Elena daugiau nebepakeltų, – tarė. – Atvirai sakant, ji ir taip ištvėrė daugiau, nei tikėjausi.

Įsiterpė Metas:

– Na, aš turiu automobilį ir taip pat esu atsakingas už Karoliną. Gal aš ir ne mergaitė, bet galiu ja pasirūpinti.

– Ar galėtume užsukti rytoj? – paklausė Bonė.

– Taip, būtų gerai, – atsakė Stefanas. – Nesinori išleisti jos iš akių, – pridūrė susirūpinusiu veidu apžiūrinėdamas be sąmonės gulinčią Karoliną. – Nuogąstauju dėl jos. Labai nuogąstauju.

Bonė pasidomėjo:

– Kodėl?

– Na, gal per anksti sakyti, bet, atrodo, ją kažkas apsėdo – nenumanau kas. Reikės išsiaiškinti.

Bonė ir vėl pasijuto taip, lyg nugara varvėtų šaltas vanduo. Žvarbus baimės vandenynas grasino ją užlieti ir nugramzdinti į dugną.

Stefanas pridūrė:

– Karolina elgėsi keistai – net iš jos šito nesitikėjau. Nežinau, ką jūs girdėjot Karolinai plūstantis, bet mano ausyse skambėjo kitas, ją skatinantis balsas. – Jis pasisuko į Bonę: – Ar tu jį girdėjai?

Bonė stengėsi prisiminti. Ar prieš pasigirstant Karolinos riksmui nuvilnijo šnabždesys? O gal tylut tylutėlis švilptelėjimas?

– Šio vakaro įvykiai galbūt jai dar labiau pakenkė. Karolina šaukėsi demonų tuo metu, kai kambarys buvo sklidinas Galios. Be to, Fels Čerčas pastatytas daugybės energinių linijų sankirtoje, ir tai ne juokai. Kai dedasi tokie dalykai, labai norėčiau, kad netoliese būtų geras parapsichologas.

Bonė suprato, kad visi galvoja apie Alariką.

– Pamėginsiu jį iškviesti, – pažadėjo Mereditė. – Bet šiuo metu jis keliauja po Tibetą ir Timbuktu, renka informaciją. Užtruks, kol perduosiu žinią.

– Ačiū. – Stefanui, rodos, palengvėjo.

– Kaip sakiau, mes už ją atsakingos, – tyliai tarė Mereditė.

– Labai gailimės, kad ją čia atsivedėm, – garsiai atsiprašė Bonė tarytum vildamasi, kad Karolina ją išgirs.

Jie paeiliui atsisveikino su Elena. Elena paprasčiausiai nusišypsojo ir kiekvienam paglostė ranką.

Gal tai buvo sėkmė, o gal nesuvokiama Galia, bet Karolina pabudo. Automobiliui įsukus į prievažą, ji jau galėjo blaiviai mąstyti, nors tebebuvo šiek tiek apkvaitusi. Metas padėjo merginai išlipti iš automobilio ir paėmęs už parankės palydėjo iki durų. Paskambinus atidarė Karolinos mama. Ji buvo baukšti, drovi, pavargusi moteris ir, rodos, nenustebo, vasaros vakarą sulaukusi tokios apdujusios dukters.

Metas išleido merginas prie Bonės namų. Ten jos praleido vakarą sunerimusios, svarstydamos nutikimą. Bonė užmigo ausyse aidint Karolinos keiksmams.

Mielasis dienorašti,

šiąnakt kažkas atsitiks.

Nemoku nei šnekėti, nei rašyti, nelabai išeina ir spausdinti, bet galiu siųsti Stefanui mintis, ir jis užrašo jas. Mes neturime vienas nuo kito paslapčių.

Dabar čia mano dienoraštis. Ir…

Šįryt vėl pabudau. Vėl pabudau! Lauke dar vasara, viskas žalia. Sode žydi narcizai. Sulaukiau lankytojų. Jų gerai nepažinau, bet trys stiprūs, skaisčių spalvų. Pabučiavau juos, kad nebeužmirščiau.

Ketvirtoji buvo kitokia. Mačiau tik spalvų duženas, o tarpuose – juodą spalvą. Turėjau pavartoti stiprius baltosios Galios žodžius, kad ji neįneštų į Stefano kambarį tamsos.

Ima miegas. Noriu būti su Stefanu ir jausti, kaip jis mane apkabina. Myliu jį. Viską paaukočiau, kad tik būčiau su juo. Jis klausia: ar ir skraidymą? Net ir skraidymą, kad tik likčiau drauge, ir jis būtų saugus. Netgi gyvybę.

Dabar noriu pas jį.

Elena

Stefanas apgailestauja, kad rašo į naująjį Elenos dienoraštį, bet turi kai ką pasakyti, nes galbūt kada nors ji norės perskaityti ir prisiminti. Elenos mintis rašau sakiniais, nors ji mąsto veikiau minčių nuotrupomis. Vampyrai pripratę kasdienes žmonių mintis paversti rišliais sakiniais, bet Elenos mintis išversti sunku. Dažniausiai ji galvoja ryškiais vaizdiniais, tarp jų įterpia vieną kitą žodį.

„Ketvirtoji“, apie kurią ji kalbėjo – tai Karolina Forbes. Atrodo, Elena pažinojo Karoliną nuo vaikystės. Šiandien mane labiausiai apstulbino, kad Karolina ją įžeidė ir net skėlė antausį, bet žvalgydamasis po Elenos mintis nematau nei pykčio, nei skausmo. Bemaž baugu naršyti po tokią tyrą galvą.

Kas atsitiko Karolinai per tą trumpą laiką, kai ją buvo pagrobę Klausas su Taileriu? Ar ji laisva valia šitaip baisiai elgiasi? Ar ore lyg kenksmingi garai dar tvyro Klauso neapykantos likučiai? O gal Fels Čerčą puola naujas priešas?

Ir visų svarbiausia: ką daryti?

Stefanas, tempiamas nuo kompiu…

8

Senovinio laikrodžio rodyklės rodė trečią ryto, kai Mereditė staiga pabudo iš neramaus miego.

Ir slopindama riksmą prikando lūpą. Virš jos buvo palinkęs draugės veidas. Ji tik prisiminė, kaip vakare gulėdama miegmaišyje su Bone šnekėjosi apie Alariką.

Dabar Bonė užsimerkusi klūpojo ant Mereditės pagalvės jai virš galvos, jos nosis beveik lietė Mereditės nosį. Be to, Bonės skruostai buvo neįprastai blyškūs, greitas šiltas kvėpavimas kuteno Mereditės kaktą. Bet kas – bet koks žmogus, pamanė Mereditė – būtų suklykęs.

Ji laukė, kol Bonė prabils, prietemoje stebeilydamasi į tas šiurpias užmerktas akis.

Bet Bonė atsisėdo, paskui atsistojo, atbula niekur neužkliuvusi priėjo prie stalo, kur krovėsi Mereditės mobilusis, ir paėmė jį. Tikriausiai įjungė vaizdo įrašą, nes prasižiojusi ėmė gestikuliuoti ir šnekėti.

Buvo klaiku. Iš Bonės gerklės sklido nepažįstami garsai – ji kalbėjo atbulai. Vingrūs gomuriniai arba aukšti garsai buvo tariami siaubo filmų išpopuliarinta moduliacija. Bet taip kalbėti… paprastam žmogui tai neįmanoma. Mereditei atrodė, kad kažkas skverbiasi į jų mintis, mėgina jas pasiekti iš anapusinio pasaulio.

Galbūt ta būtybė gyvena atbulai, svarstė Mereditė, mėgindama išsiblaškyti, o šiurpūs garsai nesiliovė. Gal mano, kad ir mes taip gyvenam. Gal tik mūsų keliai nesusikerta…

Mereditė suprato, kad daugiau nebeištvers. Jau ėmė tartis girdinti žodžius, netgi frazes, ir visi jie buvo nemalonūs. O, meldžiu, kad tai liautųsi – kuo greičiau.

Aimanos, vapėjimas…

Bonė užsičiaupė, net dantys subarškėjo. Ir tada, tarsi lėtai sukant atgal vaizdajuostę, atbula priėjo prie savo miegmaišio, atsiklaupė, įšliaužė į jį ir padėjo galvą ant pagalvės – neatsimerkdama pažiūrėti, ką daro.

Tai buvo vienas šiurpiausių Mereditės matytų ir girdėtų potyrių, o ji buvo regėjusi tikrai daug.

Mereditė nieku gyvu negalėjo palikti to įrašo iki ryto, būtinai magėjo jį dar kartą išklausyti.

Ji atsikėlė, pirštų galais pritykino prie stalo ir nusinešė mobilųjį į kitą kambarį. Ten prijungė jį prie kompiuterio, kad galėtų išklausyti žinutę.

Porą kartų perklausiusi žodžius nusprendė niekada neleisti Bonei to išgirsti. Ji mirtinai persigąstų, ir daugiau nė vienas Elenos draugų nebendrautų su antgamte.

Buvo girdėti žvėrių skleidžiami garsai pramaišiui su iškreiptu balsu… tikrai ne Bonės. Tai apskritai buvo ne žmogaus balsas. Persukus įrašą jis skambėjo dar blogiau nei atbulai – turbūt tai reiškė, kad būtybė paprastai žodžius taria atvirkščiai.

Per dejones, klaikų juoką ir stepių žvėrių urzgesį Mereditė girdėjo ir žmonių kalbą. Nors jai šiaušėsi plaukai ir dilgsėjo kūną, pamėgino garsus sudėlioti. Sujungus išėjo štai kas:

– Paaahhh… budddi… m… as buh… ssssss… st–st–st..ai–guuus… IR suhh… re…čian…tis. JŪŪŪŪS… irrrr… aššš… tuuurim… BŪŪT jjjaihhh pabbbun…dant… Passsssssssssss… hui mūsų… NEBUS sss–jjj (ar jis sakė „su ja“, ar tai tebuvo urzgesys?) Thaaaii… jjauuu KKKKKIT–T–T…Ų… d–d–d… arrrrrrrrrr… b–b–bas…

Galiausiai Mereditė bloknote rašikliu išvedžiojo štai kokius žodžius:

Pabudimas bus staigus ir sukrečiantis.

Jūs ir aš turim būti jai pabundant. Paskui mūsų nebus (su ja?). Tai jau kitų darbas.

Mereditė prie iššifruotos žinutės tvarkingai padėjo rašiklį.

Paskui susirietusi miegmaišyje stebėjo miegančią Bonę, lyg katė tykojo prie pelės urvelio, kol galiausiai palaimingas nuovargis nusinešė ją į tamsą.

– Ką sakiau? – Kitą rytą, kaip manekenė spausdamasi greipfrutų sultis ir berdama dribsnius, Bonė nuoširdžiai suglumo. Mereditė tuo tarpu kepė plaktą kiaušinienę.

– Jau trissyk pakartojau. Pažadu, tie žodžiai nepasikeis.

– Ką gi, – staiga pakeitė požiūrį Bonė, – aišku, kad kalbama apie Elenos pabudimą. Viena vertus, mudvi turime būti su ja, kita vertus, jai reikia pabusti.

– Teisingai, – pritarė Mereditė.

– Ji turi prisiminti, kas esanti.

– Būtent, – patvirtino Mereditė.

– Ir mes turim padėti jai prisiminti!

– Ne! – sušuko Mereditė, piktai plastikine mentele baksnodama kiaušinius. – Ne, Bone, tu ne taip sakei, ir apskritai nemanau, kad mes tai sugebėtume. Galbūt galime išmokyti smulkmenų, – kaip daro Stefanas. Kaip užsirišti batus. Kaip išsišukuoti plaukus. Bet, sprendžiant iš to, ką sakei, Pabudimas bus sukrečiantis ir ūmus – neminėjai, kad kuo nors prie to prisidėsim. Tik kartojai, kad turėsim būti šalia, nes paskui mūsų nebebus.

Bonė svarstė rūškanoje tyloje.

– Nebebus? – galiausiai ištarė. – Turi omeny, nebebūsim su Elena? Ar mūsų nebebus… išvis?

Mereditė spoksojo į pusryčius, kurių visai nebenorėjo valgyti.

– Nežinau.

– Stefanas sakė, kad šiandien vėl galėsim užeiti, – priminė Bonė.

– Stefanas būtų mandagus net ir mirtinai persmeigtas.

– Žinau, – staiga tarė Bonė. – Paskambinkim Metui. Nueikim aplankyti Karolinos… žinoma, jei ji norės mus matyti. Pažiūrėsim, ar jai nepagerėjo. Tada pavakare paskambinsim Stefanui ir paklausim, ar galim aplankyti Eleną.

Karolinos mama pranešė, kad ji serga ir guli lovoje. Visi trys: Metas, Mereditė ir Bonė – grįžo pas Mereditę, tik Bonė kramtydama lūpą vis grįžčiojo per petį. Ir pati Karolinos mama atrodė liguista, aplink akis juodavo ratilai. Besikaupiančios audros, slėgio pojūtis, regis, traiškyte traiškė Karolinos namus.

Metas ėmė krapštytis su automobiliu, kurį nuolat reikėdavo remontuoti, o Bonė su Meredite išnaršė pastarosios spintą ieškodamos Elenai drabužių. Jie dideli, bet tiks geriau nei Bonės – šie būtų gerokai per maži.

Ketvirtą popiet paskambino Stefanui. Taip, jie laukiami. Nusileidusios žemyn merginos pasikvietė Metą.

Akivaizdžiam Meto nusivylimui, Elena nebekartojo vakarykščio bučiavimosi ritualo. Bet džiaugėsi naujais drabužiais, tik ne dėl tų pačių priežasčių, kaip būtų džiaugusis ankstesnė Elena. Sklandydama per metrą nuo žemės ji glaudė juos prie veido ir patenkinta giliai kvėpė. Paskui švytėdama pažvelgė į Mereditę, nors Bonė, paėmusi marškinėlius, neužuodė nieko, tik juto, kad medžiaga minkštesnė nei jos drabužių. Jie netgi nekvepėjo Mereditės tualetiniu vandeniu.

– Atsiprašau, – bejėgiškai tarė Stefanas, kai Eleną staiga ištiko čiaudulio priepuolis.

Ji glaustė prie savęs žydrą palaidinę kaip kokį kačiuką. Stefanas švelniai žiūrėjo į ją, ir Mereditė, nors mažumėlę sutrikusi, patikino, kad malonu būti taip įvertintai.

– Elena gali pasakyti, iš kur drabužiai, – paaiškino Stefanas. – Ji nevilki tų, kuriuos siuvo išnaudojamos moterys.

– Perku tose parduotuvėse, kur neprekiaujama išnaudojamų moterų siūtais drabužiais, – atsakė Mereditė. – Mes su Bone norim kai ką papasakoti, – pridūrė ji.

Kol Mereditė dėstė apie naktinę Bonės pranašystę, ši nusivedė Eleną į vonią ir padėjo apsimauti šortus – šie tiko, – ir apsivilkti žydrą palaidinę, kuri irgi daugmaž tiko, tik buvo ilgoka.

Palaidinės spalva tobulai paryškino susivėlusius, bet vis vien nuostabius Elenos plaukus. Kai Bonė jai davė pasižiūrėti į savo veidrodėlį – senojo veidrodžio šukės buvo iššluotos, – Elena sutriko kaip savo atspindį išvydęs šunytis. Bonė laikė veidrodį jai priešais veidą, o Elena vis žvilgčiojo į kitą jo pusę, kaip kūdikis, žaidžiantis „kukū“. Bonė iššukavo susivėlusius draugės plaukus. Stefanas, matyt, su šia užduotimi nesusidorojo. Kai Elenos plaukai tapo glotnūs kaip šilkas, Bonė išdidžiai nuvedė ją parodyti kitiems.

Ir iškart pasigailėjo. Jie buvo įsitraukę į pokalbį ir atrodė paniurę. Bonė nenorom paleido Eleną, ir ši iškart nuskriejo – tiesiogine prasme – Stefanui ant kelių.

– Žinoma, suprantame, – kalbėjo Mereditė. – Neturit kitos išeities, net jei Karolinai ir nebūtų atsisukęs varžtelis. Bet…

– Kokia dar kita išeitis? – atsisėdusi ant lovos prie Stefano susidomėjo Bonė. – Ką čia, žmonės, šnekat?

Įsivyravo tyla, paskui Mereditė atsistojo ir apkabino Bonę per pečius.

– Mes kalbam apie tai, kodėl Stefanas su Elena turi išvykti iš Fels Čerčo – ir kuo toliau.

Iš pradžių Bonė tylėjo – naujiena ją pernelyg sukrėtė. Atgavusi žadą išgirdo save paikai tariant:

– Išvykti? Kodėl?

– Juk pati supranti kodėl. Vakar matei, – atsakė Mereditė, jos tamsios akys buvo sklidinos skausmo, veide šmėkštelėjo nesuvaldomas sielvartas. Bet tą akimirką Bonei rūpėjo tik jos pačios sielvartas.

Ir jis užplūdo, kaip griūtis palaidojo ją po iki raudonumo įkaitusiu sniegu. Įkalino liepsnojančiame lede. Jai pavyko trumpam ištrūkti ir pasakyti:

– Karolina nieko nedarys. Ji pasirašė priesaiką. Žino, kad ją sulaužiusi… juk pasirašė ir patys žinote kas…

Mereditė tikriausiai papasakojo Stefanui apie varną, nes jis atsiduso, papurtė galvą, švelniai nusuko akis nuo Elenos. Ji, be abejo, juto visus apėmusį liūdesį, bet niekaip negalėjo suprasti, kas jį sukėlė.

– Labai nenorėčiau, kad mano brolis imtų sukiotis aplink Karoliną. – Stefanas suirzęs nubraukė nuo akių tamsius plaukus, tarsi šie jam primintų panašumą į brolį. – Nemanau, kad Mereditės grasinimas dėl studentų draugijos būtų veiksmingas. Karolina pernelyg giliai nugrimzdusi į tamsą.

Bonė suvirpėjo. Siaubingas mintis kėlė žodžiai: „nugrimzdusi į tamsą“.

– Bet… – prabilo Metas, ir Bonė suprato, kad jis toks pat priblokštas ir jam taip pat bloga, lyg pasisupus pigia karusele.

– Klausykit, – įtikinėjo Stefanas, – yra dar viena priežastis, kodėl negalim čia pasilikti.

– Kokia? – lėtai paklausė Metas.

Susijaudinusi Bonė negalėjo nė žodžio išspausti. Giliai pasąmonėje kirbėjo mintys, bet iškart nustumdavo jas šalin.

– Manau, Bonė supranta.

Stefanas atsigręžė į ją. Bonė žiūrėjo į jį ašarų pilnomis akimis.

– Fels Čerčas, – liūdnai paaiškino Stefanas, – pastatytas energinių linijų sankirtoje. Prisimenate, apie tai kalbėjome? Nežinau, ar taip padaryta tyčia. Kažin, ar Smolvudai turėjo įtakos renkant miesteliui vietą?

Niekas to nežinojo. Senajame Honorijos Fel dienoraštyje nebuvo rašoma, ar vilkolakių šeima prisidėjo prie vietos parinkimo.

– Na, jei tai atsitiktinumas, tai labai nelaimingas. Miestelis, tiksliau kapinės, įkurtas daugybės energinių linijų sankirtoje. Todėl jis yra lyg švyturys antgamtinėms būtybėms – blogoms ir ne tokioms jau blogoms. – Stefanas atrodė sutrikęs, ir Bonė suprato, kad jis kalba apie save. – Mane čia pritraukė. Kaip žinote, kitus vampyrus irgi. Kaskart atvykus Galią turinčiai būtybei trauka dar labiau sustiprėja. Švyturys tampa vis ryškesnis. Pritraukia dar daugiau galingų būtybių. Susidaro užburtas ratas.

– Galiausiai kas nors iš jų pastebės Eleną, – tarė Mereditė. – Atmink, Bone, tos būtybės panašios į Stefaną, tik neturi sąžinės. Kai suras Eleną…

Bonė vos neapsipylė ašaromis. Ji tarėsi reginti baltų plunksnų debesį, lėtai besileidžiantį ant žemės.

– Bet… pabudusi ji tokia nebuvo, – užsispyręs lėtai įrodinėjo Metas. – Ji kalbėjo. Mąstė. Neskraidė.

– Kalba ar ne, vaikšto ar skraido, ji turi Galią, – pabrėžė Stefanas. – Ganėtinai didelę, kad paprastas vampyras pamestų galvą. Ir siektų tos Galios kaip įmanydamas. O Elena nežudo – ir neskaudina kitų. Bent jau aš neįsivaizduoju jos tai darančios. Todėl tikiuosi, – apniukusiu veidu tarė jis, – kad pavyks ją nugabenti į… saugią vietą.

– Negali išvežti Elenos. – Bonės balsas skambėjo verksmingai, bet ji negalėjo susivaldyti. – Juk Mereditė pasakojo, ką kalbėjau? Ji pabus. Ir mes su Meredite turėsime būti šalia.

Nes vėliau mūsų nebus. Staiga šie žodžiai įgavo prasmę. Žinoma, tai geriau, negu žūti, bet atsisveikinti su Elena bus labai sunku.

– Neketinu jos išsivežti, kol neišmoks deramai vaikščioti, – tarė Stefanas ir greitai apkabino apstulbusią Bonę per pečius. Panašiai kaip Mereditė, tik tvirčiau ir trumpiau. – Neįsivaizduojat, kaip džiaugiuosi, kad ji pabus. Ir kad jūs padėsit.

– Bet… – Bet pabaisos vis tiek plūs į Fels Čerčą, dingtelėjo Bonei. Ir kas gi mus apgins?

Pakėlusi galvą pamatė, kad Mereditė skaitė jos mintis.

– Sakyčiau, – atsargiai, apgalvotai pasakė Mereditė, – kad Stefanas su Elena dėl miestelio ganėtinai prisikentėjo.

Ką gi. Su tuo nepasiginčysi. Regis, su Stefanu irgi nepasiginčysi. Jis apsisprendęs.

Vis dėlto jie šnekėjosi iki sutemų, aptarė įvairias galimybes ir planus, nagrinėjo Bonės pranašystę. Nieko nenusprendė, bet nors šį tą numatė. Bonė reikalavo galimybės susisiekti su Stefanu, ir, jam švelniai priminus, kad šiuo metu neturi mobiliojo, jau ketino paprašyti jo kraujo ir plaukų iškvietimo burtams.

Galiausiai atėjo laikas skirstytis. Žmonės išalko. Bonė spėjo, kad Stefanas taip pat. Sėdėdamas su Elena ant kelių jis atrodė neįprastai išblyškęs.

Atsisveikinant Bonė turėjo nuolat sau priminti Stefano pažadą leisti jai su Meredite padėti Elenai. Jis nieku gyvu jos neišsivežtų nepranešęs.

Tai buvo ne galutinis atsisveikinimas.

Bet kodėl taip atrodė?

9

Metui, Mereditei ir Bonei išvažiavus, Stefanas liko su Elena, Bonės aprengta naktiniais marškiniais. Tamsa ramino jo peršinčias akis – jos peršėjo ne nuo dienos šviesos, o nuo liūdnų naujienų, kurias turėjo pranešti draugams. Dar labiau jį kankino alkis. Bet alkį greitai numalšins, pasižadėjo. Kai tik Elena užmigs, jis išslinks į mišką ir pasigaus baltauodegį elnią. Niekas nemoka taip tykoti, kaip vampyrai; niekas neprilygsta Stefanui medžioklėje. Pasisotinti jam reikia kelių elnių, bet nė vieno rimtai nesužeidžia.

Bet Elena buvo numačiusi ką kita. Ji nenorėjo miego, jai niekada nenusibosdavo būti su juo. Vos tik Meto automobilio burzgimas nuslopo, ji padarė tai, ką visada darydavo tokios nuotaikos. Priskrido prie Stefano ir užsimerkusi, truputį atkišusi lūpas, pakėlė galvą. Ėmė laukti.

Stefanas nuskubėjo prie lango, nuleido ritinines užuolaidas, kad nespoksotų nepageidaujami varnai, ir sugrįžo. Elena laukė toje pačioje padėtyje, truputį išraudusi, vis dar užsimerkusi. Kartais Stefanui atrodydavo, kad užsigeidusi bučinio ji taip lauktų amžinai.

– Mieloji, aš tikrai tavim naudojuosi, – atsiduso Stefanas. Pasilenkęs švelniai, droviai pabučiavo.

Elena iš nusivylimo sumurkė kaip kačiukas ir užbaigė klausiama intonacija. Nosimi pabaksnojo jam į smakrą.

– Mylimoji, – glostydamas jai plaukus tarė Stefanas. – Bonė tave iššukavo nenupešusi?

Jis bejėgis glaudėsi prie jos kūno. Viršutinį žandikaulį ėmė mausti.

Elena vėl reikliai pabaksnojo. Stefanas pabučiavo ją ilgėliau. Be abejo, jis žinojo, kad ji suaugusi. Vyresnė ir kur kas daugiau patyrusi nei prieš devynis mėnesius, kai jie pirmą kartą pasibučiavo. Bet kaltės jausmas jo vis vien neapleido, negalėjo liautis nerimavęs dėl jos gebėjimo apsispręsti.

Dabar Elena jau murkė piktai. Jai įgriso. Ji atsirėmė į Stefaną visu svoriu, privertė jį apkabinti šiltą, tvirtą moterišką kūną. Tuo pat metu aiškiai suskambo jos melodingas „meldžiu?“ – tarsi pirštu brauktum per krištolinės taurės briaunas.

Tai buvo vienas pirmųjų žodžių, kuriuos Elena, pabudusi nebyli ir besvorė, išmoko mintyse tarti Stefanui. Nesvarbu, angelas ji ar ne, tiksliai žinojo, kaip šis žodis jį veikia.

Meldžiu?

– O, mažute, – suaimanavo jis. – Mažoji mano meile…

Meldžiu?

Stefanas ją pabučiavo.

Ilgai buvo tylu, jis juto, kaip širdis plaka vis greičiau ir greičiau. Elena, jo Elena, andai paaukojusi už jį gyvastį, šilta ir sunki – jo glėbyje. Ji priklausė jam vienam, jiems skirta šitaip gyventi, ir tą akimirką Stefanas nenorėjo nieko keisti. Netgi sparčiai stiprėjantis dilgčiojimas viršutiniame žandikaulyje atrodė malonus. Jis mėgavosi jausdamas šiltas Elenos lūpas, erzinančias lengvais trumpais bučinukais.

Kartais Stefanas pagalvodavo, kad, nors atrodo mieguista, ji yra visai žvali. Elena nuolat kursto jį, o jis daro tai, ko ji nori. Kartą, kai jis atsisakė paklusti, nutraukė bučinį, Elena liovėsi mintyse šnekėjusis, nusklendė į kampą, atsisėdo tarp dulkių ir voratinklių ir… pravirko. Stefanas niekaip negalėjo jos paguosti, nors klūpojo ant kietų medinių grindlenčių, maldavo, įkalbinėjo ir pats vos nepravirko – kol vėl ją apkabino.

Stefanas pasižadėjo nebekartoti šios klaidos. Tiesa, jį graužė kaltė, bet tas jausmas vis slopo. Staiga Elena stipriau priglaudė lūpas, ir pasaulis ėmė slysti iš po kojų. Stefanas traukėsi atbulas, kol abu atsisėdo ant lovos. Mintys buvo padrikos. Jis tegalėjo galvoti apie tai, kad Elena vėl kartu, sėdi jam ant kelių, tokia susijaudinusi, tokia gyvybinga. Galiausiai Stefanas pasidavė, Elenai nebereikėjo jo spausti.

Stefanas žinojo, kad Elena ne mažiau už jį mėgaujasi maloniu žandikaulio dilgčiojimu.

Nebuvo nei laiko, nei noro mąstyti. Elena tirpo jo rankose, jos plaukai buvo švelnūs kaip šilkas. Mintyse jie jau buvo susilieję. Galiausiai įvyko neišvengiama – iltiniai dantys pailgėjo, paaštrėjo; jiems liečiantis prie apatinės Elenos lūpos stipriai ir maloniai dilgčiojo – Stefanas vos laikėsi neaikčiojęs.

Tada Elena padarė kai ką netikėto. Švelniai, atsargiai suėmė vieną Stefano iltinį dantį ir įspraudė sau tarp lūpų. Taip ir laikė suspaudusi.

Kambarys aplink Stefaną ėmė suktis.

Tik dėl meilės, tik dėl to, kad jų mintys buvo susijungusios, jis neperkando Elenai lūpos. Pirmykščiai vampyrų instinktai, amžiams įaugę į kraują, šaukte šaukė tai padaryti.

Bet Stefanas ją mylėjo, jie buvo vienis, be to, jis negalėjo pajudėti. Sustingo iš malonumo. Iltys dar niekada nebuvo išaugusios tokios ilgos ir tokios smailos, net Stefanui nejudant aštrūs kaip peiliukai galai perdūrė putlią apatinę Elenos lūpą. Į gerklę pamažu ėmė kapsėti kraujas. Elenos kraujas. Grįžus iš dvasių pasaulio jis buvo pasikeitęs. Nors jau anksčiau jis buvo nuostabus, kupinas jaunatviško gyvybingumo ir Elenos savasties.

Bet dabar… jis tapo ypatingo skonio. Aukščiausios rūšies. Jam dar nebuvo tekę ragauti nieko panašaus į sugrįžusios dvasios kraują. Kraujas buvo kupinas Galios ir taip skyrėsi nuo žmogaus, kaip žmogaus kraujas skiriasi nuo gyvūno.

Vampyrui į gerklę tekantis kraujas sukelia tokį malonumą, kokio žmogus nė įsivaizduoti negali.

Stefano širdis, rodės, tuoj iššoks iš krūtinės.

Elena ir toliau laikė suspaudusi jo iltis.

Stefanas juto jos pasitenkinimą, silpnas pasiaukojimo skausmas virto malonumu, nes jiedu buvo susiję, ir dar dėl to, kad ji buvo ne šiaip sau žmogus – jai iš tikrųjų patiko maitinti vampyrą, buvo malonu jaustis reikalingai. Elena priklausė elitui.

Nugara perbėgo karšti šiurpuliai, nuo Elenos kraujo vis dar svaigo galva.

Elena paleido Stefano iltis ir pačiulpė apatinę lūpą. Paskui atsilošusi atidengė kaklą.

Tokiam vaizdui net ir Stefanas negalėjo atsispirti. Elenos kraujagyslių raštą jis pažino ne prasčiau už jos veidą. Ir vis dėlto…

Viskas gerai. Viskas gerai… suskambo telepatinis Elenos balselis.

Stefanas suleido maudžiančias iltis į smulkią kraujagyslę. Dantys dabar buvo tokie aštrūs, kad Elena, pripratusi prie durstelėjimo, nė nepajuto skausmo. Pagaliau Stefanas maitinosi, maitinosi abu, neapsakomas naujojo Elenos kraujo saldumas pripildė jo burną, Elena apsvaigo iš laimės.

Kaskart kildavo pavojus, kad Stefanas išgers per daug kraujo arba neduos pakankamai savojo, kad Elena… na, atvirai tariant, kad Elena mirs. Žinoma, jam daug nereikia, bet susidėjus su vampyrais nuolat kyla tokia grėsmė. Galiausiai niūrios mintys ištirpo juos abu apėmusioje palaimoje.

Su Bone ir Meredite įsigrūdęs į priekinę savo kledaro sėdynę, Metas puolė ieškoti raktelių. Jį trikdė, kad turėjo pastatyti automobilį prie Stefano poršė. Gale apmušalai buvo tokie atspurę, kad lipdavo prie keleivio užpakalio, bet Bonė lengvai tilpo ant priekinės atlenkiamos sėdynės tarp Meto ir Mereditės. Metas nenuleido nuo Bonės akių, nes susijaudinusi ji paprastai neprisisegdavo saugos diržo. Kelias per Sengirę vingiuotas ir pavojingas, net jei ir nesutiktų kitų automobilių.

Mirčių jau gana, pamanė Metas, riedėdamas tolyn nuo pensiono. Gana ir stebuklingų prisikėlimų. Metas matė tiek antgamtinių reiškinių, kad užteks visam gyvenimui. Jis, kaip ir Bonė, tetroško, kad viskas grįžtų į įprastas vėžes ir galėtų gyventi kaip anksčiau.

Tik be Elenos, pašaipiai pakuždėjo vidinis balselis. Pasiduosi be kovos?

Neįveikčiau Stefano, net jei jo rankos būtų surištos už nugaros, o ant galvos užmautas maišas. Pamiršk. Viskas baigta, nors ji mane ir pabučiavo. Dabar Elena man tik draugė.

Bet Metas ant lūpų tebejuto šiltą vakarykštį Elenos bučinį ir lengvus prisilietimus, kai ji dar nežinojo, kad su draugais nepriimtina taip elgtis. Juto jos kūno šilumą ir grakščias, dailias kūno formas.

Po galais, ji grįžo tobula – bent jau fiziškai, pamanė Metas.

Malonius prisiminimus išsklaidė gailus Bonės balselis:

– Kai jau maniau, kad viskas bus gerai, – vos neverkdama aimanavo ji. – Kai jau maniau, kad viskas išsisprendė. Kad viskas bus taip, kaip turi būti.

Mereditė labai tyliai tarė:

– Žinau, skaudu. Rodos, mes ją nuolat prarandam. Bet negalim būti savanaudžiai.

– Aš galiu, – ramiai paprieštaravo Bonė.

Ir aš galiu, sušnabždėjo vidinis Meto balsas. Bent jau širdyje, kur niekas to savanaudiškumo nemato. Senas geras Metas; Metas niekada neprieštarauja – koks puikus bičiulis tas Metas. Ką gi, tai pirmas kartas, kai Metas prieštarauja. Bet ji pasirinko kitą vaikiną, ką aš galiu padaryti? Pagrobti ją? Laikyti užrakintą? Paimti jėga?

Ta mintis buvo lyg šalto vandens šuoras, Metas atsipeikėjo ir sutelkė dėmesį į kelią. Jis nemąstydamas įveikė kelis duobėto, vienos juostos kelio per Sengirę posūkius.

– Mes ketinom kartu studijuoti koledže, – neatlyžo Bonė. – Paskui grįžti į Fels Čerčą. Namo. Viską suplanavom, galima sakyti, dar lankydamos darželį. Elena atvirto į žmogų, ir aš maniau, kad viskas vėl bus taip, kaip turi būti. Bet jau niekada, niekada nebus kaip anksčiau, tiesa? – Atsidususi ji tyliau pakartojo: – Tiesa? – Tai buvo net ne klausimas.

Metas su Meredite susižvelgė stebėdamiesi, koks stiprus jų sielvartas. Jie nepajėgė paguosti Bonės. Ji sėdėjo apkabinusi save rankomis ir nekreipė dėmesio į Mereditės prisilietimus.

Tai tikra Bonė – dramatiškoji Bonė, dingtelėjo Metui, bet įgimtas sąžiningumas nutildė šį balsą.

– Manau, – lėtai pratarė jis, – kad Elenai sugrįžus visi panašiai galvojome. – Kai šokome miške kaip patrakėliai, prisiminė Metas. – Tikriausiai tikėjomės, kad jie galės ramiai gyventi kur nors netoli Fels Čerčo ir kad viskas bus kaip buvę. Iki atvykstant Stefanui…

Mereditė, pro priekinį stiklą žvelgdama į tolį, papurtė galvą.

– Stefanas niekuo dėtas.

Metas suprato, ką ji turi omeny. Stefanas į Fels Čerčą atvyko ketindamas gyventi tarp žmonių, o ne pasigrobti žmonių merginos į nežinią.

– Tu teisi, – pritarė Metas. – Ir aš apie tai galvojau. Ko gero, juodu su Stefanu būtų galėję čia sau tyliai gyventi. Ar bent jau kur nors netoliese. Tai Deimono kaltė. Jis pavertė Eleną vampyre prieš jos valią, ir viską sujaukė.

– Dabar Elena su Stefanu išvyksta. Ir niekada nebesugrįš, – skundėsi Bonė. – Kodėl? Kodėl Deimonas taip pasielgė?

– Jam patinka visur kištis vien iš nuobodulio, taip sakė Stefanas. Bet šįkart jis tikriausiai įsikišo iš neapykantos broliui, – spėjo Mereditė. – Svajoju, kad jis kada nors duotų mums ramybę.

– Koks skirtumas. – Bonė jau verkė. – Tebūnie kaltas Deimonas. Man tas pats. Tik nesuprantu, kodėl viskas turi keistis!

– Negali du kartus įbristi į tą pačią upę. O jei esi ganėtinai stiprus vampyras, tai ir nė karto, – pajuokavo Mereditė. Bet niekas nesijuokė. Paskui ji labai tyliai pridūrė: – Gal ne to žmogaus klausi. Galbūt Elena galėtų atsakyti, kodėl viskas turi pasikeisti – jei ji prisimena gyvenimą Anapus.

– Norėjau pasakyti, kad ne viskas turi pasikeisti…

– Bet turi, – dar tyliau ir ilgesingiau ištarė Mereditė. – Negi nesupranti? Tai ne antgamtė – tai gyvenimas. Mes suaugsime…

– Žinau! Metą priims į futbolo komandą, tu išvažiuosi į koledžą, paskui ištekėsi! Ir, ko gero, susilauksi vaikų! – Bonės lūpose tai skambėjo kaip nepadori veikla. – O aš amžiams liksiu dvimečiame koledže. Judu suaugsit ir užmiršit Eleną su Stefanu… ir mane, – vos girdimai užbaigė Bonė.

– Neliūdėk. – Metas visada imdavosi globoti įskaudintuosius ir atstumtuosius. Šiuo metu, net ir galvodamas apie Eleną, – jis svarstė, ar kada nors užmirš tą bučinį, – jautė prielankumą mažai ir tokiai pažeidžiamai Bonei. – Ką čia šneki? Pabaigęs koledžą grįšiu į miestelį. Tikriausiai ir mirsiu Fels Čerče. Aš galvosiu apie tave. Žinoma, jei to nori.

Jis patapšnojo Bonei ranką, ir ji nesusigūžė, kaip prisilietus Mereditei. Palinko prie Meto, kakta įsirėmė į petį. Bonei sudrebėjus, Metas negalvodamas apglėbė ją viena ranka.

– Man nešalta, – tarė Bonė, nors nemėgino nusikratyti rankos. – Vakaras šiltas. Aš tik… man nepatinka, kai šneki apie mirtį – atsargiai!

– Metai, saugokis!

– Oi! – Metas keikdamasis nuspaudė stabdžių pedalą, abiem rankomis sugriebė vairą, Bonė pasilenkė, o Mereditė įsitempė. Sudaužytą automobilį Metas pakeitė maždaug tokia pat seniena be oro pagalvių. Šis irgi buvo sudurstytas iš panaudotų dalių.

– Laikykitės! – automobiliui čiūžtelėjus suriko Metas. Sužviegė padangos, ir jie visi loštelėjo – automobilio galas atsidūrė griovyje, priekinis buferis atsitrenkė į medį.

Pagaliau Metas atsikvėpė ir paleido vairą. Besigręždamas į merginas apmirė. Pagrabaliojęs uždegė lemputę ir nustėro.

Bonė, kaip visada per didžiausias nelaimes, glaudėsi prie Mereditės. Ji gulėjo padėjusi galvą Mereditei ant kelių, įsikibusi draugės rankos ir marškinėlių. Mereditė sėdėjo susikaupusi, kiek įmanydama atsilošusi, kojomis įsispyrusi į grindis po prietaisų skydeliu, rankomis stipriai laikė prispaudusi Bonę.

Pro atvirą langą kyšojo medžio šaka, kaip kokia gumbuota, samanota žalia ietis ar ištiesta milžiniško laukinio padaro letena. Šaka beveik rėmėsi Mereditei į kaklą, mažesnės šakelės dengė Bonės kūną. Jei Bonės diržas nebūtų leidęs pasisukti, jei Bonė nebūtų atsigulusi, jei Mereditė nebūtų jos laikiusi…

Metas susivokė spoksąs į labai aštrų nulaužtą šakos galą. Jeigu jo paties nebūtų sulaikęs diržas…

Metas girdėjo savo sunkų alsavimą. Automobilį užliejo spygliuočių kvapas. Jis netgi užuodė iš nulūžusių šakelių varvančius sakus. Mereditė labai lėtai ištiesė ranką ir pabandė nulaužti šakelę, lyg strėlė styrančią jai prie gerklės. Šakelė nelūžo. Metas netardamas nė žodžio pamėgino pats. Nors ne storesnė už pirštą, šakelė buvo tokia kieta, kad net nelinko.

Lyg užgrūdinta ugnyje, apdujęs pamanė jis. Betgi tai juokinga. Tai medis; jaučiu spyglius.

– Oi!

– Ar jau galiu keltis? – prislopintu balsu paklausė Bonė nepakeldama galvos. – Meldžiu. Kol jis manęs nesučiupo. Jis to nori.

Metas apstulbęs žvilgtelėjo į ją ir į nulaužtą šakos galą, pasikasė skruostą.

– Jis tavęs nečiumpa. – Bet Metui suko pilvą aklai grabaliojant saugos diržo sagtį. Kodėl Bonei į galvą šovė ta pati mintis kaip ir jam: kad šis medis – lyg didžiulė, lenkta, gauruota letena? Bonė jo nė nematė.

– Pats žinai, kad nori sučiupti, – sušnabždėjo Bonė ir visu kūnu sudrebėjo. Užkišusi ranką už nugaros pamėgino atsisegti diržą.

– Metai, mums reikia pasislinkti, – tarė Mereditė. Saugodamasi šakos ji tebesėdėjo stipriai atsilošusi, bet Metas išgirdo, kaip pasunkėjo jos kvėpavimas. – Reikia pasislinkti į tavo pusę. Jis nori apsivyti man gerklę.

– Negali būti…

Bet Metas matė tai savo akimis. Nulaužtas šakelės galas vos vos pailgėjo ir ėmė lenktis, smaigalys jau rėmėsi Mereditei į kaklą.

– Turbūt niekas negali amžinai sėdėti šitaip išsilenkęs, – tarė jis žinodamas, kad paisto niekus. – Pirštininėje yra žibintuvėlis…

– Pirštininę užtvėrė šakos. Bone, gal pasiektum atsegti man diržą?

– Pamėginsiu.

Bonė nekeldama galvos pasislinko į priekį ir apčiuopom ėmė ieškoti mygtuko.

Metui atrodė, kad susiraizgiusios, kvapnios visžalio medžio šakos draugę ryte ryja. Siurbia ją spygliais.

– Čia visa sumauta kalėdinė eglė.

Jis nusigręžė ir pažvelgė pro šoninį langą. Padaręs iš rankų vamzdelį, kad geriau matytų tamsoje, priglaudė kaktą prie stebėtinai šalto stiklo.

Kažkas palietė sprandą. Metas krūptelėjo ir sustingo. Prisilietimas nebuvo nei šaltas, nei šiltas, lyg brūkštelėjimas aštriu nagu.

– Po velnių, Meredite…

– Metai…

Metas niršo ant savęs, kad taip kvailai išsigando. Bet nagas jam įdrėskė.

– Meredite? – Jis lėtai atitraukė rankas ir tamsiame lange išvydo savo atspindį. Mereditė jo nelietė.

– Nesisuk… į… kairę, Metai. Ten ilga aštri atplaiša. – Mereditės balsas, paprastai ramus ir kiek atsainus, Metui visada primindavo kalendorių nuotraukas, kuriose vaizduojami mėlyni sniego apsupti ežerai. Bet dabar ji kalbėjo įsitempusi, dusdama.

– Meredite! – Metui nespėjus prasižioti sušuko Bonė. Jos balsas skambėjo taip, lyg ji tūnotų po pūkiniais patalais.

– Viskas gerai. Tik turiu… jos neprisileisti, – sušvokštė Mereditė. – Nesijaudinkit. Nepaleisiu ir tavęs.

Metui jau smarkiau durstelėjo lūžgaliai. Šakelė dešinėje irgi palietė kaklą.

– Bone, liaukis! Tu trauki medį vidun! Trauki jį ant Mereditės ir manęs!

– Metai, nutilk!

Metas taip ir padarė. Širdis daužyte daužėsi. Mažų mažiausiai troško pačiupinėti sau už nugaros. Betgi tai kvaila, pamanė jis. Jei Bonė judina medį, tai aš tikrai galėsiu jį sulaikyti.

Jis ištiesė ranką sau už nugaros, krūptelėjo, veidrodėlyje mėgindamas ką nors įžiūrėti. Ranka užčiuopė storą žievę ir daugybę plonų šakelių.

Neprisimenu, kad ta šaka būtų buvusi tokia gumbuota…

– Radau! – tarė Bonė, spragtelėjo atsegamas diržas. Paskui jos balsas suvirpėjo: – Meredite? Mano nugara prismaigstyta spyglių.

– Ačiū, Bone. Laikykis, – Mereditė kalbėjo kantriai, tvardydamasi, kaip jie visi šnekėjosi su Elena. – Metai, dabar atidaryk duris.

Bonė su siaubu šūktelėjo:

– Tai ne tik spygliai! Tai šakelės! Lyg dygliuota viela. Aš… įstrigau…

– Metai! Greičiau daryk duris…

– Negaliu.

Tyla.

– Metai?

Metas sukaupė visas jėgas, įsirėmė kojomis, dabar jau abiem rankomis suėmęs gruoblėtą žievę. Iš visų jėgų įsispyrė į dureles.

– Metai! – Mereditė vos neklykė. – Jis sminga man į kaklą!

– Negaliu atidaryti durų! Iš šitos pusės irgi medis!

– Kaip ten gali būti medis? Čiagi kelias!

– Kaip čia gali augti medis?

Įsivyravo tyla. Metas juto, kaip nulaužtos šakos atplaišos vis giliau sminga į sprandą. Jei tuojau pat nepajudės, tai nebepajudės niekada.

10

Elena jautėsi rami ir laiminga. Dabar jos eilė.

Stefanas įsipjovė mediniu laiškų peiliuku. Elenai nepatikdavo, kai jis tai darydavo naudodamasis veiksmingiausiu įrankiu vampyro odai perdurti, todėl ji stipriai užsimerkdavo ir pažiūrėdavo tik tada, kai iš nedidelės žaizdelės kakle jau lašėdavo kraujas.

– Verčiau daug negerk, – sušnabždėjo Stefanas, ir Elena suprato, kad jis tai sako, kol dar gali pasakyti. – Ar ne per daug tave spaudžiu, neskauda?

Jis visada taip nerimauja. Šįkart Elena pabučiavo jį.

Matė, kaip Stefanui pačiam keista, kad bučinio nori labiau nei jos kraujo. Elena juokdamasi paguldė jį ant nugaros ir pakibo viršuje. Prikišo lūpas prie žaizdos žinodama, kad Stefanas pamanys, jog jį erzina. Bet Elena iš tikrųjų įsisiurbė jam į kaklą ir ėmė smarkiai, smarkiai siurbti, kol Stefanas mintyse ištarė: „meldžiu“. Bet Elena nepasitenkino, kol Stefanas ir balsiai neištarė: „meldžiu“.

Sėdint automobilyje Metui su Meredite vienu metu šovė ta pati mintis. Mereditė buvo greitesnė, bet jie prabilo beveik kartu.

– Aš kvaiša! Metai, kaip atlenkti sėdynes?

– Bone, reikia atlenkti Mereditės sėdynę! Ten yra rankenėlė – turėtum ją pasiekti. Patrauk aukštyn!

Bonės balsas trūkčiojo, ji springo.

– Mano rankos – jie bado rankas…

– Bone, – kimiai tarė Mereditė. – Žinau, tau pavyks. Metai, ar rankenėlė dešinėje… po… priekine sėdyne, ar…

– Taip. Kampe. Pirmos… ne, antros valandos kryptimi. – Metui nebeužteko kvapo. Iš visų jėgų stūmė šalin šakas. Bent akimirką atleidus, šios imdavo stipriau durti į sprandą.

Nėra kitos išeities, suprato jis. Giliai įkvėpė, įsirėmė į šaką, išgirdo riktelint Mereditę ir pasisuko – pajuto, kaip dantytos nuolaužos lyg plonyčiai mediniai peiliai drasko gerklę, ausį ir pakaušį. Metas išlaisvino sprandą, bet persigando pamatęs, kaip automobilyje padaugėjo medžio. Šakos gulėjo jam ant kelių; visur buvo storai pribarstyta žalių spyglių.

Nenuostabu, kad Mereditė paklaikusi, apdujęs pamanė jis, gręždamasis į merginą. Ji buvo bemaž palaidota po šakomis, viena ranka stūmė jas nuo kaklo, bet Metą pamatė.

– Metai… atlenk… savo sėdynę! Greičiau! Bone, žinau, kad sugebėsi.

Metas įkišo ranką tarp šakų, apsidraskė, sugriebė rankenėlę, nuleidžiančią sėdynės atlošą. Rankenėlė nejudėjo. Ją buvo apsiviję ploni, tvirti, tamprūs, sunkiai lūžtantys ūseliai. Metas kaip padūkęs juos sukiojo ir laužė.

Galiausiai atlošas atsilenkė. Metas palindo po didžiule šaka – dabar automobilis buvo pilnas tokių šakų. Paskui ištiesęs ranką padėjo Mereditei, ir jos sėdynė ūmiai atsilošė.

Mereditė gaudydama orą nuvirto tolyn nuo spygliuočio. Akimirką gulėjo nejudėdama. Paskui perropojo ant galinės sėdynės, atsitempė ir spyglių prismaigstytą būtybę. Kai prabilo, balsas tebebuvo duslus ir prikimęs:

– Metai, kokia laimė… kad tavo mašinytė… sulankstoma. – Ji paspyrė priekinę sėdynę į vietą, Metas padarė tą patį.

– Kas nutiko Bonei? – priblokštas paklausė Metas.

Bonė nejudėjo. Šakelės buvo įsipynusios į palaidinės medžiagą, įsivėlusios į plaukus.

Mereditė su Metu ėmė jas traukyti. Nuplėšus šakelę likdavo randas arba durtinė žaizdelė.

– Tarsi medis mėgintų į ją įaugti, – tarė Metas, traukdamas ilgą, ploną šaką, nuo kurios liko kruvini taškeliai.

– Bone? – pašaukė Mereditė. Ji pašė šakeles Bonei iš plaukų. – Bone? Nagi, pasikelk. Pažiūrėk į mane.

Bonės kūnas vėl ėmė tirtėti, bet ji leido Mereditei pakelti galvą.

– Nesitikėjau, kad pavyks.

– Tu išgelbėjai man gyvybę.

– Man buvo taip baisu…

Bonė tyliai pravirko Mereditei ant peties.

Metui žiūrint į merginas lemputė automobilio salone sumirgėjo ir užgeso. Paskutinis matytas vaizdas buvo Mereditės akys, nuo jų išraiškos vaikiną ėmė dar labiau pykinti. Metas pažiūrėjo pro tris langus, matomus nuo galinės sėdynės.

Buvo beveik visiškai tamsu. Bet Metas puikiai įžiūrėjo prie stiklo besispaudžiančias spygliuotas šakas. Jos dengė visus langus.

Vis dėlto abu su Meredite nė nesitarę suėmė galinių durelių rankenas. Durys spragtelėjo, truputėlį prasivėrė; tada garsiai dunkstelėjusios užsitrenkė.

Draugai susižvelgė. Mereditė nuleido galvą ir ėmė toliau traukyti iš Bonės šakeles.

– Skauda?

– Ne. Tik truputį…

– Tu drebi.

– Šalta.

Išties jau buvo vėsu. Pro atvirą langą, dabar užverstą spygliuočio, Metas girdėjo švilpiant vėją. Sykiu ir bauginamai garsų, keistai aukštą girgždesį. Rodos, kilo vėtra.

– Beje, kas, po velnių, ten buvo? – pratrūko jis, įnirtingai spardydamas priekinę sėdynę. – Tas padaras, dėl kurio nuvažiavau nuo kelio?

Mereditė lėtai pakėlė galvą.

– Nenumanau; kaip tik uždarinėjau langą. Mačiau tik akies krašteliu.

– Jis tiesiog išdygo vidury kelio.

– Vilkas?

– Jis atsirado staiga.

– Vilkai kitokios spalvos. Šis buvo rusvas, – kilstelėjusi galvą nuo Mereditės peties abejingai tarė Bonė.

– Rusvas? – Mereditė papurtė galvą. – Lapių tokių didelių nebūna.

– Ir man atrodo, kad jis buvo rusvas, – pritarė Metas.

– Vilkai ne rusvi… gal tai vilkolakis? Ar Taileris Smolvudas neturi rusvaplaukių giminaičių?

– Tai ne vilkas, – užginčijo Bonė. – Jis buvo… atvirkščias.

– Atvirkščias?

– Galva kitoje pusėje. O gal abiejuose galuose po galvą.

– Bone, tu išties mane gąsdini, – tarė Mereditė.

Metas tylėjo, tačiau Bonė gąsdino ir jį. Gyvūnas jam irgi pasirodė keistos formos.

– Gal mes tik matėm jį neįprastu kampu, – spėjo jis, o Mereditė tuo tarpu mėgino paaiškinti:

– O gal tai išgąsdintas gyvūnas?

– Kas jį išgąsdino?

Mereditė pažvelgė į viršų. Metas pasekė jos žvilgsnį. Stogas labai lėtai įdubo, sugirgždėjo metalas. Paskui dar kartą.

Metas nusikeikė.

– Kodėl nepaspaudžiau greičio pedalo, kol dar sėdėjau priekyje? – Jis įsistebeilijo į šakas, mėgindamas įžiūrėti greičio pedalą ir spynelę. – Ar raktelis dar ten?

– Metai, mes pusiau griovyje. Jei iš to būtų buvę naudos, aš būčiau liepusi tau paspausti pedalą.

– Ta šaka būtų nurėžusi tau galvą!

– Taip, – paprastai atsakė Mereditė.

– Tu būtum žuvusi!

– Būčiau pasiūliusi, jei judu būtumėte galėję išsigelbėti. Bet jūs įstrigote taip, kad galėjote žiūrėti tik į šonus; o aš mačiau, kas priekyje. Ten stovėjo medžiai. Supo iš visų pusių.

– Tai… ne-į-ma-no-ma! – Metas kiekvieną skiemenį pabrėžė smūgiu į priekinę sėdynę.

– O tai įmanoma?

Stogas vėl sugirgždėjo.

– Liaukitės peštis! – riktelėjo Bonė, ir jos balsas virto kūkčiojimu.

Nuaidėjo garsus lyg šautuvo šūvis sprogimas, ir automobilis staiga pasviro atgal, paskui kairėn.

Bonė pašoko.

– Kas nutiko?

Visi tylėjo.

– …sprogo padanga, – galiausiai su vargu pratarė Metas.

Metas ir Bonė pažvelgė į Mereditę.

– Meredite, šakos jau užkėtė priekines sėdynes. Vos įžiūriu mėnulį. Temsta.

– Žinau.

– Ką darysim?

Mereditės veide atsispindėjo begalinė įtampa ir neviltis, ji tyliai košė žodžius pro dantis:

– Nežinau.

Stefanui tebevirpant Elena susirangė ant lovos kaip kačiukas. Nusišypsojo jam malonumo ir meilės kupina šypsena. Stefanui magėjo griebti ją už rankų, prisitraukti ir viską pradėti iš pradžių.

Dėl Elenos jis tiesiog ėjo iš proto. Iš patirties pernelyg gerai žinojo, koks pavojingas šis žaidimas. Dar truputis, ir Elena taps pirmąja dvasia-vampyre, kaip kad dabar buvo pirmoji jam žinoma vampyrė-dvasia.

Bet tik pažiūrėkit į ją! Stefanas išsliuogė iš lovos ir įsispoksojo į Eleną jausdamas, kaip tvaksi širdis. Jos aukso spalvos plaukai it šilkiniai buvo pasklidę ant paklodžių. Jos kūnas vienintelės lemputės šviesoje atrodė lyg apvestas auksu. Tarsi ji sklandytų, judėtų ir miegotų aukso migloje. Vampyrui tai baisu. Lyg būtum atsinešęs į lovą saulę.

Stefanas sutramdė žiovulį. Elena netyčia eikvojo jo jėgas, kaip Dalila Samsono. Pasisotinus ėmė malonus snaudulys. Naktį jis praleis šiltame Elenos glėbyje.

Medžiai vis labiau užstojo mėnesieną, ir Meto automobilyje darėsi tamsu. Kurį laiką jaunuoliai mėgino šauktis pagalbos. Jokios naudos, be to, kaip teigė Mereditė, reikėjo taupyti deguonį. Taigi jie vėl sėdėjo tylomis.

Galiausiai Mereditė iš džinsų kišenės išsitraukė mažytį raktų pakabutį-žibintuvėlį, šviečiantį mėlynai. Spustelėjo mygtuką, ir visi palinko į priekį. Toks mažas daiktelis tiek daug reiškia, pamanė Metas.

Šakos jau spaudė priekines sėdynes.

– Bone! – kreipėsi Mereditė. – Niekas neišgirs mūsų riksmų. Jei kas nors ir būtų išgirdęs, kaip sprogo padanga, būtų pamanęs, kad šaudo.

Bonė, lyg neturėdama ūpo klausytis, papurtė galvą. Ji vis dar traukė iš odos pušų spyglius.

Mereditė teisi. Aplink mylių mylias nėra nė gyvos dvasios, pamanė Metas.

– Čia vyksta kai kas labai bloga, – tarė Bonė. Ji kalbėjo tyliai, kapotai, tarsi per prievartą stumdama žodžius iš gerklės.

Metą staiga apėmė liūdesys.

– Ar tai… labai bloga?

– Taip bloga, kad… niekada nieko panašaus nesu jutusi. Nei kai žuvo Elena, nei kai kovojom su Klausu – niekada. Tokio blogio dar neteko patirti. Jis be galo stiprus. Neįsivaizdavau, kad egzistuoja toks blogis. Jis mane spaudžia, ir aš bijau…

Mereditė ją nutraukė:

– Bone, abi žinome tik vieną išeitį…

– Išeities nėra!

– …žinau, kad bijai…

– Ką gi pasišauktume? Galėčiau tai padaryti… jei būtų ką kviesti. Spoksočiau į tavo žibintuvėlį įsivaizduodama žvakės liepsną…

– Patektum į transą? – Metas griežtai pažvelgė į Mereditę. – Jai buvo uždrausta tai daryti.

– Klausas negyvas.

– Bet…

– Nėra kas mane išgirstų! – suriko Bonė ir galiausiai pratrūko smarkiai raudoti. – Elena su Stefanu per toli ir tikriausiai jau miega! O daugiau nieko nėra!

Dabar visi trys sėdėjo susispaudę, nes šakos lenkė prie jų priekines sėdynes. Metas su Meredite buvo taip arti vienas kito, kad galėjo susižvelgti per Bonės galvą.

– Hm, – sunerimo Metas. – Hm… nejaugi?

– Ne, – paprieštaravo Mereditė. Ji žvelgė niūriai, bet viltingai. – Prisimenate šį rytą? Negalim būti tikri. Tiesą sakant, neabejoju, kad jis kažkur netoliese.

Metą vėl pradėjo pykinti, o ir Mereditė su Bone neįprastoje mėlynoje šviesoje atrodė labai išbalusios.

– Be to, prieš pat šią nelaimę mes kalbėjomės apie Eleną…

– …iš esmės apie ją perkeitusį vampyrą…

– …ir kad jis dėl visko kaltas.

– Kalbėjomės miške.

– Langas buvo atviras.

Bonė toliau kūkčiojo.

Bet Metas su Meredite susižvelgė ir be žodžių suprato vienas kitą. Mereditė labai švelniai tarė:

– Bone, padaryk, kaip sakei. Pamėgink pasiekti Stefaną arba pažadinti Eleną, arba… arba atsiprašyti Deimono. Bijau, kad teks kviestis pastarąjį. Jis niekada nesiekė mūsų pražudyti ir turėtų suprasti, kad nuskriaudęs Elenos draugus nieko nelaimės.

Metas nepatikliai suniurzgėjo.

– Gal jis ir nesiekia mūsų pražudyti, tik palūkės, kol vieni gaus galą, o tada išgelbės kitus. Nieku gyvu nesikliau…

– Tu niekada nelinkėjai jam bloga, – garsesniu balsu pertraukė jį Mereditė.

Metas sumirksėjo ir nutilo. Jautėsi kaip kvailys.

– Na, žibintuvėlis įjungtas, – paragino Mereditė. Net tokią sunkią akimirką jos balsas buvo ramus, lygus, hipnotizuojantis. Menka švieselė buvo tokia brangi. Vienintelė saugojo nuo aklinos tamsos.

O kai medžiai išstums visą šviesą, nebeliks oro – stos absoliuti tamsa, mąstė Metas. To nebesulauksim, medis jau bus sutraiškęs mūsų kūnus.

– Bone? – Mereditė kalbėjo lyg vyresnėlė sesuo, atėjusi išgelbėti jaunesniosios. Taip švelniai. Santūriai. – Įsivaizduok, kad tai žvakės liepsna… Žvakės liepsna… žvakės liepsna… ir pamėgink patekti į transą, gerai?

– Aš jau transe. – Bonės balsas atrodė tolimas ir keistai aidėjo.

– Tada šaukis pagalbos, – tyliai paprašė Mereditė.

Bonė šnabždėjo ir šnabždėjo, matyt, nesuvokdama aplinkinio pasaulio:

– Meldžiu, ateik mums padėti. Deimonai, jei girdi mane, priimk mūsų atsiprašymus ir ateik. Siaubingai mus išgąsdinai, ir aš neabejoju, kad to nusipelnėm, bet būk geras, ateik. Deimonai, skauda. Taip skauda, kad norisi klykti. Bet aš iš visų jėgų šaukiuosi tavęs. Meldžiu, meldžiu, meldžiu padėti….

Penkias, dešimt, penkiolika minučių Bonė taip maldavo, o šakos vis skverbėsi gilyn, gaubė juos saldžiu sakų kvapu. Ji ištvėrė kur kas ilgiau, nei Metas tikėjosi.

Paskui žibintuvėlis užgeso. Buvo girdėti tik pušų šnaresys.

Tokiu meistriškumu dera žavėtis.

Deimonas vėl sėdėjo aukštai medyje, šįkart dar aukščiau nei tada, kai įlindo pro Karolinos langą trečiame aukšte. Vis dar nežinojo, kaip vadinasi šis medis, bet tai jam nerūpėjo. Jautėsi taip, lyg sėdėtų prie televizoriaus ir žiūrėtų dramą. Galiausiai ėmė šiek tiek nuobodžiauti, nes žemėje nevyko nieko naujo. Šįvakar jis paliko Damarisę, nes ji irgi nusibodo, pasakojo apie šeimą ir kitus nykius, visai neįdomius dalykus. Pavyzdžiui, apie savo vyrą. Nuo-bo-dy-bė. Deimonas išėjo nė nepatikrinęs, ar ji virto vampyre – buvo linkęs manyti, kad taip. Tai bent staigmena lauks namo grįžusio vyrelio. Lūpų kamputis virptelėjo, Deimonas išsišiepė.

Apačioje veiksmas beveik pasiekė kulminaciją.

Meistriškumas tikrai buvo pasigėrėtinas. Medžioklių gauja. Deimonas nenumanė, kokios mažos bjaurybės valdo medžius, bet jos veikė darniai, kaip vilkai ar liūtai. Dirbdamos kartu pačiupdavo grobį, kuris vienai būtų per greitas ar pernelyg šarvuotas. Šiuo atveju – automobilį.

Nuostabus bendradarbiavimo menas. Vargšai vampyrai tokie vienišiai, pamanė Deimonas. Jei gebėtume sudaryti sąjungas, užkariautume pasaulį.

Jis mieguistai sumirksėjo, paskui akinamai nusišypsojo. Net jei vampyrams pasisektų susitarti, paimti miestą ir pasidalyti gyventojus, – galiausiai vis vien imtume skersti vieni kitus. Dantys, nagai ir Galia būtų naudojami kaip kalavijo ašmenys, kol liktų tik kalnai išdarkytų kūnų ir upeliai kraujo.

Gražus vaizdelis, pamanė jis ir patenkintas nuleido akių vokus. Meniškas. Kraujas, susitvenkęs į raudonas balas, stebuklingai nekrešantis, tekantis baltais marmuriniais laiptais – na, tarkime, Atėnų Panatinaiko stadiono. Visas miestas tykus, apvalytas nuo triukšmingų, netvarkingų, veidmainių žmogėnų, likusios tik reikalingiausios jų dalys: kelios arterijos, iš kurių galima sočiai prisisiurbti saldaus raudono skysčio. Vampyrams – medaus ir pieno upės.

Deimonas susinervinęs atsimerkė. Apačioje kilo triukšmas. Klykė žmonės. Kodėl? Kokia prasmė? Triušis visada cypia lapės nasruose, bet ar kada nors kitas triušis puolė jo gelbėti?

Štai, nauja patarlė ir įrodymas, kad žmonės paiki kaip triušiai, dingtelėjo Deimonui, bet nuotaika jau buvo sugadinta. Stengėsi neįsileisti į galvą tos minties, bet jį trikdė ne tik triukšmas apačioje. Pienas ir medus – tai buvo… klaida. Susimovė apie tai pagalvojęs. Tą vakarą, prieš savaitę, Elenos oda atrodė kaip pienas, šiltai balta net ir šviečiant mėnuliui. Šviesūs plaukai buvo šviežio medaus spalvos. Elena nuliūs sužinojusi, kas ištiko jos draugus. Jai iš akių riedės ašaros – lyg sūrūs krištoliniai rasos lašai.

Staiga Deimonas įsitempė. Vogčia pasiuntė tiriamą Galios spindulį kaip kokį radarą.

Bet jis atsimušė tik į nemąstančius medžius. Kad ir kas viską valdė, buvo nematomas.

Na, gerai. Išbandykim šitai, nutarė jis. Prisimindamas visą per pastarąsias porą dienų išgertą kraują Deimonas paleido grynos Galios pliūpsnį – lyg būtų išsiveržęs Vezuvijus. Jį tarsi smarkiai įkaitintos dujos apgaubė šimto kilometrų per valandą greičiu plintantis Galios burbulas.

Jis sugrįžo. Neįtikėtina, parazitas vėl mėgino įsiskverbti į Deimono mintis. Tai tikrai buvo tas padaras.

Užliūliavo jį, spėjo Deimonas, įpykęs atsainiai trindamasis sprandą, o to padaro bendrai automobilyje žudė Elenos draugus. Kuždėjo jam į ausį, kad nemąstytų, panaudojo jo paties niūrias mintis ir dar labiau sutirštino spalvas. Nedaug trūko, kad Deimonas būtų išlėkęs žudyti vien dėl juodo, ypatingo pasitenkinimo.

Dabar Deimono mintys iš pykčio tapo šaltos ir tamsios. Jis atsistojo, pamankštino paskaudusias rankas ir pečius, tada ėmė atsargiai ieškoti parazito – ne paprastu radaru, o baksnodamas Galios pliūpsniais, žvalgydamasis mintimis. Padaras turi būti čia; medžiai vis dar dirba savo juodą darbą. Deimonas naudojo greičiausią ir veiksmingiausią paieškos būdą – tūkstančius atsitiktinių bakstelėjimų per sekundę. Akimirksniu būtų suradęs net negyvėlį. Bet ničnieko neaptiko.

Nuo to dar labiau įtūžo, bet įtūžis jaudino. Deimonas troško kovoti; ieškojo progos ką nors nugalabyti. Ir štai atsirado priešininkas, atitinkantis visus reikalavimus – tik Deimonas negalėjo jo nužudyti, nesugebėjo rasti. Į kosmosą pasiuntė pykčiu žėruojančią žinią.

Kartą jau perspėjau tave. Dabar metu IŠŠŪKĮ. Pasirodyk – ARBA NESIARTINK PRIE MANĘS!

Deimonas sutelkė Galią, prisimindamas mirtinguosius, kurių kraują gėrė. Augino, perkūrė, stiprino ją žiniomis apie kovas, karybą ir mokslą. Laikė Galią, kol jau atrodė, kad jo delnuose – atominė bomba. Tada ūmiai paleido ją, sprogimas pasklido į visas puses beveik šviesos greičiu.

Dabar jis neabejojo pajusiąs nepaprastai galingo ir gudraus padaro priešmirtinius traukulius, net jei pabaisai pavyko ištverti ankstesnius vien į antgamtines būtybes nukreiptus puolimus.

Deimonas įtempė jusles, laukė ko nors dūžtant ar užsiliepsnojant – padaras kris negyvas nuo šakos, iš oro, taškysis kraujas. Būtybė šleptelės ant žemės arba ims rausti ją didžiuliais kaip dinozauro nagais – pusiau paralyžiuota ir pasmerkta mirčiai. Bet, nors juto, kaip atspindėdamas jo nuotaiką stūgauja vėjas ir virš galvos tvenkiasi dideli juodi debesys, neaptiko jokios tamsos būtybės, esančios taip arti, kad galėtų įsiskverbti į jo mintis.

Kokia jos Galia? Iš kur atsirado?

Galvoje šmėkštelėjo mintis. Ratas. Ratas su tašku viduryje. Ratas – tai pliūpsnis, kurį Deimonas paleido į visas puses, o taškas – vienintelė vieta, kurios pliūpsnis nesiekė. Jo viduje jau…

Spragt! Staiga galvoje liko tuščia. Tada Deimonas mažumėlę apdujęs vangiai ėmė dėlioti padrikas mintis. Jis galvojo apie paleistą Galios pliūpsnį, tiesa? Ir tikėjosi, kad Galia nužudys tą antgamtinę būtybę.

Po galais, nuo Galios pliūpsnio net miškas ištuštėjo. Nors jis buvo sukurtas taip, kad veiktų tik tamsos būtybes, paprasti gyvūnai persigandę irgi spruko iš apylinkių. Deimonas pasižiūrėjo žemyn. Hmm. Automobilį supa medžiai, bet jo nepersekioja. Be to, jie tik pėstininkai neregimo žudiko rankose. Medžiai nėra protingos būtybės – bent jau taip Deimonas manė.

Ar jis suklydo? Pusę pykčio nukreipė į save, kad buvo toks nerūpestingas, toks sotus ir patenkintas savimi, jog net nesisaugojo.

Sotus… ei, gal aš girtas, pamanė jis ir vėl šyptelėjo. Girtas, apimtas paranojos ir sudirgęs. Labai susinervinęs.

Deimonas įsitaisė patogiau. Vėjas stūgavo kaip reikiant, sukosi verpetais ir stingdė šalčiu, dangumi plaukiantys juodi debesys uždengė mėnulį ir žvaigždes. Toks oras jam patinka.

Vis dar jautėsi sudirgęs, bet nesuprato kodėl. Miško ramybę trikdė tik automobilyje tyliai šaukiantis balsas, kaip į spąstus pakliuvęs monotoniškai cypsintis paukštelis. Be abejo, tai ta mažylė raudonplaukė plonu kakleliu. Ta, kuri virkavo, kad gyvenimas per smarkiai keičiasi.

Deimonas atsipalaidavo. Atsainiai stebėjo automobilį. Netyčia nugirdo Elenos draugus minint jį, todėl iš pradžių nė neketino jų gelbėti.

Deimonas lėtai sumirksėjo.

Keista, kad avariją jie padarė stengdamiesi nesuvažinėti būtybės maždaug toje vietoje, kur jis vos nesudaužė ferario, mėgindamas partrenkti žvėrelį. Gaila, kad nematė ant kelio pasipainiojusio gyvūno, medžiai augo per tankiai.

Raudongalvis paukštelis vėl cyptelėjo.

Na tai ką, raganaite, dabar jau nori permainų? Apsigalvok. Turėsi gražiai paprašyti.

Ir tada, žinoma, aš nuspręsiu, kokios permainos tavęs laukia.

11

Bonė neprisiminė jokios kitokios maldos, todėl kaip pavargęs vaikas kartojo seną maldelę: „…meldžiu, Viešpatie, priimk mano sielą…“ Visas jėgas išeikvojo šaukdamasi pagalbos, bet nesulaukė jokio atsako. Dabar ją ėmė miegas. Skausmas nuslopo, Bonė jautėsi sustingusi. Panirti į tamsą trukdė tik šaltis. Tačiau Bonė galėtų paprasčiausiai užsitraukti antklodę – storą, pūkinę antklodę, ir sušiltų. Žinojo tai, nors nenutuokė iš kur.

Užsitraukti antklodės neleido tik mintis apie mamą. Mama nuliūstų, jei ji liautųsi kovojusi. Šitai Bonė irgi žinojo nežinia iš kur. O, kad bent galėtų perduoti mamai žinią, paaiškinti, kad kovojo iš visų jėgų, bet galiausiai nebeištvėrė to sąstingio ir šalčio, nebegalėjo priešintis. Pasakytų, kad suprato mirštanti, bet neskaudėjo, taigi mamai nėra ko verkti. O kitą kartą ji pasimokys iš savo klaidų, ji pažada… kitą kartą…

Deimonas ketino pasirodyti įspūdingai, batams atsitrenkus į automobilio stogą turėjo blykstelėti žaibas. Jis paleido dar vieną įnirtingą Galios pliūpsnį, šįkart nukreiptą į medžius – neregimo šeimininko valdomas lėlytes. Smogė taip stipriai, kad pajuto, kaip toli pensione apstulbo Stefanas. O medžiai… atsitraukė į tamsą. Jie nuplėšė stogą, dabar automobilis panėšėjo į milžinišką sardinių dėžutę, dingtelėjo ant gaubto stovinčiam Deimonui. Taip bus lengviau ištraukti žmones.

Paskui Deimonas dirstelėjo į Bonę, tą garbanotą mergaitę, kuri dabar tikrai turėtų pulti jam į kojas ir aikčiodama dėkoti.

Bet ji gulėjo taip pat, kaip andai apglėbta medžių. Deimonas susinervinęs sugriebė jos ranką ir apstulbo. Pajuto tai dar prieš prisiliesdamas, užuodė anksčiau, negu pirštai užčiuopė lipnų skystį. Šimtai dūrių, iš kiekvieno teka kraujas. Tikriausiai tai padarė visžalio spygliai, siurbė iš jos kraują – ne, greičiau leido į ją kažkokią klampią medžiagą. Galbūt nuskausminamuosius, kad ji nesipriešintų, kol būtybė įvykdys savo kėslus, lėtai pribaigs auką. Veikiausiai tai virškinamosios sultys.

O gal kokia nors gyvastį palaikanti medžiaga, kaip antai aušinimo skystis automobiliui, pamanė jis, dar kartą pasibaisėjęs odos šaltumu. Bonės riešas buvo ledinis. Deimonas žvilgtelėjo į kitus du žmones, tamsiaplaukę mergaitę protingomis, trikdančiomis akimis ir šviesiaplaukį vaikiną, nuolat kimbantį į atlapus. Gal jis per ilgai delsė. Šiedu atrodė visai prastai. Bet garbanę jis išgelbės. Nes taip nori. Nes ji taip graudžiai šaukėsi pagalbos. Nes tos būtybės, tie malachai, užėmę jo mintis nuostabiomis svajomis stengėsi priversti puse akies stebėti, kaip miršta žmonės. Malachai – tai nakties seserys ir broliai – bendrinis tamsos būtybių pavadinimas. Dabar Deimonui atrodė, kad pats žodis yra blogas, jį ištari lyg spjaudamas ar šnypšdamas.

Deimonas neketino leisti jiems laimėti. Pačiupo Bonę lyg pienės pūkelį ir persimetė per petį. Tada pakilo aukštyn. Skristi nepersikeitus į varną iš pradžių buvo nelengva. Bet Deimonas sunkumus mėgo.

Nusprendė nugabenti ją į pensioną, ten ras šilto vandens. Stefanui netrukdys. Tame aplūžusiame tvarte koks pustuzinis kambarių. Jei Stefanas neprikibs, jis pasinaudos kurio nors kito gyventojo vonia.

Bet Stefanas prikibo, ir staigiai. Jiedu vos nesusidūrė: Deimonas su savo našta pasukęs už kampo išvydo Stefaną, važiuojantį tamsiu keliu su Elena – ši skrido kaip ir Deimonas, plevėsavo paskui automobilį tarsi vaikiškas balionėlis.

Pokalbis buvo ne iš maloniųjų.

– Ką, po velnių, darai? – riktelėjo Stefanas.

– Ką tu, po velnių, darai? – atkirto Deimonas, ir tada suprato, kaip smarkiai pasikeitęs Stefanas – ir kokią nepaprastą Galią turi Elena. Jis apstulbo, bet drauge ėmė išsyk nagrinėti situaciją, aiškintis, kaip Stefanas virto tokiu…

O, varge. Gal verčiau nutaisykime narsų veidą.

– Pajutau vykstant kovą, – tarė Stefanas. – Nuo kada tapai Piteriu Penu?

– Turėtum džiaugtis, kad nepakliuvai į kovos sūkurį. O aš, berniuk, moku skristi, nes turiu Galią.

Deimonas tiesiog gyrėsi. Vis dėlto anais laikais Italijoje buvo įprasta jaunesnį giminaitį vadinti ragazzo, arba „berniuku“.

Dabar Stefanas buvo nebe berniukas. Deimonas matė, juto, tiesiog užčiuopė Stefano aurą. Ji buvo… neįtikėtina. Jei Deimonas nebūtų taip arti ir pats savo akimis nematytų, nepatikėtų, jog kas nors gali turėti šitokią Galią.

Šaltai ir logiškai įvertinęs padėtį Deimonas suprato, kad jo paties Galia – net ir prisisiurbus daugybės moterų kraujo per pastarąsias porą dienų, – jo Galia, palyginti su Stefano, – vieni niekai. Be to, suvokė, kad Stefanas buvo ištemptas iš lovos ir nespėjo – arba jam nerūpėjo – paslėpti savo auros.

– Na, tik pažvelk į save, – tarė Deimonas kaip įmanydamas pašaipiau. – Ar tai nimbas? Gal tave paskelbė šventuoju? Ar dabar turėčiau kreiptis „šventasis Stefanai“?

Stefanas atsakė telepatiškai, necenzūriniais žodžiais.

– Kur Mereditė su Metu? – griežtai paklausė.

– O gal, – kalbėjo Deimonas, lyg Stefanas nė nebūtų prasižiojęs, – reikėtų pasveikinti tave, kad pagaliau išmokai apgaudinėti?

– Kur tempi Bonę? – savo ruožtu nekreipdamas dėmesio į Deimono pastabas kamantinėjo Stefanas.

– Regis, tu dar neišmokai rišliai kalbėti, todėl pasakysiu kuo paprasčiau. Tu man prakišai.

– Aš tau prakišau, – ramiai patvirtino Stefanas supratęs, kad Deimonas neatsakys į klausimus, kol neišgirs tiesos. – Aš tik dėkojau Dievui, kad tu buvai toks įniršęs ar girtas ir nieko nepastebėjai. Nenorėjau, kad tu ir visi kiti sužinotų, kaip veikia Elenos kraujas. Išvažiavai net nedirstelėjęs į ją. Ir neįtardamas, kad nuo pat pradžių galėjau pritrėkšti tave kaip musę.

– Vaje, koks tu stipruolis. – Deimonas pernelyg aiškiai prisiminė kovą. Jis nesuprato, kad Stefanas pralaimėjimą suvaidino ir kad bet kurią akimirką galėjo nutrenkti Deimoną šalin.

– Tai štai tavo geradarė. – Deimonas linktelėjo į plevenančią Eleną, skalbinių virve pririštą – taip, pririštą, – prie sankabos svirtelės. – Ji spindi kaip angelas, tokia tobula ir nuostabi, – pareiškė jis, negalėdamas atitraukti akių.

Elena buvo tokia skaisti, kad turinčiam Galią spigino akis kaip saulė.

– Ji, atrodo, irgi užmiršo slėptis; švyti lyg pramogų pasaulio žvaigždė.

– Deimonai, ji nemoka meluoti. – Stefano pyktis augo. – Tai gal jau papasakosi, kas nutiko ir ką padarei Bonei?

Deimonas labai norėjo atkirsti: „Nieko. Kodėl turėčiau jai ką nors padaryti?“, bet susivaldė. Tokio Stefano jis dar nebuvo matęs. Tai nebe mažasis broliukas, kurį jis mėgdavo užgaulioti. Taip bylojo proto balsas, o jo Deimonas paisė.

– Kiti du žmo-geee-liai, – nepadoriai nutęsė Deimonas, – savo automobilyje. Be to, – jis staiga tapo dorybingas, – nešiau Bonę pas tave.

Stefanas stovėjo taip arti, kad kuo puikiausiai matė Bonės ranką. Palietęs dūrių žymes Stefanas išsikruvino pirštus ir su siaubu pažvelgė į juos. Dar kartą padarė tą patį. Tuoj Deimonui nutįs seilė, o to jis nenorėtų išvysti.

Todėl Stefanas nukreipė dėmesį į mėnulio apšviestą Eleną.

Balta ir skaisti kaip sniegas pilnatis nutvieskė sklandančią Eleną. Ji vilkėjo senamadiškais naktiniais aukštu kaklu. Nenaudodamas Galios Stefanas žiūrėjo į ją kaip į paprastą merginą, o ne kaip į akinamai švytintį angelą.

Deimonas pakreipė galvą, kad geriau matytų Elenos siluetą. Taip, jai labai tinka šis drabužis, ji visada turėtų būti nutvieksta skaisčios šviesos. Jei ji…

Trinkt!

Deimonas atbulas nuskriejo į kairę. Atsitrenkęs į medį pirmiausia žvilgtelėjo į Bonę – ar ji nesužeista. Paskui apstulbęs švelniai nusklendė ant žemės.

Stefanas puolė jį ir užgulė.

– Tu, – tarė Deimonas mažumėlę neaiškiai, nes burna buvo pilna kraujo, – esi labai bjaurus berniūkštis.

– Ji suteikė man Galią. Tiesiogine prasme. Maniau, mirs, jei neišgersiu jos kraujo – tokia prisirpusi buvo aura. O dabar klok, kas atsitiko Bonei…

– Taigi siurbei jos kraują, nors iš pradžių taip spyriojaisi…

Trinkt!

Kitas medis kvepėjo sakais. Niekada netroškau pažinti medžių kvapo, spjaudydamas iš burnos kraują pamanė Deimonas. Netgi būdamas varnas ant jų tupiuosi tik prispyrus reikalui.

Deimonas atsitrenkė į medį, o Stefanas pačiupo Bonę ore ir apsaugojo nuo smūgio. Dabar jis buvo greitas. Labai labai greitas. Elena – nepaprasta būtybė.

– Bent iš antrų lūpų sužinojai, koks tas Elenos kraujas.

Stefanas girdėjo slaptas Deimono mintis. Paprastai vyresnėlis verždavosi į kovą, bet dabar jis bemaž girdėjo, kaip Elena aprauda savo draugus, ir staiga pasijuto labai pavargęs. Be galo senas, lyg koks šimtametis, ir be galo pavargęs.

Elena vis dar sklandė ore, kartais išskėsdavo rankas, kartais susiriesdavo kaip kačiukas. Deimonas neabejojo: jos kraujas – kaip raketų kuras, palyginti su daugumos merginų neetiliuotu benzinu.

O Stefanas troško kovoti. Ir nė nemėgino to slėpti. Aš buvau teisus, pamanė Deimonas. Vampyrų poreikis vaidytis stipresnis už visas kitas reikmes. Pavyzdžiui, svarbiau negu maistas arba, Stefano atveju, rūpinimasis – kaip ten tas žodis? Ak, taip. Draugais.

Šįkart Deimonas mėgino išvengti smūgio ir įvertinti savo pranašumus. Jų buvo nedaug, nes Stefanas tebelaikė jį prispaudęs. Loginis mąstymas. Iškalba. Polinkis negarbingai kautis, kurio Stefanas, regis, neturi. Instinktyvus gebėjimas rasti plyšį priešininko šarvuose…

Hmm…

– Manau, Mereditė ir… – Po velnių! Kuo tas vaikis vardu? – jos draugas jau negyvi, – nekaltai ištarė Deimonas. – Galim toliau grumtis – jei tinka toks žodis, nes nė nepaliečiau tavęs pirštu, – arba pamėginti juos atgaivinti. Įdomu, ką pasirinksi?

Jam tikrai buvo įdomu, ar Stefanas geba tvardytis.

Stefanas staiga atsitraukė, Deimonui pasirodė, kad jis nutolo. Stefanas buvo pakibęs kelios pėdos virš žemės; dabar nusileido ir nustebęs apsidairė.

Deimonas prabilo tą akimirką, kai Stefanas buvo labiausiai pažeidžiamas.

– Aš jiems nepadariau nieko blogo, – pasakė jis. – Pažiūrėk į Bonę ir suprasi, kad joks vampyras negalėtų to padaryti. Manau, – norėdamas sustiprinti įspūdį naiviai pridūrė Deimonas, – kad juos užpuolė malachų valdomi medžiai.

– Medžiai? – Stefanas dirstelėjo į subadytą Bonės ranką. Tada tarė: – Reikia nuvežti ją į pensioną ir paguldyti į šiltą vonią. Paimk Eleną…

O, kokia laimė. Tiesą sakant, atiduočiau viską, viską…

– …šį automobilį ir vežk Bonę į pensioną. Pažadink ponią Flauers. Pasistenk išgelbėti Bonę. O aš lėksiu Mereditės su Metu…

Ak taip! Metas. Kaip čia lengviau įsiminti?

– Automobilis prie kelio, tiesa? Ten, iš kur paleidai Galios srautą?

Srautą? Gal verčiau kalbėti atvirai ir pavadinti jį menku upeliūkščiu?

Beje, kol dar neišblėso iš atminties… M – Mirtingas, E – Erzinantis, T – Tipas. Na štai. Gaila, kad tas pat pasakytina apie juos visus, bet jų vardai skirtingi. O, po galais, dar pora raidžių. Mirtingas Erzinantis Tipas, Aikštingas Sliekas?

– Klausiau, ar sutinki?

Deimonas sugrįžo į tikrovę.

– Ne, taip netinka. Meto automobilis sulankstytas. Nevažiuos.

– Parsiskraidinsiu jį. – Stefanas nesigyrė, tik konstatavo faktą.

– Jis išnarstytas dalimis.

– Surinksiu. Deimonai, atleisk, kad užpuoliau; nesupratau, kas vyksta. Galbūt Metas su Meredite išties miršta, ir netgi visų mano ir Elenos Galių neužteks jų išgelbėti. Keliais laipsniais pakėliau Bonės kūno temperatūrą; ją ir toliau reikėtų lėtai kelti, bet turiu pasirūpinti kitais. Deimonai, būk geras. – Jis jau guldė Bonę ant keleivio sėdynės.

Na, panašu į senąjį Stefaną, tik naujojo stipruolio lūpose žodžiai skamba kiek kitaip. Vis dėlto, kol Stefanas laikys save pele, tol jis ir bus pelė. Nėra ko daugiau svarstyti.

Anksčiau Deimonas jautėsi pilnas jėgų, kaip besiveržiantis Vezuvijus. Dabar jam pasirodė, kad stovi prie Vezuvijaus, ir kalnas dudena. Dievaži! Greta Stefano tikrai pasijuto silpnas.

Deimonas pasitelkė visus Galios likučius, mintyse apsigaubė ledu ir vylėsi, kad jo atsakymas skambės ganėtinai šaltai.

– Važiuoju į pensioną. Pasimatysim vėliau. Tikiuosi, žmoneliai dar gyvi.

Išsiskyrus Stefanas pasiuntė nepritarimo pliūpsnį – ne smogė gaivališka jėga, kaip blokšdamas Deimoną į medį, bet tiesiog pasistengė, kad jo nuomonė apie brolį atsispindėtų kiekviename žodyje.

Nuvažiuodamas Deimonas dar spėjo pasiųsti Stefanui mintį. Nesuprantu, nekaltai kalbėjo jis tolstančiam Stefanui. Kas čia bloga, kad tikiuosi, jog žmoneliai dar gyvi? Žinai, lankiausi atvirukų parduotuvėje – jis nepaminėjo, kad ten ėjo ne dėl atvirukų, o dėl jaunų kasininkių, – ten buvo skyreliai „Linkiu pasveikti“ ir „Užuojauta“. Tikriausiai tai reiškia, kad pirmųjų atvirukų burtai buvo ganėtinai silpni. Ką bloga pasakiau?

Stefanas nesivargino atsakyti. Bet Deimonas, sukdamas poršė atgal į pensioną, vis vien linksmai nusišypsojo.

Jis timptelėjo už skalbinių virvės, prie kurios pririšta sūpavosi Elena. Ji sklandė Bonei virš galvos, naktiniai plaikstėsi vėjyje. Bonė ir šiaip buvo smulkutė, o dabar nuo šalčio visai susitraukė. Elena būtų galėjusi atsisėsti greta.

– Sveika, princese. Atrodai žavingai – kaip visada. Ir esi neblogai nusiteikusi.

Tai viena prasčiausių įžangų mano gyvenime, nepatenkintas nutarė Deimonas. Jis jautėsi lyg nesavas. Tikriausiai jį pribloškė Stefano permainos.

– Dei… monai!

Deimonas krūptelėjo. Elena kalbėjo lėtai, dvejodama… Balsas skambėjo nuostabiai – lašantis melasos saldumas, tiesiai iš korio varvantis medus. Žemesnis nei prieš persikeitimą, įgavęs pietietišką tarmę, nustatė Deimonas. Vampyrui jis priminė saldžiu krauju trykštančią ką tik perkąstą žmogaus veną.

– Taip, angele. Ar jau esu tave pavadinęs angelu? Jei ne, tai tik per aplaidumą.

Elenos balse skambėjo dar viena gaida, į kurią anksčiau Deimonas neatkreipė dėmesio – tyrumas. Veriamas serafimo tyrumas. Tai jo nebaugino, tik priminė, kad Eleną reikia vertinti rimtai, ne lengvabūdiškai.

Žiūrėčiau į tave rimtai, lengvabūdiškai ar kaip tik panorėtum, jei nebūtum taip priskretusi prie mano žioplo jaunėlio brolio.

Į jį nukrypo dvi violetinės saulės – Elenos akys. Ji išgirdo vampyro mintis.

Pirmą kartą gyvenime Deimonas atsidūrė tarp galingesnių už save būtybių. O vampyrui Galia suteikia viską: materialines gėrybes, visuomeninę padėtį, medžioklės partnerius, patogumus, seksą, pinigus, maistą.

Deimonas pasijuto keistai – Elena buvo stipresnė. Tas jausmas buvo malonus. Jam patinka stiprios moterys. Šimtus metų ieškojo ganėtinai stiprios.

Bet Elenos žvilgsnis labai greitai sugrąžino jį į tikrovę. Pastatęs automobilį įstrižai prie pensiono jis pastvėrė sustingusią Bonę ir nuskriejo siaurais laiptais į Stefano butą. Ten tikrai žinojo esant vonią.

Ankštame vonios kambarėlyje vos išsiteko trys žmonės. Deimonas, laikydamas ant rankų Bonę, į senovinę vonią su keturiomis kojomis prileido vandens. Aštriomis juslėmis nustatė trimis laipsniais aukštesnę nei jos kūno temperatūrą. Vanduo buvo ne ką šiltesnis už ledą. Mėgino paaiškinti Elenai ką darąs, bet jai, regis, tai buvo neįdomu. Ji tik skraidė po Stefano kambarį kaip kokia padidinta Tinkerbelė. Kartais bumbtelėdavo į uždarą langą, tada nulėkdavo prie atvirų durų ir apsidairydavo.

Deimonas neišmanė, ką daryti. Paprašyti Elenos nurengti ir išmaudyti Bonę, rizikuoti, kad ji paguldys draugę kniūbsčią? Ar paprašyti Elenos padaryti šį darbą ir stebėti jas abi, bet neliesti – nebent iškils pavojus? Be to, kas nors turi surasti ponią Flauers ir užsakyti karštų gėrimų. Parašyti raštelį ir pasiųsti Eleną? Bet kurią akimirką čia gali būti atvežta daugiau aukų.

Tada Deimonas sugavo Elenos žvilgsnį ir visi nereikšmingi rūpesčiai, susiję su dorovės normomis, išnyko. Jo galvoje nuaidėjo žodžiai, Elenai nė nereikėjo balsiai ištarti.

Padėk jai. Meldžiu!

Deimonas vėl atsigręžė į vonią, paguldė Bonę ant kilimėlio ir ėmėsi darbo. Nurengė megztuką, marškinėlius. Atsegė mažą liemenėlę – A dydžio, liūdnai pastebėjo jis. Numetė liemenėlę šalin, stengdamasis nežiūrėti tiesiai į Bonę. Bet nenorom į akis krito visą kūną nusėję spyglių dūriai.

Prieš maudamas džinsus pritūpė ir pasidėjęs ant kelių jos kojas nuavė tvirtai suvarstytus aukštaaulius sportukus. Galiausiai nutraukė kojines.

Štai ir viskas. Bonė gulėjo nuoga, kruvina, vien su rausvo šilko kelnaitėmis. Deimonas paguldė ją į vonią, sušlapo ir pats. Vampyrams vonia asocijuojasi su mergelių krauju, bet tik pamišėliai yra tai išbandę.

Vanduo nusidažė rausvai. Deimonas neužsuko čiaupo, nes vonia dar buvo nepilna. Atsisėdęs ėmė svarstyti, ko imtis. Medžio spygliai ją apnuodijo. Nuodus reikia pašalinti. Protingiausia būtų išsiurbti, bet Deimonas bijojo net mėginti – pamačiusi, kad jis čiulpia Bonės riešą, Elena tikriausiai sutriuškintų jam kaukolę.

Turės bandyti kitaip. Bonės kūną šiek tiek slėpė kruvinas vanduo, formos tapo neryškios. Deimonas, viena ranka prilaikydamas Bonės galvą, kita ėmė masažuoti odą ir spausti nuodus.

Užuodęs sakų kvapą suprato, kad elgiasi teisingai. Nuodai buvo tokie tiršti ir lipnūs, kad dar nespėjo išsisklaidyti kūne. Deimonui pavyko kažkiek išspausti, bet ar to užteks?

Atsargiai, stebėdamas duris ir įtempęs visas jusles, Deimonas pakėlė prie lūpų Bonės ranką, tarsi ketindamas pabučiuoti. Apžiojo riešą, nuslopino poreikį kąsti ir pradėjo čiulpti.

Burna prisipildė sakų, Deimonas juos išspjovė. Masažo toli gražu neužteko. Neužtektų, net jei pora tuzinų vampyrų įsisiurbtų į Bonės kūną kaip dėlės ir čiulptų nuodus.

Atsisėdęs ant kulnų Deimonas pažvelgė į mirtinai apnuodytą moterį-vaiką, kurią, galima sakyti, pasižadėjo išgelbėti. Tik dabar susivokė, kad peršlapo iki liemens. Suirzęs užvertė galvą, paskui išsinėrė iš juodos odinės striukės.

Ką daryti? Bonei reikia vaistų, bet jis nė nenumanė, kokių; nepažinojo ir raganos, į kurią galėtų kreiptis. Ar ponia Flauers išėjusi slaptus mokslus? Ar atskleistų jam savo paslaptis? O gal ji tik kvaištelėjusi senutė? Kaip gydomi žmonės? Galėtų nuvežti Bonę į ligoninę. Bet žmonėms tektų gydyti mergaitę, apnuodytą tamsos būtybių. Įprasti vaistai nepagelbės Bonei.

Deimonas išsiblaškęs nusišluostė rankas, perbraukė juodų marškinių rankoves. Pažvelgęs į rankšluostį nusprendė, kad reikėtų bent kiek apsaugoti Bonės padorumą, juolab kad nesugalvojo, kuo dar padėti. Pamirkęs išskleidė rankšluostį ir nuleidęs po vandeniu uždengė Bonę nuo kaklo iki kojų. Rankšluostis vienur iškilo į paviršių, kitur skendo, bet apskritai atliko savo užduotį.

Deimonas dar padidino vandens temperatūrą, bet niekas nepasikeitė. Nors ir jauna, Bonė stingo ir merdėjo. Bendraamžiai senovės Italijoje buvo teisūs, pamanė jis. Tokia būtybė jau nebe mergaitė, bet dar ir ne moteris – ji mergelė. Šis pavadinimas ypač tiko, nes bet kuris vampyras būtų pasakęs, kad ji mergelė abiem prasmėmis.

Ir visa tai buvo atlikta jam po nosimi. Meistriškai ir darniai veikianti gauja įviliojo žmones į spąstus ir užpuolė – nužudė šią mergelę. O jis stebėjo ir dar plojo katučių.

Deimonas pajuto kylant įsiūtį. Prisiminė įžūlėlius malachus, medžiojančius žmones jo pašonėje, ir dar labiau įniršo. Jis nesusimąstė, kada tie žmonės ėmė rūpėti – tiesiog pastaruoju metu jie buvo tokie artimi, kad Deimonas jautėsi turįs teisę spręsti, ar jiems gyventi, ar mirti, ar tapti vampyrais. Malachai valdė jo mintis, privertė palaimingai mąstyti apie mirtį, o visai greta žudė Elenos draugus. Deimonui atrodė, kad iš pykčio sprogs. Tai buvo nepakenčiama…

Jie nusitaikė į Bonę…

Ji niekada neįskaudino nekaltos būtybės. Bonė buvo panaši į kačiuką, letenėle draskantį orą. Bonė – mergaitė ugniniais plaukais, skaisčia oda, subtiliu venų tinklu ant kaklo ir vidinėse rankų pusėse. Bonė, pastaruoju metu vis dirsčiojanti į jį didelėmis rudomis vaikiškomis akimis iš po ilgų blakstienų…

Maudė žandikaulius ir iltinius dantis, burna nuo sakų degte degė. Bet Deimonas nekreipė į tai dėmesio, jį buvo užvaldžiusi viena mintis. Bonė, prieš pasiduodama tamsai, šaukėsi jo beveik pusvalandį.

Apie tai reikia pamąstyti. Bonė kvietė ir Stefaną, bet jis buvo per toli ir pernelyg užsiėmęs savo angelu. Paskui ji ėmė šauktis Deimono ir maldauti pagalbos.

Bet Deimonas nesiklausė. Trys Elenos draugai buvo įkalinti automobilyje visai netoliese, bet jis nepaisė jų skausmo, nepaisė karštų Bonės prašymų išgelbėti nuo mirties.

Paprastai po tokio įvykio jis tiesiog persikeldavo į kitą miestą. O dabar tebebuvo čia ir mėgino atitaisyti padarytą žalą – ištraukti mergaitę iš mirties nagų.

Deimonas užsimerkęs atsilošė, mėgindamas atsiriboti nuo stipraus kraujo kvapo ir kažkokio tvaiko… tarsi pelėsių.

Susiraukęs apsidairė. Kambarėlis švarus ir tvarkingas. Pelėsių nė su žiburiu nerasi. Bet tvaikas nesisklaidė.

Ir tada jis prisiminė.

12

Prisiminė lentynas su siaurais tarpais, langelius ir senų knygų kvapą. Maždaug prieš penkiolika metų jis gyveno Belgijoje – ten rado keistą anglišką knygą. Nutrintas viršelis buvo rūdžių spalvos, raidės visiškai išblukusios. Trūko puslapių, taigi autorius ir pavadinimas buvo nežinomi. Knygoje surašyti burtai, kerai ir vaistai – slapti ir draudžiami.

Pasąmonė Deimonui pakuždėjo patį lengviausią receptą: „Ir samfyro, ir vampyro kraujas gydo nuo visų ligų ir blogybių, sukeltų šokančiųjų girioje per Mėnulio ragą.“

Malachai krėtė girioje blygybes, ir dabar tikrai buvo Mėnulio rago mėnuo – dabartine kalba šnekant, vasaros saulėgrįžos mėnuo. Deimonas bijojo nusigręžti nuo Bonės, bet nė už ką nenorėjo, kad Elena išvystų, ką jis darys. Tebelaikydamas Bonės galvą virš vandens jis prasisegė marškinius. Makštyje prie klubo kabojo brantmedžio peilis. Išsitraukęs jį Deimonas vienu greitu judesiu įsipjovė kaklą.

Kraujo dabar apsčiai. Tik nežinia, kaip priversti ją gerti. Įsikišęs peilį į makštį Deimonas iškėlė Bonę iš vandens ir priglaudė jos lūpas prie žaizdos.

Tai kvaila, papriekaištavo sau. Ji vėl sušals, ir vis tiek niekaip neprivers gerti. Nuleidęs Bonę atgal į vandenį, susimąstė. Paskui vėl išsitraukė peilį ir šįkart įsipjovė ranką ties riešu. Įsipjovė giliai, kraujas tekėjo srovele. Tada priglaudė riešą Bonei prie lūpų, kita ranka tinkamai pakreipė jos galvą. Bonės lūpos buvo šiek tiek pravertos, tamsiai raudonas kraujas ėmė tekėti tiesiai į burną. Kartais jo nurydavo. Vadinasi, gyvybė teberuseno.

Tarsi maitinčiau paukštelį, pamanė Deimonas, nepaprastai didžiuodamasis savo atmintimi, išradingumu ir… na, pats savimi.

Kerinčiai išsišiepė.

Kad tik padėtų.

Deimonas įsitaisė patogiau ir vėl atsuko karštą vandenį, laikydamas ir maitindamas Bonę. Viską atliko grakščiai ir elegantiškai – pats tai žinojo. Jį suėmė juokas. Štai vampyras ne siurbia žmogų, o mėgina sugirdyti savo kraujo ir išgelbėti nuo mirties.

Ir ne tik tai. Deimonas laikosi žmonių tradicijų ir papročių, stengiasi neužgauti jos mergaitiško padorumo. Ir tai savaip smagu. Žinoma, jis vis tiek pamatė jos kūną; niekaip negalėjo to išvengti. Bet pastangos laikytis taisyklių išties jaudino. Anksčiau Deimonas taip nesielgdavo.

Galbūt tai ir Stefanui teikia malonumą. Ne, Stefanas turi Eleną. Ji buvo žmogus, paskui tapo vampyre, dar vėliau – neregima dvasia, o dabar turbūt yra angelas, jei tokie egzistuoja. Elena be galo jaudina. Bet Deimonas jau kelias minutes negalvojo apie ją. Tikras rekordas.

Reikėtų pasikviesti Eleną ir paaiškinti, ką daro, kad nesumanytų sutraiškyti jam makaulės. Geras sumanymas.

Staiga Deimonas suvokė Stefano kambaryje nejuntąs Elenos auros. Bet dar nespėjus susikaupti, pasigirdo trinktelėjimas, paskui sunkūs žingsniai, tada dar vienas trinktelėjimas, tik daug arčiau. Galiausiai vonios duris koja atidarė Mirtingas Erzinantis Tipas…

Metas grėsmingai artinosi, bet jo kojos susipynė, ir jis vos nesuklupo. Įdegusius vaikino skruostus nutvieskė besileidžiančios saulės spinduliai. Jis pakėlė mažą rausvą Bonės liemenėlę. Numetė, tarsi ši būtų jam įgėlusi, vėl pakėlė, apsisuko ir tarpduryje atsitrenkė į Stefaną. Deimonas linksmai juos stebėjo.

– Stefanai, kaip nužudyti vampyrą? Ar užtenka kuolo? Gal palaikytum jį, kol… Kraujas! Jis girdo Bonę krauju! – Metas net duso iš įniršio, atrodė, tuoj puls Deimoną. Prastas sumanymas, pamanė šis.

Metas įsmeigė į jį žvilgsnį. Meta iššūkį pabaisai, dar labiau pralinksmėjęs nutarė Deimonas.

– Paleisk… ją… – Metas kalbėjo lėtai, tikriausiai norėjo pasirodyti grėsmingas, bet Deimonui dingojosi, kad jis laiko pašnekovą psichiškai neįgaliu.

Mėmė Avigalvis… Bet ne, išeitų Matas.

– Mėmė, – kraipydamas galvą balsiai ištarė Deimonas. Gal ateityje ir prisimins.

– Mėmė? Mane taip vadini? Stefanai, būk geras, padėk jį nudėti! Jis nužudė Bonę. – Metas viską išbėrė vienu atsikvėpimu, žodžiai išsiliejo kaip srauni upė. Deimonas su sielvartu nutarė, kad akronimas buvo nevykęs.

Stefanas atrodė stulbinamai ramus. Nustūmęs Metą už nugaros tarė:

– Eik pasėdėti su Elena ir Meredite. – Tai skambėjo kaip įsakymas. Paskui atsigręžė į brolį: – Tu negėrei jos kraujo. – Ir tai buvo ne klausimas.

– Nuodingas srėbalas? Ne mano skoniui, broliuk.

Stefanas šyptelėjo puse lūpų. Nieko neatsakė, tik žiūrėjo į Deimoną… supratingomis akimis. Deimonas pasišiaušė.

– Sakau tiesą!

– Gal tai taps įpročiu?

Deimonas jau ketino paleisti Bonę ir ramiai dingti iš šios skylės…

Tačiau Bonė – jo paukštelis. Jau išgėrė tiek jo kraujo, kad trūksta visai nedaug iki persikeitimo. Ir jei tiek neužteks, vadinasi, jis apskritai negydo. Be to, stebukladarė jau čia.

Deimonas užspaudė žaizdą, kad liautųsi kraujavusi, ir jau ketino prabilti…

Bet durys vėl su trenksmu atsidarė.

Šįkart įžengė Mereditė, nešina Bonės liemenėle. Ir Stefanas, ir Deimonas krūptelėjo. Mereditė, Deimono manymu, – tikrai kieta mergina. Ji bent jau nepatingėjo peržiūrėti sulamdytų drabužių ant vonios grindų. Ir Stefano pasiteiravo:

– Kaip ji? – Šito Mėmė irgi nepadarė.

– Ji pasveiks, – atsakė Stefanas, ir Deimonas su nuostaba pajuto… ne, ne palengvėjimą, bet pasitenkinimą gerai atliktu darbu. Galbūt pavyks išvengti Stefano smūgių.

Mereditė giliai įkvėpė ir trumpam užsimerkė. Jos veidas švytėjo. Turbūt ji meldėsi. Deimonas jau šimtus metų nesimeldė; nė viena jo malda nebuvo išklausyta.

Paskui Mereditė atsimerkė, papurtė galvą ir vėl atrodė bauginanti. Bakstelėjusi krūvą drabužių ant žemės lėtai, įtaigiai tarė:

– Jei drabužis iš šio komplekto ne ant Bonės kūno, turėsit bėdų.

Ji pamojavo liemenėle kaip vėliava.

Stefanas suglumo. Kaip jis anksčiau nepagalvojo apie trūkstamus apatinius, nusistebėjo Deimonas. Kaip galima būti tokiam… tokiam žioplam? Ar Elena vilki kurį nors Bonės drabužėlį? Deimonas sėdėjo sustingęs, taip susitelkęs į vidinį pasaulį, kad negalėjo nė pajudėti. Paskui suprato galįs įminti Mereditės mįslę.

– Gal nori prieiti ir pasižiūrėti? – dorybingai nusigręždamas pasiūlė Deimonas.

– Taip, noriu.

Deimonas nusisuko, o Mereditė prisiartino prie vonios, įkišo ranką į šiltą rausvą vandenį ir kilstelėjo rankšluostį. Ji su palengvėjimu atsiduso.

Atsigręžusi tarė:

– Ant tavo lūpų kraujas. – Tamsios jos akys buvo beveik juodos.

Deimonas nustebo. Negi jis iš įpročio įkando raudonplaukei, o paskui užmiršo? Tačiau greitai susigaudė.

– Bandei išsiurbti nuodus, tiesa? – mesdamas jam baltą rankšluostėlį paklausė Stefanas.

Deimonas nusišluostė lūpų kamputį – rankšluostis išsikruvino. Nenuostabu, kad degino lūpas. Tie nuodai bjauroki, nors vampyrų, regis, neveikia taip, kaip žmonių.

– Tavo kaklas irgi kruvinas, – toliau kabinėjosi Mereditė.

– Nepavykęs eksperimentas, – gūžtelėjo Deimonas.

– Todėl persipjovei riešą. Gana rimta.

– Žmogui – galbūt. Ar jau viską išsiaiškinai?

Mereditė atlyžo. Išvydęs jos veido išraišką, Deimonas širdyje nusišypsojo. Puiku! Nuostabu! BAISIOJI MEREDITĖ ĮVEIKTA. Deimonui pažįstamas tas žvilgsnis, kai žmogui praeina noras jį pritrėkšti.

Mereditė patraukė prie durų.

– Gal galėčiau jam atnešti ko nors atsigerti, kad nekraujuotų lūpos?

Stefanas priblokštas pažvelgė į ją. Stefano bėda – na, viena iš daugybės bėdų – ta, kad maitintis jam atrodo smerktina. Netgi apie tai kalbėti.

Gal taip ir įdomiau. Žmogus labiau gardžiuojasi uždraustu vaisiumi. Vampyras taip pat. Deimonas nusiminė. Kaip grįžti į tuos laikus, kai dar buvo smerktinų dalykų? Rodos, gyvenimas pamažu netenka žavesio.

Mereditė nusigręžė, Deimonas nebematė tamsių, gąsdinančių akių. Surizikavo atsakyti, ko norėtų išgerti.

– Tavęs, mieloji… tavęs, mieloji.

– Čia viena mieląja per daug, – paslaptingai tarstelėjo Mereditė, ir, Deimonui nespėjus susigaudyti, kad ji paprasčiausiai pateikia faktą, o ne laido pastabas apie jo asmeninį gyvenimą, dingo. Išsinešė ir Bonės liemenėlę.

Stefanas su Deimonu liko vieni. Stefanas, stengdamasis nežiūrėti į vonią, žengė arčiau. Tu tiek prarandi, mulki, pamanė Deimonas. Štai to žodžio jis anksčiau ir ieškojo. Mulkis.

– Labai dėl jos pasistengei.

Stefanui, regis, buvo sunku žiūrėti tiek į Deimoną, tiek į vonią. Taigi jis įsistebeilijo į sieną.

– Grasinai primušti, jei neišgelbėsiu Bonės. Nemėgstu gauti į kailį.

Deimonas akinamai nusišypsojo. Stefanas grįžtelėjo, ir brolio šypsena iškart pradingo.

– Padarei daugiau, negu privalėjai.

– Su tavim, broliuk, niekada negali žinoti, kas privalu. Papasakok, kaip atrodo begalybė.

Stefanas su palengvėjimu atsiduso.

– Bent jau nesi mušeika, kuris tik ir naudojasi padėtimi.

– Tai kvieti mane, kaip sakoma, „išeiti laukan“?

– Ne, giriu tave, kad išgelbėjai Bonei gyvastį.

– Nežinojau galįs rinktis. Beje, kaip tau pavyko išgydyti Mereditę… Kaip pavyko išgelbėti juos abu?

– Elena juos pabučiavo. Ar bent pastebėjai, kad ji buvo išėjusi? Aš juos atvežiau, Elena nusileido, kvėptelėjo į lūpas ir išgydė. Spėju, ji pamažu iš dvasios virsta žmogumi. Po poros dienų turėtų pabusti.

– Elena bent jau prašneko. Nelabai daug, bet negali iškart visko norėti. – Deimonas prisiminė virš Stefano automobilio kybančią Eleną. – O mažoji raudonplaukė nepratarė nė žodžio, – suniurzgėjo jis ir gūžtelėjo pečiais. – Bet koks skirtumas.

– Deimonai, kodėl? Kodėl niekaip negali pripažinti, kad ji tau rūpi? Rūpi tiek, kad neleidai merginai mirti. Tu net neįkandai jai. Žinojai, kad netekusi kraujo neišgyventų…

– Tai buvo eksperimentas, – paaiškino Deimonas. Dabar jis baigtas. Bonė pabus ir atsigaus arba mirs Stefano – ne jo – rankose. Jis sušlapo, jautėsi nesmagiai, praleido vakarienę, todėl buvo alkanas ir suirzęs. Skaudėjo lūpas. – Dabar tu laikyk jos galvą, – šiurkščiai tarė broliui. – Aš išeinu. Tu su Elena ir… Mėme galėsite…

– Deimonai, jo vardas Metas. Ne taip jau sunku įsiminti.

– Sunku, jei jis tau nėmaž nesvarbus. Šiose apylinkėse tiek daug nuostabių panelių, kad jo nė už ką nesirinkčiau užkandai.

Stefanas smarkiai trinktelėjo į sieną ir kumščiu pradaužė seną tinką.

– Deimonai, po galais, žmonės skirti ne tik tam!

– Aš iš jų daugiau nieko neprašau.

– Neprašai. Ir tai blogai.

– Tai buvo eufemizmas. Aš tai iš jų pasiimu. Ir tikrai niekas daugiau man nerūpi. Nėra prasmės meluoti.

Stefanas užsimojo kaire ranka. Kaip tik iš tos pusės Deimonas laikė Bonės galvą, todėl negalėjo kaip įpratęs grakščiai išsilenkti smūgio. Mergina be sąmonės; gurkštelėtų vandens ir, ko gero, mirtų. Kas nutuokia apie tuos žmones, ypač apnuodytus.

Todėl Deimonas pasistengė apsaugoti dešinę smakro pusę. Apskaičiavo, kad atlaikytų Naujo Stipruolio Stefano smūgį nepaleidęs merginos, – net jei šis sulaužytų jam žandikaulį.

Stefano kumštis sustojo už kelių milimetrų nuo Deimono veido.

Broliai tylėdami spoksojo vienas į kitą.

Giliai atsidusęs Stefanas atsisėdo.

– Tai dabar pripažinsi?

Deimonas nuoširdžiai suglumo.

– Ką pripažinsiu?

– Kad kai kurie žmonės tau rūpi. Tiek, kad ryžaisi ištverti smūgį ir nepaleidai Bonės į vandenį.

Deimonas pažiūrėjo į jį, tada pratrūko kvatotis ir nebegalėjo sustoti.

Stefanas irgi žvilgtelėjo į brolį. Paskui užsimerkė ir nusigręžė, jo veide atsispindėjo skausmas.

Deimonas niekaip negalėjo liautis juokęsis.

– Ir t-tu manei, kad man rū-ūpi ta maža žmo-žmo-žmo…

– Tai kodėl taip padarei? – nuvargusiu balsu paklausė Stefanas.

– S-s-sakiau t-tau, t-taip u-u-užsimaniau… – Deimonas susirietė apsvaigęs nuo alkio ir gausybės užplūdusių jausmų.

Bonės galva atsidūrė po vandeniu.

Vampyrai puolė prie jos ir virš vonios susidaužė galvomis. Abu prisitrenkę parvirto atbuli.

Deimonas nebesikvatojo. Kovojo kaip tigras, norėdamas ištraukti merginą iš vandens. Stefanas irgi nepasidavė, turėdamas puikią reakciją jau buvo belaimįs. Viskas vyko taip, kaip Deimonas ir įsivaizdavo – nė vienam net nešovė į galvą bendradarbiauti gelbstint merginą. Kiekvienas stengėsi tai atlikti pats ir trukdė kitam.

– Brolau, nesimaišyk, – suurzgė Deimonas ir vos nesušnypštė.

– Tau ji nė velnio nerūpi. Tai tu nesimaišyk…

Staiga Bonė pati išnėrė. Išspjovusi iš burnos vandenį širdį veriančiu balsu suriko:

– Kas čia dedasi?

Broliai iš džiaugsmo sustingo. Žiūrint į šį susitaršiusį paukštelį, nejučia spaudžiantį prie savęs rankšluostį, prie kaktos prilipusiais ugniniais plaukais ir didelėmis rudomis akimis, Deimonui sugniaužė paširdžius. Stefanas nulėkė visiems pranešti geros naujienos. Akimirką jie liko dviese: Deimonas ir Bonė.

– Skonis šlykštus, – graudžiai tarė Bonė, spjaudydama vandenį.

– Žinau, – spoksodamas į ją patvirtino Deimonas. Nepažįstama šiluma pripildė sielą ir grasino prasiveržti per kraštus.

Staiga Bonės nuotaika pasikeitė, ji pralinksmėjo ir sušuko:

– Bet aš gyva!

Jos ovalus veidelis iš džiaugsmo išraudo, o Deimonas pajuto tokį pasididžiavimą, kad net apsvaigo. Juk tai jis išgelbėjo merginą nuo ledinės mirties. Išgydė užnuodytą kūnelį; savo krauju ištirpdė ir atskiedė nuodus, savo krauju…

Ir tada Deimono širdis atitirpo. Jis juste pajuto, kaip širdį dengiantis akmuo perskilo – nukrito didelis gabalas.

Deimono siela uždainavo. Jis priglaudė Bonę prie krūtinės, pro šilkinius marškinius juto šlapią rankšluostį ir liauną Bonės kūnelį. Tikrai mergelė, nebe vaikas, apsvaigęs pamanė. Nesvarbu, ką tvirtino užrašas ant tos liūdnai pagarsėjusios rausvo šilko skiautelės. Spaudė ją lyg geisdamas kraujo – tarsi jie plūduriuotų audringoje jūroje svaidomi bangų, ir paleidęs prarastų ją amžiams.

Smarkiai skaudėjo sprandą, bet akmuo vis labiau skilinėjo. Netrukus pasirodys tikrasis Deimonas – o jis toks išdidus ir laimingas, kad nė kiek dėl to nesijaudina Viena po kitos krito akmens skeveldros, trūko visai nedaug…

Staiga Bonė jį atstūmė.

Ji buvo liekna, bet stulbinamai stipri. Bonei pavyko išsilaisvinti iš Deimono glėbio. Jos išraiška vėl pasikeitė: dabar veide atsispindėjo baimė, neviltis ir pasibjaurėjimas.

– Padėkit! Meldžiu, padėkit! – Jos rudos akys išsiplėtė, veidas išblyško.

Stefanas ūmiai atsigręžė. Išvydo tą patį, ką ir Mereditė, šmurkštelėjusi į vonią, tą patį, ką ir Metas, mėginantis žvilgtelėti į ankštą, perpildytą kambarėlį: Bonę, stipriai spaudžiančią prie savęs rankšluostį, siekiančią prisidengti, ir prie vonios klūpantį Deimoną bejausmiu veidu.

– Padėkit! Jis girdėjo, kaip šaukiau – jutau jį, – bet tik žiūrėjo. Stovėjo ir stebėjo, kaip mes mirštame. Jis trokšta visų žmonių mirties, kad kraujas tekėtų baltais stadiono laiptais. Patraukit jį nuo manęs!

Taigi. Mažoji raganaitė labiau patyrusi, negu maniau. Nesudėtinga pajusti, kad kažkas priima tavo žinią, bet nustatyti, kas jis – tam jau reikia talento. Be to, Bonė neabejotinai išgirdo Deimono minčių aidą. Ji gabi, jo paukštelis… ne, ne jo paukštelis, tik ne dabar, kai žiūri su tokia neapykanta.

Stojo tyla. Deimonas turėjo progą paneigti kaltinimą, bet kam čia vargti? Stefanas žino tiesą. Galbūt ir Bonė.

Visų kitų veiduose irgi atsispindėjo pasibjaurėjimas, tarsi Deimonas būtų apsikrėtęs mirtinu užkratu.

Mereditė pastvėrė dar vieną rankšluostį. Kitoje rankoje ji laikė kažkokį gėrimą, turbūt kakavą. Ganėtinai karštą, kad būtų galima panaudoti kaip ginklą – neišsisuksi, jei esi pavargęs vampyras.

– Nebijok, – ramino ji Bonę. – Tu saugi. Stefanas čia. Ir aš, ir Metas. Paimk rankšluostį ir apsigobk pečius.

Stefanas tylėdamas stebėjo brolį. Galiausiai griežtu veidu paliepė:

– Lauk!

Išmetė kaip šunį. Deimonas pagrabaliojo už nugaros striukės ir susirado ją, panoro, kad taip pat sėkmingai surastų tinkamų žodžių atsikirsti. Jį supo žmonės akmeniniais veidais.

Bet dar kietesnis akmuo vėl apgaubė Deimono širdį. Įtrūkimai labai greitai išnyko ir užsidėjo dar vienas sluoksnis, tarsi ant perlo – tik, žinoma, ne toks gražus.

Deimonui spraudžiantis iš perpildyto kambarėlio, jų veidai nepasikeitė. Mereditė kalbėjo su Bone, o Mėmė… Metas liejo neapykantą tarsi tulžį… Bet Deimonas negirdėjo jų žodžių. Tik užuodė kraują. Elenos draugai buvo sužaloti medžių. Jį apgaubė įvairūs – skirtingų bandos žvėrių – kvapai. Ėmė suktis galva. Reikia dingti iš čia, antraip griebs artimiausią žmogystą ir visą išsiurbs. Be to, pylė karštis, kankino… troškulys.

Jis labai labai ištroško. Ilgai triūsė prie Bonės nesimaitinęs, o dabar jį supo grobis. Jie supo Deimoną. Kaip susilaikyti nepastvėrus vieno jų? Argi kas nors pasigestų?

Dar vienos būtybės jis nenorėjo išvysti. Nenorėjo matyti, kaip mielą Elenos veidelį irgi iškreipia pasibjaurėjimas. Galiausiai susigrąžinęs ankstesnį šaltakraujiškumą, Deimonas nusprendė, kad tai būtų nemalonu.

Bet jos išvengti nepavyko. Išėjęs iš vonios Deimonas akis į akį susitiko su Elena, plevenančia kaip didžiulis drugys. Nors ir nuogąstaudamas, žvilgtelėjo į jos veidą.

Elenos išraiška skyrėsi nuo kitų. Ji atrodė sunerimusi, nuliūdusi. Bet nė ženklo pasibjaurėjimo ar neapykantos.

Ji netgi prabilo ta keista minčių ir garsų kalba. Tai buvo ne telepatija, bet leido bendrauti iškart dviem lygmenimis.

– Dei-mo-nai!

Papasakok apie malachus.

Deimonas tik kilstelėjo antakį. Gaujai žmogėnų pasakoti apie save? Ar ji tyčiojasi?

Be to, malachai nieko nepadarė. Tik kelioms minutėms atitraukė jo dėmesį. Negalima kaltinti malachų, kad trumpam sustiprino jo paties mintis. Kažin ar Elena bent numano apie jo naktines svajones.

– Dei-mo-nai!

Matau. Viską. Bet vis tiek…

Na ką gi, galbūt dvasios pripratusios matyti purvinus skalbinius. Į šią mintį Elena neatsakė, taigi jis liko nežinioje.

Ir tamsoje. Ten, kur pripratęs būti, iš kur atėjęs. Jie išsiskirstys, žmonės grįš į šiltus sausus namus, o jis – į medį miške. Elena, žinoma, liks su Stefanu.

Jokių abejonių.

– Susiklosčius tokioms aplinkybėms nesakau „iki“, – svaiginamai šypsodamasis Elenai tarė Deimonas. Elena rimtai pažvelgė į jį. – Mes pasakysim vienas kitam „viso gero“.

Žmonės tylėjo.

– Dei-mo-nai! – Elena jau verkė.

Būk geras.

Deimonas žengė į tamsą.

Meldžiu…

Trindamasis sprandą nužingsniavo tolyn.

13

Vėliau tąnakt Elena niekaip negalėjo užmigti. Nenorėjo, kaip sakė, būti įsprausta į „ankštą kambarį“. Stefanas nuogąstavo, kad ji užsimanė išeiti į lauką ir surasti automobilį užpuolusius malachus. Bet Elena nesugebėtų meluoti, be to, ji vis daužėsi į uždarytą langą čiauškėdama, kad nori pakvėpuoti grynu oru. Lauko oru.

– Tave reikėtų aprengti.

Elena suglumo – ir staiga užsispyrė. Dabar naktis… Ir čia mano naktiniai, tarė ji. Tau nepatiko mano „dieniniai“. Ji vėl stuktelėjo į langą. „Dieniniai“ buvo mėlyni marškiniai. Sujuosti diržu jie atrodė kaip labai trumpa, iki vidurio šlaunų, suknelė.

Elena troško to paties, kaip ir Stefanas, todėl jis pasijuto… mažumėlę kaltas. Bet leidosi įkalbamas.

Susitvėrę už rankų jie išsklendė. Elena baltais naktiniais atrodė kaip vaiduoklis arba angelas, juodai apsirengęs Stefanas, rodės, tuoj susilies su tamsa. Jie atskrido į Sengirę, tarp žalių šakų styrojo nudžiūvusių medžių kamienai. Stefanas įtempė naujas paaštrėjusias jusles, bet aptiko tik įprastus girios gyventojus, palengva, nenoriai grįžtančius namo po siaubingo Deimono Galios pliūpsnio. Ežiukai. Elnias. Lapinai ir vargšė lapė su dviem lapiukais, dėl jauniklių nespėjusi pabėgti. Paukščiai. Nuostabūs miško gyvūnai.

Jokių malachų ar kitų pavojingų būtybių.

Stefanas jau ėmė spėlioti, ar tik Deimonas neišgalvojo jį neva paveikusios būtybės. Brolis geba nepaprastai įtikinamai meluoti.

Jis sakė tiesą, sučiulbo Elena. Jis arba nematomas, arba jau pasitraukė. Dėl tavęs. Dėl tavo Galios.

Stefanas pamatė, kad Elena žiūri į jį su pasididžiavimu ir begaline meile. Vaikinas apstulbo.

Elena pakėlė galvą, klasikinių bruožų veidas mėnesienoje atrodė skaistus ir blyškus. Tik skruostai mažumėlę išraudę, lūpos pravertos.

Kokia tobulybė, apimtas susižavėjimo pamanė Stefanas.

– Šiandien tiek daug patyrei… – prabilo jis ir padarė pirmą klaidą. Paėmė Eleną už rankų. Susivienijusi jo ir jos Galios energija ėmė juos lėtai kelti spirale aukštyn.

Stefanas juto Elenos kūno šilumą. Ji užsimerkusi tebelaukė bučinio.

Galime viską pradėti iš pradžių, viltingai pasiūlė ji.

Tai buvo tiesa. Stefanas troško dovanoti jai savo meilę, kaip ji dovanojo jam praėjusią naktį. Troško stipriai ją apkabinti ir bučiuoti, kol ims virpėti. Norėjo, kad ji ištirptų ir suglebtų jo glėbyje.

Ir jis galėjo tai padaryti. Ne todėl, kad būdamas vampyras daug žinojo apie moteris, bet dėl to, kad dievino Eleną. Jie iš tikrųjų buvo viena širdis, viena siela.

Meldžiu? Skambus kaip vėjo varpeliai Elenos balsas ataidėjo Stefano galvoje.

Bet ji tokia jauna, tokia pažeidžiama su paprastais baltais naktiniais, iš nekantrumo išraudusia kremine oda. Būtų neteisinga tuo pasinaudoti.

Elena atmerkė mėlynai violetines akis, pasidabruotas mėnulio šviesos, ir pažvelgė tiesiai į Stefaną.

Nori… Ji kalbėjo rimtai, bet žvilgsnis buvo šelmiškas… pažiūrėti, kiek kartų tavęs prašysiu?

O, Dieve, ne. Bet šnekėjo kaip suaugusi, ir Stefanas galiausiai ją apkabino. Pabučiavo šilkinius plaukus. Paskui ėmė leistis žemyn, tik vengė tų lūpų kaip rožės pumpuras, vis dar papūstų ir nuolankiai prašančių. Myliu tave. Myliu tave. Susivokė, kad bemaž traiško jai šonkaulius, mėgino atsitraukti, bet Elena suėmė jo rankas ir iš visų jėgų prisiglaudė.

Ar nori, balselis Stefano galvoje skambėjo taip pat, nekaltai ir naiviai, pažiūrėti, kiek kartų aš tave priversiu prašyti?

Stefanas kurį laiką gėrėjosi Elenos grožiu. Tada, apimtas šėlsmo, puolė bučiuoti lūpų kaip rožės pumpuras, bučiavo neatgaudamas kvapo, kol taip apsvaigo galva, kad turėjo šiek tiek atsitraukti.

Pažvelgė jai į akis. Tokiose akyse gali pasiklysti, amžiams prapulti jų spindinčioje violetinėje gelmėje. Ir Elena to troško. Bet labiausiai troško ko kito.

– Noriu tave bučiuoti, – sušnabždėjo Stefanas, kramsnodamas jai ausies lezgelį.

Gerai, sutiko Elena.

– Kol nualpsi mano glėbyje.

Stefanas pajuto, kaip jos kūnu perbėgo virpulys. Matė, kaip violetinės pusiau užmerktos akys apsitraukia migla. Savo nuostabai, jis išgirdo garsų, nors kiek pridususį Elenos „taip“.

Jis taip ir padarė.

Bučiavo, kol Elena suglebo, jos kūnu ėmė bėgioti šiurpuliukai. Lūpomis mėgino nutildyti jos aimanas. Paskui šiurpuliai tapo skausmingi, Elenos kvėpavimas taip padažnėjo ir pasunkėjo, kad Stefanas ėmė būgštauti, jog ji nualps. Tada jis lėtai nagu persirėžė kaklo veną.

Elena, kadaise buvusi žmogumi ir baisėjusis, kad galima gerti kito kraują, aikčiodama iš džiaugsmo prisispaudė prie jo. Stefanas juto šiltas jos lūpas, glaudė smarkiai virpantį kūną ir svaigo, nes mylimoji siurbė jo kraują. Troško visa savo esybe susilieti su Elena, dovanoti jai visą save. Žinojo, kad jį maitindama Elena jaučiasi taip pat. Juos vienijo atsidavimas ir begalinė meilė.

Stefanui atrodė, kad jie skirti vienas kitam nuo pat gimimo, nuo pasaulio sukūrimo. Tvirtai žinojo radęs savo antrąją pusę. Elenai į burną tekėjo jo kraujas, Stefanas įsikniaubė jai į plaukus, kad nesuriktų. Aistringai kuždėjo, kaip ją myli, kad jie niekada neišsiskirs, meilūs ir paiki žodžiai liejosi tuzinais skirtingų kalbų. Paskui mylimieji susiliejo į vieną esybę.

Taip jiedu palengva spirale kilo į mėnulio šviesą, Elenos naktiniai retkarčiais apsivydavo Stefano kojas. Pagaliau įsimylėjėliai sklendė virš medžių.

Tai buvo labai iškilminga, labai asmeniška jųdviejų ceremonija, iš laimės net užmiršo saugotis. Stefanas jau anksčiau buvo patikrinęs apylinkes, tą patį padarė ir Elena. Pavojus negrėsė. Jiedu pleveno, sūpavosi ore, o mėnulio šviesa tarsi laimino.

Vienas naudingiausių dalykų, kurių Deimonas pastaruoju metu išmoko – naudingesnis net už skraidymą, nors ne toks jaudinantis, – visiškai nuslėpti savo buvimą.

Žinoma, tenka atsisakyti visų apsaugų. Jos matyti net ir paviršutiniškai dairantis. Bet jei niekas tavęs neras, niekas ir neužpuls. Vadinasi, jis saugus. Aišku kaip dieną.

Išėjęs iš pensiono vampyras patraukė į Sengirę ir susirado medį, kuriame galėtų sau paniuręs tupėti.

Be abejo, jam visai nesvarbu, ką tie niekingi žmoneliai galvoja, pagiežingai pamanė Deimonas. Tarsi prieš nusukdamas vištai galvą jaudintumeisi, ką ji apie tave pagalvos. O mažų mažiausiai jam rūpėjo broliuko nuomonė.

Bet ten buvo ir Elena. Net jei ji viską suprato – ir mėgino paaiškinti kitiems, – jis vis vien pasijuto pažemintas. Stefanas išvarė jį Elenai matant.

Taigi Deimonas patraukė į vienintelę ramią vietelę. Tik ją galiu pavadinti namais, su kartėliu pagalvojo. Tai buvo mažumėlę juokinga, nes jis galėjo praleisti naktį geriausiame (ir vieninteliame) Fels Čerčo viešbutyje arba su mielomis jaunomis merginomis, kurios noriai pakviestų pavargusį keleivį išgerti… vandens. Paleidęs Galios pliūpsnį užmigdytų tėvus – iki ryto turėtų šiltą pastogę ir prisisiurbtų savo noru duodamo šilto kraujo.

Bet Deimonas buvo įniršęs, todėl norėjo likti vienas. Netgi baiminosi medžioti. Sugavęs išsigandusį žvėrelį nesusivaldytų. Tenorėjo plėšyti, draskyti, ką nors labai labai skaudinti.

Naudodamas tik įprastas jusles Deimonas suprato, kad girios gyventojai grįžta į namus. Siaubingas vakaras praėjo, o jų atmintis labai trumpa.

Atsirėmęs į šaką Deimonas svajojo, kaip galėtų sužaloti Mėmę. Pasak jo, Mėmę. Tada pasirodė jie. Tarsi iš po žemių išdygo. Stefanas su Elena, susikibę už rankų, skriejantys kaip pora laimingų Šekspyro įsimylėjėlių, tarsi giria būtų jų namai.

Iš pradžių jis negalėjo patikėti savo akimis.

Paskui, kai jau ruošėsi išplūsti ir pasityčioti, jie pradėjo glėbesčiuotis.

Tiesiai jam priešais akis.

Netgi pakilo virš medžių, lyg tyčia norėdami pasirodyti. Ėmė bučiuotis, glamonėtis… ir ne tik.

Deimonas netyčia tapo vujaristu, nors ilgainiui, glamonėms darantis vis aistringesnėms, ėmė niršti ir nebenorėjo jų matyti. Kai Stefanas pasiūlė Elenai savo kraujo, turėjo sukąsti dantis. Troško rėkte išrėkti, kad ši mergina būtų galėjusi tapti jo, būtų galėjęs ją visiškai išsiurbti, ir ji būtų laiminga mirusi ant jo rankų. Anuomet ji klausė Deimono balso, o jo glėbyje nuo jo kraujo skonio būtų atsidūrusi devintame danguje.

Matyt, dabar taip pat jautėsi su Stefanu.

Tai ir buvo blogiausia. Kai Elena apsivijo Stefaną rankomis ir kojomis, lūpomis įsisiurbė į kaklą, o Stefanas užsimerkęs pakėlė veidą į dangų, Deimonas suleido nagus į delnus.

Dėl visų pragaro demonų meilės, kodėl jie niekaip nebaigia savo linksmybių?

Tada jis pamatė, kad apdairiai pasirinktame medyje tupi ne vienas.

Šalia jo ant didelės šakos kažkas ramiai sėdėjo. Tikriausiai pasirodė tuo metu, kai Deimonas įniršęs stebėjo meilės sceną, bet tai vis tiek buvo nemenkas laimėjimas. Jau daugiau kaip porą šimtmečių niekas nebuvo prie jo pritykinęs. O gal ir trejetą.

Apstulbęs Deimonas nusirito nuo šakos – net užmiršo sklęsti kaip vampyras.

Jį sugavo ilga plona ranka ir užtempė atgal. Deimonas pasijuto žiūrįs į auksines besijuokiančias akis.

Kas tu, po velnių, mintimis paklausė vampyras. Nesijaudino, kad įsimylėjėliai jį išgirs. Dabar jų dėmesį patrauktų nebent slibinas ar atominė bomba.

Aš, po velnių, Šiničis, atsakė vaikinas. Jo plaukai buvo keistų spalvų, tokių Deimonui dar nebuvo tekę matyti. Lygūs, žvilgantys, juodi, tik patys galiukai raudoni. Kirpčiai, kuriuos jis nerūpestingai nusibraukė nuo akių, buvo tamsiai raudonais galais, taip pat ir ant apykaklės krintantys ilgoki kuokštai. Atrodė, kad jo plaukų galus laižo šokančios, mirgančios liepsnos liežuviai, tarsi pabrėžiantys atsakymą: Aš, po velnių, Šiničis. Šis vaikis tikrai galėtų vadintis velniu.

Kita vertus, jo akys buvo auksinės it angelo. Bet dauguma mane vadina tiesiog Šiničiu, rimtai pridūrė vaikinas. Aplink akis susimetusios raukšlelės bylojo, kad tai pokštas. Dabar žinai mano vardą. O kas tu toks?

Deimonas tylomis žiūrėjo į jį.

14

Kitą rytą Elena pabudo siauroje Stefano lovoje. Suprato tai net neatsimerkusi; vylėsi, kad vakar vakare pateikė tetai Džuditai įtikinamą paaiškinimą. Vakar vakaras – pati sąvoka atrodė labai miglota. Ką ji sapnavo, kad pabudimas atrodė toks nepaprastas? Neprisiminė… Jėzau, ji ničnieko neprisiminė!

O paskui prisiminė viską.

Elena atsisėdo taip staigiai, kad dar vakar būtų išskriejusi iš lovos, ir mėgino susivokti.

Dienos šviesa. Spinduliai krito tiesiai ant jos – o ji neturėjo žiedo. Karštligiškai apžiūrėjo rankas. Žiedo nėra. Elena sėdėjo saulėje, bet jai neskaudėjo. Tai neįmanoma. Elena buvo įsisąmoninusi, ir tas žinojimas buvo įsismelkęs į kiekvieną kūno ląstelę, – dienos šviesa ją nužudys. Tą pamoką ji išmoko delnu palietusi saulės spindulį. Niekada neužmirš deginančio skausmo – prisilietimas amžiams paveikė jos elgesį. Niekur neišeik be žiedo su lazurito akimi. Jis ne tik gražus, bet saugo gyvybę. Be jo Elena…

O. O!

Betgi tai jau įvyko, tiesa?

Ji mirė.

Ne šiaip persikeitė, mirė tikra mirtimi. Iš ano pasaulio nebesugrįžtama. Elenos manymu, ji turėjo išsiskaidyti į bevardžius atomus arba patekti tiesiai į pragarą.

Bet taip nenutiko. Sapnavo jai tėviškai ir motiniškai patariančius žmones – ir labai norėjo pagelbėti kitiems, nes staiga ėmė juos geriau suprasti. Mokyklos peštukas? Elena su liūdesiu stebėjo, kaip kiekvieną vakarą girtas tėvas ant jo išliedavo pyktį. Mergaitė, niekada neparuošianti namų darbų? Jai liepta auginti tris jaunesnes seseris ir brolius, o mama kiaurą dieną guli lovoje. Vien pamaitinti ir nuprausti kūdikį prireikdavo daugybės laiko. Keistas elgesys turi priežastis, ir dabar ji perprato jas.

Sapnuose Elena netgi bendravo su žmonėmis. Paskui į Fels Čerčą atvyko Senasis, ir ji nieko negalėjo padaryti, tik stengėsi neleisti kištis į jos sapnus ir mėgino pasipriešinti. Jis privertė žmones šauktis Stefano pagalbos – netyčia buvo iškviestas ir Deimonas. Elena irgi padėjo kiek galėdama, nors buvo labai sunku – Senasis išmanė apie meilę, žinojo, kaip priversti priešus bėgti reikiama kryptimi. Bet jie stojo į kovą ir nugalėjo. Galiausiai Elena, mėgindama išgydyti mirtinas Stefano žaizdas, vėl tapo mirtinga. Nuoga gulėjo ant žemės Sengirėje, apklota Deimono striuke. Pats Deimonas nelaukdamas padėkos pradingo.

Anuomet pabudo jos kūnas, juslės – lytėjimas, skonis, klausa, rega – ir širdis, bet ne protas. Stefanas jai buvo toks geras.

– Tai kas aš dabar? – garsiai paklausė Elena, apžiūrinėdama rankas, stebėdamasi mirtingu kūnu, paklūstančiu traukos dėsniams. Ji sakė, kad dėl Stefano atsisakytų skraidymo. Jos balsas buvo išgirstas.

– Tu nuostabi, – išsiblaškęs atsakė Stefanas. Ir staiga pašoko. – Tu šneki balsu!

– Žinau.

– Ir šneki protingai!

– Nuoširdžiai dėkoju.

– Sakiniais!

– Puikiai suprantu.

– Nagi, pasakyk kokį nors ilgą sakinį, būk gera, – tarsi netikėdamas savo ausimis paprašė Stefanas.

– Tu per daug bendrauji su mano draugais, – šiame sakinyje slypėjo Bonės įžūlumas, Meto mandagumas ir Mereditės pomėgis konstatuoti faktus.

– Elena, tai tu!

Užuot toliau tęsusi šį paiką dialogą ir pasakiusi: „Stefanai, tai tikrai aš!“, Elena nutilo ir susimąstė. Paskui atsargiai išlipo iš lovos ir žengė žingsnį į priekį. Stefanas skubiai nusigręžė, paskui padavė jai chalatą. Stefanai? Stefanai?

Tyla.

Po kiek laiko Stefanas atsigręžė ir išvydo saulėje klūpančią Eleną su chalatu rankose.

– Elena?

Stefanui ji atrodė kaip labai jaunas medituojantis angelas.

– Stefanai?

– Tu verki.

– Stefanai, aš vėl žmogus. – Elena kilstelėjo ranką ir veikiama traukos nuleido. – Aš vėl žmogus. Ne daugiau ir ne mažiau. Turbūt užtrukau kelias dienas, kol grįžau į vėžes.

Elena pažvelgė Stefanui į akis. Jos visada būdavo tokios žalios. Kaip žali iš vidaus spindintys kristalai. Kaip vasarą prieš saulę iškeltas medžio lapelis.

Aš skaitau tavo mintis.

– Bet aš tavo, Stefanai, neskaitau. Tik kai ką numanau, ir netgi tai… mes nebegalim niekuo kliautis.

Elena, šiame kambaryje yra viskas, ko trokštu. Jis paplekšnojo lovą. Sėskis šalia, ir aš galėsiu pasakyti: „Viskas, ko noriu, yra štai čia.“

Elena atsistojo ir puolė Stefanui į glėbį, rankomis apkabino kaklą, abiejų kojos susipynė.

– Aš vis dar labai jauna, – stipriai apglėbusi sušnabždėjo ji. – Ir jei suskaičiuosi dienas, kurias praleidome kartu, jų buvo nedaug, bet…

– Aš tau vis dar gerokai per senas. Bet kai matau, kaip žiūri į mane…

– Pažadėk amžinai mane mylėti.

– Mylėsiu tave amžinai.

– Ir aš tave amžinai mylėsiu.

– Kad ir kas nutiktų.

– Elena, mylėjau tave, kai buvai žmogus, vampyrė, bekūnė dvasia, dvasinis kūdikis – ir myliu dabar, kai vėl esi mirtinga.

– Pažadėk, kad būsim kartu.

– Būsim kartu.

– Ne. Stefanai, aš tikrai pabudau. – Elena parodė sau į galvą, lyg norėdama pabrėžti, kad už auksu nutaškuotų mėlynų akių slypi guvus, veiklus protas. – Aš tave pažįstu. Neskaitau minčių, bet matau veido išraišką. Visos senosios baimės sugrįžo, tiesa?

Stefanas nusigręžė.

– Niekada tavęs nepaliksiu.

– Nė dienos? Nė valandos?

Stefanas padvejojo, tada pažvelgė į Eleną. Jei iš tikrųjų to nori. Nepaliksiu tavęs nė valandos. Elena suprato Stefano abejones.

– Atleidžiu tave nuo visų pažadų.

– Elena, aš kalbu rimtai.

– Žinau. Bet nenorėčiau, kad jaustumeisi kaltas, jei sulaužysi pažadą.

Net ir nebūdama telepate Elena kuo aiškiausiai suvokė, ką jis galvoja: Sutik. Juk ji ką tik pabudo. Gal dar mažumėlę sutrikusi. Elenai nerūpėjo, kad ji sutrikusi, nerūpėjo, kad suglumęs ir Stefanas. Todėl švelniai įkando jam į smakrą. Ir pabučiavo. Vienas iš mudviejų tikrai apstulbęs, pamanė Elena.

Atrodė, kad laikas sustojo. Daugiau niekas nebetrikdė. Elena žinojo, kad Stefanas supranta, ko ji nori. Ir jis norėjo to paties.

Bonė susirūpinusi dirstelėjo į telefoną. Skambino Stefanas. Ji skubiai persibraukė plaukus, papureno garbanas ir atsiliepė į vaizdo skambutį.

Bet išgirdo Elenos balsą. Bonė jau ėmė kikenti ir ketino pasakyti, kad nežaistų su suaugusiesiems skirtais Stefano žaislais, bet taip ir liko išsižiojusi.

– Elena?

– Ar dabar visą laiką taip bus? Ar tik su sesule ragana?

– Elena?

– Pabudusi ir kaip nauja, – pasirodęs ekrane tarė Stefanas. – Paskambinom iškart, vos ji…

– Ele… Betgi jau pietūs! – išsprūdo Bonei.

– Buvome šiek tiek užsiėmę, – ramiai įsiterpė Elena.

Ak, argi ne nuostabu girdėti šitaip kalbančią Eleną! Beveik nekalta ir labai išdidi. Taip ir norėjosi ją papurtyti ir paprašyti papasakoti kiekvieną sumautą smulkmeną.

– Elena, – aikčiojo Bonė, atsirėmusi į sieną. Paskui atsitūpė, didelė stirta kojinių, marškinių, pižamų ir apatinių šleptelėjo ant kilimo, iš akių pasipylė ašaros. – Elena, man sakė, kad turėsi išvykti iš Fels Čerčo. Tai tiesa?

Elena šoko piestu.

– Ką sakė?

– Kad judu su Stefanu turėsit išvažiuoti. Kad taip bus geriau visiems.

– Niekada gyvenime!

– Mažoji mei… – prabilo Stefanas, bet staiga žioptelėjo ir užsičiaupė.

Bonė įsistebeilijo. Ekrane nieko nebuvo matyti, bet ji būtų galėjusi prisiekti, kad mažoji Stefano meilė ką tik alkūne dūrė jam į pilvą.

– Susitinkam įprastinėje vietoje antrą valandą? – paklausė Elena.

Bonė sugrįžo į tikrovę. Elena niekada neduodavo laiko apmąstymams.

– Būsiu! – riktelėjo.

– Elena! – aiktelėjo Mereditė. Paskui pusiau springdama, pusiau kūkčiodama kartojo: – Elena! Elena!

– Meredite, nepravirkdyk manęs. Ši palaidinė – gryno šilko!

– Taip, tai mano gryno šilko palaidinė!

Dabar Elena atrodė nekalta kaip angelas.

– Meredite, regis, pastaruoju metu gerokai ūgtelėjau…

– Jei ketini pareikšti: „…taigi man ji tinka labiau…“ – Mereditės balsas skambėjo grasinamai, – tai aš tave perspėju, Elena Gilbert… – Ji nutilo, ir abi merginos ėmė juoktis ir verkti vienu metu. – Pasilik ją! Žinoma, pasilik!

– Stefanai? – Metas pamojavo telefonu – iš pradžių atsargiai, paskui trinktelėjo jį į garažo sieną. – Nematau… – Jis nutilo, nurijo seilę. – E-le-na? – ištarė lėtai skiemenuodamas.

– Taip, Metai. Aš grįžau. Grįžo ir protas. – Ji pabaksnojo į kaktą. – Susitiksi su mumis?

Metas, atsirėmęs į naujai įsigytą beveik važiuojantį automobilį, be paliovos murmėjo:

– Ačiū Dievui, ačiū Dievui.

– Metai? Nematau tavęs. Viskas gerai? – Kažkas dunkstelėjo. – Rodos, jis nualpo.

Įsiterpė Stefanas:

– Metai? Ji tikrai nori su tavim susitikti.

– Taip, taip. – Metas pakėlė galvą ir pažvelgė į ekranėlį. – Elena, Elena…

– Metai, atsiprašau. Neprivalai ateiti…

Vaikinas nusikvatojo.

– Ar tu tikrai Elena?

Elena nusišypsojo. Ta šypsena buvo sudaužiusi tūkstančius širdžių.

– Ką gi, Metai Hanikatai, reikalauju ateiti – susitinkam įprastoje vietoje antrą valandą. Ar dabar panašiau?

– Tau beveik pavyko. Senoji valdingoji Elena. – Jis tyčia sukosėjo, šniurkštelėjo ir tarė: – Atsiprašau, mažumėlę peršalau; o gal alergija.

– Metai, nesvaičiok. Verki kaip mažas vaikas, aš irgi, – pasakė Elena. – Kai paskambinau, pravirko ir Bonė su Meredite. Žliumbiu beveik visą dieną – bet reikia paskubėti ir suruošti vaišes išvykai. Mereditė žadėjo tave paimti. Atsinešk ko nors gerti ir valgyti. Myliu!

Elena sunkiai alsuodama padėjo telefoną.

– Šįkart buvo nelengva.

– Jis vis dar myli tave.

– Jis džiaugtųsi, jei visą gyvenimą likčiau kūdikis?

– Gal jam patiko, kaip pasisveikindavai ir atsisveikindavai.

– Dabar šaipaisi iš manęs. – Elenos lūpos suvirpėjo.

– Nieku gyvu, – švelniai tarė Stefanas. Tada paėmė jos ranką. – Eime. Reikia nusipirkti vaišių išvykai ir dar automobilį.

Staiga pakilusi į orą Elena nustebino abu. Stefanui netgi teko sugriebti ją už liemens, kad neatsitrenktų į lubas.

– Maniau, tave veikia traukos jėga!

– Ir aš taip maniau! Ką daryti?

– Galvok apie slegiančius dalykus!

– O jei nepadės?

– Nupirksim tau inkarą!

Antrą valandą Stefanas su Elena naujutėliu jaguaru atvažiavo į Fels Čerčo kapines. Elena ant galvos ryšėjo skarą, apatinę veido dalį dengė šalikas, buvo užsidėjusi tamsius akinius ir mūvėjo juodas nėrinių pirštines iš ponios Flauers jaunystės laikų. Senutė prisipažino nebeprisimenanti, kokia proga jas mūvėjusi. Neblogas vaizdelis, pagyrė Mereditė, vilkinti violetinę sario tipo palaidinę ir mūvinti džinsus. Bonė su Meredite jau buvo patiesusios staltiesę vaišėms, skruzdėlės ragavo sumuštinius, vynuoges ir nekaloringas makaronų salotas.

Elena papasakojo apie savo pabudimą. Tada merginos vėl ėmė glėbesčiuotis, bučiuotis ir verkti. Šito vaikinai negalėjo pakęsti.

– Gal apžiūrėkim mišką? Patikrinkim, ar aplink nėra malachų, – Stefanui pasiūlė Metas.

– Tikiuosi, čia jų nėra, – atsakė Stefanas. – Jei taip toli nuo avarijos vietos medžiai būtų užkrėsti…

– Nieko gero?

– Rimtos bėdos.

Jie jau ketino eiti į mišką, bet Elena liepė grįžti.

– Liaukitės vaidinę šaunuolius, – pridūrė ji. – Slopinti jausmus – blogai. Juos reikšdami išsaugosite dvasinę pusiausvyrą.

– Merginos, jūs kietesnės, nei maniau, – tarė Stefanas. – Rengiate iškylą kapinėse?

– Čia nuolat surasdavome Eleną, – atsakė Bonė, saliero stiebu rodydama į antkapį netoliese.

– Tai mano tėvų kapas, – paaiškino Elena. – Po avarijos ateidavau ieškoti paguodos. Traukdavau čia, kai apnikdavo liūdesys arba kildavo klausimų.

– Ar kada nors gavai atsakymą? – paklausė Metas, iš stiklainio traukdamas namie raugintą agurką. Paskui perdavė stiklainį kitiems.

– Net ir dabar nesu tikra, – atsakė Elena. Ji jau spėjo padėti į šalį tamsius akinius, pirštines, šaliką ir skarą. – Bet kaskart pasijusdavau geriau. O ką? Turi klausimą?

– Na… taip, – netikėtai prisipažino Metas.

Staiga atsidūręs dėmesio centre vaikinas išraudo. Bonė per žolę pasirideno artyn ir įsistebeilijo į jį, jai prie lūpų buvo prilipęs saliero gabaliukas. Mereditė prisiartino, Elena atsisėdo tiesiau. Stefanas, su įgimtu vampyrišku grakštumu rymojęs prie įmantraus antkapio, pritūpė greta.

– Metai, ko norėjai paklausti?

– Jau ketinau sakyti, kad šiandien prastai atrodai, – sunerimusi įsiterpė Bonė.

– Ačiū, – atkirto Metas.

Rudose Bonės akyse susitvenkė ašaros.

– Aš nenorėjau…

Bet jai nereikėjo baigti sakinio. Mereditė su Elena globėjiškai sustojo draugei iš šonų – tokią rikiuotę jos vadino „dinozaurų seseryste“. Tai reiškė, kad jei kas nuskriaudė vieną, turės reikalų su visomis.

– Šaipaisi, užuot elgęsis riteriškai? Vargu ar tai tas Metas, kurį pažįstu, – kilstelėjusi antakį papriekaištavo Mereditė.

– Ji tik norėjo užjausti, – tyliai pabrėžė Elena. – O tu bjauriai atsikirtai.

– Gerai, gerai! Gailiuosi. Bone, aš tikrai gailiuosi. – Metas susigėdęs atsigręžė į ją. – Žinau, kad rūpinaisi, o aš tave įžeidžiau. Aš… nebesusigaudau, ką darau ir ką šneku. Beje, norit kai ką išgirsti, – lyg teisindamasis paklausė Metas, – ar ne?

Visi norėjo.

– Tai štai. Šįryt nuėjau į svečius pas Džimį Braisą. Prisimenate jį?

– Žinoma. Draugavau su juo. Krepšinio komandos kapitonas. Šaunus vaikinas. Gana jaunas, bet… – Mereditė gūžtelėjo pečiais.

– Džimiui viskas gerai. – Metas sunkiai nurijo seilę. – Na, tiesiog… nenoriu apkalbinėti, bet…

– Apkalbinėk! – vienu balsu kaip graikų choras paliepė trys merginos.

Metas susigūžė.

– Gerai jau! Tarėmės, kad užsuksiu dešimtą, bet nuvažiavau šiek tiek anksčiau ir… na, ten buvo Karolina. Ruošėsi išeiti.

Merginos aiktelėjo, Stefano veido išraiška tapo griežta.

– Nori pasakyti, kad Karolina praleido su juo naktį?

– Stefanai! – šūktelėjo Bonė. – Apkalbinėjama ne taip. Niekada tiesiai nesakai, ką manai…

– Ne, – ramiai paprieštaravo Elena. – Tegu Metas atsako. Šį tą prisimenu iš tų dienų, kai nemokėjau kalbėti, todėl nerimauju dėl Karolinos.

– Yra ko nerimauti, – pritarė Stefanas.

Mereditė linktelėjo.

– Tai ne apkalbos, tai būtina informacija, – patikino ji.

– Gerai jau. – Metas nugurkė seilę. – Manau, kad Stefanas teisus. Džimis melavo, kad Karolina iš ryto atėjo pas jo seserį, bet Tamrai tik kokie penkiolika. Ir tai sakydamas jis smarkiai išraudo.

Draugai susirūpinę susižvelgė.

– Karolina visada buvo… na, pigi… – prabilo Bonė.

– Bet niekada negirdėjau, kad ji žvalgytųsi į Džimį, – užbaigė Mereditė.

Jie sužiuro į Eleną laukdami atsakymo. Elena pakraipė galvą.

– Tikrai nematau jokių žemiškų priežasčių, kodėl Karolinai reikėtų eiti į svečius pas Tamrą. Be to, – Elena dirstelėjo į Metą, – tu kažką nutyli. Kas dar atsitiko?

– Dar kažkas atsitiko? Karolina parodė apatinius? – Bonė sukikeno, o Metas smarkiai išraudo. – Metai, nesigėdyk. Čia gi mes. Mums gali iškloti viską.

Metas giliai įkvėpė ir užsimerkė.

– Išeidama Karolina… manau… pasisiūlė man.

– Ką ji padarė?

– Ji nė už ką…

– Metai, kaip viskas buvo? – paklausė Elena.

– Džimis, pamanęs, kad ji išėjo, nuėjo į garažą pasiimti krepšinio kamuolio, aš apsigręžiau ir staiga pamačiau Karoliną. Ji sakė… na, nesvarbu, ką ji sakė. Suokė, kad futbolas patinka labiau negu krepšinis, paklausė, ar nenorėčiau drauge pasportuoti.

– Ir ką tu atsakei? – pakerėta sužiopčiojo Bonė.

– Nieko. Tik spoksojau į ją.

– Ir tada grįžo Džimis? – spėjo Mereditė.

– Ne! Tada Karolina pasišalino nuvėrusi mane tokiu žvilgsniu, kad jos ketinimai tapo aiškūs. O paskui pasirodė Tamė. – Nuoširdus Meto veidas degte degė. – Net nežinau, kaip pasakyti. Galbūt Karolina jai ką nors pripasakojo, kad taip pasielgė, nes ji…

– Metai! – Iki šiol tylėjęs Stefanas pasilenkė artyn ir tyliai tarė: – Mes klausiame ne norėdami apkalbinėti. Mėginame išsiaiškinti, ar Fels Čerče atsirado nauja tamsos būtybė. Taigi papasakok, kas atsitiko.

15

Metas linktelėjo, bet buvo išraudęs iki pat šviesių plaukų šaknų.

– Tamė… prisiglaudė prie manęs.

Stojo ilga tyla.

Mereditė šaltai paklausė:

– Metai, nori pasakyti, ji tave apkabino? Stiiiiipriai apkabino? Ar kad ji… – Mereditė nutilo, nes Metas įnirtingai purtė galvą.

– Tai buvo ne nekaltas stiiiiiprus apkabinimas. Mes buvome vieni, tarpduryje, ir ji tiesiog… negaliu patikėti. Jai tik penkiolika, bet elgėsi kaip suaugusi moteris. Žinoma… jokia suaugusi moteris su manim šitaip nesielgė.

Sumišęs, bet sykiu džiaugdamasis nusimetęs naštą Metas dairėsi į draugus.

– Tai ką manot? Ar grynas sutapimas, kad ten buvo Karolina? Ar ji… kažką Tamrai pasakė?

– Tik jau ne sutapimas, – išrėžė Elena. – Būtų pernelyg keistas sutapimas: Karolina mėgina tave sugundyti, paskui panašiai pasielgia Tamra. Pažįstu, tiksliau, pažinojau Tamę Brais. Ji miela mergaitė – bent jau tokia buvo.

– Ir tebėra, – patvirtino Mereditė. – Buvau kelis kartus susitikusi su Džimiu. Ji labai miela ir pagal amžių nesubrendusi. Nemanau, kad nei iš šio, nei iš to imtų elgtis nepadoriai, jei tik… – Ji nutilo, pažvelgė į tolį, tada nebaigusi sakinio gūžtelėjo.

Bonė surimtėjo.

– Turim tai sustabdyti, – tarė ji. – O jeigu Tamė ims glaustytis ne prie tokio malonaus ir drovaus vaikio kaip Metas? Ją gali išprievartauti!

– Tikra bėda, – vėl išraudęs pritarė Metas. – Noriu pasakyti, gana sunku… Jei jos vietoje būtų buvusi kita mergina, su kuria vaikščiojau į pasimatymus… Žinoma, dabar į pasimatymus nevaikštau… – šnairuodamas į Eleną skubiai pridūrė jis.

– Bet turėtum, – tvirtai pareiškė Elena. – Metai, man nereikia tavo amžinos ištikimybės – labai džiaugčiausi, jei imtum susitikinėti su miela mergina. – Jos žvilgsnis lyg netyčia kryptelėjo į Bonę. Ši labai tyliai ir mandagiai kramtė salierą.

– Stefanai, tik tu gali patarti, ką daryti, – kreipėsi Elena.

Stefanas suraukė kaktą.

– Aš nežinau. Sunkoka daryti išvadas tik iš dviejų merginų elgesio.

– Tai lauksim ir žiūrėsim, ką Karolina – arba Tamė – dar iškrės? – paklausė Mereditė.

– Nelauksim, – paprieštaravo Stefanas. – Turim daugiau apie tai sužinoti. Jūs neišleiskit iš akių Karolinos ir Tamros Brais, o aš paieškosiu informacijos.

– Po velnių! – šūktelėjo Elena ir kumščiu trenkė į žemę. – Aš jau beveik… – Ji staiga nutilo ir pažvelgė į draugus. Bonė aiktelėjusi išmetė salierą, Metas paspringo kokakola ir užsikosėjo. Netgi Mereditė su Stefanu įbedė į ją akis. – Kas? – nesusigaudydama paklausė ji.

Mereditė atitoko pirmoji.

– Dar vakar tu buvai… na, jaunas nesikeikiantis angelėlis.

– Jei jau porą kartų miriau, tai dabar visą gyvenimą turėčiau nesikeikti? – Elena papurtė galvą. – Ne. Aš esu aš ir liksiu savimi, kad ir kuo tapčiau.

– Gerai, – nuramino ją Stefanas ir pasilenkęs pabučiavo į viršugalvį. Metas nusigręžė. Elena tarsi erzindama, bet galvodama: „amžinai tave mylėsiu“, patapšnojo Stefanui per petį. Žinojo, kad jis išgirs jos mintis, net jei ir negalės atsakyti telepatiškai. Tiesą sakant, Elena galėjo maždaug nujausti jo atsaką – atrodė, kad Stefaną apsupo šilta rausva spalva.

Ar tai Bonė vadina aura? Elena prisiminė, kad didžiąją dienos dalį Stefaną gaubė šviesūs, šalti smaragdo žalumo šešėliai – jei tik šešėliai gali būti šviesūs. Blėstant rausvai šviesai vėl išryškėjo žalia.

Elena tuoj pat nužvelgė draugus. Bonę gaubė rožių raudonumo spalva, pereinanti į šviesiai rausvą. Mereditę – sodri tamsiai violetinė. Metą – ryškiai žydra.

Šis vaizdas jai priminė, kad dar vakar – tik vakar? – ji regėjo daugybę dalykų, kurių nematė niekas kitas. Taip pat ir siaubingai gąsdinančių dalykų.

Kas tai buvo? Galvoje šmėkščiojo vaizdai – neaiškios, bauginančios detalės. Kažkokia būtybė, gebanti nuo nago dydžio išaugti iki rankos didumo. Aptraukta tarytum žieve. Ūsai kaip vabzdžio, bet jų per daug ir juda labai greitai. Vabzdžiai Elenai apskritai kėlė pasišlykštėjimą. Taigi tai vabalas. Bet kūnas sudėtas kitaip nei jai žinomų vabzdžių. Jis primena siurbėlę ar kalmarą. Burna apskrita, su daugybe aštrių dantų ir begale lanksčių čiuptuvėlių, besirangančių kaip stori vynuogienojai.

Vabzdys gali prisisiurbti prie žmogaus, pamanė ji. Neapleido bloga nuojauta, kad padaras gebėtų ir daugiau. Jis gali tapti skaidrus ir įsiskverbti į vidų, o tu tepajusi smeigtuko dūrį.

Ir kas bus toliau?

Elena kreipėsi į Bonę:

– Kaip manai, jei tau kai ką parodyčiau, paskui jį atpažintum? Ne akimis, bet antgamtinėmis juslėmis?

– Nelygu, kas tai būtų, – apdairiai atsakė Bonė.

Elena pažvelgė į Stefaną, šis vos pastebimai linktelėjo.

– Tada užsimerk, – paprašė ji.

Bonė užsimerkė, ir Elena pridėjo pirštų galus jai prie smilkinių, nykščiais švelniai patrynė blakstienas. Aktyvuoti Baltąsias Galias – tai lyg skelti akmenį į akmenį tikintis, kad vienas jų yra titnagas. O dar vakar tai buvo taip lengva. Galiausiai Elena išgavo kibirkštėlę. Bonė atšoko.

Ir plačiai atsimerkė.

– Kas tai buvo? – sunkiai alsuodama aiktelėjo ji.

– Tai mačiau vakar.

– Kur?

Elena lėtai ištarė:

– Deimono viduje.

– Bet ką tai reiškia? Ar Deimonas jį valdo? Ar… ar… – Bonė nutilo, iš siaubo išplėtusi akis.

Elena pabaigė sakinį už ją:

– Ar tas padaras valdo Deimoną? Nenutuokiu. Bet esu tikra, Bone, kad Deimonas neatsiliepė į tavo kvietimą, nes jį veikė malachas.

– Tada kyla klausimas, kas, jei ne Deimonas, valdo malachą? – sunerimęs stodamasis tarė Stefanas. – Aš jį irgi mačiau. Tas padaras, kurį parodė Elena, negali turėti smegenų. Jį turi valdyti išorinis protas.

– Pavyzdžiui, kitas vampyras? – tyliai pasiteiravo Mereditė.

Stefanas gūžtelėjo pečiais.

– Vampyrai paprastai nekreipia į malachus dėmesio, nes ir be jų gauna ko užsimanę. Tik labai stiprus protas gali priversti malachą apsėsti vampyrą. Stiprus ir piktas.

– Šitie, – sėdėdamas aukštai ant ąžuolo šakos perdėm taisyklingai ištarė Deimonas, – ir yra jie. Mano jaunėlis brolis ir jo… partnerė.

– Įstabu, – sumurmėjo Šiničis. Jis įsitaisė ant šakos dar grakščiau ir laisviau nei Deimonas. Tai virto neįvardytomis varžybomis. Išvydus Eleną ir išgirdus apie Tamę auksinės Šiničio akys porą kartų blykstelėjo – Deimonas tai pastebėjo.

– Tik neaiškink, kad neturi reikalų su tomis padūkėlėmis, – sausai pridūrė Deimonas. – Per Karoliną paveikei Tamrą arba atvirkščiai – juk toks buvo sumanymas, tiesa?

Šiničis papurtė galvą. Įsmeigęs akis į Eleną švelniu balsu užtraukė liaudies dainą:

Skruostai kaip žydinčios rožės,

Plaukai kaip geltoni kviečiai…

– Verčiau negrasink šioms merginoms. – Deimonas prisimerkęs nelinksmai šyptelėjo. – Galbūt atrodo gležnos kaip gėlelė, bet iš tikrųjų jos stiprios. Ypač galingos tada, kai kuriai nors vienai iškyla pavojus.

– Sakiau, ne aš tai darau, – patikino Šiničis. Pirmą kartą nuo tada, kai Deimonas jį išvydo, atrodė susirūpinęs. Tada prisipažino: – Nors gal ir žinau, kas viską sumanė.

– Klok, – vis dar prisimerkęs paprašė Deimonas.

– Na, ar minėjau, kad turiu jaunesnę seserį dvynę? Jos vardas Misao. – Šiničis pergalingai išsišiepė. – Tai reiškia mergelė.

Deimonui nenorom pakilo apetitas. Bet jis nuslopino instinktą. Buvo per daug atsipalaidavęs, kad galvotų apie medžioklę, be to, toli gražu neįsitikinęs, kad kicunę – lapę dvasią, koks tvirtino esąs Šiničis, – galima medžioti.

– Ne, neminėjai, – išsiblaškęs kasydamasis sprandą atsakė Deimonas. Guzelio nuo uodo įkandimo neliko, tik smarkiai niežėjo. – Turbūt užmiršai.

– Misao sukiojasi netoliese. Abudu patraukėme į miestelį, kai pamatėme Galios blyksnį, sugrąžinusį gyvybę… Elenai.

Deimonas neabejojo, kad Šiničis tyčia uždelsė prieš ištardamas Elenos vardą. Vampyras žvilgsniu davė suprasti: „manęs neapgausi“ ir laukė paaiškinimo.

– Misao mėgsta žaisti, – galiausiai pasakė Šiničis.

– Mat kaip? Pavyzdžiui, trik trak, šachmatais, „gyvates ir kopėčias“?

Šiničis demonstratyviai sukosėjo, bet Deimonas pastebėjo raudonai blykstelėjusias akis. Jis tikrai uoliai gina seserį, tiesa? Deimonas nusišypsojo Šiničiui kaip įmanydamas žaviau.

– Aš ją myliu, – tarė jaunuolis juodais liepsnos aplaižytais plaukais, šįkart balse suskambo atviras grasinimas.

– Žinoma, myli, – ramiai atsakė Deimonas. – Suprantu.

– Bet jos žaidimai paprastai baigiasi miesto sugriovimu. Griauna pamažu. Ne iškart.

Deimonas trūktelėjo pečiais.

– Šito musių apšikto miesteliūkščio niekas nepasiges. Žinoma, pirma išleisiu gyvas savo merginas. – Dabar jau jo balse pasigirdo perspėjimas.

– Kaip sau nori. – Šiničis vėl tapo nuolankus. – Mes sąjungininkai, ir laikysimės sandėrio. Tikrai, būtų gaila prarasti… tokį grožį. – Jo veizolai vėl nukrypo į Eleną.

– Beje, neaptarėme nesusipratimo su tavo malachais ir manimi. Na, jei taip nori, su Misao malachais. Beveik neabejoju, kad mažiausiai tris jų iškepiau, bet jei išvysiu dar vieną, mūsų dalykiniams santykiams galas. Šiniči, aš pavojingas priešas. Tikrai nenorėtum sužinoti, koks pavojingas.

Šiničis linktelėjo, regis, tai jam padarė įspūdį. Bet po akimirkos jau vėl žvelgė į Eleną ir dainavo:

…plaukai kaip geltoni kviečiai

Ant baltų kaip pienas pečių;

Mano mieloji gražuolė…

– Norėčiau susitikti su tavo sesute. Dėl jos saugumo.

– Žinau, kad ir ji nori su tavim susitikti. Šiuo metu ji įnikusi į žaidimą, bet pamėginsiu atitraukti. – Šiničis patogiai išsitiesė ant šakos.

Deimonas kurį laiką žiūrėjo į jį. Paskui nieko negalvodamas irgi išsitiesė greta.

Šiničis stebėjo jį. Ir šypsojosi.

Deimonas gėrėjosi jo šypsena. Šiničiui šypsantis jo akyse blykstelėdavo raudonos liepsnelės.

Bet dabar jis per daug pavargęs apie tai galvoti. Per daug atsipalaidavęs. Tiesą sakant, staiga apėmė miegas…

– Vadinasi, tie malachai užvaldę merginas, tokias kaip Tamė? – paklausė Bonė.

– Kaip tik tokias kaip Tamė, – atsakė Elena.

– Ir tu manai, – atidžiai žvelgdama į Eleną paklausė Mereditė, – kad Tamė jį kažkaip pasigavo iš Karolinos?

– Taip. Aš žinau. Tik neaišku, kaip jis įsisiurbė į Karoliną. Nežinome, kas nutiko, kai ją buvo pagrobę Klausas ir Taileris Smolvudas. Nenutuokiam, ką ji veikė praėjusią savaitę – tik matyti, kad ji ir toliau mūsų nekenčia.

Metas susiėmė galvą.

– Tai ką darysim? Jaučiuosi atsakingas.

– Jei kas nors ir turėtų būti atsakingas, tai Džimis. Jeigu jis praleido naktį su Karolina, o paskui leido jai viską išpasakoti penkiolikametei sesei… Na, negalim jo kaltinti, bet visgi galėjo būti išmintingesnis, – tarė Stefanas.

– Tu labai klysti, – užginčijo Mereditė. – Džimis nekaltas. Mes visi daugybę metų pažįstam Karoliną ir žinom, ką ji geba. Tik mes galim padėti Džimio seseriai. Balsuoju už tai, kad stabtelėtume prie jų namų.

– Aš irgi, – liūdnai paantrino Bonė. – Bet nelaukiu to susitikimo. O ką darysim, jei ji neturi malacho?

– Nuo to ir pradėsim tyrimą, – tarė Elena. – Privalom išsiaiškinti, kas už viso to slypi. Kažkokia būtybė ganėtinai stipri paveikti Deimoną.

– Nuostabu. – Mereditė kalbėjo rimtai. – Fels Čerčą kerta energinės linijos, vadinasi, įtariamieji yra visi miestelio gyventojai.

Sėdėdamas ant ąžuolo šakos dešimties metrų aukštyje Deimonas stengėsi neužmigti.

Šiničis nuo kaktos nusibraukė nakties spalvos ugnies aplaižytus plaukus. Iš po nuleistų vokų įdėmiai stebėjo Deimoną.

Deimonas mėgino taip pat skvarbiai žiūrėti į jį, bet labai ėmė miegas. Jis lėtai mėgdžiojo Šiničio judesius, nusibraukė nuo kaktos kelias juodų šilkinių plaukų sruogas. Vokai dar labiau apsunko. Šiničis tebesišypsojo.

– Taigi sudarėm sandėrį, – sumurmėjo jis. – Mudu su Misao užvaldysim miestą, ir tu mums netrukdysi. Teisės į energines linijas priklausys mums. Tu saugiai išgabensi merginas… ir atkeršysi.

– Savo šventuoliui broleliui ir tam… tam Mėmei!

– Metui. – Šiničio klausa buvo aštri.

– Nesvarbu. Aš tenoriu, kad Elenai nieko neatsitiktų. Ir mažajai raudonplaukei raganaitei.

– Ak taip, mielajai Bonei. Norėčiau poros tokių merginų. Vienos Sauinui, kitos – vasaros saulėgrįžai.

Deimonas mieguistai prunkštelėjo.

– Kitos tokios kaip ji nerasi, kad ir kur ieškosi. Nenoriu, kad jai kas nors atsitiktų.

– O kaip ta aukšta tamsiaplaukė gražuolė… Mereditė?

Deimonas pabudo.

– Kur ji?

– Nesijaudink, jos čia nėra, – nuramino Šiničis. – Ką su ja daryti?

– Nežinau. – Deimonas su palengvėjimu atsilošė, atpalaidavo pečius. – Tegu traukia savo keliais – kad tik jie nesikirstų su manaisiais.

Šiničis, regis, irgi netyčia įsitaisė patogiau.

– Su tavo broliu bėdų nekils. Belieka tas vaikinukas sportininkas, – sumurmėjo jis labai įtaigiu balsu.

– Gerai. Bet mano brolis… – Deimonas jau beveik snaudė – buvo įsitaisęs lygiai taip pat kaip Šiničis.

– Sakiau, pasirūpinsiu juo.

– Mmm. Tai puiku.

– Vadinasi, susitarėm?

– Mm-hmm.

– Taip?

– Taip.

– Susitarėm.

Šįkart Deimonas tylėjo. Užmigo. Sapnavo, kad angeliškai auksinės Šiničio akys staiga plačiai atsimerkia ir žvelgia į jį.

– Deimonai!

Deimonas girdėjo tariant savo vardą, bet nevaliojo atsimerkti. Beje, viską matė ir užsimerkęs.

Sapne Šiničis pasilenkė tiesiai virš jo, jų auros susiliejo, ir jei Deimonas būtų kvėpavęs, jie būtų kvėpę vienas į kitą. Šiničis ilgai taip išbuvo, lyg tikrindamas Deimono aurą, bet Deimonas žinojo, kad joks prašalaitis neįsiskverbs į jį jokiais kanalais. Vis dėlto sapne Šiničis sėdėjo palinkęs virš jo, tarsi siekdamas įsiminti tamsių blakstienų pjautuvą ant blyškaus Deimono skruosto ar subtilų lūpų linkį.

Galiausiai Šiničis pakišo ranką Deimonui po galva ir paglostė uodo įkąstą vietą.

– O, užaugai nemenkas berniokas, tiesa? – kreipėsi jis į Deimonui neregimą padarą – į kažką jo viduje. – Jau gali beveik visiškai valdyti stiprią jo valią?

Šiničis kurį laiką sėdėjo nekrutėdamas, tarsi regėdamas, kaip krinta vyšnių žiedlapiai, paskui užsimerkė.

– Manau, – sukuždėjo, – netrukus tai ir išbandysime. Jau greitai. Labai greitai. Bet pirmiausia reikia įgyti jo pasitikėjimą; atsikratyti konkurento. Stengtis, kad jis jaustųsi sutrikęs, piktas, pasipūtęs, išmuštas iš pusiausvyros. Kad galvotų apie Stefaną, jaustų neapykantą broliui, pagrobusiam šį angelą. O aš tuo tarpu sutvarkysiu kitus reikalus.

Tada Šiničis kreipėsi tiesiai į Deimoną:

– Sąjungininkai, kurgi ne! – Jis nusijuokė. – Galiu prikišti pirštą prie pat tavo sielos. Štai. Jauti? Galiu priversti tave daryti…

Paskui, rodos, jis vėl kreipėsi į padarą Deimono viduje:

– Bet kol kas palūkėkim… Surengsiu tau puotą, kad greičiau augtum ir stiprėtum.

Sapne Šiničis pamojo ranka ir atsilošė, ragindamas iki tol neregimus malachus lipti į medį. Šie ėmė ropštis aukštyn ir sliuogti Deimono kaklu. Vienas paskui kitą šlykštynės nežinia kaip sulindo į jį. Tie minkšti, glebūs it medūzų kūneliai skverbėsi vidun, o jis negalėjo pasipriešinti.

Šiničis tyliai uždainavo:

Ak, ateik pas mane, gražioji mergele,

Greičiau, mieloji, priglusk prie mano krūtinės.

Ateik, kai švies mėnulis ar saulelė,

Kol dar rožės žydi…

Sapne Deimoną suėmė pyktis. Ne dėl to, kad į jį neva sulindo malachai. Tai absurdas. Jis niršo, kad Šiničis žiūrėjo į vaišių likučius renkančią Eleną. Kaip apsėstas įdėmiai stebėjo kiekvieną merginos judesį.

Jos žydi visur, kur tik tu žengi…

…laukinės rožės, raudonos kaip kraujas.

– Nepaprasta mergina ta tavo Elena, – pridūrė sapno Šiničis. – Jei išgyvens, manau, kokiai nakčiai pasiimsiu ją sau. – Jis švelniai nubraukė Deimonui nuo kaktos plaukus. – Įstabi aura, sutinki? Pasirūpinsiu, kad ji mirtų gražia mirtimi.

Bet Deimonas sapnavo tokį klaikų sapną, kad neįstengė nei judėti, nei kalbėti. Tad nieko neatsakė.

Tuo metu Šiničio užsiundyti malachai lipo į medį ir skverbėsi po Deimono oda. Vienas, du, trys, tuzinas, du tuzinai. Begalė.

O Deimonas negalėjo pabusti, nors jautė, kaip iš Sengirės plūsta vis daugiau malachų. Jie buvo nei gyvi, nei mirę, nei vyrai, nei moterys, tik Galios kapsulės, per kurias Šiničis galėjo iš tolo valdyti Deimono mintis. Malachų buvo siaubingai daug.

Šiničis stebėjo srautą, skaisčias kibirkštis, blykčiojančias Deimono kūne. Netrukus vėl užtraukė:

Dienos brangios, nešvaistyk,

Nuvysi tu, kaip ir gėlės nuvys…

Ateik pas mane, jaunoji mergele,

Kol jauna ir graži dar esi.

Sapne Deimonui šimtai balsų šnabždėjo: „užmiršk“. Mėginant prisiminti, ką jis turi užmiršti, vizija išsisklaidė kaip dūmas.

Deimonas pabudo medyje vienas, siaubingai gėlė visą kūną.

16

Grįžus iš kapinių, Stefanas nustebo pamatęs jų laukiančią ponią Flauers. Neįprasta, bet ji norėjo pasakyti kai ką ne apie sodą.

– Tau viršuje paliktas raštelis, – mostelėdama galva į siaurus laiptus tarė moteris. – Nuo jauno tamsiaplaukio vaikino – panašaus į tave. Man jis nieko nesakė. Tik paklausė, kur padėti raštelį.

– Tamsus vaikinas? Deimonas? – paklausė Elena.

Stefanas papurtė galvą.

– Kodėl jis turėtų palikinėti raštelius?

Palikęs Eleną su ponia Flauers Stefanas nuskubėjo beprotiškai vingiuotais laiptais. Viršuje rado po durimis pakištą popieriaus lapelį.

Tai buvo padėkos atvirukas be voko. Stefanas, pažinojęs brolį, abejojo, ar už jį sumokėta. Viduje juodu spalvikliu buvo užrašyta:

MAN TO NEREIKIA.

BET GAL REIKIA ŠV. STEFANUI.

SUSITIKIME ŠIĄNAKT PRIE MEDŽIO,

KUR ŽMONĖS PADARĖ AVARIJĄ.

NE VĖLIAU KAIP 4.30.

TURIU ĮDOMIŲ NAUJIENŲ.

D.

Ir viskas… Dar prirašytas kažkoks internetinis adresas.

Stefanas jau ketino išmesti raštelį į šiukšlių dėžę, bet apėmė smalsumas. Įjungė kompiuterį, susirado reikiamą tinklalapį ir įsispoksojo į ekraną. Iš pradžių nieko nematė. Paskui juodame fone pasirodė tamsiai pilkos raidės. Žmogui monitorius būtų atrodęs juodas. Vampyrams, kurių rega aštresnė, pilkos raidės juodame fone buvo gana aiškiai matyti.

Įgriso lazuritas?

Nori paatostogauti Havajuose?

Nusibodo tas pats vienodas skystas maistas?

Ateik ir apsilankyk Ši no Ši.

Stefanas jau ruošėsi užverti puslapį, bet kažkas jį sulaikė. Jis spoksojo į vos pastebimą skelbimėlį po ketureiliu, kol išgirdo ateinant Eleną. Greitai uždaręs kompiuterį priėjo paimti iš jos vaišių krepšio. Nieko nesakė nei apie laiškelį, nei apie tai, ką matė kompiuterio monitoriuje. Bet naktį ši mintis vis nedavė jam ramybės.

– Stefanai, sulaužysi man šonkaulius! Baigi išspausti iš manęs visą kvapą!

– Atleisk. Turiu laikyti tave glėbyje.

– Na, aš irgi.

– Ačiū, angele.

Kambaryje aukštomis lubomis buvo visiškai tylu. Vienas langas atviras, pro jį sklido mėnesiena. Mėnulis, regis, sėlino dangumi, jį sekė spindulys ant kietmedžio grindų.

Deimonas nusišypsojo. Diena buvo ilga, varginanti, ir dabar laukė įdomi naktis.

Įlįsti pro langą nebuvo taip lengva, kaip jis tikėjosi. Atskridęs didelio, žvilgančio juodo varno pavidalu jis tikėjosi išlaikyti pusiausvyrą ant palangės ir, persikeitęs į žmogų, atidaryti langą. Bet langas buvo slapta apsaugotas Galia. Galios gija buvo susijusi su vienu iš viduje miegančių žmonių. Deimonas svarstė, kaip ją apeiti, būgštaudamas per daug įtempti giją ir prižadinti brolį. Tada plastelėjęs sparnais šalia nusileido kitas paukštis.

Tokios rūšies varno tikrai neišvysi ornitologo stebėjimų žurnale. Jis buvo juodas ir žvilgantis, sparnų galai tamsiai raudoni, o akys spindėjo auksu.

Šiniči, kreipėsi Deimonas.

Kas daugiau? Auksinės akys įsmigo į jį. Matau, turi bėdų. Bet jas galima ištaisyti. Užmigdysiu juos taip giliai, kad galėtum nutraukti giją.

Ne! Nejučia riktelėjo Deimonas. Jei bent paliesi kurį nors, Stefanas…

Atsakymas skambėjo raminamai. Stefanas tik vaikas. Kliaukis manim. Juk kliaujiesi, tiesa?

Viskas vyko taip, kaip žadėjo velniškų spalvų varnas. Stefanas su Elena įmigo labai kietai.

Netrukus langas buvo atidarytas, ir persikeitęs Deimonas šmurkštelėjo vidun. Jo brolis ir… ir ji… ta gražuolė, kurią jam nuolat tenka stebėti iš tolo… ji miegojo, auksiniai plaukai buvo išdrikę ant pagalvės ir ant jo brolio kūno.

Deimonas atplėšė akis nuo Elenos. Kambario kampe, ant stalo, stovėjo vidutinio dydžio senstelėjęs kompiuteris. Deimonas nedvejodamas jį įjungė. Tiedu lovoje nė nekrustelėjo.

Dokumentai… aha. Dienoraštis. Koks originalus pavadinimas. Deimonas atidarė dokumentą ir ėmė skaityti.

Mielasis dienorašti,

šįryt pabudau ir – stebuklų stebuklas – vėl pasijutau žmogumi. Vaikštau, kalbu, geriu, šlapinuosi į lovą (na, to dar nepadariau, bet neabejoju, kad pasistengus pavyktų).

Aš grįžau.

Kelionė buvo pragariška.

Brangiausias dienorašti, aš buvau mirusi, iš tikrųjų mirusi. Dar kartą žuvau būdama vampyrė. Nesugebėsiu aprašyti, kaip tai kaskart įvykdavo – turėtum pamatyti savo akimis.

Svarbiausia, kad buvau išėjusi, bet dabar sugrįžau. Ir vėl turiu tave, mielas kantrus drauge, saugojęs mano paslaptis nuo vaikų darželio… Aš taip džiaugiuosi sugrįžusi.

Deja, niekada nebegalėsiu gyventi su teta Džudita ir Margarita. Jos mano, kad aš „ilsiuosi ramybėje“ su angelais. Gerai, kad bent galiu gyventi su Stefanu.

Tai atlygis už viską, ką patyriau, – nė neišmanau, kaip atlyginti tiems, kurie dėl manęs nukeliavo iki pragaro vartų. O, aš jau pavargau ir – galiu prisipažinti – nekantriai laukiu nakties su savo mylimuoju.

Aš labai laiminga. Diena buvo puiki: daug juoko, daug meilės, apstulbę draugų veidai, kai jie mane išvydo gyvą! (Ir ne pamišusią, kokia, regis, atrodžiau pastarąsias keletą dienų. Tiesą sakant, didžiosios dangaus dvasios galėjo mane nuleisti žemėn ir sveiko proto. Na ką gi, dabar viskas susitvarkė.)

Myliu,

Elena

Deimonas nekantriai peržvelgė tekstą. Jis ieškojo ko kito. Aha. Taip. Jau panašiau.

Mano brangiausioji Elena,

žinau, anksčiau ar vėliau atrasi šį dokumentą. Viliuosi, tau apskritai neteks to išvysti. Jei skaitai šias eilutes, vadinasi, Deimonas išdavikas arba įvyko kas nors labai bloga.

Išdavikas? Stiprokai pasakyta, įsižeidęs pamanė Deimonas ir dar labiau užsidegė troškimu įvykdyti savo sumanymą.

Šiąnakt einu į girią su juo pasišnekėti – jei negrįšiu, žinosi, nuo kurio pradėti klausinėti.

Tiesą sakant, nelabai suprantu, kas vyksta. Šiandien Deimonas atsiuntė atviruką su internetiniu adresu. Mieloji, pakišau jį tau po pagalve.

Po galais, pamanė Deimonas. Bus sunkoka ištraukti atviruką nepažadinus Elenos. Bet reikės pasistengti.

Elena, atsidaryk šį tinklalapį. Turėsi pažaisti su ryškumu, nes jis sukurtas tik vampyrų akims. Ten rašoma apie vietą, vadinamą Ši no Ši – pažodžiui išvertus, Mirusiųjų Mirtis. Galbūt ten nuvykus pašalintų prakeiksmą, persekiojantį mane jau beveik pusę tūkstantmečio. Pasitelkę magiją ir mokslą, ten vampyrus atverčia į paprastus vyrus ir moteris, berniukus ir mergaites.

Elena, jeigu tai iš tikrųjų įmanoma, mudu galėtume gyventi drauge tiek, kiek skirta paprastiems žmonėms. Daugiau nieko iš gyvenimo netrokštu.

Mane svaigina tokia mintis. Norėčiau pasinaudoti proga ir stoti prieš tave kaip paprastas – kvėpuojantis, valgantis – žmogus.

Bet nesijaudink. Aš tik ketinu pasišnekėti su Deimonu. Tau nereikės stengtis manęs sulaikyti. Nieku gyvu nepalikčiau tavęs dabar, kai Fels Čerče dedasi tokie baisūs dalykai. Tai būtų pernelyg pavojinga. Tavyje teka naujas kraujas ir gaubia nauja aura.

Suprantu, kad Deimonu kliaujuosi labiau, nei galbūt turėčiau. Tačiau esu įsitikinęs – jis tikrai nenuskriaus tavęs. Jis tave myli. Ir kaip galėtų nemylėti?

Vis dėlto turiu sutikti su jo sąlygomis, naktį vienas nueiti į sutartą vietą girioje. Paskui žiūrėsim.

Kaip jau minėjau, jei skaitai šį laišką, vadinasi, nutiko kažkas siaubingai bloga. Ginkis, meile mano. Nebijok. Kliaukis savimi. Ir draugais. Jie visi tau padės.

Pasitikiu Meto instinktais ir noru tave apginti, Mereditės sprendimais ir Bonės nuojauta. Liepk jiems tai prisiminti.

Tikiuosi, tau niekada neteks skaityti šių eilučių.

Su visa meile, širdimi, siela,

Stefanas

P. S. Dėl viso pikto palieku tau 20 000 dolerių – jie paslėpti po antra nuo sienos grindlente priešingoje pusėje nei lova. Šiuo metu ten stovi supamoji kėdė. Ją patraukusi tuoj pat pamatysi plyšį.

Deimonas atsargiai ištrynė tekstą. Tada, vypsodamas puse lūpų, kruopščiai, tyliai įrašė naujus žodžius, turinčius visai kitą prasmę. Perskaitė. Akinamai nusišypsojo. Jis visada svajojo tapti rašytoju; žinoma, oficialiai nesimokė, bet jautėsi turįs įgimtų gabumų.

Pirmas žingsnis žengtas, pamanė Deimonas ir išsaugojo dokumentą su savo žodžiais.

Tada tylutėliai priėjo prie siauroje lovoje miegančios Elenos. Ji buvo prisiglaudusi prie Stefano.

Antras žingsnis.

Labai labai lėtai pakišo ranką po Elenos pagalve. Ranką pakuteno ant pagalvės mėnesienoje išdrikę šilkiniai plaukai, ir nuo to suskaudo veikiau krūtinę, o ne iltinius dantis. Deimonas atsargiai čiuopdamas ieškojo atviruko.

Elena per miegus kažką sumurmėjo ir pasisuko. Deimonas vos nestryktelėjo į šešėlį, bet Elena tebegulėjo užsimerkusi, jos blakstienos atrodė kaip stori rašalo juodumo pjautuvėliai ant skruostų.

Dabar Elena gulėjo ant nugaros, bet, keista, Deimonas nesekė akimis mėlynų venų po šviesia, lygia oda. Nejučia įsistebeilijo į vos praviras jos lūpas. Atsispirti joms… beveik neįmanoma. Elenos lūpos priminė drėgnus ir truputį prasiskleidusius rožės žiedlapius.

Lengvai tai padaryčiau. Ji nė nesužinotų. Žinau, kad man pavyktų. Šiąnakt jaučiuosi nenugalimas.

Deimonas galiausiai užčiuopė atviruką.

Tai jį sugrąžino į realybę. Ir ką jis sau galvoja? Dėl bučinio rizikuoti visais savo planais? Vėliau bus apsčiai laiko bučiniams – ir kitiems, kur kas svarbesniems dalykams.

Ištraukęs iš po pagalvės atviruką įsikišo jį į kišenę.

Tada virto varnu ir nuplasnojo nuo palangės.

Stefanas jau seniai buvo ištobulinęs gebėjimą pabusti tam tikrą valandą. Dabar juo ir pasinaudojo. Dirstelėjęs į laikrodį ant židinio atbrailos įsitikino, kad yra lygiai keturios ryto.

Nenorėjo žadinti Elenos.

Be garso apsirengęs išlėkė pro langą kaip ir jo brolis – tik sakalo pavidalu. Neabejojo, kad kažkokia būtybė, pasitelkusi malachus, pavertė jo brolį marionete ir tyčiojasi iš jo. Stefanas, vis dar sklidinas Elenos kraujo, nutarė, kad privalo gelbėti Deimoną.

Brolio raštelyje buvo nurodytas medis, prie kurio Metas pateko į avariją. Be abejo, Deimonas nuolat lankosi prie to medžio, mėgindamas surasti malachus valdančią būtybę.

Stefanas nėrė žemyn, vos neįvarė pelei širdies smūgio, paskui staiga vėl šovė į dangų.

Išvydęs vietą, kur automobilio atsitrenkta į medį, iš nuostabaus sakalo persikeitė į juodaplaukį blyškiaveidį vaikiną žaliomis skvarbiomis akimis.

Lengvai it snaigė nusileido ant žemės ir apsidairė tikrindamas apylinkes visomis vampyrų juslėmis. Nepajuto pavojaus ar priešiškumo, buvo matyti tik akivaizdūs avarijos ženklai. Stefanas užlipo į medį, kuriame įsispaudė jo brolio pėdsakas.

Lipant į ąžuolą, kuriame patogiai įsitaisęs jo brolis stebėjo po kojomis vykstančią dramą, nekrėtė šiurpas. Stefano gyslomis tekėjo tiek Elenos kraujo, kad nejautė šalčio. Tačiau suvokė, kad ši girios vieta itin žvarbi; kažkas tyčia to siekia. Kodėl? Stefanas jau buvo pareiškęs teises į upes ir girias, supančias Fels Čerčą. Kaip kas nors gali čia įsikurti jam nepranešęs? Jei norės likti Fels Čerče, būtybė galiausiai turės prisistatyti. Ko ji delsia, spėliojo Stefanas, tūpdamas ant šakos.

Greičiau negu prieš Elenos persikeitimą pajuto artėjant Deimoną, bet susilaikė nekrūptelėjęs. Nusigręžęs nuo kamieno pažvelgė į priekį. Juto, kaip Deimonas lekia prie jo, vis greičiau ir greičiau, stipriau ir stipriau – jau turėtų būti čia, stovėti priešais, bet nieko nematyti.

Stefanas susiraukė.

– Broliuk, visada verta pažiūrėti aukštyn, – patarė žavus balsas ir Deimonas, kabojęs ant medžio kaip driežas, pagaliau nusileido ant Stefano šakos.

Stefanas tylomis stebeilijo į vyresnėlį brolį. Pagaliau tarė:

– Tu geros nuotaikos.

– Ištaigingai praleidau dieną, – atsakė Deimonas. – Išvardyti jas? Atvirukų parduotuvės mergaitė… Elizabeta ir mano brangioji draugė Damarisė, kurios vyras dirba Bronstone, dar jaunoji Teresėlė, savanoriaujanti bibliotekoje, ir…

Stefanas atsiduso.

– Kartais atrodo, kad prisimeni visas merginas, kurių kraujo kada nors gėrei, bet mano vardą vis užmiršti, – tarė jis.

– Nesąmonė… broliuk. Dabar, neabejoju, Elena paaiškino, kas įvyko, kai mėginau išgelbėti tavo mažąją raganaitę Bonę, todėl esi skolingas atsiprašymą.

– O kadangi tu atsiuntei provokuojamą raštelį, pats esi skolingas pasiaiškinimą.

– Pirma atsiprašymas! – sušuko Deimonas. Paskui ramesniu balsu pridūrė: – Neabejoju, kad gailiesi mirštančiai Elenai pasižadėjęs mane saugoti – amžinai. Tikriausiai nežinai, kad ir aš turėjau tą patį pasižadėti, o aš nesu itin globėjiškas. Dabar Elena grįžo į šį pasaulį, gal tiesiog užmirškim šį pažadą.

Stefanas vėl atsiduso.

– Gerai jau, gerai. Atsiprašau. Klydau. Nereikėjo tavęs išvaryti. Patenkintas?

– Nesu tikras, kad išties taip manai. Pamėgink dar kartą, jausmin…

– Deimonai, dėl Dievo meilės, koks ten tinklalapis?

– Ak, tiesa. Pamaniau, kad jis gudriai sukurtas: parinktos tokios artimos spalvos, kad perskaityti gali tik vampyrai, raganos ir panašios būtybės, o žmonėms puslapis atrodo tuščias.

– Bet kaip apie jį sužinojai?

– Tuoj papasakosiu. Bet pamąstyk apie tokią galimybę, broliuk. Judu su Elena leidžiate idealų medaus mėnesį žmonių pasaulyje. Ir tu pats – žmogus. Kuo greičiau nuvyksi, tuo greičiau galėsi mėgautis žmogiškais gyvenimo malonumais!

– Man vis tiek įdomu, kaip aptikai tą tinklalapį.

– Gerai, prisipažinsiu: mane pagaliau įtraukė technologijų amžius. Turiu savo svetainę. Vienas itin paslaugus jaunuolis susisiekė su manim norėdamas patikrinti, ar tikrai galvoju tai, ką rašau, ar tik esu nusivylęs idealistas. Nusprendžiau, kad tas apibūdinimas tiktų tau.

– Tu… svetainę? Negaliu patikėti…

Deimonas praleido jo žodžius negirdomis.

– Perdaviau žinią, nes jau buvau girdėjęs apie Ši no Ši.

– Tai reiškia Mirusiųjų Mirtis.

– Pavadinimą man išvertė. – Deimono veide sušvito akinama šypsena, jo akys gręžte gręžė Stefaną, kol galop šis nusisuko. Jautėsi lyg atsidūręs saulėje be žiedo su lazurito akimi.

– Beje, – čiauškėjo Deimonas, – pakviečiau patį vaikiną. Jis viską paaiškins.

– Ką padarei?

– Jis čia turėtų pasirodyti lygiai 4.44. Nekaltink, kad paskyrėm tokį laiką; vaikinui jis ypatingas.

Ir tada, visiškai nepastebimai, nenaudodama jokios Stefanui juntamos Galios, kažkokia būtybė nusileido į medį virš jų, paskui persikeitė ir nukrito ant šakos.

Tai išties buvo jaunuolis juodais plaukais ugniniais galiukais ir romiomis auksinėmis akimis. Stefanui prišokus, bejėgiškai pasiduodamas iškėlė rankas.

– Kas tu, po velnių?

– Aš, po velnių, Šiničis, – ramiai atsakė jaunuolis. – Bet, kaip jau sakiau tavo broliui, dauguma žmonių mane vadina tiesiog Šiničiu. Žinoma, vadink, kaip tau patinka.

– Ir tu viską žinai apie Ši no Ši.

– Niekas visko nežino. Tai ir vieta, ir organizacija. Esu jos narys, nes, – Šiničis, regis, susidrovėjo, – man turbūt tiesiog patinka padėti žmonėms.

– Tai dabar nori padėti man.

– Jei iš tikrųjų trokšti tapti žmogumi… Žinau būdą.

– Gal paliksiu judu pasišnekėti, gerai? – pasišovė Deimonas. – Kur du, trečias nereikalingas, ypač ant šios šakos.

Stefanas pervėrė jį akimis.

– Jei ketini stabtelėti prie pensiono…

– Kai manęs jau laukia Damarisė? Nesirūpink, broliuk. – Deimonas persikeitė į varną, Stefanui nespėjus paprašyti, kad duotų priesaiką.

Elena pasivertė lovoje, ištiesė ranką ieškodama šilto kūno. Bet pirštai užčiuopė tik šaltą Stefano išgulėtą įdubą. Ji atsimerkė.

– Stefanai?

Brangusis. Jie taip puikiai jautė vienas kitą, kad tapo tarsi vienu žmogumi – Stefanas visada žinodavo, kada Elena pabus. Tikriausiai jis nuėjo žemyn atnešti pusryčių – kai jis nusileisdavo, ponia Flauers jau laukdavo su garuojančiu maistu (dar vienas įrodymas, kad ji – baltoji ragana), – o Stefanas atsinešdavo padėklą viršun.

– Elena, – tarė ji, norėdama išgirsti save šnekančią ir išmėginti savo naująjį balsą. – Elena Gilbert, tu per dažnai pusryčiauji lovoje.

Elena patapšnojo sau per pilvą. Taip, pats laikas pasportuoti.

– Na gerai, – vis dar balsiai tarė ji. – Pradėsiu nuo lankstumo ir kvėpavimo pratimų. Paskui švelniai patampysime raumenis.

Pasirodžius Stefanui, pamanė Elena, mankštą bus galima atidėti.

Bet Stefanas nepasirodė, net kai ji valandą pasportavusi visai išseko.

Jis neužlipo laiptais, nešinas arbatos puoduku.

Kurgi jis?

Elena pažvelgė pro langą ir apačioje pamatė ponią Flauers.

Elenos širdis po aerobikos pratimų ėmė smarkiai plakti ir nebenurimo. Tikriausiai nepavyks pro langą užmegzti pokalbio su ponia Flauers, bet ji šūktelėjo žemyn:

– Ponia Flauers?

Ir, stebuklų stebuklas, šeimininkė liovėsi kabinti paklodę ant skalbinių virvės ir pakėlė akis.

– Taip, mieloji Elena?

– Kur Stefanas?

Paklodė suplevėsavo ir uždengė ponią Flauers. Staiga senosios ponios nebebuvo matyti.

Bet skalbinių krepšys tebestovėjo vietoje. Mergina šūktelėjo:

– Neišeikit! – Ir nuskubėjo mautis džinsų ir vilktis naujosios žydros palaidinės.

Paskui sagstydamasi sagas nustraksėjo laiptais ir išlėkė į sodą.

– Ponia Flauers!

– Taip, mieloji Elena?

Elena vos įžiūrėjo senutę tarp plazdančių baltų paklodžių.

– Ar matėt Stefaną?

– Šįryt ne, mieloji.

– Visai ne?

– Atsikėliau kaip įprasta, auštant. Jo automobilio nebebuvo ir jis negrįžo.

Dabar Elenos širdis ėmė daužytis kaip pašėlusi. Nuolat baiminosi, kad taip nutiks. Giliai įkvėpusi nesustodama užkūrė laiptais aukštyn.

Raštelis, raštelis…

Jis nieku gyvu neišeitų nepalikęs raštelio. Bet ant jo pagalvės nieko nebuvo. Tada ji pagalvojo apie savo pagalvę.

Puolė karštligiškai grabalioti po savo pagalve, paskui – po jo. Iš pradžių pagalvių neapvertė, nes siaubingai troško, kad ten būtų raštelis, ir kartu bijojo jį perskaityti.

Galiausiai įsitikinusi, kad po pagalvėmis nieko nėra, Elena jas pakėlė ir ilgai stebeilijosi į baltą paklodę. Paskui atitraukė lovą nuo sienos, jei kartais raštelis būtų užkritęs.

Nuojauta kuždėjo, kad turi ieškoti toliau ir būtinai ką nors suras. Galiausiai išpurtė visus patalus ir vėl kaltinamai įsispoksojo į baltas paklodes.

Raštelio nėra, vadinasi, Stefanas niekur neišėjo. Bet jis paliko atviras spintos duris, ir Elena nenorom pamatė daugybę tuščių pakabų.

Jis pasiėmė visus drabužius.

Ir spintos apačioje tuščia.

Stefanas susirinko visus batus.

Žinoma, daug jų ir neturėjo. Bet dingo visi kelionei reikalingi daiktai. Dingo ir pats Stefanas.

Kodėl? Kur? Kaip jis galėjo?

Net jei paaiškėtų, kad jis išvyko pasižvalgyti naujos gyvenamosios vietos, vis vien, kaip jis galėjo? Grįžęs gaus tokios pylos…

…jei tik grįš.

Eleną krėtė šaltis, skruostais nenorom riedėjo ašaros. Ji jau ketino skambinti Mereditei su Bone, bet tada jai toptelėjo.

Dienoraštis.

17

Pirmosiomis dienomis grįžus iš pomirtinio gyvenimo, Stefanas ją visada anksti paguldydavo, šiltai apklostydavo, o pats sėsdavo prie kompiuterio. Jiedu rašydavo dienoraštį – Stefanas išdėstydavo jos mintis apie tos dienos įvykius ir visada pridurdavo savo įspūdžius.

Elena paskubom atsidarė dokumentą ir nusileido iki paskutinių įrašų.

Štai.

Mano brangiausioji Elena,

žinau, anksčiau ar vėliau šitai perskaitysi. Tikiuosi, anksčiau.

Brangioji, tikiu, kad dabar jau gali pasirūpinti savimi – nesu matęs stipresnės, labiau nepriklausomos merginos.

Vadinasi, laikas. Laikas išeiti. Jei liksiu, tu vėl virsi vampyre – abu žinome, kad taip nutiks.

Meldžiu, atleisk man. Meldžiu, užmiršk mane. O, mieloji, nenoriu išeiti, bet privalau.

Jei reikės pagalbos, išgavau iš Deimono pažadą tave ginti. Jis nieku gyvu tavęs neįskaudintų. Kad ir kokios baisybės dėtųsi Fels Čerče, niekas nedrįs tavęs paliesti, jei būsi su Deimonu.

Mano brangioji, mano angele, visada tave mylėsiu…

Stefanas

P. S. Kad būtų lengviau gyventi realiame pasaulyje, sumokėjau poniai Flauers nuompinigius už visus metus. Dar palikau tau 20 000 šimto dolerių banknotais po antra grindlente nuo sienos, priešingoje pusėje nei lova. Naudok juos ir kurk naują ateitį su kuo panorėjusi.

Kartoju, jei ko prireiktų, Deimonas tau padės. Jei reikės patarimo, kliaukis jo nuomone. Ak, mieloji mažoji meile, kaip man išeiti? Netgi tavo labui?

Elena baigė skaityti.

Ir liko sėdėti sustingusi.

Po visų ieškojimų surado atsakymą.

Nebeišmanė, ką daryti, norėjosi klykti.

Jei reikės pagalbos, kreipkis į Deimoną… Kliaukis Deimono nuomone… Nė pats Deimonas nebūtų parašęs sau tokios rėksmingos reklamos.

Stefano nebėra. Dingę jo drabužiai ir batai.

Jis ją paliko.

Kurk naują gyvenimą…

Taip besėdinčią ją ir surado Bonė su Meredite. Valandą neprisiskambinusios sunerimo ir atvažiavo į pensioną. Pirmą kartą nuo tada, kai Stefanas jų kvietimu atvyko nudėti Klauso, nepavyko su juo susisiekti. Bet dabar tas siaubūnas buvo negyvas, o Elena…

Elena sėdėjo priešais Stefano spintą.

– Jis pasiėmė netgi batus, – tyliu, bejausmiu balsu ištarė ji. – Viską susirinko. Bet sumokėjo už kambarį metams. O vakar rytą nupirko man jaguarą.

– Elena…

– Negi nesuprantat? – raudojo Elena. – Tai mano Pabudimas. Bonė išpranašavo, kad jis bus staigus ir sukrečiantis, ir man reikės jūsų abiejų. O kaip Metas?

– Jo vardas nebuvo paminėtas, – nusiminusi atsakė Bonė.

– Bet, manau, mums prireiks jo pagalbos. – Ir Mereditės balsas buvo niūrus.

– Kai tik mes su Stefanu susidraugavome – dar prieš man tampant vampyre, – jau žinojau, kad ateis laikas, kai jis norės mane palikti mano pačios labui. – Staiga Elena stipriai trenkė kumščiu į grindis. – Maniau, kad pavyks jį atkalbėti! Jis toks kilnus – toks pasiaukojantis! O dabar jo nebėra.

– Tau tikrai nesvarbu, – žiūrėdama į ją tyliai tarė Mereditė, – ar likti žmogumi, ar virsti vampyre.

– Tu teisi – man vis vien! Niekas nerūpi, kad tik galėčiau būti su juo. Kai dar buvau pusiau dvasia, žinojau, kad niekas manęs neperkeis. Dabar esu žmogus ir, kaip visi žmonės, galiu persikeisti – bet tai nesvarbu.

– Gal tai išties Pabudimas, – vis dar tyliai pritarė Mereditė.

– O gal pabudimas toks, kad Stefanas jai neatnešė pusryčių! – suirzo Bonė. Ji jau ilgiau nei pusę valandos spoksojo į ugnį, mėgindama susisiekti su Stefano dvasia. – Jis arba nenori, arba negali, – leptelėjo, ir tik tada pamatė, kad Mereditė smarkiai purto galvą.

– Ką reiškia „negali“? – pašokdama nuo grindų, kur kiūtojo susmukusi, griežtai paklausė Elena.

– Nežinau! Elena, man skauda!

– Ar jam gresia pavojus? Bone, mąstyk! Ar dėl manęs jis sužeistas?

Bonė pažvelgė į Mereditę, kuri visu kūnu sufleravo neigiamą atsakymą. Paskui pažiūrėjo į Eleną, reikalaujančią tiesos. Užsimerkė.

– Nežinau, – atsakė.

Ji pamažu atsimerkė nuogąstaudama, kad Elena pratrūks. Bet Elena nieko panašaus nedarė. Tik lėtai užsimerkė ir kietai sučiaupė lūpas.

– Labai seniai prisiekiau, kad jis bus mano, net jei abu žūtume, – tyliai pasakė. – Jei jis mano, kad gali paprasčiausiai imti ir išeiti, mano labui ar dėl kokių nors kitų priežasčių… jis klysta. Pirmiausia nueisiu pas Deimoną, nes Stefanas to, regis, labai norėjo. Paskui trauksiu jo ieškoti. Kas nors man patars, nuo ko pradėti. Stefanas man paliko dvidešimt tūkstančių dolerių. Jie pravers kelionėje. Jei suges automobilis, eisiu pėsčia; jei nebegalėsiu eiti, šliaušiu. Bet aš jį surasiu.

– Nė nemanyk, kad ieškosi viena, – švelniu, raminamu balsu tarė Mereditė. – Elena, mes su tavim.

– O jei Stefanas taip pasielgė laisva valia, skelsiu tokį antausį, kad gyvenime nepamirš.

– Kaip sau nori, Elena, – toliau ramino Mereditė. – Tik pirma jį suraskime.

– Visos už vieną, viena už visas! – sušuko Bonė. – Susigrąžinsim jį, ir jis pasigailės – o gal ir ne, – skubiai pridūrė ji, Mereditei vėl ėmus purtyti galvą. – Elena, neverk, – guodė Bonė, o Elena paplūdo ašaromis.

– Deimonas žadėjo pasirūpinti Elena, vadinasi, jis paskutinis šįryt matė Stefaną, – nutarė Metas, išklausęs pasakojimą. Bonė su Meredite atvežė jį į pensioną.

– Taip, – tyliai, bet užtikrintai pritarė Elena. – Metai, klysti manydamas, kad Deimonas stengsis paveržti mane iš Stefano. Deimonas ne toks, kaip jūs visi manote. Tąnakt jis tikrai mėgino išgelbėti Bonę. Ir jam išties buvo skaudu, kad neteisingai apkaltinote.

– Manau, tai vadinama įrodymu, paremtu poelgiais, – tarė Mereditė.

– Ne. Tai įrodymas, paremtas charakteriu – įrodymas, kad Deimonas geba jausti, kad jis rūpinasi žmonėmis, – paprieštaravo Elena. – Be to, jis tikrai nenuskriaustų Stefano… Na, dėl manęs. Žino, kaip jaudinčiausi.

– Tai kodėl jis neatsiliepia? – irzliai paklausė Bonė.

– Gal todėl, kad kai pastarąjį kartą matė mus visus kartu, dėbsojome į jį su baisia neapykanta, – sąžiningai atsakė Mereditė.

– Pasakyk, kad meldžiu atleidimo, – paprašė Elena. – Kad noriu su juo pasišnekėti.

– Jaučiuosi kaip palydovinė ryšio antena, – pasiskundė Bonė, bet į kiekvieną šauksmą neabejotinai sudėdavo visą širdį ir jėgas. Galų gale ji visiškai išseko ir pervargo.

Pagaliau netgi Elena pripažino, kad iš to jokios naudos.

– Gal Deimonas atsipeikės ir pamėgins išsikviesti tave, – tarstelėjo Bonė. – Galbūt man pasiseks rytoj.

– Šiąnakt liksim su tavim, – pareiškė Mereditė. – Bone, paskambinau tavo seseriai ir pasakiau, kad nakvosi pas mane. Dabar paskambinsiu savo tėčiui ir pranešiu, kad nakvosiu pas Bonę. Metai, tavęs, deja, nekviečiam…

– Ačiū, – sausai tarstelėjo Metas. – Ar man namo teks kulniuoti pėsčiomis?

– Ne, pasiskolink mano automobilį, – pasiūlė Elena. – Tik rytoj anksti rytą atvaryk. Nenorėčiau, kad žmonės imtų spėlioti.

Tą vakarą trys merginos kaip mokinukės patogiai įsikūrė Stefano kambaryje. Iš ponios Flauers pasiskolino paklodžių ir antklodžių (nenuostabu, kad dieną ji tiek daug skalbė – turbūt kažką nujautė, pamanė Elena). Baldus sustūmė prie sienų, ant grindų pasitiesė tris savadarbius miegmaišius. Atsigulė padėjusios galvas į rato vidurį, kojas ištiesė į išorę.

Tai štai koks tas Pabudimas, pamanė Elena.

Suvokimas, kad galiu vėl likti viena. O, kaip džiaugiuosi, kad Mereditė ir Bonė su manim. Man tai reiškia daugiau, nei sugebu pasakyti.

Elena negalvodama atsisėdo prie kompiuterio rašyti dienoraščio. Bet po kelių žodžių pravirko ir slapčia apsidžiaugė, kad Mereditė suėmė ją už pečių ir privertė išgerti šilto pieno, pagardinto vanile, cinamonu ir muskato riešutu, o Bonė padėjo įsitaisyti tarp antklodžių ir laikė už rankos, kol užmigo.

Metas ilgokai užsibuvo pensione. Važiuojant namo jau leidosi saulė. Lenktynės su tamsa, staiga toptelėjo jam. Vaikinas stengėsi nekreipti dėmesio į prabangaus naujo automobilio kvapą. Galvoje kaip pašėlusios sukosi mintys. Nenorėjo sakyti merginoms, bet Stefano atsisveikinimo laiškas Metui atrodė labai keistas. Tik pirma privalėjo susivokti, ar tai kužda ne vien jo įžeista savimeilė.

Kodėl Stefanas nepaminėjo jų? Dabartinių Elenos draugų? Galbūt iš skausmo, kad amžiams palieka Eleną, užmiršo Metą, bet merginas tikrai turėjo prisiminti.

Dar kažkas nedavė ramybės, bet Metas nesusigaudė kas. Galvoje iškilo keistas, mirguliuojantis vaizdinys iš pernai metų gimnazijos – panelė Hilden, anglų kalbos mokytoja.

Net ir galvodamas apie Stefaną, Metas vairavo atsargiai. Iš pensiono į Fels Čerčą nebuvo kito kelio – tik per Sengirę vingiuojantis vienos juostos keliukas. Metas budriai žvelgė į priekį.

Iškart už posūkio išvydo nuvirtusį medį. Nuspaudė stabdį, sucypė padangos ir automobilis sustojo, pasisukęs beveik devyniasdešimties laipsnių kampu.

Ką dabar daryti?

Pirma į galvą šovusi mintis – paskambinti Stefanui. Šis galėtų paprasčiausiai nustumti medį nuo kelio. Tuoj pat suprato, kad tai neįmanoma. Paskambinti merginoms?

Negalėjo prisiversti. Ne vien dėl vyriško orumo. Merginos tikrai nepagelbės – medis didelis ir sunkus.

Jis gulėjo skersai kelio, lyg norėdamas atkirsti pensioną nuo kitos miestelio dalies.

Metas atsargiai atidarė langą. Įtempęs akis mėgino įžiūrėti medžio šaknis arba, pripažino pats sau, ką nors judant. Nieko nepastebėjo.

Šaknų nebuvo matyti, ir pats medis atrodė per daug tvirtas, kad būtų staiga nuvirtęs saulėtą vasaros popietę. Nei vėjo, nei lietaus, nei žaibų, nei bebrų. Nei medkirčių, niūriai pamanė vaikinas.

Na, bent jau dešinėje griovys negilus, o medžio viršūnė jo nesiekia. Galbūt…

Kažkas sujudėjo.

Ne girioje, bet ant medžio tiesiai priešais jį. Viršutinės medžio šakos lingavo ne nuo vėjo.

Išvydęs padarą jis negalėjo patikėti savo akimis. Iš siaubo apstulbo. Be to, Metas važiavo Elenos automobiliu, o ne savo senuoju kledaru. Negalėdamas atplėšti akių nuo padaro, jis karštligiškai grabaliojo mygtuko, norėdamas uždaryti langą, bet niekaip neužčiuopė.

Pabaisa skrido didžiuliu, tiesiog neįtikimu greičiu.

Metas nespėjo uždaryti lango, beliko gintis.

Vaikinas nežinojo, ką Elena per išvyką parodė Bonei. Bet jei tai ne malachas, tai kas, po galais? Metas visą laiką gyveno prie miško, bet niekada nebuvo matęs panašaus vabzdžio.

Vabzdžio kiautas buvo panašus į medžio žievę, bet tik iš išorės. Kai padaras trenkėsi į automobilį, Metas abiem rankom jį atmušė ir suprato, kad kiautas chitininis. Vabzdys ilgiu prilygo Meto dilbiui, skrido ratu sukdamas čiuptuvėlius. Jis jau lig pusės įlindo pro langą.

Būtybė sandara priminė siurbėlę ar kalmarą, o ne vabzdį. Ilgi besirangantys čiuptuvėliai buvo panašūs į vynuogienojus, bet storesni už pirštą ir su dideliais siurbtukais, o siurbtukų viduje – dantys. Vienas čiuptuvėlis apsivyniojo apie kaklą, Metas pajuto į odą smingant dantis.

Čiuptuvėlis apsivijo kaklą tris ar keturis kartus ir ėmė veržti. Metui teko viena ranka jį plėšti, o kita mėgino priploti begalvį padarą, kuris, kaip staiga paaiškėjo, turėjo burną, nors neturėjo akių. Burna, kaip ir visas bjaurybės kūnas, buvo apskrita, ratu išaugusiais dantimis. Vabzdys apžiojo jo ranką, Metas su siaubu pamatė, kad dar giliau tūno didžiulės žnyplės.

O, Dieve! Vaikinas sugniaužė kumštį ir iš visų jėgų mėgino išlaisvinti ranką.

Plūstelėjo adrenalinas, ir Metui pavyko nutraukti nuo kaklo čiuptuvėlį ir atplėšti siurbtukus. Bet dabar vabzdys buvo apžiojęs jo ranką iki alkūnės. Metas prisivertė smūgiuoti kumščiu, tikėdamasis sužaloti pabaisą iš vidaus. Ši jam kažkodėl priminė ryklį.

Privalėjo išlaisvinti ranką. Vaikinas mėgino perplėšti padarą pusiau, bet tik nulaužė egzoskeleto gabalėlį, ir šis nukrito jam ant kelių. Čiuptuvėliai sukosi visu greičiu, trankėsi į automobilį, bandė įsisprausti vidun. Netrukus pabaisa susiprotės, kad tereikia sulenkti čiuptuvėlius, ir įlįs visas kūnas.

Vabzdys apžiojo ranką beveik iki žasto, krumplius draskė žnyplės. Metas kovojo iš visų jėgų, bet širdyje vis tiek stebėjosi: kurgi skrandis? Tokio sutvėrimo negali būti.

Reikia tučtuojau ištraukti ranką. Antraip jos neteks, lyg įkišęs į veikiantį šiukšlių smulkintuvą.

Vaikinas atsisegė saugos diržą. Staigiai metėsi į dešinę, prie keleivio sėdynės. Jautė, kaip padaro dantys vagoja ranką. Ant jos liko ilgi, kruvini rėžiai. Bet tai nesvarbu. Svarbiausia ją ištraukti.

Tą akimirką kita ranka Metas surado lango valdymo mygtuką. Nuspaudė jį. Langui kylant ištraukė iš vabzdžio burnos riešą ir plaštaką.

Tikėjosi išgirsiąs chitino traškesį ir išvysiąs plūstelint juodą kraują, užliejantį naujo Elenos automobilio grindis.

Bet vabzdys tiesiog išnyko. Iš pradžių tapo permatomas, paskui virto smulkiomis šviesos dalelėmis, ir šios beregint išsisklaidė.

Viena Meto ranka buvo kruvina ir subraižyta, kaklas tino ir peršėjo, kitos rankos krumpliai buvo nubrozdinti. Bet jis negaišo laiko žaizdoms apžiūrėti. Reikėjo nešdintis iš čia; šakos vėl ėmė linguoti, ir jis nebenorėjo žiūrėti, kas ten slepiasi.

Tebuvo vienas kelias. Per griovį.

Metas užvedė variklį ir iki galo nuspaudė greičio pedalą. Važiavo tiesiai į griovį vildamasis, kad jis ne per gilus, kad medžiai neprakiurdys padangų.

Smarkiai krestelėjo, net dantys sukaukšėjo, vaikinas įsikando lūpą. Sutraškėjo lapai ir šakos, akimirką automobilis sustojo, bet Metas neatleido greičio pedalo. Staiga jaguaras pasviro ir išvažiavo iš griovio. Metas spėjo jį suvaldyti ir įvairuoti į kelią ties staigiu posūkiu kairėn.

Trūkčiojamai alsuodamas jis lėkė vingiuotu keliu beveik aštuoniasdešimties kilometrų per valandą greičiu, viena akimi žvilgčiojo į Sengirę – kol staiga išvydo vienišą raudoną švieselę, tarsi švyturį tamsioje jūroje.

Sankirta su Malorio keliu. Metas dar kartą nuspaudė stabdį taip, kad net sucypė padangos. Staigiai pasuko dešinėn ir ėmė tolti nuo miško. Kol pasieks namus, padarys vingį pro tuziną kaimynų, bet nors nebereikės važiuoti per mišką.

Lankstas buvo didelis, ir dabar, praėjus pavojui, Metui ėmė skaudėti apdraskytą ranką. Privažiavus namus, ėmė svaigti galva. Pasėdėjo po gatvės žibintu, paskui nuvairavo automobilį į tamsesnę vietą. Nenorėjo, jog kas nors išvystų jį tokį nusikamavusį.

Gal dabar paskambinti merginoms? Perspėti, kad naktį niekur neitų, kad miške pavojinga? Bet jos tai jau žino. Mereditė nė už ką neišleistų Elenos, vėl tapusios žmogumi, į Sengirę. O Bonė, vien užsiminus apie pasivaikščiojimą tamsoje, pakeltų didžiulį triukšmą – juk Elena parodė jai tuos padarus, tiesa?

Malachas. Bjaurus žodis šlykščiam sutvėrimui pavadinti.

Reikėtų pranešti policijai, kad pašalintų tą medį. Bet ne šiąnakt. Šiąnakt nuošaliu keliu niekas nebevažiuos, o siųsti ten žmones – tarsi paduoti juos malachams ant lėkštutės. Policijai jis paskambins rytą, vos atsikėlęs. Jie viską sutvarkys.

Jau buvo tamsu, vėliau, nei jis manė. Gal vis dėlto reikėtų paskambinti merginoms. Metas tenorėjo, kad liautųsi svaigti galva. Įbrėžimai peršėjo ir degė. Mintys pynėsi. Jei šiek tiek atsipūstų…

Metas įsirėmė kakta į vairą. Ir tada jį apsupo tamsa.

18

Metas pabudo apkvaitęs, vis dar sėdėjo prie Elenos automobilio vairo. Vos neužmiršęs užrakinti jaguaro nukrypavo į namus. Šiaip ne taip atsirakino galines duris. Priėjęs miegamąjį krito ant lovos nė nenusiavęs batų.

Pabudęs nustebo, kad jau devynios ryto, o džinsų kišenėje skamba mobilusis.

– Mer-dite?

– Manėm, kad atvažiuosi anksti rytą.

– Atvažiuosiu, tik pirma turiu išsiaiškinti kaip, – sušvokštė Metas. Galva buvo sunki, kaklas ir ranka – siaubingai ištinę. Vis dėlto vaikinas jau svarstė, kaip pasiekti pensioną neįsukant į Sengirės kelią. Galiausiai sumąstė.

– Metai, ar girdi mane?

– Taip. Šiąnakt… Dieve, aš net gerai neprisimenu, kas įvyko. Bet važiuojant namo… klausyk, papasakosiu vėliau. Pirmiausia turiu paskambinti policijai.

– Policijai?

– Taip… duokit man valandą, gerai? Būsiu pas jus po valandos.

Kai galiausiai Metas atvažiavo į pensioną, buvo jau ne dešimta, o beveik vienuolikta. Dušas padėjo atsigauti, tik ranka ir toliau tvinkčiojo. Jį apsupo susirūpinusios merginos.

– Metai, kas atsitiko?

Vaikinas papasakojo viską, ką prisiminė. Kai Elena, kietai sučiaupusi lūpas, nuvyniojo nuo rankos tvarstį, kurį jis pats buvo užsirišęs, visi krūptelėjo. Į žaizdas neabejotinai įsimetė užkratas.

– Taigi tie malachai nuodingi.

– Taip, – pritarė Elena. – Nuodija ir kūną, ir protą.

– Manai, jie gali įsiskverbti į žmogaus vidų? – paklausė Mereditė. Ji paišinėjo užrašų knygutėje, mėgindama pavaizduoti Meto apibūdintą vabzdį.

– Taip.

Elenos ir Mereditės žvilgsniai susitiko – ir abi nuleido akis. Galop Mereditė tarė:

– O kaip sužinoti, ar jis yra… viduje?

– Bonė patekusi į transą turėtų suprasti, – ramiai atsakė Elena. – Net ir aš galėčiau pasakyti, bet neketinu tam naudoti Baltosios Galios. Leiskimės pas ponią Flauers.

Elena tai pasakė ypatingu, Metui nuo seno pažįstamu balsu, reiškiančiu, kad prieštarauti neverta. Ji treptelėjo koja, ir visi turi paklusti.

Iš tikrųjų Metas ir nenorėjo prieštarauti. Nemėgo skųstis – buvo žaidęs rungtynes sulaužytu raktikauliu, patemptu keliu, išsukta kulkšnimi – bet šįkart jautėsi labai prastai. Atrodė, kad ranka tuoj sprogs.

Ponia Flauers sukinėjosi virtuvėje, svetainėje ant stalo stovėjo keturios šaltos arbatos stiklinės.

– Tuoj ateisiu, – šūktelėjo senutė pro praviras duris, jungiančias virtuvę su svetaine. – Gerkit arbatą, ypač sužeistas jaunuolis. Tai padės atsipalaiduoti.

– Žolelių arbata, – sušnabždėjo Bonė, tarsi tai būtų firmos paslaptis.

Arbata buvo pusėtino skonio, nors Metas mieliau būtų išgėręs kokakolos. Merginos atidžiai jį stebėjo, o Metas stengėsi laikyti arbatą vaistais, todėl išgėrė beveik pusę stiklinės iki pasirodant šeimininkei.

Ponia Flauers dėvėjo sodininko skrybėlę – tiksliau, skrybėlę su dirbtinėmis gėlėmis, iš pažiūros tinkamą sodo darbams. Ant padėklo gulėjo žvilgantys, ką tik išvirinti instrumentai.

– Taip, mieloji, aš moku tvarstyti, – tarė ji Bonei, kuri lyg saugodama užstojo Metą. – Dirbau sesele, kaip ir tavo sesuo. Anuomet moteriai tapti gydytoja būdavo nelengva. Be to, visą gyvenimą raganavau. Ir buvau gana vieniša.

– Nebūtumėt tokia vieniša, – sumišusi tarė Mereditė, – jei gyventumėte arčiau miesto.

– Ak, tada žmonės visą laiką žiopsotų į mano namus, vaikai drąsintų vienas kitą pribėgti ir paliesti sieną arba sviesti akmenį į langą, suaugusieji spigintų akimis kaskart, kai eičiau apsipirkti. Ir kaip galėčiau ramiai sodininkauti?

Tai buvo ilgiausia kada nors jų girdėta ponios Flauers kalba. Jaunuoliai taip nustebo, kad tik po kiek laiko Elena prabilo:

– Nesuprantu, kaip čia jūs galit ramiai sodininkauti. Kai šitiek elnių, triušių ir kitų gyvūnų.

– Supranti, didžioji sodo dalis jiems ir skirta. – Ponia Flauers palaimingai nusišypsojo, jos veidas suspindo tarsi nušviestas iš vidaus. – Ir žvėreliai juo naudojasi. Bet neėda žolelių, kuriomis gydau nubrozdinimus, įpjovimus, patempimus ir panašiai. Be to, jie tikriausiai supranta, kad esu ragana, nes visada palieka šiek tiek vaisių ir daržovių man ir porai svečių.

– Kodėl dabar visa tai pasakojate? – pasidomėjo Elena. – Na, kartais žiūrėdavau į jus, į Stefaną ir galvodavau… Nesvarbu, ką galvodavau. Bet retkarčiais abejodavau, ar jūs – mūsų pusėje.

– Pasenusi tapau uždara ir nedraugiška. Bet tu praradai savo vaikiną, tiesa? Gaila, kad šįryt neatsikėliau bent kiek anksčiau. Būčiau galėjusi su juo pasišnekėti. Ant virtuvės stalo Stefanas paliko pinigų kambario nuomai už visus metus. Taip, man jis visada patiko.

Elenos lūpos virptelėjo. Metas skubiai pakėlė sužeistą ranką.

– Ar galėsit man padėti? – pasiteiravo nuvyniodamas tvarstį.

– O, vargeli. Ir koks gi padaras tai padarė? – pasiteiravo ponia Flauers, apžiūrinėdama žaizdas. Trys merginos susiraukusios stebėjo.

– Manom, kad tai malacho darbas, – tyliai tarė Elena. – Ar ką nors apie juos žinote?

– Taip, pavadinimas girdėtas, bet nieko konkrečiai nežinau. Kada tai nutiko? – paklausė senutė Meto. – Atrodo veikiau kaip dantų, o ne nagų žymės.

– Taip ir yra, – niūriai atsakė Metas ir kiek galėdamas tiksliau apibūdino malachą. Pasakodamas atsipalaidavo, nes ponia Flauers, paėmusi nuo padėklo žvilgantį instrumentą, jau pradėjo darbuotis prie žaizdų.

– Laikyk ranką padėjęs ant rankšluosčio ir stenkis nejudėti, – paprašė ji. – Jau užsitraukė šašai, bet reikės atverti žaizdas, kad ištekėtų pūliai, ir išvalyti. Skaudės. Gal kuri nors mergina palaikytų jo ranką?

Elena jau ketino stotis, bet Bonė ją aplenkė, nustūmė Mereditę ir abiem rankomis suėmė Meto delną.

Valant žaizdas skaudėjo, bet Metui pavyko ištverti nesudejavus. Jis netgi liūdnai šyptelėjo Bonei. Iš rankos pasipylė kraujas ir pūliai. Atslūgus tinimui šiek tiek palengvėjo. Kai žaizdos buvo išvalytos ir apdėtos šaltais žolelių kompresais, tapo palaimingai vėsu. Metas pajuto viltį išgyti.

Nuoširdžiai dėkodamas senajai moteriškei jis pastebėjo, kad Bonė stebeilijasi į jo kaklą. Staiga mergina sukikeno.

– Kas yra? Kas čia juokinga?

– Vabzdys, – tarė ji, – paliko bučinio žymę. O gal šiąnakt dar kažką veikei, tik mums nepasakoji?

Metas išraudo ir pasistatė apykaklę.

– Pasakojau, tai irgi malacho darbas. Jis apsivijo man kaklą čiuptuvėliu su siurbtukais. Norėjo mane pasmaugti!

– Prisimenu. – Bonė susigėdo. – Atsiprašau.

Ponia Flauers buvo paruošusi žolelių tepalo ir čiuptuvėlio padarytai mėlynei, ir nubrozdintiems krumpliams. Užtepus sužeidimus Metas pasijuto taip gerai, kad netgi droviai šyptelėjo Bonei, žiūrinčiai į jį didelėmis rudomis akimis.

– Žinau, panašu į bučinio žymę, – tarė jis. – Šįryt mačiau veidrodyje. Žemiau yra dar viena, tą bent jau dengia apykaklė.

Metas prunkštelėjo ir pasikišęs ranką po marškiniais užsitepė dar tepalo. Merginos nusijuokė – visus slėgusi įtampa išsisklaidė.

Mereditė ėmė lipti siaurais laiptais į Stefano kambarį, Metas negalvodamas nusekė įkandin. Tik pasiekęs laiptų vidurį suvokė, kad Elena su Bone pasiliko apačioje. Mereditė mostu parodė lipti aukštyn.

– Jos tariasi, – tyliai, rimtai tarė Mereditė.

– Dėl manęs? – Metas nugurgė seilę. – Dėl to daikto, kurį Elena matė Deimono viduje, tiesa? Neregimo malacho? Aiškinasi, ar dabar ir aš tokį turiu?

Mereditė, niekada nevyniojanti žodžių į vatą, paprasčiausiai linktelėjo. Tik žengiant į tamsų kambarį aukštomis lubomis, trumpam uždėjo ranką jam ant peties.

Netrukus atėjo Elena su Bone. Iš jų veidų Metas iškart suprato, kad baisiausias spėjimas nepasitvirtino. Elena, išvydusi draugo išraišką, iškart priėjo ir apkabino. Bonė susidrovėjusi pasekė jos pavyzdžiu.

– Gerai jautiesi? – paklausė Elena.

Metas linktelėjo.

– Puikiai, – atsakė. Tarsi būčiau įveikęs aligatorių, pamanė. Nėra nieko malonesnio kaip glėbesčiuotis su gražiomis mergaitėmis.

– Joks malachas tavyje nelindi. Dabar, kai nebeskauda, tavo aura atrodo šviesi ir stipri.

– Ačiū Dievui. – Metas kalbėjo rimtai.

Tą akimirką suskambo jo mobilusis. Metas susiraukė, suglumęs pažiūrėjo į numerį ir atsiliepė.

– Metjus Hanikatas?

– Taip.

– Prašyčiau palaukti.

Pasigirdo kitas balsas.

– Ponas Hanikatas?

– Taip, bet…

– Čia Ričis Mosbergas iš Fels Čerčo policijos skyriaus. Šįryt skambinote ir pranešėte, kad ant Sengirės kelio užvirtęs medis?

– Taip, aš…

– Pone Hanikatai, mes tokių pokštų nemėgstame. Netgi labai nemėgstame. Mūsų pareigūnai gaišta brangų laiką, be to, klaidinantis pranešimas policijai yra nusikaltimas. Pone Hanikatai, panorėjęs galėčiau pateikti jums kaltinimą ir priversti atsakyti teisme. Nesuprantu, kodėl taip pokštaujate.

– Aš ne… Aš tikrai nepokštavau! Klausykit, vakar naktį… – Metas nutilo. Ką sakyti? Vakar naktį mane užpuolė medis ir išsigimęs vabzdys? Tylus balselis galvoje pridūrė, kad Fels Čerčo policijos pareigūnai didžiąją savo brangaus laiko dalį praleidžia slankiodami aplink spurginę miesto aikštėje, bet kiti policininko žodžiai tą balselį nutildė.

– Tiesą sakant, pone Hanikatai, pagal Virdžinijos valstijos kodekso 18.2-461 straipsnį, už klaidinantį pranešimą policijai baudžiama kaip už pirmo laipsnio nusižengimą. Jūsų lauktų metai kalėjime arba dvidešimt penkių tūkstančių dolerių bauda. Ar tai, pone Hanikatai, jums juokinga?

– Klausykit, aš…

– Pone Hanikatai, ar jūs turite dvidešimt penkis tūkstančius dolerių?

– Ne, aš… aš… – Metas laukė, kol policininkas jį pertrauks, paskui suprato, kad to nebus. Jis nesusigaudė, kaip pasiteisinti. Ką sakyti? Malachas patraukė medį – o gal jis pasitraukė pats? Juokinga. Galų gale Metui pavyko išstenėti: – Apgailestauju, kad medžio nerado. Galbūt… jis kažkaip pasitraukė.

– Galbūt jis kažkaip pasitraukė, – abejingai pakartojo šerifas. – Galbūt jis pasitraukė taip pat, kaip iš sankryžų iškeliavo visi „stop“ ir pirmumo ženklai? Ar tai jums ką nors sako, pone Hanikatai?

– Ne! – Metas smarkiai išraudo. – Aš tikrai neliečiau kelio ženklų.

Merginos jau susibūrė aplink, tarsi visos drauge galėtų kuo nors pagelbėti. Bonė energingai mosikavo rankomis, o pasipiktinusi veido išraiška bylojo, kad ji mielai apšauktų šerifą.

– Tiesą sakant, pone Hanikatai, – pareiškė šerifas Mosbergas, – mes pirmiausia paskambinome jums į namus, nes tuo telefonu pateikėte pranešimą. Mama sakė naktį jūsų nemačiusi.

Metas nutildė balselį, norintį atkirsti: „Ar tai nusikaltimas?“

– Mane užlaikė…

– Vaikštantis medis, pone Hanikatai? Tiesą sakant, šiąnakt sulaukėme dar vieno su jumis susijusio skambučio. Saugios kaimynystės narys pranešė, kad priešais jūsų namus stovi įtartinas automobilis. Pasak mamos, jūs neseniai sudaužėte savąjį. Ar tai tiesa, pone Hanikatai?

Metas suprato, kur link krypsta kalba, ir jam tai nepatiko.

– Taip, – išgirdo save tariant, o protas tuo metu ieškojo įtikimo paaiškinimo. – Bandžiau išvengti susidūrimo su lape. Ir…

– Bet buvo pranešta, kad priešais jūsų namus stovi naujutėlis jaguaras, ganėtinai toli nuo gatvės žibinto, kad nekristų į akis. Toks naujas, kad dar be numerių. Pone Hanikatai, ar tai jūsų automobilis?

– Ponas Hanikatas – mano tėvas! – bejėgiškai sušuko Metas. – Aš Metas. O automobilis mano draugo…

– Kuo vardu jūsų draugas?

Metas pažvelgė į Eleną. Ši rodė luktelėti, matyt, stengėsi ką nors sugalvoti. Pasakyti „Elena Gilbert“ būtų savižudybė. Kas kas, o policija tai jau tikrai žino, kad Elena Gilbert mirusi. Elena ranka parodė kambarį ir lūpomis pasufleravo, ką sakyti.

Metas užsimerkęs ištarė:

– Stefanas Salvatorė. Bet jis padovanojo automobilį savo merginai? – Metas girdėjo, kad sakinį užbaigė klausiama intonacija, bet niekaip negalėjo patikėti tuo, ką jam šneka Elena.

Šerifas, regis, pavargo ir suirzo.

– Tai jūs, Metai, klausiate manęs? Vadinasi, važinėjotės naujutėlaičiu savo draugo merginos automobiliu. O jos vardas?..

Kurį laiką merginos, regis, nesutarė, ir Metas neturėjo ką sakyti. Bet galop Bonė iškėlė rankas, ir į priekį žengė Mereditė, rodydama į save.

– Mereditė Salez, – tyliai pratarė Metas. Išgirdęs dvejonę savo balse kimiai, bet jau įtikinamiau pakartojo: – Mereditė Salez.

Elena kažką greitai šnabždėjo Mereditei į ausį.

– Kur buvo pirktas automobilis? Pone Hanikatai?

– Taip, – atsakė Metas. – Prašyčiau luktelėti… – Jis įdėjo ragelį į ištiestą Mereditės ranką.

– Čia Mereditė Salez, – ramiai, atsipalaidavusi ištobulintu, dainingu balsu tarė Mereditė.

– Ponia Salez, jūs girdėjote pokalbį?

– Panelė Salez, seržante. Girdėjau.

– Ar tikrai paskolinote automobilį ponui Hanikatui?

– Taip.

– O kur ponas… – pasigirdo popieriaus šlamesys, – …Stefanas Salvatorė, ankstesnis automobilio savininkas?

Jis nebeklausia, kur pirktas automobilis, pamanė Metas. Tikriausiai žino.

– Mano vaikinas šiuo metu išvykęs iš miesto, – vis tuo pačiu išdailintu, šaltu balsu paaiškino Mereditė. – Nežinau, kada grįš. Ar paprašyti, kad grįžęs jums paskambintų?

– Būtų gerai, – sausai pritarė šerifas Mosbergas. – Šiais laikais už automobilius gana retai mokama grynaisiais, juolab jei tai naujutėlis jaguaras. Dar prašyčiau pasakyti jūsų vairuotojo pažymėjimo numerį. Iš tikrųjų labai norėčiau pasikalbėti su ponu Salvatore, kai grįš.

– Jis neturėtų ilgai užtrukti, – lėtokai, sekdama Elenos nurodymus, tarė Mereditė. Paskui atmintinai padiktavo vairuotojo pažymėjimo numerį.

– Ačiū, – trumpai padėkojo šerifas Mosbergas. – Kol kas tiek…

– Ar galėčiau dar kai ką pridurti? Metas Hanikatas tikrai negalėtų išgriauti „stop“ ar pirmumo ženklų. Jis itin sąžiningas vairuotojas, klasės seniūnas. Galite pasikalbėti su bet kuriuo Roberto Li gimnazijos mokytoju ar netgi direktore, jei ji neatostogauja. Kiekvienas pasakys tą patį.

Šerifui, regis, tai nepadarė įspūdžio.

– Galit perduoti, kad ateityje nenuleisiu nuo jo akių. Tiesą sakant, būtų neblogai, jei jis šiandien arba rytoj užsuktų į policijos nuovadą. – Ir šerifas padėjo ragelį.

Metas pratrūko:

– Stefano mergina? Tu, Meredite? O jei pardavėjas pasakys, kad mergina buvo šviesiaplaukė? Ką tada darysim?

– Mes – nieko, – Mereditei už nugaros paprastai atsakė Elena. – Deimonas padarys. Mums tereikės jį surasti. Neabejoju, kad jis pasirūpins šerifu Mosbergu ir sutvarkys jo mintis – jei deramai sumokėsim. O dėl manęs nesijaudinkit, – švelniai pridūrė ji. – Jūs raukotės, bet viskas bus gerai.

– Tu tuo tiki?

– Neabejoju. – Elena dar kartą jį apkabino ir pakštelėjo į skruostą.

– Šiandien arba rytoj turėčiau užsukti į policijos nuovadą.

– Tik ne vienas! – sušuko Bonė, akys iš pasipiktinimo degė. – Kai su tavim nueis Deimonas, šerifas Mosbergas taps geriausiu tavo draugu.

– Žinoma, – sutiko Mereditė. – Tai ką šiandien veiksim?

– Bėda ta, – smiliumi baksnodama viršutinę lūpą tarė Elena, – kad iškart kilo daug rūpesčių, o aš nenorėčiau, jog kuris nors vaikščiotų vienas. Sengirėje yra malachų, ir jie puldinėja žmones. Netgi mėgina nužudyti.

Metas mėgavosi užliejusia šiluma ir palengvėjimu, kad merginos patikėjo jo pasakojimu. Pokalbis su šerifu Mosbergu sukrėtė labiau, negu jis norėjo parodyti.

– Vadinasi, pasiskirstysime, – tarė Mereditė, – ir pasidalysime darbus. Ką reikia nuveikti?

Elena ėmė lenkti pirštus ir skaičiuoti užduotis.

– Vienas rūpestis – Karolina. Manau, kas nors turėtų ją aplankyti, bent jau pamėginti išsiaiškinti, ar joje tūno vienas tų padarų. Kita bėda – Tamė ir galbūt dar kas nors. Turbūt Karolina kokiu nors būdu perduoda užkratą kitoms merginoms – arba vaikinams.

– Aišku, – pasakė Mereditė, – kas dar?

– Reikia susisiekti su Deimonu. Išsiaiškinti, ką jis žino apie Stefano išvykimą, ir paprašyti, kad nueitų su mumis į nuovadą ir paveiktų šerifą Mosbergą.

– Šito verčiau imkis tu pati, nes vargu ar Deimonas su kitais kalbėsis, – pasiūlė Mereditė. – Bonė irgi, kad galėtų palaikyti…

– Ne. Šiandien jokių iškvietimų, – ėmė prašyti Bonė. – Atleisk, Elena, bet aš nebegaliu, turiu bent dieną pailsėti. Be to, jei Deimonas norės su tavim šnekėtis, tereikės paėjėti – ne į girią, bet artėliau – ir pašaukti. Jis žino, kas vyksta. Pajus tave ateinant.

– Tada aš turėčiau eiti su Elena, – nusprendė Metas. – Šerifas – mano rūpestis. Norėčiau apžiūrėti vietą, kur buvo nuvirtęs medis…

Visos trys merginos iškart puolė prieštarauti.

– Sakiau, norėčiau, – patikslino Metas, – o ne ketinu. Puikiai žinom, kad tai pernelyg pavojinga.

– Gerai, – sutiko Elena. – Bonė su Meredite aplankys Karoliną, o mes eisim ieškoti Deimono. Labiau norėčiau ieškoti Stefano, bet neturim užtektinai informacijos.

– Sutinku, bet pirma užsukit pas Džimį Braisą. Metas gali bet kada jį aplankyti – jie pažįstami. Tuo pačiu pažiūrėsite, kaip sekasi Tamei, – pasiūlė Mereditė.

– Skamba kaip planai A, B ir C, – tarstelėjo Elena, ir visi nusikvatojo.

Diena buvo giedra, šilta.

Šviečiant saulei visi jautėsi stiprūs, galintys kalnus nuversti, nors buvo šiek tiek suirzę dėl šerifo Mosbergo skambučio.

Nė vienas nenumanė, kad tuoj prasidės baisiausias jų gyvenimo košmaras.

Mereditei pabeldus į pagrindines Forbesų duris, Bonė atsitraukė.

Durų niekas neatidarė, viduje buvo tylu, ir Mereditė po kiek laiko vėl pabeldė.

Šįkart Bonė išgirdo šnabždesį, ponia Forbes kažką sušnypštė, tolumoje nusikvatojo Karolina.

Galiausiai, kai Mereditė ketino spausti skambutį – tai buvo labai nemandagu Fels Čerče, – durys atsidarė. Bonė mikliai įkišo koją į plyšį.

– Sveiki, ponia Forbes. Mes tik… – Mereditė sudvejojo. – Tik norėjom pasiteirauti, ar Karolina jaučiasi geriau, – nedrąsiai užbaigė ji. Ponia Forbes atrodė lyg išvydusi šmėklą – ir visą naktį nuo jos bėgusi.

– Ne, ne geriau. Ji vis dar… serga.

Moters balsas buvo duslus ir tolimas, ji žiūrėjo pro dešinį Bonės petį. Merginai ant rankų ir sprando pasišiaušė plaukeliai.

– Ką gi, ponia Forbes… – Net ir Mereditės balsas skambėjo dusliai ir dirbtinai.

Staiga kažkas paklausė:

– O jūs pati sveika? – Bonė suprato, kad šie žodžiai išsprūdo iš jos lūpų.

– Karolina… prastai jaučiasi. Ji… nieko nepriima, – sušnabždėjo moteris.

Bonei atrodė, kad jos nugara nutekėjo ledinio vandens srovė. Norėjo apsigręžti ir dumti nuo šių namų ir jų blogos auros. Bet tą akimirką ponia Forbes susmuko. Mereditė vos spėjo ją sulaikyti.

– Ji nualpo! – riktelėjo Mereditė.

Bonė jau ketino sakyti: „Tai paguldyk ją ant kilimėlio ir bėkim!“, bet vargu ar jos galėjo taip pasielgti.

– Turim įnešti ją vidun, – bejausmiu balsu tarė Mereditė. – Bone, ar pajėgsi?

– Ne, – taip pat abejingai atsakė Bonė. – Bet juk neturim pasirinkimo, tiesa?

Ponia Forbes, nors ir nedidelio ūgio, buvo sunki. Bonė nešė ją už kojų. Nenorom žingsnis po žingsnio įėjo į namus paskui Mereditę.

– Paguldykim ją ant lovos, – pasiūlė Mereditė. Balsas drebėjo. Kažkas šiuose namuose ją siaubingai neramino – atrodė, kad slegia ir lubos, ir sienos.

Tada Bonė kai ką išvydo. Akies krašteliu, žengdama pro svetainę. Tai galėjo būti šviesos ir šešėlių žaismas, bet labai priminė žmogų. Žmogų, bėgantį kaip driežas – tik ne grindimis. Lubomis.

19

Metas su Elena pasibeldė į Braisų duris. Elena plaukus buvo susikišusi po kepuraite su snapeliu, užsidėjusi didžiulius saulės akinius iš Stefano stalčiaus. Vilkėjo Meto padovanotus per didelius rudos su mėlyna spalvos Pendleton marškinėlius, mūvėjo Mereditės išaugtus džinsus. Buvo įsitikinusi, kad niekas, matęs Eleną Gilbert, nepažins jos šitaip apsirengusios.

Durys labai lėtai atsivėrė, ir jie pamatė ne poną ar ponią Braisus ir ne Džimį, o Tamrą. Ji mūvėjo virvelines maudymosi kelnaites, tik šios atrodė darytos pačios – tarsi Tamra būtų žirklėmis sukarpiusi paprastą maudymosi kostiumėlį, ir audinys jau būtų pradėjęs irti. Krūtinę dengė du kartoniniai skrituliai su žvyneliais ir spalvotų blizgučių gijomis. Ant galvos dėvėjo popierinę karūną – be abejo, nuo jos ir nukrapštė blizgučius. Blizgučių buvo mėginta priklijuoti ir prie kelnaičių. Tamra atrodė kaip vaikas, pasidaręs striptizo šokėjos drabužius.

Metas iškart nusigręžė, bet Tamė pripuolė ir prisispaudė jam prie nugaros.

– Metuk meduoliuk, – suburkavo ji. – Tu grįžai. Žinojau, kad grįši, bet kam čia atsivedei tą bjaurią seną šliundrą? Kaip mes galėsime…

Elena žingtelėjo į priekį, nes Metas atsisuko iškėlęs ranką. Elena buvo įsitikinusi, kad Metas niekada gyvenime nebuvo sudavęs moteriai, juolab vaikui, bet jis itin jautriai reaguodavo, jei būdavo kalbama apie ją.

Elenai pavyko įsisprausti tarp Meto ir stebėtinai stiprios Tamros. Žiūrėdama į Tamės kostiumą vos sulaikė šypseną. Juk prieš porą dienų ji apskritai nesuprato, kodėl žmonėms nevalia vaikščioti nuogiems. Dabar žinojo, bet tai nebeatrodė taip svarbu kaip anksčiau. Žmonės gimsta su tobula oda. Jos manymu, nėra rimtų priežasčių užsitempti dirbtinę odą, nebent būtų šalta ar nepatogu. Bet visuomenė smerkia nuogybę. Tamė savaip, vaikiškai, mėgina būti bloga.

– Pasitrauk, sena šliundra, – sušnypštė Tamra, paskui dar pridūrė kelis ilgokus keiksmažodžius, nes Elena neprileido jos prie Meto.

– Tame, kur tavo tėvai? Kur brolis? – klausinėjo Elena. Nekreipė dėmesio į nešvankius žodžius, bet pamatė, kaip Meto lūpos pabalo.

– Tučtuojau atsiprašyk Elenos! Atsiprašyk už savo žodžius! – pareikalavo jis.

– Elena – tik dvokiantis lavonas su kirminais akiduobėse, – dainuote išdainavo Tamra. – Bet mano draugai sako, kad ir gyva ji buvo tikra šliundra. Tikra, – trumpų žodelių srautas, nuo kurio Metas aiktelėjo, – pigi kekšė. Tu ir pats žinai. Pigiausia tai, kas gaunama veltui.

– Metai, nekreipk dėmesio, – vos girdimai sušnabždėjo Elena, paskui pakartojo: – Kur tavo tėvai ir Džimis?

Atsakymas vėl buvo pagražintas keiksmažodžiais, bet Tamra papasakojo – tiesą ar ne, – kad ponas ir ponia Braisai išvyko kelioms dienoms atostogų, o Džimis leidžia laiką su savo mergina Izobele.

– Na gerai, padėsiu tau padoriau apsirengti, – pasišovė Elena. – Pirmiausia reikia nuplauti visus tuos blizgučius…

– Tik pamė-ė-ėgink! Tik pamė-ė-ėgink! – mergaitė pusiau kalbėjo, pusiau prunkštė kaip arklys. – Prisiklijavau juos superklijais! – pridūrė Tamė, paskui ėmė isteriškai kikenti.

– Vaje, Tamra, ar supranti, kad jei nerasim tirpiklio, gali prireikti operacijos?

Tamė tik nusikeikė. Ir staiga pasklido baisi, dusinanti, iš kojų verčianti smarvė.

– Oi! – Tamė vėl spigiai sukikeno. – Pardon moi. Natūralios dujos.

Metas atsikrenkštė.

– Elena, turbūt mums nederėtų čia būti. Jos tėvų nėra namie…

– Jie manęs bijo, – juokėsi Tamra. – Ir tu bijai, tiesa? – Staiga jos balsas pažemėjo keliomis oktavomis.

Elena pažvelgė Tamrai į akis.

– Ne, nebijau. Man tik gaila mergaitės, netinkamu laiku atsidūrusios netinkamoje vietoje. Bet Metas teisus. Turim eiti.

Tamės elgesys staiga pasikeitė.

– Labai apgailestauju… Nežinojau, kad mano svečiai tokio aukšto lyyygio. Metai, būk geras, neišeik. – Paskui ji slapčia pakuždėjo Elenai: – Ar jis geras?

– Kas?

Tamė linktelėjo į Metą, šis iškart nusigręžė. Atrodė, kad keista Tamės išvaizda jį ir vilioja, ir atstumia.

– Jis. Ar lovoj geras?

– Metai, pažiūrėk. – Elena parodė klijų tūbelę. – Mergaitė tikrai apsilipdė superklijais. Turim paskambinti Vaikų teisių apsaugos tarnybai, nes niekas jos iškart nenuvežė į ligoninę. Nesvarbu, ar tėvai žinojo, kad ji taip elgiasi, ar ne, bet negalėjo palikti vienos.

– Tikiuosi, jos tėvams nieko nenutiko, – eidamas pro duris niūriai tarė Metas. Tamė nusekė juos iki automobilio šiurpiai rėkalodama: „kaip puikiai mes trise pasilinksmintume“.

Elena nuo keleivio sėdynės – neturėdama nei asmens tapatybės kortelės, nei vairuotojo pažymėjimo, ji, be abejo, negalėjo vairuoti, – sunerimusi pažvelgė į Metą.

– Gal verčiau iškart nuvežti ją į policiją? Dieve mano, vargšai tėvai!

Metas ilgai tylėjo. Žandikauliai buvo kietai sukąsti, lūpos sučiauptos.

– Jaučiuosi lyg ir atsakingas. Juk mačiau, kad jai kažkas negerai – turėjau iškart pranešti tėvams.

– Dabar šneki kaip Stefanas. Nesi atsakingas už kiekvieną sutiktą.

Metas dėkingas pažvelgė į ją, o Elena kalbėjo toliau:

– Ruošiuosi Bonės su Meredite šio to paprašyti – tai įrodytų, kad esi nekaltas. Paprašysiu, kad jos aplankytų Izobelę Saitu, Džimio merginą. Tu su ja nebendravai, bet galbūt Tamė buvo sutikusi.

– Manai, kad ir ji pasigavo užkratą?

– Tikiuosi, Bonė su Meredite išsiaiškins.

Bonė nustėro ir vos nepaleido ponios Forbes kojų.

– Aš į miegamąjį neisiu.

– Privalai. Aš viena jos nepanešiu, – nenusileido Mereditė. Tada meilikaujamai pridūrė: – Bone, jei eisi su manim, atskleisiu paslaptį.

Bonė prikando lūpą. Tada užsimerkė ir leidosi žingsnis po žingsnio Mereditės vedama į tuos siaubo namus. Žinojo, kur šeimininkų miegamasis – juk vaikystėje čia žaisdavo. Koridoriumi iki galo, tada į kairę.

Nustebo, kai jau po kelių žingsnių Mereditė ūmiai sustojo.

– Bone!

– Ką?

– Nenoriu tavęs gąsdinti, bet…

Bonė nuo tokių žodžių išties persigando. Išplėtė akis.

– Kas? Kas?

Mereditei nespėjus atsakyti, grįžtelėjo per petį ir pati pamatė.

Karoliną. Bet ji nestovėjo. Ji ropojo, ne, bėgte bėgo, kaip andai Stefano kambaryje. Lyg driežas. Nešukuoti bronzos spalvos plaukai driko ant veido. Alkūnės ir keliai buvo sulenkti neįtikimu kampu.

Bonė norėjo suklikti, bet namuose tvyrantis blogis nuslopino iš gerklės besiveržiantį riksmą. Karolina mikliai kaip roplys pasuko galvą ir pažvelgė į ją.

– Dieve, Karolina, kas tavo veidui?

Aplink akį tamsavo raudonai violetinė mėlynė. Oda buvo ištinusi. Bonė suprato, jog ilgainiui ta vieta pajuos. Ant žandikaulio buvo matyti dar viena tokia pat mėlynė.

Karolina neatsakė, tik ropodama artyn sušnypštė.

– Meredite, bėk! Ji man už nugaros!

Mereditė, rodos, išsigando ir paspartino žingsnį – Bonę tai dar labiau įbaugino, nes jos draugę buvo labai sunku apstulbinti. Joms sunkiai nešant ponią Forbes koridoriumi, Karolina praropojo po apačia ir pro duris šmurkštelėjo į tėvų miegamąjį.

– Meredite, aš neisiu…

Bet jos jau įžengė į kambarį. Bonė skubiai apžvelgė visus kampus. Karolinos niekur nematyti.

– Gal ji spintoje, – spėjo Mereditė. – Leisk mane pirmą, padėsiu ponios Forbes galvą tolimajame lovos gale. Vėliau galėsim paguldyti patogiau. – Mereditė atbula apėjo lovą, vos ne tempdama Bonę iš paskos, ir paguldė viršutinę ponios Forbes kūno dalį taip, kad galva atsidurtų ant pagalvių. – Dabar truktelėk ją ir padėk kojas kitame gale.

– Negaliu. Negaliu! Karolina tyko po lova, pati žinai.

– Ji negali tūnoti po lova. Ten tik kokių penkiolikos centimetrų tarpas, – tvirtai tarė Mereditė.

– Ji ten! Aš žinau. Be to, – karštai pridūrė Bonė, – žadėjai atskleisti man paslaptį.

– Gerai! – Mereditė gudriai dirstelėjo pro tamsius, išdrikusius plaukus. – Vakar nusiunčiau Alarikui telegramą. Jis tokiam užkampy, kad galima pasiekti tik telegrafu. Be to, žinutė nueis per kelias dienas. Nujaučiu, kad mums prireiks jo pagalbos. Nepatogu jo prašyti dirbti darbą, nesusijusį su doktorantūra, bet…

– Kam rūpi ta jo doktorantūra? Telaimina tave Dievas! – dėkinga sušuko Bonė. – Labai teisingai pasielgei!

– Tai eikš arčiau ir užmesk ant lovos ponios Forbes kojas. Tau pavyks.

Lova buvo karališko dydžio. Ponia Forbes gulėjo įstrižai, kaip sulaužyta lėlė. Prie lovos kojūgalio Bonė sustojo.

– Mane pačiups Karolina.

– Ne, nepačiups. Nagi, Bone! Tik suimk ponios Forbes kojas ir smarkiai kilstelėk…

– Jei prieisiu prie lovos, ji mane pagriebs!

– Kam jai tave griebti?

– Ji žino, ko aš bijau! O dabar, kai pasakiau, būtinai mane stvers.

– Jei ji tave stvers, spirsiu jai į veidą.

– Tavo kojos ne tokios ilgos. Atsitrenksi į metalinį lovos rėmą…

– Bone, dėl Dievo meilės! Padėk maaaaaaan! – paskutinį žodį draugė klykte išklykė.

– Meredite… – prabilo Bonė, bet tada ir pati suriko.

– Kas tai?

– Ji mane stvarsto!

– Negali būti! Ji stvarsto mane! Niekas neturi tokių ilgų rankų!

– Nei tokių stiprių! Bone! Negaliu išsivaduoti!

– Ir aš ne!

Paskui abi merginos prapliupo klykti.

Atidavęs Tamę policininkams, Metas važinėjosi su Elena po mišką, vadinamą Felso valstybiniu parku ir jautėsi… na, jautėsi taip, lyg važinėtųsi po parką. Jie dažnai sustodavo. Elena paėjėdavo kelis žingsnius į mišką ir kviesdavo Deimoną. Paskui nusiminusi, nieko nepešusi grįždavo prie jaguaro.

– Galbūt Bonei pavyktų geriau, – tarė ji Metui. – Jei tik išdrįstume naktį išeiti laukan.

Metas nejučia sudrebėjo.

– Man gana dviejų naktų.

– Taip ir nepapasakojai apie tą pirmą naktį. O jei ir pasakojai, tai aš dar nesupratau balsu tariamų žodžių.

– Važiavau kita Sengirės puse, buvau netoli žaibo perskelto ąžuolo…

– Taip.

– Ir staiga kažkas išdygo vidury kelio.

– Lapė?

– Žibintų šviesoje gyvūnas buvo rusvas, bet nepanašus nė į vieną mano matytą lapę. O aš šiuo keliu važinėju nuo tada, kai gavau vairuotojo pažymėjimą.

– Vilkas?

– Turi omeny vilkolakį? Ne – esu matęs vilkų mėnesienoje, jie didesni. Šis gyvūnas buvo nei lapė, nei vilkas.

– Kitaip tariant, – Elena primerkė lazurito spalvos akis, – dirbtinis padaras.

– Galbūt. Tikrai nepanašus į mane sužeidusį malachą.

Elena linktelėjo. Kiek suprato, malachai gali įgyti įvairius pavidalus. Bet tam tikru atžvilgiu jie panašūs – visi naudoja Galią ir visiems ji gyvybiškai reikalinga. Turinti stipresnę Galią būtybė privers juos paklusti. Malachai – baisūs žmonių priešai.

– Vadinasi, žinome tik tai, kad nieko nežinome.

– Teisybė. Kaip tik čia mes jį ir pamatėme. Staiga išdygo vidury… Ei!

– Dešinėn! Suk dešinėn!

Jaguaro padangos sucypė, automobilis pasuko dešinėn. Ne į griovį, o į keliuką, kurį šiaip jau sunku pastebėti, nebent būtum labai akylas.

Automobiliui sustojus, abu sunkiai alsuodami įbedė akis į keliuką. Nereikėjo nė klausti, ar matė rusvą padarą, didesnį už lapę, bet mažesnį už vilką.

Jie akimis tyrinėjo siaurą takelį.

– Klausimas, vertas milijono dolerių: ar važiuoti tolyn? – svarstė Metas.

– Nėra draudžiamų ženklų – ir vargu ar šioje miško pusėje kas nors gyvena. Tolėliau kitoje pusėje stovi Danstenų namas.

– Tai važiuojam?

– Važiuojam. Tik lėtai. Jau vėliau, negu maniau.

Mereditė, žinoma, susitvardė pirmoji.

– Liaukis, Bone, – tarė ji. – Liaukis! Tuoj pat! Iš to jokios naudos!

Bonė nemanė, kad pavyks liautis. Bet tamsių Mereditės akių žvilgsnis buvo rūstus, jis reiškė, kad mergina kalba rimtai. Taip ji žiūrėjo prieš patiesdama Karoliną Stefano kambaryje.

Labai pasistengusi Bonė sugebėjo užgniaužti besiveržiantį riksmą. Virpėdama visu kūnu pažvelgė į Mereditę.

– Puiku. Puiku, Bone. – Mereditė nurijo seilę. – Išsiplėšti nepavyks. Pamėginsiu… atlenkti jos pirštus. Bone, jei man kas nors nutiktų, jei mane… įtrauktų po lova ar dar kas nors įvyktų, bėk. O jei bėgti negalėsi, kviesk Eleną ir Metą. Šauk, kol jie atsilieps.

Bonė laikėsi tiesiog didvyriškai. Jai pavyko negalvoti, kaip Mereditę įtraukia po lova. Neleido sau įsivaizduoti, kaip atrodytų besispyriojanti, paskui pradingstanti Mereditė, kaip paskui jaustųsi ji, likusi viena. Rankines su mobiliaisiais abi paliko prieškambaryje, kad galėtų nešti ponią Forbes, taigi Mereditė turėjo omeny ne skambutį. Ji kalbėjo apie iškvietimą.

Staiga Bonę užliejo pasipiktinimas. Ir kam merginoms tos rankinės? Net ir dalykiška, praktiška Mereditė dažniausiai nešiojasi rankinę. Žinoma, jos rankinės – daugiausia dizainerių kurti krepšiai, pilni tokių naudingų dalykėlių kaip užrašų knygutės, raktų pakabukai su žibintuvėliais, bet visgi… Vaikinas mobilųjį būtų turėjęs kišenėje.

Nuo šiol segėsiu prie liemens tvirtinamą krepšelį, nusprendė Bonė. Ji įsivaizdavo kelianti maištą prieš rankinių nešiojimą, ir akimirką siaubas užsimiršo.

Bonė matė, kaip Mereditė pasilenkė – susikūprinęs siluetas blausioje šviesoje, – ir pajuto, kaip jai stipriau suspaudė kulkšnį. Nenorom pažvelgė žemyn ir ant šviesiai kreminio kilimėlio išvydo įdegusių Karolinos pirštų ilgais bronziniais nagais kontūrus.

Merginą vėl sukaustė siaubas. Kimiai suriko, savo pačios nuostabai, nejučia pateko į transą ir ėmė šauktis pagalbos.

Ji nustebo ne dėl to, kad šaukėsi, o kieno pagalbos prašė.

Deimonai! Deimonai! Mes įkliuvom pas Karoliną, ji pamišusi! Padėk!

Žodžiai liejosi kaip staiga ištryškęs šaltinis.

Deimonai, ji laiko mane už kojos – ir nepaleidžia! Jeigu įsitrauks Mereditę, nežinau, ką darysiu! Gelbėk!

Neaiškiai, nes transas buvo stiprus ir gilus, ji išgirdo Mereditę tariant:

– Aha! Atrodo kaip pirštai, bet išties čia vynuogienojai. Tikriausiai tie čiuptuvėliai, apie kuriuos pasakojo Metas. Bandau… nutraukti… vieną kilpą… jau…

Staiga po lova pasigirdo šiugždesys. Ir ne vienoje vietoje. Lova ėmė taip purtytis, kad net čiužinys kartu su vargše ponia Forbes šokinėjo aukštyn žemyn.

Ten, apačioje, turbūt dešimtys tokių vabzdžių.

Deimonai, čia tie padarai! Daugybė. O, Dieve, tuoj nualpsiu. O jei nualpsiu… jei Karolina mane įsitemps… Ak, gelbėk mus!

– Po velnių! – nusikeikė Mereditė. – Neįsivaizduoju, kaip Metui pavyko juos atplėšti. Jie per daug tvirti – manau, koją apsivijęs ne vienas čiuptuvėlis.

Viskas baigta, tyliai nutarė Bonė. Jai linko keliai. Mes mirsim.

– Be abejo – žmonės yra mirtingi. Bet dar ne dabar, – Bonei už nugaros tarė balsas, stipri ranka apglėbė ją ir lengvai pakėlė. – Karolina, pokštai baigti. Aš rimtai. Paleisk ją!

– Deimonai? – aiktelėjo Bonė. – Deimonai! Tu atėjai!

– Tos aimanos mane nervina. Bet tai nereiškia…

Bonė nesiklausė. Netgi nemąstė. Buvo pusiau apimta transo ir neatsakė už savo veiksmus (vėliau taip aiškino sau). Tarsi nesava. Kažkokia kita mergina pradžiugo, kai gniaužtai paleido kulkšnį, kažkokia kita mergina apsisuko Deimono glėbyje, apkabino kaklą ir pabučiavo į lūpas.

Bonė pajuto, kaip Deimonas apstulbo, bet nė nemėgino atitraukti lūpų. Atšlijusi pamatė, kad balta Deimono oda tarsi mažumėlę raustelėjo.

Tada kitoje vis dar judančios lovos pusėje lėtai, skausmingai atsitiesė Mereditė. Ji nematė bučinio, o į Deimoną žiūrėjo lyg negalėdama patikėti savo akimis.

Mereditė atsidūrė nepatogioje padėtyje ir tai žinojo. Tokioje situacijoje bet kas sutriktų ir neišlementų nė žodžio. Bet ji giliai įkvėpė ir tyliai tarė:

– Deimonai, ačiū. Gal ir mane išvaduotum iš tų malachų?

Deimonas atsitokėjo. Žaviai nusišypsojo ir griežtai sušuko:

– Išgamos, tuoj pat liaukitės! – Jis spragtelėjo pirštais.

Lova akimirksniu liovėsi judėjusi.

Mereditė atsitraukė ir iš palengvėjimo trumpai užsimerkė.

– Dar kartą ačiū, – oriai kaip princesė, bet karštai padėkojo Mereditė. – O dabar gal galėtum padėti Karo…

– Dabar, – šiurkščiau nei įprastai nutraukė ją Deimonas, – turiu lėkti. – Jis dirstelėjo į „Roleksą“ ant riešo. – 4.44 turiu susitikimą, ir jau vėluoju. Apeik lovą ir prilaikyk apkvaitusią draugužę. Ji dar negali pastovėti ant kojų.

Mereditė greitai apsikeitė su juo vietomis. Bonė suvokė, kad kojos nebedreba.

– Luktelėk, – paskubom šūktelėjo Mereditė. – Elenai reikia su tavim pasikalbėti – žūtbūt…

Bet Deimonas jau buvo dingęs. Net nelaukė Bonės padėkos. Mereditė, regis, apstulbo, tarsi būtų įsitikinusi, kad Elenos vardas turėtų jį sulaikyti, bet Bonė galvojo ką kita.

– Meredite, – sušnabždėjo ji, iš nuostabos pridėjusi prie lūpų du pirštus. – Aš jį pabučiavau!

– Ką? Kada?

– Prieš tau atsitiesiant. Aš… nė nesuprantu, kaip tai įvyko, bet pabučiavau!

Ji būgštavo, kad Mereditė nesusilaikys ir ims kvatoti. Bet ši tik mąsliai pažvelgė į draugę ir sumurmėjo:

– Na, gal tai ne taip jau ir blogai. Aš apskritai nesupratau, kodėl jis pasirodė.

– Aš tai padariau. Iškviečiau jį. Irgi nesuprantu kaip…

– Ką gi, dabar nėra prasmės aiškintis. – Mereditė pasisuko į lovą. – Karolina, gal išlįsi? Galėtume normaliai pasišnekėti.

Iš po lovos pasigirdo grasinamas roplio šnypštimas, čiuptuvėlių pliaukšėjimas ir tarytum kaukštelėjo milžiniškos žnyplės – tokio siaubingo garso Bonė dar nebuvo girdėjusi.

– Man jau gana! – šūktelėjo ji ir ėmė tempti Mereditę iš kambario.

Mereditės nė nereikėjo raginti. Jos pirmą kartą išgirdo pašaipų Karolinos balsą, aukštą kaip vaiko.

Bonė su Deimonu

Karštai pasibučiavo.

Pirmiausia meilė, paskui vestuvės,

O štai ir vampyriukas

Vežimėly guli.

Mereditė stabtelėjo koridoriuje.

– Karolina, tuo nieko nepasieksi. Išlįsk…

Lova kaip pasiutusi ėmė kilnotis ir trankytis. Bonė apsisukusi nudūmė koridoriumi, Mereditė irgi neatsiliko. Bet joms vis tiek nepavyko pasprukti nuo dainuote išdainuotų žodžių:

– Jūs man ne draugės; jūs tos šliundros draugės. Dar palaukit! Jūs dar pamatysit!

Merginos čiupo rankines ir išsinešdino iš namų.

– Kiek valandų? – pasiteiravo Bonė, saugiai įsitaisiusi Mereditės automobilyje.

– Beveik penkios.

– Atrodė, kad užtrukom kur kas ilgiau!

– Žinau. Dar kelias valandas bus šviesu. Jei jau apie tai prakalbome, turiu žinutę nuo Elenos.

– Dėl Tamės?

– Papasakosiu. Bet pirmiausia… – Bonė retai matydavo sutrikusią Mereditę. – Koks tai jausmas?

– Apie ką tu?

– Apie bučinį su Deimonu, višta!

20

– Ooo! – Bonė susmuko sėdynėje. – Jausmas… Pykšt! Pokšt! Blykst! Kaip… fejerverkas.

– Tu vaipaisi.

– Aš nesivaipau, – oriai atsakė Bonė. – Aš šypsausi nuo malonių prisiminimų. Beje…

– Beje, jei nebūtum jo iškvietusi, tebetupėtume tame siaubo kambaryje. Bone, ačiū tau. Tu mus išgelbėjai. – Dabar Mereditė kalbėjo labai rimtai ir nuoširdžiai.

– Turbūt Elena buvo teisi sakydama, kad jis ne visiems jaučia neapykantą, – lėtai pasakė Bonė. – Ką tik suvokiau, kad nematau jo auros. Vien tik juoda: kietas, glotnus juodumas, tarsi jį gaubiantis kiautas.

– Galbūt taip Deimonas ginasi. Susikuria kiautą, kad niekas nepažvelgtų į jo sielą.

– Galbūt. – Bonės balse buvo justi nerimas. – Tai ką rašo Elena?

– Ji rašo, kad Tamė Brais elgiasi labai keistai, ir jiedu su Metu važiuos pasižvalgyti po Sengirę.

– Tai gal jie ir susitarę susitikti – turiu omeny, su Deimonu. 4.44, kaip jis sakė. Gaila, negalim jai paskambinti.

– Žinau, – niūriai pritarė Mereditė. Sengirėje ir kapinėse mobilieji neveikdavo. – Bet vis tiek pamėgink.

Bonė padarė kaip liepta, bet jai pranešė, kad adresatas nepasiekiamas. Mergina papurtė galvą.

– Nieko nepešiau. Jie tikriausiai miške.

– Ką gi, Elena prašė aplankyti Izobelę Saitu. Ji – Džimio Braiso mergina. – Mereditė staiga pakeitė temą. – Tiesa, Bone, ar matei Karolinos aurą? Kaip manai, ar joje tūno malachas?

– Veikiausiai. Mačiau jos aurą ir tikrai nebenorėčiau dar kartą išvysti. Anksčiau ji būdavo tamsiai žalia su bronziniu atspalviu, o dabar purvinai ruda, visa išraižyta juodų žaibų. Nežinau, ar tai byloja, kad joje yra vienas tų padarų, bet Karolina mielai juos apkabintų! – Bonė nusipurtė.

– Gerai, – raminamai tarė Mereditė. – Jei reikėtų spėti, žinai, ką pasakyčiau. Bet geriau patylėsiu, kad tau nepasidarytų bloga.

Bonė žagtelėjo.

– Man viskas gerai. Tikrai važiuojam pas Izobelę Saitu?

– Taip, tikrai važiuojam. Tiesą sakant, esam prie pat jos namų. Tik pasišukuokim, giliai įkvėpkim, ir eime vidun. Ar gerai ją pažįsti?

– O, ji protinga. Mes neturėjom bendrų pamokų. Tik kartu nelankydavom kūno kultūros – jai širdies ūžesys ar panaši liga, o mane kamavo ta siaubinga astma…

– Taip, astma kildavo nuo bet kokios veiklos, išskyrus šokius – šokti galėdavai kiaurą naktį, – sausai tarė Mereditė. – Aš visiškai nepažįstu Izobelės. Kokia ji?

– Na, miela. Šiek tiek panaši į tave, tik azijietė. Elenos ūgio, lieknutė. Gana daili. Drovi ir tyli. Tokią sunku gerai pažinti. Tikrai miela.

– Drovi, tyli ir miela – skamba neblogai.

– Pritariu. – Bonė suspaudė tarp kelių prakaituotas rankas. Būtų dar geriau, pamanė ji, jei Izobelės nerastume namie.

Priešais Saitu namus stovėjo keli automobiliai. Bonė su Meredite dvejodamos pabeldė į duris. Puikiai prisiminė, kas atsitiko Karolinos namuose.

Jas įleido Džimis Braisas. Aukštas, ištįsęs, gunktelėjęs, gana liesas vaikinas. Bonė nustebo pamačiusi, kaip pasikeitė jo veidas išvydus Mereditę.

Džimis atrodė klaikiai: veidas išbalęs, kūnas tarsi suglebęs. Pamačius Mereditę skruostai raustelėjo. Vaikinas išsitiesė ir atlošė pečius.

Mereditė nepratarė nė žodžio. Priėjo artyn ir apkabino jį. Vaikinas tvirtai ją apglėbė, tarsi bijodamas, kad Mereditė pabėgs, ir veidu įsikniaubė į tamsius plaukus.

– Meredite!

– Džimi, kvėpuok. Giliai kvėpuok.

– Neįsivaizduoji, kaip klaikiai jaučiuosi. Tėvai išvažiavo, nes senelis sunkiai serga – tikriausiai miršta. O dar Tamė… Tamė…

– Pasakok lėtai. Ir kvėpuok.

– Meredite, ji svaido peilius. Mėsininko peilius. Pataikė man į koją. – Džimis timptelėjo džinsus ir parodė nedidelę įpjovą apatinėje šlaunies dalyje.

– Ar esi pasiskiepijęs nuo stabligės? – itin dalykiškai pasiteiravo Mereditė.

– Ne, bet pjūvis nedidelis. Galima sakyti, tik bakstelėjimas.

– Tokios žaizdos ir yra pačios pavojingiausios. Reikia paskambinti daktarei Alpert. – Senoji daktarė Alpert buvo neatsiejama nuo Fels Čerčo – ji netgi lankydavo ligonius namuose, nors šiame krašte buvo negirdėta, kad kas vaikštinėtų su juodu krepšiu ir stetoskopu.

– Negaliu. Negaliu palikti… – Džimis mostelėjo galva į namo gilumą, lyg negalėdamas prisiversti ištarti vardo.

Bonė timptelėjo Mereditę už rankovės.

– Mane kamuoja labai bloga nuojauta, – sušnypštė ji.

Mereditė vėl atsigręžė į Džimį.

– Kalbi apie Izobelę? Kur jos tėvai?

– Iza-čan, norėjau pasakyti, Izobelė, tiesiog vadinu ją Iza-čan…

– Viskas gerai, – tarė Mereditė. – Sakyk taip, kaip išeina. Pasakok.

– Na, Iza-čan turi tik senelę, o senelė Saitu retai nusileidžia iš antro aukšto. Neseniai pagaminau jai pietus. Kai nunešiau, ji pamanė, kad aš – Izobelės tėvas. Jai… maišosi galvoje.

Žvilgtelėjusi į Bonę Mereditė paklausė:

– O Izobelė? Ar jai irgi maišosi?

Džimis užsimerkė, atrodė baisiai nelaimingas.

– Norėčiau, kad užeitumėte ir pasišnekėtumėte su ja.

Bloga Bonės nuojauta dar labiau sustiprėjo. Ji nė už ką nebebūtų vėl ištvėrusi tokio išgąsčio kaip pas Karoliną – ir jai tikrai nebeužtektų jėgų išsikviesti pagalbą.

Mereditė viską suprato, bet vis tiek žiūrėjo į draugę prieštarauti neleidžiančiu žvilgsniu. Kartu akimis žadėjo apsaugoti, kad ir kas nutiktų.

– Ar Izobelė ką nors sužeidė? – išgirdo save klausiant Bonė, jiems einant pro virtuvę į kambarį koridoriaus gale.

Džimis vos girdimai sušnabždėjo:

– Taip.

Bonė aiktelėjo, o jis pridūrė:

– Save.

Izobelės kambarys buvo toks, koks ir turi būti ramios, stropios merginos. Bent jau viena jo pusė. Per kitą pusę, rodos, nusirito potvynio banga – daiktai buvo išmėtyti ir išvartyti. Kambario viduryje sėdėjo Izobelė – kaip voras savo tinkle.

Bonei širdis nusirito į kulnus pamačius, ką ji daro. Ji buvo išsidėliojusi panašius į ponios Flauers medicininius instrumentus, bet nieko negydė.

Ji badėsi.

Jau buvo persivėrusi lūpą, nosį, antakį ir keliose vietose ausis. Ant nepaklotos lovos lašėjo kraujas. Izobelė susiraukusi pažvelgė į juos. Bet raukėsi tik viena veido pusė. Perdurtas antakis nė nekrustelėjo.

Jos aura buvo oranžinė, sutrūkinėjusi, su juodais plyšiais.

Bonė suprato tuoj susivemsianti. Užgniaužusi gėdą, ji nulėkė prie šiukšlių krepšio, kurio anksčiau nė nebuvo pastebėjusi. Ačiū Dievui, į jį įdėtas baltas plastikinis maišelis. Ją baisiai pykino. Tyliai džiaugdamasi, kad nepietavo, Bonė išgirdo kažką sakant:

– Dieve mano, gal išprotėjai? Izobele, ką pasidarei? Negi nesupranti, kad gali pasigauti užkratą… perdurti veną… kad gali suparalyžiuoti raumenis? Man atrodo, jau persidūrei antakio raumenį. Be to, jei būtum nepataikiusi į veną ar arteriją, nekraujuotum.

Bonė vėl žiauktelėjo ir išspjovė seilę.

Tada išgirdo dunkstelint.

Pakėlė galvą jau numanydama, ką pamatys. Ir vis tiek labai išsigando. Mereditė tupėjo susirietusi, lyg gavusi smūgį į pilvą.

Bonė prišoko prie draugės.

– O, Dieve, ar ji tau įdūrė? Gili durtinė žaizda pilve…

Mereditė negalėjo atgauti kvapo. Bonės galvoje sukosi sesers Merės, dirbančios sesele, patarimų nuotrupos. Ji abiem kumščiais stuktelėjo Mereditei į nugarą, ir staiga draugė godžiai įtraukė oro.

– Ačiū, – silpnu balsu padėkojo, bet Bonė jau tempė ją į šalį, kuo toliau nuo kvatojančios Izobelės, ilgiausių pasaulyje nagų rinkinio, medicininio spirito ir kitų daiktų, sukrautų ant padėklo.

Prie durų Bonė vos nesusidūrė su Džimiu, nešinu drėgnu rankšluosčiu. Tikriausiai man, pamanė. Arba Izobelei. Bet Bonei terūpėjo pakelti Mereditės palaidinę ir savo akimis įsitikinti, kad draugė nesubadyta.

– Pagriebiau skalpelį jai iš rankos nespėjus smeigti, – vis dar sunkiai šnopuodama paaiškino Mereditė, Bonei su nerimu apžiūrinėjant jos pilvą. – Gavau mėlynę, ir viskas.

– Ji ir tau trenkė? – nusiminęs sušnabždėjo Džimis.

Vargšas berniuk, pamanė Bonė, galiausiai įsitikinusi, kad Mereditė tikrai nesužeista. Matei pakvaišusias Karoliną, sesutę ir savo merginą, bet nė nenutuoki, kas dedasi. Ir iš kur galėtum žinoti? Jei papasakočiau, nutartum, kad sutikai dar dvi pamišėles.

– Džimi, turi tuoj pat paskambinti daktarei Alpert, paskui merginą reikės nuvežti į ligoninę Ridžmonte. Izobelė jau susižalojo – Dievas žino, kiek rimtai. Beveik neabejoju, kad į tuos dūrius įsimetė užkratas. Kada tai prasidėjo?

– Ji pradėjo elgtis keistai po to, kai ją aplankė Karolina.

– Karolina! – apstulbusi riktelėjo Bonė. – Ar ji ropinėjo?

Džimis suglumęs žvilgtelėjo į ją.

– Ką?

– Nieko, ji pajuokavo, – nerūpestingai atsakė Mereditė. – Džimi, jei nenori, nepasakok apie Karoliną. Mes… na, mes žinom, kad ji pas tave svečiavosi.

– Ar visi tai žino? – išsigandęs paklausė Džimis.

– Ne. Tik Metas. Jis paprašė, kad atvažiuotume pažiūrėti, kaip laikosi tavo sesutė.

Džimis atrodė susigėdęs ir priblokštas. Žodžiai ėmė lietis srautu, lyg atkimšus butelį.

– Nesuprantu, kas darosi. Galiu tik nupasakoti įvykius. Tai nutiko prieš porą dienų, vėlų vakarą, – kalbėjo toliau Džimis. – Užsuko Karolina – noriu pasakyti, niekada ja nesižavėjau. Žinoma, ji daili, mano tėvai išvykę, bet nemaniau, kad galėčiau taip pasielgti…

– Dabar tai nesvarbu. Papasakok apie Karoliną ir Izobelę.

– Karolina vilkėjo seksualiais drabužiais… viršutinė dalis, galima sakyti, buvo permatoma. Ji pasakė, kad nori pašokti. Tai buvo lėtas šokis, ir ji… ji mane sugundė. Tikrai. Kitą rytą ji išėjo – maždaug tuo metu, kai pasirodė Metas. Viskas nutiko užvakar. Paskui Tamė ėmė elgtis keistai. Niekaip nepavyko jos nuraminti. Vėliau paskambino Iza-čan – dar niekada negirdėjau tokio isteriško jos balso. Karolina iš manęs nuėjo tiesiai pas ją. Iza-čan pareiškė nusižudysianti. Taigi atlėkiau čia. Šiaip ar taip, turėjau pasitraukti nuo Tamės, nes būdamas namie dar labiau ją siutinau.

Bonė su Meredite susižvelgė, abi pagalvojo tą patį: maždaug tuo metu ir Karolina, ir Tamė pasisiūlė Metui.

– Turbūt Karolina jai viską papasakojo. – Džimis sunkiai nurijo seilę. – Mes su Iza-čan dar ne… Mes dar nebuvom to darę. Iza-čan pagrasino, kad aš pasigailėsiu. „Pamatysi, tu dar pasigailėsi“, vis kartojo ir kartojo ji. Dieve, aš tikrai gailiuosi.

– Ką gi, liaukis gailėjęsis ir iškviesk gydytoją. Greičiau, Džimi. – Mereditė trinktelėjo jam per nugarą. – Paskui paskambink tėvams. Nežiūrėk į mane kaip šunytis rudomis akimis! Juk tau aštuoniolika, o tiek ilgam palikai Tamę vieną. Neįsivaizduoju, ką jie pasakys.

– Bet…

– Jokių „bet“. Džimi, aš rimtai.

Paskui, kaip Bonė ir nuogąstavo, Mereditė grįžo į Izobelės kambarį. Ši viena ranka laikė suspaudusi bambą. Kitoje turėjo ilgą, blizgančią vinį.

Mereditei nespėjus prasižioti, Izobelė tarė:

– Taigi dabar ir tu viską žinai. Girdėjau, kaip vadini jį Džimiu. Jūs visos bandot jį nuvilioti. Jūs, kalės, norit mane įskaudinti. Yurusenai! Zettai yurusenai!

– Izobele! Nereikia! Negi nesupranti, kad pati žaloji save?

– Žaloju tik norėdama numalšinti jūsų keliamą skausmą. Iš tikrųjų jūs tai darot. Jūs mane iš vidaus badote adatomis.

Bonei sugniaužė paširdžius, ir ne tik dėl to, kad Izobelė staiga smarkiai dūrė vinimi. Ją išmušė karštis. Širdis ėmė dar greičiau plakti. Stengdamasi nenuleisti akių nuo Mereditės, ji išsitraukė mobilųjį iš kišenės. Ten jį įsidėjo vos išėjusi iš Karolinos namų.

Viena akimi stebėdama Mereditę, Bonė prisijungė prie interneto ir įvedė du paieškos žodžius. Paskui, atsirinkusi keletą tinklalapių, suprato, kad visos informacijos neįsimins nė per savaitę, juolab per porą minučių. Bet nors jau žinojo, nuo ko pradėti.

Mereditė traukėsi nuo Izobelės atbula. Prikišusi lūpas Bonei prie ausies sušnabždėjo:

– Manau, mes tik pykdom ją. Gerai apžiūrėjai jos aurą?

Bonė linktelėjo.

– Tai gal verčiau eime iš čia.

Bonė dar kartą linktelėjo.

– Bandei paskambinti Metui su Elena? – Mereditė žvilgtelėjo į mobilųjį.

Bonė papurtė galvą ir pakreipė telefoną taip, kad Mereditė matytų paieškos žodžius. Draugė išpūtė tamsias akis, paskui pasibaisėjusi supratingai žvilgtelėjo į Bonę.

Salemo raganos.

21

– Klaiku, bet tai išties gali būti susiję, – tarė Mereditė. Merginos Izobelės svetainėje laukė daktarės Alpert. Mereditė sėdėjo prie gražaus stalo, pagaminto iš juodmedžio ir išpuošto auksiniais ornamentais. – Salemo merginos kaltino kitas moteris, kad jas skaudina, – tvirtino, kad jos raganos. Teigė, kad raganos jas žnaibo ir bado smeigtukais.

– Kaip mus apkaltino Izobelė, – pritarė Bonė.

– Joms užeidavo priepuoliai, ir jų kūnai „neįmanomai išsilankstydavo“.

– Regis, Stefano kambaryje Karolinai buvo užėjęs priepuolis, – paantrino Bonė. – Juk neįmanoma ropinėti kaip driežui „neišlanksčius“ kūno… Štai, tuoj pamėginsiu.

Ji atsitūpė ant grindų ir pamėgino atkišti alkūnes ir kelius kaip Karolina. Nepavyko.

– Matai?

– O, Dieve! – Tarpdury pasirodė Džimis, nešinas padėklu su maistu. Išsigandęs vos jo neišmetė. Ore pasklido sojų sriubos kvapas. Bonė nesuprato, ar nuo to kvapo pasijuto alkana, ar ją supykino dar labiau. Turbūt ilgai nenorės valgyti.

– Viskas gerai, – stodamasi skubiai tarė Bonė. – Aš tik… norėjau kai ką išbandyti.

Mereditė irgi atsistojo.

– Ar sriuba Izobelei?

– Ne, Obaasan – turiu omeny, Iza-čan senelei, senelei Saitu…

– Prašiau visus vadinti taip, kaip esi pripratęs. Obaasan tinka, kaip ir Iza-čan, – švelniai ir tvirtai tarė Mereditė.

Džimis mažumėlę atsipalaidavo.

– Mėginau priversti Iza-čan valgyti, bet ji svaido padėklus į sieną. Sakosi negalinti valgyti; kažkas ją smaugiąs.

Mereditė reikšmingai dirstelėjo į Bonę. Paskui atsigręžė į Džimį.

– Duok, nunešiu. Tau ir taip sunku. Kur ji?

– Viršuje, antros durys į kairę. Jei… jei sakys ką nors keista, nekreipkit dėmesio.

– Gerai. Lik su Bone.

– O, ne, – paskubom paprieštaravo Bonė. – Bonė eis kartu.

Ji nežinojo, ar taip elgiasi dėl savo, ar dėl Mereditės saugumo, bet neketino trauktis nuo draugės nė per žingsnį.

Mereditė alkūne atsargiai įjungė šviesą viršutiniame koridoriuje. Tada surado antras duris kairėje, o už jų išvydo į lėlę panašią senutę. Ji gulėjo ant čiužinio, pačiame kambario viduryje. Merginoms įėjus atsisėdo ir nusišypsojo. Raukšlėtas veidas priminė linksmo vaiko veidelį.

– Megumi-čan, Beniko-čan, atėjote manęs aplankyti! – lenkdamasi šūktelėjo ji.

– Taip, – atsargiai patvirtino Mereditė. Padėjo padėklą prie senutės. – Atėjome aplankyti jūsų, ponia Saitu.

– Nežaiskit su manim žaidimų! Aš Inari-čan! O gal pykstat ant manęs?

– Visur tie „čanai“. Maniau, Čanas – kinų vardas. Argi Izobelė ne japonė? – Mereditei už nugaros sušnabždėjo Bonė.

Senutė tikrai buvo nekurčia. Ji prapliupo kvatotis, kaip mergaitė abiem delnais užsidengusi burną.

– Oi, nejuokinkit, kol nepavalgiau. Itadakimasu! – Ji paėmė dubenėlį sojų sriubos ir ėmė gerti.

– Mano manymu, „čan“ pridedama prie draugo vardo – juk Džimis sakė „Iza-čan“, – balsiai svarstė Mereditė. – O „itadakimasu“ sakoma prieš valgant. Daugiau nieko nenutuokiu.

Bonės nuojauta kuždėjo, kad senelės Saitu „draugių“ vardai neatsitiktinai prasidėjo iš M ir B raidės. Protas skaičiavo, ar šis kambarys ribojasi su kambariais apačioje, ypač su Izobelės kambariu.

Šis buvo tiesiai virš jo.

Smulki senučiukė liovėsi valgiusi ir įdėmiai pažiūrėjo į merginas.

– Ne, ne, jūs ne Beniko-čan ir Megumi-čan. Žinau. Bet jos kartais mane aplanko, kaip ir brangusis Nobuhiro. Aplanko ir kiti, nemalonūs svečiai, bet jaunystėje buvau vaidilutė, tad išmanau, kaip su jais susitvarkyti. – Senutės veidu perbėgo išmanymo ir pasitenkinimo išraiška. – Žinot, šitie namai apsėsti. – Ir pridūrė: – Kore ni wa kicune ga karande isou da ne.

– Atsiprašau, ponia Saitu, ką sakėte? – pasiteiravo Mereditė.

– Sakiau, kad tai kažkaip susiję su kicune.

– Ki-cu-ne? – juokingai pakartojo Mereditė.

– Su lape, kvailiuke, – linksmai paaiškino senutė. – Supranti, jos gali pasiversti kuo panorėjusios. Pavyzdžiui, pasiverstų tavimi, ir geriausia draugė nė nepastebėtų skirtumo.

– Tai… jos kaip kokie lapėlakiai? – paklausė Mereditė, bet senelė Saitu lingavo pirmyn atgal, įbedusi žvilgsnį į sieną už Bonės nugaros. – Mes žaisdavome žaidimą, – tarė senutė. – Visi sustodavome ratu, o vienas užrištomis akimis viduryje. Dainuodavome dainą. Ushiro no shounen daare? Kas stovi už tavęs? Išmokiau jos savo vaikus, tik angliškai.

Ir ji uždainavo labai senu, o galbūt labai jaunu balsu, visą laiką nekaltomis akimis spitrėdama į Bonę.

Lapė ir vėžlys.

Lenktyniavo.

Kas ten toli už tavęs?

Tas, kas

atbėgo antras.

Kas taip arti už tavęs?

Puikus

Valgis žiemą.

Kas tau už nugaros?

Gardi vėžlienos sriuba

Vakarienei!

Kas prie pat tavęs?

Bonė sprandu pajuto karštą alsavimą. Dusdama atsisuko ir suriko. Klykte suklykė.

Jai už nugaros stovėjo Izobelė, ant demblio lašėjo kraujas. Jai pavyko prasmukti pro Džimį ir nepastebėtai, neišgirstai užlipti į tamsoką kambarėlį. Mergina atrodė it kokia badymosi deivė arba kraupus košmaro apie auskarų vėrimąsi įsikūnijimas. Ji buvo nuoga, mūvėjo tik trumputes maudymosi kelnaites. Kūnas kruvinas, visur prismaigstyta žiedelių, vinių ir adatų. Ji persivėrė visas kūno dalis, kurias tik, kiek žinojo Bonė, galima perverti, ir dar kai kurias, apie kurias nė galvoti nesinorėjo. Žaizdos buvo nelygiais kraštais, kraujavo.

Alsavimas buvo karštas, dvokiantis, net pykino – smirdėjo supuvusiais kiaušiniais.

Izobelė iškišo rausvą liežuvį. Jis nebuvo pervertas. Dar baisiau. Mergina skalpeliu perpjovė raumenį, ir dabar jis buvo dvišakas kaip gyvatės.

Rausvu dvišaku liežuviu ji palaižė Bonei kaktą.

Bonė nualpo.

Metas palengva riedėjo vos įžiūrimu keliuku. Nebuvo matyti jokių kelio ženklų. Užvažiavo į kalvelę, paskui stačia nuokalne nusileido į nedidelę proskyną.

– Saugokis fėjų žiedų, – švelniai, lyg ką cituodama tarė Elena. – Ir senų ąžuolų.

– Ką čia šneki?

– Sustok. – Metas pakluso, Elena išlipo ir nuėjo į proskynos vidurį. – Nejauti nieko pasakiško?

– Nežinau. Kur nulėkė tas rudis?

– Kažkur čia. Aš jį mačiau!

– Aš irgi. Pastebėjai, kad jis didesnis už lapę?

– Taip, bet ne toks didelis kaip vilkas.

Metas su palengvėjimu atsiduso.

– Bonė niekaip negalėjo manim patikėti. Ir matei, kaip greitai jis juda…

– Taip greitai, kad negali būti tikras gyvūnas.

– Sakai, kad ten iš tikrųjų nieko nebuvo? – vos ne piktai paklausė Metas.

– Sakau, kad tai antgamtinis padaras. Kaip tave užpuolęs vabzdys. Kaip tie medžiai. Padaras, nepavaldus šio pasaulio dėsniams.

Kad ir kaip abu ieškojo, gyvūno nerado. Tarp medžių tankiai žėlė krūmokšniai, niekur nebuvo nė ženklo urvo, slėptuvės ar plyšio.

Saulė leidosi. Proskyna buvo nuostabiai graži, bet daugiau čia nebebuvo ką veikti.

Metas jau norėjo kviesti Eleną važiuoti, bet ji sunerimusi apsidairė.

– Kas?.. – Pasekęs jos žvilgsnį Metas sustojo.

Keliuką buvo užtvėręs geltonas feraris.

Važiuodami jie neprasilenkė su geltonu ferariu. Be to, keliuku galėjo pravažiuoti tik vienas automobilis.

Vis dėlto jis ten stovėjo.

Metui už nugaros trakštelėjo šakelė. Jis ūmiai atsigręžė.

– Deimonai!

– Laukei ko nors kito? – Didžiuliai Ray Bans visiškai slėpė Deimono akis.

– Mes nieko nelaukėm, – piktai tarė Metas. – Paprasčiausiai įsukom apsižvalgyti. – Pastarąjį kartą Deimoną jis matė tada, kai šis buvo išvytas iš Stefano kambario kaip primuštas šuo. Elena žinojo, kaip anuomet Metas norėjo jam vožtelėti. Ir dabar vaikinas troško to paties.

Bet Deimonas labai pasikeitė. Elena matė, kaip jis tiesiog spinduliuoja pavojų, tarsi karščio bangas.

– O, suprantu. Tai jūsų… asmeninė erdvė – slaptiems tyrinėjimams, – patikslino Deimonas.

Suokalbininko gaidelė balse Elenai nepatiko.

– Ne! – suurzgė Metas.

Elena suprato, kad reikės tramdyti Metą. Pavojinga erzinti Deimoną.

– Kaip gali taip šnekėti? – šūkavo Metas. – Elena – Stefano!

– Na taip, mes priklausome vienas kitam, – numykė Elena.

– Žinoma, – sutiko Deimonas. – Vienas kūnas, viena širdis, viena siela.

Po Ray Bans akiniais Elena išvydo šmėkštelint žudikišką kibirkštėlę.

Deimono balsas iškart tapo abejingas.

– Tai kodėl tada jūs čia dviese? – Jis sekė Meto judesius kaip grobuonis, tykantis aukos. Jo elgesys kėlė labai didelį nerimą.

– Matėm kažkokį rudą gyvūną, – Elenai nespėjus nutildyti išpyškino Metas. – Panašų į tą žvėrelį, dėl kurio padariau avariją.

Elenai pašiurpo rankos. Ji panoro, kad Metas nebūtų ištaręs šių žodžių. Tylioje, tamsioje visžalių medžių proskynoje ją staiga apėmė didelė baimė.

Elena kiek galėdama įtempė naująsias jusles – lyg tinklinį drabužį. Suvokė, kad kažkas negerai, bet mintimis negalėjo to pasiekti. Staiga suprato, kad nebegirdėti paukščių čiulbesio.

Bet labiausiai Elena sutriko, kai, nutilus paukščiams, atsigręžė į Deimoną, ir tą pačią akimirką Deimonas pažvelgė į ją. Saulės akiniai neleido pamatyti jo akių. Kita veido dalis atrodė kaip kaukė.

Stefanai, bejėgiškai, ilgesingai pašaukė ji mintyse.

Kaip jis galėjo ją palikti – su šituo? Neperspėjęs, nepaminėjęs, kur keliauja, nepalikęs galimybės susisiekti… Galbūt Stefanui tai atrodė prasminga, gal jis žūtbūt siekė nepaversti jos vampyre. Būtybe, kuria būdamas neapkentė pats savęs. Bet palikti ją su šitaip nusiteikusiu Deimonu, kai ji nebeturi ankstesnių galių…

Pati kalta, nutarė Elena ir liepė sau susiimti. Tai tu vis zyzei apie brolybę. Tai tu įtikinai Stefaną, kad Deimonu galima kliautis. Ir dabar turi srėbti prisivirtą košę.

– Deimonai, – kreipėsi Elena. – Aš ieškojau tavęs. Norėjau pasiteirauti… apie Stefaną. Juk žinai, kad jis mane paliko.

– Be abejo. Regis, pareiškė, kad išvyksta tavo pačios labui. O manęs paprašė tave saugoti.

– Vadinasi, užvakar matei jį?

– Žinoma.

Ir – žinoma – nė nepabandei sulaikyti. Tau viskas susiklostė kuo palankiausiai, pamanė Elena. Ji dar niekada taip netroško susigrąžinti gebėjimų, kuriuos turėjo būdama dvasia – netgi tada, kai suprato, kad Stefanas iš tikrųjų išvyko, ir ne jos žmogiškoms galioms jį pasiekti.

– Neleisiu jam manęs palikti, – tvirtai pareiškė Elena. – Nei mano labui, nei dėl kokių nors kitų priežasčių. Seksiu paskui – bet pirmiausia turiu sužinoti, kur jis iškeliavo.

– Tu klausi manęs?

– Taip. Meldžiu, padėk. Deimonai, turiu jį surasti. Man jo reikia. Aš… – Ji ėmė springti ašaromis ir turėjo nutilti.

Tada išgirdo, kad Metas labai tyliai kužda:

– Elena, liaukis. Manau, mes tik siutinam jį. Pažiūrėk į dangų.

Elena ir pati tai juto. Atrodė, kad tamsus medžių ratas grėsmingai juos supa. Mergina lėtai pakėlė galvą, pažvelgė aukštyn. Danguje tvenkėsi pilki plunksniniai debesys, grumdėsi, virto juodais audros pranašais. Palei žemę ėmė suktis maži verpetai, jie kėlė saujas pušų spyglių, nuo medelių plėšė šviežius žalius vasaros lapelius. Elenai neteko matyti nieko panašaus. Proskyna prisipildė saldaus, stipraus egzotiškų aliejų ir ilgų, tamsių žiemos naktų aromato. Verpetai pakilo aukščiau ir ją apgaubė sakų kvapas, besiskverbiantis į drabužius ir, regis, į patį kūną. Elena suvokė peržengusi leistinas ribas.

Ji negalės apsaugoti Meto.

Stefanas laiške liepė pasitikėti Deimonu. Stefanas geriau už mane jį pažįsta, apimta nevilties mąstė Elena. Bet abu žinome, ko Deimonas labiausiai trokšta. Ko visada troško. Manęs. Mano kraujo…

– Deimonai! – švelniai kreipėsi ji ir užsikirto.

Deimonas nežiūrėdamas nutildė ją rankos mostu.

Palauk.

– Turiu kai ką padaryti, – sumurmėjo jis.

Deimonas pasilenkė grakščiai kaip pantera, kiekvienas judesys buvo tikslus ir apskaičiuotas. Paėmė nulūžusią šakelę, rodos, virgininės pušies. Vertindamas pamojavo, pakilnojo rankoje lyg sverdamas. Šakelė priminė vėduoklę.

Elena pažvelgė į Metą. Mėgino akimis pasakyti, ką jaučia ir kaip gailisi: gailisi, kad jį įpainiojo, kad labai įskaudino pamilusi Stefaną, kad įtraukė į draugų būrį, taip glaudžiai susietą su antgamte.

Dabar šiek tiek suprantu, kaip pernai jautėsi Bonė, regėdama ir numatydama įvykius, bet neturėdama galios jų sustabdyti, pamanė Elena.

Metas purtydamas galvą slapčia traukėsi prie medžių.

Metai, ne. Ne. Ne!

Metas to nesuvokė. Elena suprato, kad medžiai laikosi nuo jų atstu tik dėl Deimono. Jei jiedu išdrįstų žengti į girią, jei paliktų proskyną arba net per ilgai čia užsibūtų… Metas jos akyse įžvelgė baimę, jo paties veide atsispindėjo niūrus supratimas. Jie pakliuvo į spąstus.

Nebent…

– Per vėlu, – nukirto Deimonas. – Sakiau, turiu kai ką padaryti.

Regis, jis surado tinkamą šakelę. Šiek tiek papurtė ją ir staigiu judesiu nuleido, tuo pat metu sukiodamas į šonus.

Metas ėmė raitytis iš skausmo.

Tokio skausmo jis dar niekada nebuvo patyręs. Atrodė, kad gelia visus organus, raumenis, visus nervus, netgi kaulus – skausmas plėšia ir drasko kūną. Raumenis traukė mėšlungis, lyg jie būtų siaubingai įtempti. Vidaus organai liepsnojo. Pilvą raižė peiliai. Kaulus gėlė taip, kaip kadaise lūžusią ranką, kai būdamas devynerių pateko į avariją, – į juos su tėčiu atsitrenkė automobilis. Skaudėjo kiekvieną kūno ląstelę, skausmas užvaldė nuo galvos iki kojų pirštų galiukų. Drabužiai, liesdamiesi prie odos, tvilkė. Oro srovės degino. Jis ištvėrė penkiolika sekundžių ir nualpo.

– Metai!

Elena irgi sustingo, raumenys įsitempė, ji, regis, labai ilgai negalėjo pajudėti. Paskui pripuolė prie Meto, pasiguldė jį sau ant kelių ir pažvelgė į veidą. Tada pakėlė akis į vampyrą.

– Deimonai, kodėl? Kodėl? – Staiga Elena suprato, kad Metas, nors ir be sąmonės, tebesiraito kančiose. Ji pati vos tvardėsi nesurikusi, kalbėjo griežtai: – Kodėl taip elgiesi? Deimonai! Liaukis!

Ji stebeilijosi į jaunuolį juodais drabužiais – juodais džinsais, juodais auliniais batais, juoda odine striuke, tamsiais plaukais ir tais nelemtais Ray Bans saulės akiniais.

– Sakiau tau, – atsainiai paaiškino Deimonas. – Man to tiesiog reikia. Stebėti skausmingą mirtį.

– Mirtį! – Elena apstulbusi pažiūrėjo į Deimoną. Paskui ėmė telkti Galias. Vos prieš kelias dienas, kai ji nemokėjo kalbėti ir buvo nepavaldi traukos jėgai, tai buvo lengva ir paprasta, bet dabar sudėtinga. Ji ryžtingai tarė: – Jei tuoj pat nesiliausi, paleisiu į tave Galios pliūpsnį.

Deimonas nusikvatojo. Elena dar nebuvo mačiusi jo šitaip juokiantis.

– Tikiesi, bent pajusiu tavo menkutę Galią?

– Ne tokią ir menkutę. – Elena paniurusi svarstė. Ji turėjo tiek Galių, kiek bet kuris žmogus, – tas Galias vampyrai išsiurbia gerdami kraują, – bet tapusi dvasia išmoko jomis naudotis. Pulti. – Deimonai, manau, tu pajusi. Paleisk jį! GREIČIAU!

– Kodėl žmonės mano, kad riksmas padės labiau negu protas? – sumurmėjo Deimonas.

Elena nesiginčijo. Giliai įkvėpė, susitvardė ir įsivaizdavo laikanti baltos ugnies kamuolį. Tada…

Metas atsistojo. Atrodė, lyg būtų pakeltas ir laikomas kaip lėlė, akys nenorom ašarojo, bet vis dėlto Elena apsidžiaugė, kad jis nebesiraito ant žemės.

– Tu man skolinga, – Deimonas abejingai tarė Elenai. – Vėliau atsiimsiu skolą.

Į Metą jis kreipėsi vos šyptelėjęs, mylinčio dėdės balsu:

– Man pasisekė, kad tu atsparus tipas, ką?

– Deimonai! – Elena buvo mačiusi vampyrą, apimtą noro žaisti su silpnesnėmis būtybėmis, jai tai niekada nepatikdavo. Bet šiandien kažkas buvo ne taip; ji negalėjo perprasti Deimono. – Išsiaiškinkim, – paprašė Elena, o rankos ir sprandas vėl pašiurpo, – ko iš tikrųjų nori?

Bet Deimono atsakymas buvo ne toks, kokio tikėjosi.

– Esu oficialiai paskirtas tavo globėju. Ir aš oficialiai rūpinuosi tavimi. Nemanau, kad išvykus Stefanui, turėtum likti be mano apsaugos ir draugijos.

– Aš susitvarkysiu pati, – abejingai tarė Elena ir mostelėjo ranka, ragindama pereiti prie rimtesnių klausimų.

– Tu labai graži mergina. Tavęs gali tykoti pavojingi ir, – trumpa šypsenėlė, – bjaurūs gaivalai. Primygtinai reikalauju, kad turėtum asmens sargybinį.

– Deimonai, šiuo metu man labiausiai reikia saugotis tavęs. Pats žinai. Ko tu sieki?

Proskyna… tvinksėjo. Tarsi būtų gyva, alsuotų. Elena juto, kad po kojomis – po senais, storapadžiais turistiniais Mereditės batais – žemė vos vos juda, lyg milžiniškas miegantis gyvūnas, o medžiai plaka kaip širdis.

Kieno širdis? Girios? Nudžiūvusių medžių čia daugiau negu žalių. Elena ganėtinai gerai pažinojo Deimoną – būtų galėjusi prisiekti, kad jis nemėgsta nei medžių, nei miško.

Elena vėl panoro turėti sparnus. Sparnus ir gebėjimus – rankų judesius, Baltosios Galios žodžius, baltąją ugnį, padedančią negalvojant atpažinti tiesą ar bent jau išlieti susierzinimą ant akmenų.

Bet, regis, išliko tik jos sąmojis, be to, ji dar labiau viliojo vampyrus.

Iki šiol sąmojis Elenai padėjo. Galbūt, jei neparodytų Deimonui, kaip bijo, sustabdytų egzekuciją.

– Deimonai, ačiū, kad rūpiniesi manim. Gal leistum man pažiūrėti, ar Metas tebekvėpuoja?

Už saulės akinių ji tarėsi pastebėjusi raudoną blyksnį.

– Tikėjausi, kad šito paprašysi, – tarė Deimonas. – Žinoma, turi teisę į paguodą, kai tave taip išdavikiškai metė. Pavyzdžiui, gali padaryti dirbtinį kvėpavimą.

Elenai kilo noras nusikeikti. Bet ji apdairiai atsakė:

– Deimonai, jei Stefanas tave paskyrė sargybiniu, tai vargu ar jis mane „išdavikiškai metė“, tiesa? Antraip nebūtų…

– Norėčiau paprašyti tik vieno dalyko, – pasakė Deimonas tokiu balsu, lyg ketintų pridurti: „Būk atsargi“ arba „Nedaryk nieko, ko nedaryčiau aš.“

Stojo tyla. Dulkių demonai liovėsi sukę verpetus. Laukymė buvo įkaitinta saulės, tvyrojo sakų kvapas – ėmė svaigulys ir silpnumas. Žemė buvo šilta, spygliai sugulę viena kryptimi kaip snaudžiančio žvėries kailis. Elena žiūrėjo į auksinėje saulės šviesoje spindinčias dulkeles. Nesijautė nei labai stipri, nei labai įžvalgi. Galiausiai susitvardžiusi ramiai paklausė:

– Ko nori?

– Bučinio.

22

Bonė sutriko, mintys pynėsi. Buvo tamsu.

– Gerai, – tarė šaižus, bet raminamas balsas. – Du galimi sutrenkimai, vienas dūris, dėl kurio reikia suleisti vaistų nuo stabligės ir… na, bijau, Džimi, kad tavo merginai teks duoti raminamųjų. Man reikės pagalbos, bet tau nevalia judėti. Gulėk ant nugaros užsimerkęs.

Bonė atsimerkė. Miglotai prisiminė, kaip kniūbsčia griuvo ant lovos. Bet ji buvo ne namie, gulėjo pas Saitu ant sofos.

Kaip visada, išsigandusi ir sutrikusi, ėmė dairytis Mereditės. Mereditė kaip tik grįžo iš virtuvės su ledo kompresu. Uždėjo ant jau drėgnos Bonės kaktos.

– Aš tik nualpau, – susivokusi paaiškino Bonė. – Ir viskas.

– Žinau, kad nualpai. Smarkokai trinktelėjai galvą į grindis, – atsakė Mereditė. Jos veide aiškiai atsispindėjo nerimas, užuojauta, palengvėjimas. Akyse tvenkėsi ašaros. – Ak, Bone, nespėjau prie tavęs pribėgti. Pasimaišė Izobelė, o tie tatamiai ne tokie jau ir minkšti. Išbuvai be sąmonės beveik pusvalandį! Tu mane išgąsdinai.

– Atsiprašau. – Bonė ištraukė ranką iš antklodės, į kurią buvo suvyniota, ir spustelėjo Mereditei delną. Tai reiškė: „Dinozaurų seserystė tebegalioja.“ Ir: „Ačiū už rūpestį.“

Džimis tysojo ant kitos sofos, prie pakaušio prisidėjęs ledo kompresą. Jo veidas buvo žalsvas. Pamėgino atsistoti, bet gydytoja Alpert – tai jos balsas buvo ir gargždus, ir malonus – stumtelėjo jį atgal.

– Tau negalima judėti, – tarė ji. – Bet man reikia pagalbininko. Meredite, ar padėsi susitvarkyti su Izobele? Atrodo, bus nelengva.

– Ji lempa trenkė man į pakaušį, – perspėjo Džimis. – Nenusigręžkite nuo jos.

– Būsim atsargios, – pažadėjo gydytoja Alpert.

– Judu likit čia, – tvirtai pridūrė Mereditė.

Bonė pažvelgė Mereditei į akis. Norėjo atsistoti ir padėti. Bet Mereditės žvilgsnis buvo ryžtingas – neverta ginčytis.

Vos joms išėjus, Bonė mėgino atsistoti. Bet iškart išvydo pilką pulsuojančią tuštumą ir suprato tuoj nukeipsianti. Grieždama dantimis vėl atsigulė.

Iš Izobelės kambario ilgai sklido trenksmai ir riksmai. Bonė girdėjo garsų gydytojos balsą, paskui Izobelės balsą ir galiausiai trečią – ne Mereditės, ši, jei tik galėdavo, nešaukdavo. Balsas buvo panašus į Izobelės, tik labai lėtas ir iškreiptas.

Galiausiai stojo tyla, Mereditė su gydytoja Alpert grįžo nešinos suglebusia Izobele. Mereditės nosis buvo kruvina, o trumpi žilstelėję daktarės Alpert plaukai stovėjo piestu, bet joms kažkaip pavyko sužalotą Izobelės kūną aptempti marškinėliais, gydytojai Alpert – užsikabinti juodą krepšį.

– Galintys paeiti sužeistieji, likite savo vietose. Mes sugrįšim ir ištiesim jums pagalbos ranką, – atžariai mestelėjo ji.

Paskui gydytoja Alpert su Meredite nuėjo paimti Izobelės senelės.

– Man nepatinka jos spalva, – tarstelėjo daktarė Alpert. – Ir tikas. Galėsim drauge viską patikrinti.

Netrukus jos grįžo ir padėjo Džimiui su Bone įsėsti į gydytojos visureigį. Dangus apsiniaukė, žemai virš horizonto kabojo raudonas saulės kamuolys.

– Gal norėtum nuskausminamųjų? – pastebėjusi, kad Bonė apžiūrinėja juodą krepšį, paklausė gydytoja.

Izobelė gulėjo pačiame visureigio gale, ant ištiestų sėdynių.

Mereditė su Džimiu sėdėjo priešais ją, senelė Saitu – tarp jų, o Bonė – prispyrus Mereditei – priekyje su gydytoja.

– Hmm, ne, – atsisakė Bonė.

Tiesą sakant, ji svarstė, ar ligoninė Izobelės užkratą pagydys geriau nei ponios Flauers žolelių kompresai.

Nors galva skaudėjo ir tvinkčiojo, o ant kaktos kaip kietai virtas kiaušinis augo gumbas, Bonė norėjo pamąstyti. Kažkas nedavė ramybės, lyg sapnas, aplankęs, kai ji, pasak Mereditės, buvo be sąmonės.

Kas tai buvo?

– Tvarka. Diržai užsegti? Važiuojam. – Visureigis nuriedėjo nuo Saitu namų. – Džimi, sakei, kad viršuje miega trejų metukų Izobelės sesuo, tad paskambinau savo anūkei Džainilai, kad užeitų. Pabus su mažyle.

Bonė atsigręžė į Mereditę. Abi vienu metu sušuko:

– O, ne! Jai negalima ten eiti! Ypač į Izobelės kambarį! Paklausykit, labai prašau… – vapėjo Bonė.

– Nesu įsitikinusi, ar gerai padarėte, gydytoja Alpert, – taip pat primygtinai, tik rišliau tarė Mereditė. – Tegu ji bent nesiartina prie to kambario, ir būtų gerai, jei su ja eitų dar kas nors – geriausiai vaikinas.

– Vaikinas? – Gydytoja Alpert sutriko, bet Bonės išgąstis ir Mereditės nuoširdumas ją, regis, įtikino. – Na, prieš man išvažiuojant anūkas Taironas žiūrėjo televizorių. Pamėginsiu jį surasti.

– Oho! – nejučia šūktelėjo Bonė. – Tas pats Taironas, kuris kitamet bus futbolo komandos puolėjas? Girdėjau, jį vadina Tairminatoriumi.

– Manau, jis apsaugos Džainilą, – padėjusi ragelį tarė gydytoja Alpert. – Bet su mumis automobilyje yra smarkiai įsiaudrinusi mergina. Kai norėjau suleisti raminamųjų, ji priešinosi vos ne kaip „terminatorius“.

Mereditės mobilusis užgrojo melodiją, skirtą numeriams, kurių nėra telefono atmintyje, ir tada pranešė: „Skambina ponia Flauers. Ar pakelsite?..“ Tą akimirką Mereditė paspaudė žalią mygtuką.

– Klausau, ponia Flauers? – atsiliepė ji.

Visureigio ūžimas Bonei ir kitiems trukdė išgirsti, ką sako ponia Flauers, tad Bonė susitelkė į du dalykus: ką žinojo apie Salemo „raganų“ aukas ir nesugaunamą mintį, toptelėjusią gulint be sąmonės.

Viskas išsisklaidė, Mereditei padėjus mobilųjį.

– Kas ten buvo? Kas? – Prietemoje Bonė aiškiai nematė Mereditės veido, bet jis atrodė išblyškęs, o kai draugė prabilo, balsas irgi skambėjo blyškiai.

– Ponia Flauers dirbo darže ir jau ketino eiti vidun, tačiau begonijų krūmeliuose pastebėjo kyšant medžiagos skiautę, tarsi būtų buvę mėginta kažką paslėpti tarp krūmų ir sienos.

Bonė pasijuto lyg gavusi stiprų niuksą į paširdžius.

– Kas ten buvo?

– Sportinis krepšys su batais ir drabužiais. Auliniai batai. Marškiniai. Kelnės. Viskas Stefano.

Bonė suspigo taip, kad gydytoja Alpert netyčia pasuko vairą, ir visureigis slystelėjo.

– O, Dieve; o, Dieve – jis neišėjo!

– Manau, jis vis dėlto išėjo. Tik ne savo noru, – liūdnai tarė Mereditė.

– Deimonas, – žioptelėjo Bonė ir susmuko ant sėdynės, akys pritvinko ašarų, šios ėmė riedėti skruostais. – Taip nenorėjau tuo patikėti…

– Dar labiau suskaudo galvą? – pasiteiravo gydytoja Alpert, mandagiai nesikišdama į pokalbį.

– Ne… taip, tikrai, – prisipažino Bonė.

– Atidarykim krepšį ir pasižiūrėkim. Turiu visokiausių mėginukų… štai. Ar ten gale nematyti butelio su vandeniu?

Džimis vangiai padavė.

– Ačiū, – padėkojo Bonė, įsidėjo į burną mažytę tabletę ir užgėrė dideliu gurkšniu.

Galva turi būti blaivi. Jei Deimonas pagrobė Stefaną, reikėtų šį išsikviesti. Dievas žino, kur jis dabar atsidūręs. Ir kodėl tai niekam nešovė į galvą?

Na, pirmiausia dėl to, kad Stefanas toks stiprus, antra, dėl įrašo Elenos dienoraštyje.

– Štai kas! – šūktelėjo Bonė, net pati apstulbo. Prisiminimai plūste plūdo, viskas, ką jie su Metu aptarė…

– Meredite! – Bonė nepastebėjo, kaip gydytoja į ją pašnairavo. – Būdama be sąmonės šnekėjausi su Metu. Jis irgi buvo be sąmonės…

– Jis sužeistas?

– Taip. Regis, Deimonas jį sužalojo. Bet Metas liepė nekreipti į tai dėmesio, sakė, kad Stefano raštelyje Elenai jam šis tas neduoda ramybės. Minėjo, kad pernai Stefanas su anglų kalbos mokytoja aiškinosi, kaip rašyti žodį „sprendimas“. Ir jis vis kartojo: „Pažiūrėk ankstesnį dokumentą. Pažiūrėk ankstesnį… kol to nepadarė Deimonas.“

Automobiliui stabtelėjus sankryžoje Bonė pažvelgė į blyškų Mereditės veidą ir suvokė, kad į ją smalsiai spokso daktarė Alpert ir Džimis. Jie irgi žmonės.

Tylą nutraukė Mereditė.

– Daktare, noriu kai ko paprašyti. Gal galėtumėte čia pasukti kairėn, paskui dar kartą kairėn į Laurų gatvę ir kokias penkias minutes pavažiuoti į Sengirę – jums nereikės daryti per didelės iškelės, o aš nueisiu į pensioną, prie kompiuterio, apie kurį kalba Bonė. Gal atrodau beprotė, bet man labai reikia.

– Žinau, kad tu ne beprotė; jau pastebėjau. – Gydytoja nelinksmai nusijuokė. – Ir apie jaunąją Bonę esu šį tą girdėjusi… tikrai nieko blogo, tik sunkiai įtikima. Bet po šios dienos įvykių, ko gero, pakeisiu nuomonę. – Gydytoja staiga pasuko kairėn murmėdama: – Kažkas ir nuo šito kelio nuvertė „stop“ ženklą. – Paskui vėl tarė Mereditei: – Galėčiau nuvežti tave iki pat pensiono…

– Ne! Tai per daug pavojinga!

– …bet privalau kuo greičiau nugabenti Izobelę į ligoninę. Ką jau kalbėti apie Džimį. Jam tikrai smegenų sukrėtimas. O Bonė…

– Bonė, – aiškiai ištarė mergina, – irgi eis į pensioną.

– Bone, ne! Bone, ar supranti, aš bėgsiu. Bėgsiu kiek įkabindama – nenoriu, kad mane gaišintum, – niūriai atkirto Mereditė.

– Negaišinsiu tavęs, prisiekiu. Tu lėk sau, o aš irgi bėgsiu. Man galvos nebeskauda. Jei pralenksi mane, nesustok. Prisivysiu.

Mereditė užsičiaupė. Bonė suprato, jog ginčytis beprasmiška. Ir tai buvo tiesa.

– Mes jau čia, – netrukus pasakė Alpert. – Laurų gatvės ir Sengirės kelio sankryža. – Iš juodo krepšio jį išsitraukė žibintuvėlį ir pašvietė Bonei į abi akis. – Na, neatrodo, kad tau būtų sukrėtimas. Bet kaip gydytoja patarčiau nebėgioti. Jei nenori, negaliu priversti tavęs gydytis. Galiu duoti tik šitą. – Ir padavė Bonei žibintuvėlį. – Sėkmės.

– Ačiū už viską, – padėkojo Bonė ir trumpai palietė ilgus, tamsiai rudus gydytojos Alpert pirštus. – Jūs irgi saugokitės – nuvirtusių medžių, Izobelės ir rudų padarų ant kelio.

– Bone, aš einu. – Mereditė jau buvo spėjusi išlipti iš visureigio.

– Ir užsirakinkit! Neišlipkit, kol neišvažiuosit iš miško! – ropšdamasi iš automobilio sušuko Bonė.

Tada merginos pasileido kiek įkerta. Žinoma, Bonės šnekos, kaip Mereditė bėgs pirma, ją palikusi – buvo nesąmonė, ir abi tai žinojo. Mereditė sugriebė Bonę už rankos ir nuskuodė kaip kurtas, tempdamasi draugę, kartais net perskraidindama ją per duobes kelyje.

Bonei nereikėjo aiškinti, kaip svarbu skubėti. Ji karštai troško turėti automobilį. Daug ko troško, visų labiausiai, kad ponia Flauers gyventų miesto centre, o ne kažin kur pamiškėje.

Galop, kaip ir buvo sakiusi Mereditė, Bonė užduso, slidi suprakaitavusi ranka išsprūdo Mereditei iš delno. Bonė susirietė kone dvilinka, atsirėmė rankomis į kelius, mėgindama atgauti kvapą.

– Bone! Nusišluostyk ranką! Turim bėgti!

– Luktelėk… šiek tiek.

– Nėra kada! Girdi? Bėgam!

– Duok… man… atsikvėpti.

– Bone, atsigręžk. Tik neklyk!

Bonė atsigręžė, suklykė ir suprato, kad visai nėra uždususi. Čiupo Mereditės ranką ir nuskuodė.

Jos pačios švokštimą ir tvinksėjimą ausyse nustelbė kitas garsas. Ne zvimbimas, nors smegenys tapatino jį su vabzdžių. Priminė sraigtasparnio birbimą, tik buvo aukštesnis, tarytum sraigtasparnis būtų turėjęs ne mentes, o čiuptuvėlius. Dirstelėjusi Bonė išvydo daugybę pilkų čiuptuvėlių su galvomis – pražioti nasrai buvo pilni baltų aštrių dantų.

Bonė pamėgino įjungti žibintuvėlį. Temo, ji nenutuokė, kada patekės mėnulis. Tik suprato, kad medžiai užstoja šviesą ir kad padarai gaudo jas su Meredite.

Malachai.

Dabar čiuptuvėliai pliaukšėjo dar garsiau. Vis artėjo. Bonė nebenorėjo gręžiotis žiūrėti jų pusėn. Mergina paklaiko. Nejučia vis kartojo Meto žodžius: „Lyg būtum įkišęs ranką į veikiantį šiukšlių smulkintuvą. Lyg būtum įkišęs ranką į veikiantį šiukšlių smulkintuvą…“

Dabar jau ir jos, ir Mereditės rankos buvo prakaituotos. Pilkieji padarai jas neabejotinai vijosi. Atstumas sumažėjo per pusę, o pliaukšėjimas darėsi vis skardesnis.

Kojos sumedėjo. Bonė nebejautė kelių. Jie aptirpo.

Pliaukšt pliaukšt pliaukšt…

Vienas vabzdys zyzė garsiau už kitus. Pražiojęs apskritus dantytus nasrus atsidūrė priešais merginas.

Kaip Metas ir buvo sakęs.

Bonė nebeturėjo kvapo klykti. Bet norėjo. Begalvis beakis padaras – tik tie siaubingi nasrai – buvo čia pat. Kilo noras numušti jį – bet taip gali netekti rankos. O, Dieve, jis artėja jai prie veido…

– Pensionas ranka pasiekiamas, – aiktelėjo Mereditė ir taip pastūmė Bonę, kad ši net šoktelėjo. – Bėk!

Kai malachas jau lėkė į Bonę, ši pasilenkė. Čiuptuvėliai pliaukšėdami kaipmat įsivėlė į garbanotus plaukus. Vabzdžio skaudžiai trūktelėta mergina suklupo, paleido Mereditės ranką ir suriko:

– Meredite, jis mane sugavo! Bėk! Nesileisk sučiumpama!

Pensionas buvo apšviestas kaip viešbutis. Paprastai jis būdavo tamsus, spingsodavo tik Stefano ir dar vienas kitas langas. Bet dabar tviskėjo lyg nepasiekiamas brangakmenis.

– Bone, užsimerk!

Mereditė nepaliko draugės. Ji tebebuvo šalia. Bonė juto, kaip į vynuogienojus panašūs čiuptuvėliai švelniai brauko jai ausį, laižo prakaituotą kaktą, artėja prie skruostų, kaklo… Ji sukūkčiojo.

Išgirdo garsų, šaižų trakštelėjimą, tarsi sprogęs pernokęs melionas būtų aptaškęs jai nugarą. Bonė atsimerkė. Mereditė numetė storą šaką, tvojo ja kaip beisbolo lazda. Čiuptuvėliai ėmė slysti Bonei iš plaukų.

Bonė nenorėjo atsigręžti.

– Meredite…

– Nagi, lekiam!

Ir Bonė pasileido tekina ligi pat žvyruotos pensiono prievažos ir takeliu iki durų. Ten, tarpdury, jau stovėjo ponia Flauers su senovine žibaline lempa.

– Įeikit, įeikit, – pakvietė ji, ir kai Mereditė su Bone gaudydamos orą įgriuvo vidun, užtrenkė duris. Visos išgirdo šaižų trakštelėjimą, tarsi būtų lūžusi šaka, tik garsesnį ir įkyrų, lyg būtų sproginėję kepami kukurūzai.

Bonė atsidengė ausis ir drebėdama susmuko ant kilimėlio prieškambaryje.

– Dėl Dievo meilės, merginos, kas jums nutiko? – paklausė ponia Flauers, apžiūrinėdama Bonės kaktą, ištinusią Mereditės nosį, matydama abi išprakaitavusias ir pervargusias.

– Ilgai… aiškinti, – išspaudė Mereditė. – Bone! Tu gali pasėdėti… viršuje.

Bonė vargais negalais užlipo laiptais. Mereditė iškart įjungė kompiuterį ir klestelėjo ant kėdės. Bonė nusivilko palaidinę. Nugara buvo ištepta šlykštaus vabzdžio syvais. Suglamžiusi Bonė nusviedė palaidinę į kertę.

Tada griuvo ant Stefano lovos.

– Ką tiksliai sakė Metas? – Mereditė pagaliau atgavo kvapą.

– Jis sakė: „Ieškok ankstesniame…“, o gal „Ieškok ankstesnio dokumento“ ar panašiai. Meredite, man pinasi mintys.

– Nusiramink, viskas gerai. Tau puikiai pavyko.

– Pavyko, nes tu mane išgelbėjai. Ačiū… dar kartą…

– Dėl to nesuk galvos. Bet aš nesuprantu, – pati sau sumurmėjo Mereditė. – Tame pačiame aplanke yra ir ankstesnis dokumentas, bet jie vienodi. Ką Metas norėjo pasakyti?

– Gal jam maišėsi protas, – nenorom pripažino Bonė. – Gal iš skausmo prarado nuovoką.

– Ankstesnis dokumentas, ankstesnis dokumentas… pala! Rodos, Word tam tikroje vietoje, pavyzdžiui, administratoriaus aplanke ar dar kažkur išsaugo ankstesnius dokumentų variantus. – Mereditė ėmė spėriai naršyti aplankus. Paskui nusivylusi tarė: – Ne, čia nieko nėra.

Ji atsilošė, sunkiai atsiduso. Bonė suprato, ką Mereditė mąsto. Negali būti, kad jos veltui taip rizikavo. Negali būti.

Galop Mereditė lėtai pratarė:

– Čia daugoka laikinų dokumentų.

– Kokių dar laikinų dokumentų?

– Tai tiesiog dirbant laikinai išsaugoti dokumentai. Bet paprastai jie būna susimaišę. – Mereditė taukšėjo klavišais. – Vertėtų ir juos peržiūrėti – o! – šūktelėjo ji.

Stojo mirtina tyla.

– Kas yra? – susirūpino Bonė. – Meredite! Atsakyk! Suradai ankstesnį dokumentą?

Mereditė, regis, net negirdėjo Bonės. Tik susižavėjusi ir paklaikusi skaitė.

23

Elenos nugara perbėgo šiurpas. Deimonas bučinių paprastai neprašo. Čia kažkas ne taip.

– Ne, – sušnabždėjo ji.

– Tik vieną.

– Deimonai, neketinu tavęs bučiuoti.

– Ne mane. Jį. – Deimonas pabrėžė „jį“ pakreipdamas galvą į Metą. – Tu ir tavo buvęs riteris pasibučiuosite.

– Ko užsimanei? – plačiai atsimerkęs išpyškino Metas Elenai nespėjus nė prasižioti.

– Tau tai patiktų, – Deimonas kalbėjo kuo švelniausiai, įtaigiausiai. – Tau patiktų ją bučiuoti. Ir niekas jums nesutrukdytų.

– Deimonai! – Metas ištrūko iš Elenos glėbio. Jis jau beveik spėjo atsigauti, bet Elena girdėjo sunkiai plakant širdį. Mergina spėliojo, kiek laiko jis apsimetė nualpęs, kad atgautų jėgas. – Tu ką tik bandei mane nužudyti. Taip tikrai nepalenkei savo pusėn. Antra, žmonės nebučiuoja merginų vien todėl, kad jos gražios ar kad jų vaikinai pasiėmė išeiginę.

– Nejaugi? – Deimonas nustebęs kilstelėjo antakį. – O aš bučiuoju.

Metas apdujęs pakraipė galvą. Atrodė, stengiasi išlaikyti galvoje kažkokią mintį.

– Gal patrauktum automobilį, kad galėtume išvažiuoti?

Elena jautėsi taip, lyg žiūrėtų į Metą iš labai toli; lyg jis būtų uždarytas narve su tigru pats to nežinodamas. Proskyna buvo labai graži, negyvenama ir pavojinga, bet Metas ir to nežinojo. Be to, susirūpinusi pagalvojo Elena, Metas labai silpnas. Turim išvažiuoti – ir kuo greičiau, kol Deimonas jo nepribaigė.

Bet kaip ištrūkti?

Ką iš tikrųjų rezga Deimonas?

– Galėsit keliauti, – atsakė Deimonas, – kai tik Elena pabučiuos tave. Arba tu ją pabučiuosi, – lyg nusileisdamas pridūrė jis.

Lėtai, tarsi tik dabar suvokęs, ką turi padaryti, Metas pažvelgė į Eleną, paskui vėl į Deimoną. Elena mėgino su juo bendrauti mintimis, bet Metas nebuvo nusiteikęs. Pažvelgęs Deimonui į akis jis atkirto:

– Nieku gyvu.

Deimonas gūžtelėjo, lyg sakydamas: „Padariau viską, ką galėjau“, ir pakėlė gumbuotą pušies šakelę.

– Ne! – suriko Elena. – Deimonai, aš tai padarysiu.

Deimono veidas nušvito jam būdinga šypsena. Elena priėjo prie Meto. Jis tebebuvo išblyškęs, sušalęs. Elena prisiglaudė prie jo skruostu ir beveik be garso ištarė į ausį:

– Metai, aš jau buvau susidūrusi su Deimonu. Negalima jam prieštarauti. Žaiskime jo žaidimą – kol kas. Galbūt taip pavyks ištrūkti. – Paskui prisivertė paprašyti: – Dėl manęs? Gerai?

Elena per daug gerai pažinojo užsispyrėlius vyrus. Taip gerai, kad mokėjo juos paveikti. Nekentė šio savo bruožo, bet dabar nebuvo laiko svarstyti, ar dora spausti Metą, kad išgelbėtų jam gyvastį.

Ji troško, kad vietoj Meto būtų Mereditė arba Bonė. Ne dėl to, jog kam nors būtų linkėjusi tokios kančios, bet Mereditė sugalvotų planus C ir D, kol Elena kurtų A ir B. O Bonė jau būtų pakėlusi į Deimoną ašarų sklidinas, širdį veriančias akis…

Staiga Elena prisiminė raudoną blyksnį, matytą pro Ray Ban, ir apsigalvojo. Suabejojo, ar norėtų, kad šiuo metu prie Deimono būtų Bonė.

Iš visų pažįstamų vaikinų vienintelio Deimono Elenai nepavyko palaužti.

Taip, Metas užsispyręs, kartais ir Stefanas neįtikėtinai atkaklus. Bet juos abu prireikus galima spustelėti – tereikia mažumėlę pasiknebinėti – gerai jau, kartais ir ne mažumėlę, – bet galų gale pavyksta suvaldyti net ir didžiausius smarkuolius.

Išskyrus vieną…

– Gerai, vaikučiai, negaištam.

Elena pajuto, kaip Metas išsiplėšė iš jos glėbio, vaikinas nežinia kaip laikėsi ant kojų. Kažkas laikė jį stačią, ir Elena žinojo, jog ne raumenys.

– Na, tai kuo baigėm? – Deimonas žingsniavo pirmyn atgal su virgininės pušies šakele dešinėj rankoje, pliaukšėdamas sau per kairį delną. – Ak, taip, – tarsi padaręs didelį atradimą, – mergina ir ištikimasis riteris ketina pasibučiuoti.

Bonė neatlyžo:

– Meredite, paskutinį kartą klausiu, tai suradai ankstesnį Stefano raštelį ar ne?

– Ne, – abejingai atsakė Mereditė. Bet prieš Bonei vėl susmunkant, pridūrė: – Suradau visai kitą raštelį. Stefano laišką.

– Kitą raštelį? Kas jame?

– Gali atsistoti? Verčiau pati pažiūrėk.

Bonė, vos spėjusi atgauti kvapą, šiaip ne taip nuklibikščiavo prie kompiuterio.

Perskaitė dokumentą monitoriuje – regis, trūko tik paskutinių žodžių, – ir aiktelėjo.

– Deimonas pričiupo Stefaną! – šūktelėjo ji ir širdis nusirito į kulnus, rankos ir kojos ėmė drebėti.

Vadinasi, Elena klydo. Deimonas tikrai blogas, visiškai sugedęs. Stefanas jau gali būti…

– Žuvęs, – tarė Mereditė. Be abejo, jos mintys suko ta pačia linkme kaip Bonės. Ji pakėlė tamsias akis į draugę. – Kada, – paklausė Mereditė, – skambinai Elenai arba Metui?

– Neprisimenu; nežinau, net kiek dabar valandų. Bet du kartus skambinau išėjusi iš Karolinos ir vieną kartą iš Izobelės, o vėliau tik gaudavau žinutę, kad pašto dėžutės pilnos arba apskritai nesusijungdavo.

– Ir man tas pat. Jeigu jie prie Sengirės… na, juk žinai, koks ten telefono ryšys.

– Net jei jie išeis iš miško, negalėsim palikti žinutės, nes perpildėme jų balso paštą…

– Elektroninis paštas, – toptelėjo Mereditei. – Senas geras elektroninis paštas; galėtume pasiųsti Elenai laišką.

– Taip! – Bonė pakumščiavo orą. Paskui susmuko. Kiek padvejojusi beveik pašnibždom ištarė: – Ne. – Galvoje skambėjo žodžiai iš tikrojo Stefano raštelio: „Pasitikiu Meto instinktais ir noru tave apginti, Mereditės sprendimais ir Bonės nuojauta. Liepk jiems tai prisiminti.“

– Dabar jai verčiau nesakyti, ką padarė Deimonas, – pareiškė Bonė Mereditei pradėjus uoliai rinkti. – Tikriausiai ji ir taip jau žino, o jei nežino, tik pridarytume bėdų. Ji su Deimonu.

– Metas tau taip sakė?

– Ne. Bet Metas iš skausmo prarado sąmonę.

– Ar jo nesužeidė tie… vabzdžiai? – Mereditė pažvelgė į savo kulkšnį – ant glotnios rudos odos buvo matyti keli raudoni rumbai.

– Galėjo, bet tai ne jų darbas. Nepanašu ir į medžius. Tai buvo… grynas skausmas. Pati nesuprantu, iš kur žinau, jog Deimonas čia prikišo nagus. Tiesiog… žinau.

Ji matė, kaip Mereditė nukreipė žvilgsnį į tolį, vadinasi, draugė irgi galvoja apie Stefano žodžius.

– Ką gi, protas byloja, kad turiu tavim tikėti, – tarė ji. – Beje, Stefanas „sprendimais“ rašo amerikietiškai, – pridūrė ji. – Deimonas – angliškai. Tikriausiai tai ir nedavė Metui ramybės.

– Lyg Stefanas būtų galėjęs palikti Eleną, kai dedasi tokie dalykai! – pasipiktinusi sušuko Bonė.

– Bet Deimonui pavyko mus visus apkvailinti, – pareiškė Mereditė. Ji mėgdavo atkreipti dėmesį į tokias detales.

Bonė staiga pašoko.

– Kažin ar tik jis nepavogė pinigų?

– Abejoju, bet pažiūrėkim. – Mereditė, traukdama supamąją kėdę, paprašė: – Duok pakabą.

Bonė paėmė iš spintos pakabą ir drauge pasičiupo Elenos megztinį. Jis buvo per didelis, nes Mereditės atiduotas Elenai, bet šiltas.

Mereditė vielinio pakabo kabliu iš visų pusių pakrapštė grindlentę. Atlupus pasigirdo beldimas į duris. Abidvi krūptelėjo.

– Čia tik aš, – iš už didelio vilnonio krepšio ir padėklo su tvarsčiais, puodukais, sumuštiniais ir stipriai kvepiančiais sūrmaišiais, kokius dėjo ant Meto rankos, atsklido ponios Flauers balsas.

Bonė su Meredite susižvelgė, ir Mereditė tarė:

– Užeikit ir leiskit padėti.

Bonė jau ėmė padėklą, o vilnonį krepšį ponia Flauers numetė ant grindų. Mereditė toliau lupo lentą.

– Valgis! – dėkinga sušuko Bonė.

– Taip, sumuštiniai su kalakutiena ir pomidorais. Vaišinkitės. Atsiprašau, kad taip ilgai pradingau, bet kompresai nuo patinimų greitai nepadaromi, – aiškino ponia Flauers. – Prisimenu, kadaise mano jaunėlis brolis sakydavo: „O, jergutėliau!“ – Ji įsistebeilijo į atplėštą grindlentę. Nemaža ertmė buvo pilna šimto dolerių banknotų, dailiai supakuotų į pundelius banko juostelėmis.

– Oho, – nusistebėjo Bonė. – Dar nesu mačiusi šitiek pinigų!

– Taip. – Ponia Flauers nusigręžė ir ėmė dėlioti puodukus su kakava ir sumuštinius. Bonė suleido dantis į sumuštinį. – Paprastai žmonės slepia daiktus už atsiklijavusių židinio plytų. Bet matau, kad jaunuoliui ten buvo mažai vietos.

– Ačiū už kakavą ir sumuštinius, – kelias minutes godžiai kramčiusi ir tuo pat metu dirbusi kompiuteriu padėkojo Mereditė. – Bet jei norite mus gydyti… na, bijau, kad negalime laukti.

– Na jau. – Ponia Flauers paėmė arbata kvepiantį kompresėlį ir uždėjo Mereditei ant nosies. – Patinimas netrukus atslūgs. O tu, Bone – pauostyk ir išsirink, kuris tiktų gumbui ant kaktos.

Mereditės ir Bonės akys vėl susitiko. Bonė tarė:

– Na, jei truks taip trumpai – vis tiek nenumanau, ką toliau daryti.

Mergina apžiūrėjo kompresus ir išsirinko mažą apskritą, kvepiantį gėlėmis ir muskusu.

– Visiškai teisingai, – neatsigręždama pagyrė ponia Flauers. – O tas ilgas, žinoma, Mereditės kulkšniai.

Mereditė išgėrė kakavą, paskui atsargiai palietė raudonas žymes.

– Nieko baisaus… – buvo bepradedanti, bet ponia Flauers ją nutraukė.

– Kai išeisime, tau prireiks stiprių kojų.

– Kai išeisime? – sužiuro Mereditė.

– Į Sengirę, – patikslino ponia Flauers. – Ieškoti jūsų draugų.

Mereditė pasibaisėjo.

– Jei Elena su Metu Sengirėje, sutinku – turim eiti jų ieškoti. Bet jūs, ponia Flauers, negalite eiti! Be to, nenutuokiame, kur jie.

Ponia Flauers gurkštelėjo kakavos ir mąsliai pažvelgė pro langą atviromis langinėmis. Mereditė jau pamanė, kad ji neišgirdo arba nesiruošia atsakyti. Bet tada šeimininkė lėtai tarė:

– Turbūt manote, kad esu kuoktelėjusi senutė, atsiribojusi nuo visokių rūpesčių.

– Tikrai ne, – patikino Bonė, galvodama, kad per pastarąsias porą dienų apie ponią Flauers sužinojo daugiau nei per visus devynis mėnesius, kol Stefanas čia gyveno. Anksčiau ji tebuvo girdėjusi šiurpių istorijų ir gandų apie pamišusią senę pensione.

Ponia Flauers nusišypsojo.

– Nelengva turėti Galią ir ją naudoti, kai niekas tuo netiki. Be to, jau ilgai gyvenu, o žmonėms tai nepatinka. Jiems tai kelia nerimą. Tada ima kurti šiurpias istorijas ir skleisti gandus…

Bonė išpūtė akis. Ponia Flauers vėl nusišypsojo ir švelniai linktelėjo.

– Buvo labai malonu į namus priimti mandagų jaunuolį. – Ji paėmė nuo padėklo ilgą tvarstį ir apvyniojo Mereditei kulkšnį. – Žinoma, turėjau įveikti išankstines nuostatas. Mieloji mamytė nuolat sakydavo, kad jei pasiliksiu šį namą, gali tekti jį nuomoti. Ji man liepė nieku gyvu nepriimti užsieniečių. O jaunuolis, žinoma, dar ir vampyras…

Bonė vos neištėškė puodelio ant grindų. Paspringo, mėšlungiškai užsikosėjo. Mereditė nutaisė atsainų veidą.

– …tačiau ilgainiui ėmiau geriau jį suprasti ir užjausti, – nekreipdama dėmesio į Bonės kosulį toliau pasakojo ponia Flauers. – Dabar į tai įsitraukė ir šviesiaplaukė… vargšė mergaitė. Dažnai apie ją kalbuosi su mamyte.

– Kiek metų jūsų mamai? – mandagiai pasiteiravo Mereditė, bet Bonės patyrusios akys įžvelgė liguistą susidomėjimą.

– O, ji mirė šimtmečių sandūroje.

Stojo tyla, paskui Mereditė atsipeikėjo.

– Užjaučiu, – tarė. – Turbūt ji ilgai gyveno…

– Nepaminėjau, kad tai buvo praėjusiame šimtmetyje. 1901 metais.

Šįkart kosulys – tik ne toks smarkus – ištiko Mereditę.

Švelnus ponios Flauers žvilgsnis vėl nukrypo į merginas.

– Kadaise dirbau mediume. Žinot, vodevilyje. Sunku patekti į transą sausakimšoje salėje. Taip, aš tikrai Baltoji ragana. Turiu Galią. O dabar, jei jau baigėt kakavą, laikas į Sengirę ieškoti jūsų draugų. Nors jau vasara, mielosios, verčiau šiltai apsirenkite, – pridūrė ji. – Aš pasiruošusi.

24

Pakštelėjimo į lūpas Deimonui neužteks, pamanė Elena. Kita vertus, Metas lengvai nepasiduos, jį reikės sugundyti. Laimė, Elena seniai buvo iššifravusi Meto Hanikato kodą. Ir ketino negailestingai pasinaudoti šiuo silpnu, pažeidžiamu kūnu.

Bet Metas buvo per daug užsispyręs. Jis leido Elenai priglausti švelnias lūpas, leidosi apkabinamas. Bet kai ji pamėgino padaryti, kas jam labiausiai patikdavo, pavyzdžiui, nagais perbraukti stuburą arba liežuvio galu lengvai paliesti sučiauptas lūpas – vaikinas sukando dantis. Nė neapkabino jos.

Elena atšlijo ir atsiduso. Rodės, lyg nugara bėgioja skruzdėlės ir yra stebima. Atsigręžusi tolėliau išvydo Deimoną su virgininės pušies šakele. Dar kartą grįžtelėjo – ir kumščiu užsispaudė burną.

Deimonas stovėjo čia, jai už nugaros; taip arti, kad nebūtum įkišęs nė dviejų pirštų. Elena nesuprato, kaip sukdamasi neatsitrenkė į jį. Dabar ji buvo įsprausta tarp dviejų vaikinų.

Bet kaip jam tai pavyko? Per mirksnį, kol buvo nusigręžusi, Deimonas niekaip negalėjo įveikti atstumo. Be to, negirdėjo jo žengiant per pušų spyglius; jis tiesiog išdygo iš po žemių – kaip vaiduoklis.

Elena užgniaužė iš galugerklio besiveržiantį riksmą ir pamėgino kvėpuoti. Kūnas sustingo iš baimės. Jai už nugaros virpėjo Metas. Deimonas stovėjo palinkęs prie jos, mergina užuodė tik salsvą pušų sakų kvapą.

Jam kažkas negerai. Kažkas negerai.

– Žinai ką, – tarė Deimonas, lenkdamasis dar arčiau, todėl Elenai teko atsilošti ir atsiremti į Metą. Netgi prisispaudus prie tirtančio draugo, Deimono Ray Bans buvo vos per kelis centimetrus. – Rašau tau D su minusu.

Dabar ir Elena virpėjo kaip Metas. Bet turėjo susiimti ir žvelgti priešui į akis. Kuo nuolankesni jie su Metu bus, tuo daugiau laiko Deimonas turės mąstyti.

Elena karštligiškai ieškojo išeities. Gal Deimonas ir neskaito minčių, pamanė ji, bet tikrai atskirs tiesą nuo melo. Tai geba žmonių kraują geriantys vampyrai. Kaip galime tuo pasinaudoti? Ką galim iš to išpešti?

– Tai buvo pasisveikinimo bučinys, – įžūliai tarė ji. – Taip susipažįstama su žmogumi, paskui jau jo niekada neužmirši. Netgi… netgi preriniai šuniukai taip elgiasi. O dabar, Deimonai, gal truputį atsitrauk? Aš suspausta.

Ši padėtis pernelyg gundanti, pamanė ji. Visiems.

– Paskutinė proga, – šįkart Deimonas nenusišypsojo. – Noriu pamatyti bučinį – tikrą bučinį. Antraip bus blogai.

Elena apsigręžė. Sutiko Meto žvilgsnį. Juk pernai jie ne taip jau trumpai draugavo. Elena matė mėlynas Meto akis – jis troško ją pabučiuoti, kiek iš viso galėjo ko nors trokšti patyręs tokį skausmą. Be to, jis suprato, kad Elena stengiasi išgelbėti jį nuo Deimono.

Mudu kaip nors ištrūksim, mintimis pažadėjo jam Elena. Na, tai ar bendradarbiausi? Kai kurie vaikinai tokie nesavanaudžiai. Jiems, pavyzdžiui, Metui, rūpi tik GARBĖ ar KALTĖ.

Metas nė nekrustelėjo, kai Elena delnais suėmė jam veidą, palenkė žemyn ir pasistiebė, kad galėtų pabučiuoti – taip vaikinas buvo išaugęs. Elena prisiminė pirmąjį jų bučinį Meto automobilyje važiuojant namo iš mokyklos šokių. Jis buvo išsigandęs, drebantis, delnai sudrėkę. Ji – rami, patyrusi, švelni.

Tokia Elena buvo ir dabar, šiltu liežuvio galiuku ji perbraukė sušalusias Meto lūpas norėdama atitirpdyti. Dėl visa ko – jei Deimonas klausytųsi jos minčių – galvojo tik apie Metą, koks jis šiltas, koks puikus draugas, kaip mandagiai ir pagarbiai elgėsi su ja, net kai ji nutraukė santykius. Nepajuto, kada Meto rankos apglėbė jai pečius, kada jis įsisiurbė jai į lūpas, tarsi iš troškulio mirštantis žmogus, pagaliau suradęs vandenį. Ji aiškiai matė, kas dedasi jo galvoje, – Metas nebesitikėjo kada nors šitaip bučiuosiąs Eleną Gilbert.

Elena nenutuokė, kiek tai truko. Galiausiai atsivyniojo nuo Meto kaklo ir žengė atgal.

Tada kai ką pastebėjo. Deimonas neatsitiktinai kalbėjo kaip filmo režisierius. Jis laikė delninę filmavimo kamerą ir žiūrėjo į vaizdo ieškiklį – viską nufilmavo.

Ir kadre buvo aiškiai matyti Elena. Ji nesuprato, kur dingo slepianti beisbolo kepurė ir tamsūs akiniai. Plaukai buvo susitaršę, kvėpavimas trūkčiojamas. Išraudusi. Metas atrodė ne ką geriau.

Deimonas atitraukė akis nuo vaizdo ieškiklio.

– Ko už tai nori? – ne savo balsu suniurzgėjo Metas.

Bučinys paveikė ir jį, pamanė Elena. Dar labiau nei ją.

Deimonas vėl pakėlė šakelę ir pamojavo it japoniška vėduokle. Iki Elenos atsklido pušų kvapas. Regis, Deimonas svarstė, ar nepaprašius pakartoti, paskui apsigalvojo, akinamai nusišypsojo ir įsikišo kamerą į kišenę.

– Jums gana žinoti, kad dublis pavyko puikiai.

– Tai mes jau eisim. – Bučinys, rodos, suteikė Metui naujų jėgų, tik jis šnekėjo ne tai, ką reikia. – Dabar pat.

– O, ne. Bet ir toliau elkis taip pat valdingai ir agresyviai. Nuvilk jai palaidinę.

– Ką?

Deimonas pakartojo žodžius tokiu tonu, kokiu režisierius duoda aktoriui sudėtingus nurodymus.

– Prašyčiau atsegti jos palaidinės sagas ir nurengti.

– Tu išprotėjai. – Metas atsigręžė į Eleną, pamatė jos veido išraišką, skruostu riedančią ašarą ir pasibaisėjo.

– Elena…

Jis žingtelėjo atatupstas, Elena irgi. Metui nepavyko sugauti jos žvilgsnio. Galop Elena sustojo nuleidusi ašarotas akis. Metas juste juto, kaip nuo jos skruostų sklinda karštis.

– Elena, nepasiduokim. Negi neprisimeni, kaip Stefano kambaryje įveikei blogąsias dvasias?

– Metai, čia blogiau. Tokio blogio dar nesu sutikusi. Jis stiprus. Jis… spaudžia mane.

– Tik nesakyk, kad turim nusileisti?.. – Atrodė, kad Metą tuoj supykins. Mėlynos akys bylojo: „Ne. Net jei atsisakius jis mane nužudytų.“

– Norėjau pasakyti… – Staiga Elena atsigręžė į Deimoną. – Paleisk jį, – paprašė. – Tai mudviejų reikalas. Išsiaiškinkime viską patys. – Po galais, ji išgelbės Metą, net jei jis ir nenori būti gelbstimas.

Padarysiu viską, ko panorėsi, mintyse tvirtai tarė ji Deimonui, vildamasi, kad šis išgirs. Juk kartą jis jau gėrė kraujo prieš jos valią. Nemirs, jei dar kartą teks tai patirti.

– Taip, tu padarysi viską, ko aš panorėsiu, – atsakė Deimonas ir taip įrodė gebąs skaityti mintis aiškiau, nei ji manė. – Tik nežinia, po kiek. – Jis nepaaiškino, ko kiek. Bet ir nereikėjo. – Dabar, kiek prisimenu, daviau tau paliepimą, – pridūrė jis šonu pasisukęs į Metą, bet tebežiūrėdamas į Eleną. – Matau, kaip tu tai įsivaizduoji. Tačiau…

Išvydusi Meto žvilgsnį, liepsnojančius skruostus Elena suprato, ką šis ketina daryti, ir iškart paslėpė tą supratimą nuo Deimono.

Metas ruošiasi nusižudyti.

– Jei jau negalim jūsų atkalbėti, teks sutikti, – Mereditė tarė poniai Flauers. – Bet… ten yra…

– Taip, brangioji, žinau. Ir saulė leidžiasi. Prastas laikas pasivaikščiojimams. Bet, kaip sakydavo mano mama, dvi raganos geriau nei viena. – Ponia Flauers užsisvajojusi šyptelėjo Bonei. – Ir, kaip tu maloniai nutylėjai, aš labai sena. Gyvenau, kai dar nebuvo automobilių ir lėktuvų. Galbūt mano žinios jums padės ieškant draugų – kita vertus, manęs čia niekas per daug nepasiges.

– Tikrai pasiges, – karštai užginčijo Bonė.

Dabar jos krovė į kaugę Elenos drabužius iš spintos. Turistinį krepšį su Stefano drabužiais Mereditė numetė ant lovos, paskui iš jo ištraukė marškinius.

– Bone, tau gali prireikti kokio nors Stefano daikto, – tarė ji. – Pažiūrėk, ar čia likęs Stefano įspaudas. Hmm, ponia Flauers, gal ir jums? – pridūrė ji.

Bonė suprato. Viena yra leistis vadinamai ragana ir visai kas kita – pripažinti kitą kur kas viršesne už save.

Ant savo drabužių Bonė užsivilko Stefano marškinius, o ponia Flauers į kišenę įsikišo jo kojinę.

– Bet pro pagrindines duris aš neisiu, – tvirtai pareiškė Bonė. Nenorėjo nė pagalvoti apie šlykščius padarus.

– Gerai, išeisim pro galines, – sutiko Mereditė ir išjungė Stefano lempą. – Eime.

Joms jau žengiant laukan kažkas paskambino prie pagrindinių durų.

Visos trys susižvelgė. Mereditė apsigręžė.

– Ten gali būti jie! – Ir nuskubėjo atgal į tamsą.

Bonė su ponia Flauers lėtai nusekė įkandin. Išgirdusi atidarant duris Bonė užsimerkė. Niekas nerėkė, tad ji dirstelėjo.

Už durų nebuvo matyti jokių sutraiškytų vabzdžių, jokių negyvų ar dvesiančių vabalų verandoje.

Bonei ant sprando pasišiaušė plaukeliai. Ne, ji netroško išvysti malachų. Tik norėjo išsiaiškinti, kas jiems atsitiko. Nejučia kilstelėjo ranką prie plaukų pačiupinėti, ar neliko čiuptuvėlio.

– Ieškau Metjaus Hanikato. – Balsas perskrodė Bonės mintis kaip peilis sviestą, ir ji plačiai atsimerkė.

Taip, tai buvo šerifas Ričis Mosbergas, pasitempęs nuo blizgančių batų iki standžios apykaklės. Bonė prasižiojo, bet Mereditė prabilo pirma.

– Metas čia negyvena, – tyliai, ramiai tarė ji.

– Tiesą sakant, pas Hanikatus jau buvau. Ir pas Salezus, ir pas Makalou. Visi spėjo, kad jei Meto ten nėra, tai veikiausiai jis čia, su jumis.

Bonė panūdo įspirti šerifui į blauzdą.

– Metas nevogė „stop“ ženklų! Jis nieku gyvu nebūtų taip pasielgęs. Dievaži norėčiau žinoti, kur jis, bet nežinau. Nė viena nežinome! – Ji nutilo suvokusi, kad per daug prasitarė.

– Jūsų pavardės?

Ponia Flauers ėmėsi iniciatyvos.

– Čia Bonė Makalou ir Mereditė Salez. Aš – ponia Flauers, pensiono savininkė, ir galėčiau pritarti Bonės pastabai apie „stop“ ženklus…

– Tiesą sakant, ponia, įvykdytas kur kas rimtesnis nusikaltimas nei išversti kelio ženklai. Metjus Hanikatas įtariamas užpuolęs jauną moterį. Jos pasakojimą patvirtina aiškūs fiziniai įrodymai. Ir ji teigia, kad jie pažįstami nuo vaikystės, tad dėl tapatumo suklysti negalėjo.

Kurį laiką visi priblokšti tylėjo, paskui Bonė beveik išrėkė:

– Ji? Kas ji?

– Ieškovė – panelė Karolina Forbes. Jei kuri nors iš jūsų trijų sutiktumėte poną Hanikatą, patarkite pasiduoti pačiam. Kol dar nesuimtas jėga.

Šerifas žengė žingsnį, ketindamas įeiti pro duris, bet ponia Flauers pastojo jam kelią.

– Tiesą sakant, – atgavusi savitvardą tarė Mereditė, – neabejoju, kad suprantate, jog įžengti į šį pastatą jums reikalingas orderis. Ar turite jį?

Šerifas Mosbergas neatsakė. Tik staigiai pasisuko dešinėn, nukulniavo takučiu iki policijos automobilio ir dingo.

25

Metas vikriai šoko ant Deimono parodydamas įgūdžius, dėl kurių buvo priimtas į koledžo futbolo komandą. Ką tik stovėjo visiškai ramus, o dabar jau lėkė taip, kad net sužiūrėti negalėjai, ir puolęs Deimoną pamėgino pargriauti.

– Bėk! – tą pačią akimirką suriko jis. – Bėk!

Elena stovėjo ir po nesėkmės mėgino sukurti planą A. Ji buvo priversta stebėti, kaip prie pensiono Deimonas pažemino Stefaną, bet nemanė ištversianti dar ir tai.

Kai pakėlė akis, Metas stovėjo už kokių dešimties metrų nuo Deimono, išblyškęs ir paniuręs, bet gyvas. Ruošėsi vėl pulti.

O Elena… negalėjo bėgti. Taip turbūt bus geriausia – galbūt Deimonas ir atkeršys Metui, bet labai greitai jo dėmesys nukryps į Eleną ir jis puls vytis.

Tačiau mergina dvejojo. Be to, nebuvo įsitikinusi, kad keršydamas Deimonas nenužudys Meto ir kad šiam pavyks pasprukti, kol Deimonas suras Eleną ir vėl galės prigriebti Metą.

Ne, šis Deimonas pernelyg žiaurus ir negailestingas.

Turi būti kokia nors išeitis – ji bemaž juto galvoje sukantis sraigtelius.

Ir tada toptelėjo.

Ne, tik ne tai…

Bet ką daugiau daryti?

Metas iš tiesų vėl puolė Deimoną, ir šįkart, kai vaikinas mikliai, nesulaikomai ir greitai kaip kertanti gyvatė šoko ant priešininko, Elena pamatė, ką daro Deimonas. Jis paprasčiausiai pasitraukė į šoną paskutinę akimirką, kai Metas jau ketino stumti jį petimi. Metas iš inercijos nulėkė tolyn, o Deimonas vėl atsigręžė. Tada pasiėmė nelemtą pušies šaką. Galas, kur užmynė Metas, buvo nulaužtas.

Deimonas susiraukė, gūžtelėjo pečiais, pakilnojo ją – paskui abu su Metu sustingo. Kažkoks daiktas nupleveno ant žemės, nusileido tarp jų ir plazdėjo vėjelyje.

Rudi ir tamsiai mėlyni Pendleton marškiniai.

Abu vaikinai lėtai atsigręžė į Eleną, vilkinčią baltą nertą liemenę. Mergina sudrebėjo, apkabino save rankomis. Šį vakarą buvo neįprastai vėsu.

Deimonas palengva nuleido pušies šaką.

– Tave išgelbėjo tavo inamorata, – tarė jis Metui.

– Žinau, ką tai reiškia, ir tai netiesa, – atsakė Metas. – Ji mano draugė, o ne mergina.

Deimonas tik atsainiai šyptelėjo ir žvilgsniu glostė nuogas Elenos rankas.

– Taigi… keliaujame toliau, – tarė Deimonas.

Elena nenustebo. Tik pasijuto prislėgta. Nenustebo ir tada, kai Deimonas grįžtelėjo į Metą, paskui vėl į ją, ir jo akyse blykstelėjo raudonas žiburėlis. Jis atsispindėjo nuo vidinės akinių pusės.

– Dabar, – kreipėsi Deimonas į Eleną, – pasodinsime tave ant tos uolos – pusiau gulom. Bet prieš tai – dar vienas bučinys. – Jis vėl atsigręžė į Metą. – Metai, vykdyk programą; tu tik gaišini mus. Pirmiausia pabučiuok jai plaukus, paskui ji atsiloš, ir tu pabučiuosi kaklą, o ji apkabins tave per pečius…

„Metas“, dingtelėjo Elenai. Deimonas pasakė „Metas“. Ištarė taip lengvai, taip nekaltai. Staiga jos smegenys, visas kūnas ėmė virpėti pagal vieną muzikos natą, tarsi panardintas į ledinę vonią. Ta nata kai ką bylojo, ir Elena net nenustebo, nes pasąmonėje tai jau žinojo…

Čia ne Deimonas.

Čia ne tas žmogus, kurį ji pažįsta jau devynis ar dešimt mėnesių. Pažino jį būdama žmonių mergina, priešinosi jam ir jo troško – ir atrodė, kad jis labiausiai ją myli tada, kai ji priešinasi.

Elena pažino jį būdama vampyre. Ją traukte traukė prie Deimono, o šis rūpinosi ja lyg vaiku.

Pažino jį būdama dvasia ir pomirtiniame gyvenime daug ko išmoko.

Jis – mergininkas, beširdis, kaip chimera šmėkštelintis aukų gyvenime, lyg katalizatorius pakeičiantis kitus žmones, pats išlikdamas toks pat. Žmones jis klaidina, trikdo, išnaudoja – ir palieka suglumusius, nes yra velniškai žavus.

Bet Elena dar nebuvo mačiusi jo laužant žodį. Ji aiškiai juto, kad tai tiesiog Deimono dalis, įsišaknijusi giliai pasąmonėje – ne jis taip nusprendė ir negali to pakeisti. Jis nieku gyvu nesulaužytų duoto žožio. Veikiau mirtų badu.

Deimonas tebesikalbėjo su Metu, davė jam nurodymus:

– …tada nurenk jos…

Tai kurgi jo pažadas būti Elenos asmens sargybiniu, niekam neleisti jos skriausti?

Dabar Deimonas kreipėsi į ją:

– Tai žinosi, kada atsilošti? Po to, kai jis…

– Kas tu?

– Ką?

– Ką girdėjai. Kas tu? Jei iš tikrųjų išlydėjai Stefaną ir pažadėjai manimi rūpintis, taip nedarytum. Na, gal paerzintum Metą, bet tik ne man matant. Tu ne… Deimonas ne kvailas. Jis žino, kas yra asmens sargybinis. Žino, kad kai skaudina Metą, skaudina ir mane. Tu ne Deimonas. Kas… tu… toks?

Iš Meto jėgos ir barškuolės greičio nebuvo jokios naudos. Gal padės kiti būdai. Kalbėdama Elena labai lėtai tiesė ranką Deimonui prie veido. Paskui vienu judesiu nuplėšė saulės akinius.

Į ją žvelgė raudonos kaip šviežias kraujas akys.

– Ką tu padarei? – sušnabždėjo ji. – Ką padarei Deimonui?

Metas buvo atokiau ir jos negirdėjo, bet pamažu artinosi, mėgindamas patraukti jos dėmesį. Elena karštai troško, kad Metas tiesiog spruktų. Čia jis bus tik dar vienas įrankis šiai būtybei ją šantažuoti.

Deimonas padaras pastvėrė akinius Elenai nespėjus mirktelėti.

Tada skaudžiai sugriebė ją už riešo.

– Jums abiem bus kur kas lengviau, jei bendradarbiausite, – abejingai tarė jis. – Turbūt nė nesuvokiate, kas gali nutikti mane supykdžius.

Deimonas lenkė jos ranką žemyn, versdamas atsiklaupti. Elena nusprendė nepasiduoti. Deja, kūnas neklausė, siuntė smegenims įsakmias skausmo, kančios, deginimo žinutes. Elena manė, kad pavyks jų nepaisyti, kad ištvers, net jei Deimonas sulaužys jai riešą. Klydo. Vienu metu smegenys išsijungė ir ji atsipeikėjo klūpanti baisiai ištinusiu degančiu riešu.

– Žmonių silpnybė, – nusišaipė Deimonas. – Kaskart susimaunate… Jau galėjai išmokti, kad man verčiau paklusti.

Tai ne Deimonas, pamanė Elena. Mintis buvo tokia ryški, kad ji nusistebėjo, kaip apsimetėlis neišgirdo.

– Gerai, – virš jos linksmai skambėjo Deimono balsas, tarsi jis tebūtų pateikęs siūlymą. – Elena, eik atsisėsk ant tos uolos, atsiremk, o tu, Metai, žingsniuok jos link. – Jis kalbėjo tokiu tonu, lyg mandagiai įsakinėtų, bet Metas nesiklausė, prišoko prie Elenos ir tarsi netikėdamas pažvelgė į pirštų žymes ant jos riešo.

– Metas atsistoja, Elena atsisėda, kas nepaklausys, bus kaip reikiant nubaustas. Pasilinksminkit, vaikučiai. – Deimonas vėl buvo išsitraukęs delninę kamerą.

Metas klausiamai pažvelgė į Eleną. Atsigręžusi į apsišaukėlį mergina išpyškino:

– Nešdinkis velniop, kad ir kas būtum.

– Buvau šen, buvau ten, pirkau sieros, – sučiauškėjo ne Deimonas. Nusišypsojo Metui spindinčia ir drauge gąsdinančia šypsena. Paskui sušvytavo pušies šaka.

Metas nekreipė į jį dėmesio. Nutaisęs kietą veidą laukė skausmingo smūgio.

Elena vargais negalais atsistojo šalia. Petys į petį jie pasipriešins Deimonui.

Šis, regis, trumpam suglumo.

– Apsimetate nebiją manęs. Bet tuoj išsigąsite. Jei turėtumėte sveiko proto, jau dabar drebėtumėte.

Karingai nusiteikęs Deimonas žengė prie Elenos.

– Kodėl nebijai manęs?

– Kad ir kas būtum, esi tik peraugęs peštukas. Sužeidei Metą. Užgavai mane. Neabejoju, jog gali mus nužudyti. Bet peštukų mes nebijom.

– Tuoj išsigąsit. – Deimono balsas virto grėsmingu šnabždesiu. – Palūkėkit.

Išgirdus paskutinius žodžius Elenai ausyse skimbtelėjo, vertė įsiklausyti, atrasti ryšį – sąsają. Ir tada smogė skausmas.

Sulinko keliai. Šįkart ji ne tik atsiklaupė. Susirietė į kamuoliuką, bandydama apgaubti skausmą. Išsilakstė visos mintys. Greta juto Metą, mėginantį ją apkabinti, bet negalėjo su juo bendrauti, kaip nebegalėjo skraidyti. Sudrebėjusi pargriuvo ant šono, lyg gavusi širdies smūgį. Visata virto kančia, atrodė, balsai sklinda iš tolo.

– Liaukis! – Metas siuto. – Baik! Gal išprotėjai? Dėl Dievo meilės, čia Elena! Nori ją nužudyti?

Paskui būtybė, užvaldžiusi Deimoną, tyliai patarė:

– Tavimi dėtas, nebemėginčiau mano kantrybės.

Metas atsakė laukinio įniršio kupinu riksmu.

– Karolina! – niršo Bonė, žingsniuodama pirmyn atgal po Stefano kambarį, Mereditei dar dirbant kompiuteriu. – Kaip ji drįsta?

– Ji nedrįsta tiesiai užpulti Stefano arba Elenos – juk prisiekė, – atsakė Mereditė. – Taigi nusprendė šitaip atkeršyti mums visiems.

– Bet Metas…

– O, Metas labai parankus, – niūriai tarė Mereditė. – Ir, deja, esama fizinių įrodymų.

– Ką turi omeny? Juk Metas…

– Įdrėskimų, mieloji, – liūdnai įsiterpė ponia Flauers, – jūsų peiliadančio vabzdžio. Nuo kompreso, kurį uždėjau, jie apgis ir atrodys kaip merginos nagų žymės. O mėlynė ant kaklo… – ponia Flauers susigėdusi kostelėjo, – atrodo kaip nuo bučinio. Tai gali liudyti, kad jie susitiko draugiškai, o viskas baigėsi prievarta. Žinoma, jūsų draugas tikrai nebūtų taip pasielgęs.

– Bone, prisimeni, kaip atrodė Karolina, kai ją pastarąjį kartą matėm? – sausai paklausė Mereditė. – Kalbu ne apie ropinėjimą – neabejoju, kad ji jau puikiai vaikšto. Apie veidą. Jos paakys buvo pajuodęs, skruostas ištinęs. Kaip tik atitinka laikas.

Bonė pasijuto taip, lyg visi ją būtų aplenkę dviem žingsniais.

– Koks dar laikas?

– Ta naktis, kai vabzdys užpuolė Metą. Kitą rytą Metui skambino šerifas. Metas prisipažino, kad mama jo visą naktį nematė, o kaimynas pastebėjo, kaip Metas privažiavo prie savo namų ir, galima sakyti, nualpo.

– Nuo vabzdžių nuodų. Jis juk kovojo su malachu!

– Mes tai žinom. Bet jie tvirtins, kad Metas grįžo užpuolęs Karoliną. Karolinos mama vargu ar galės duoti parodymus – prisimeni, kaip ji atrodė. Tai kas gi patvirtins, kad Metas nebuvo pas Karoliną?

– Mes! Mes už jį laiduosim… – staiga Bonė sustojo. – Ne, tai neva įvyko po to, kai jis išvažiavo. O, viskas taip neteisinga! – Ji vėl ėmė žingsniuoti. – Iš arti mačiau tą vabalą, jis lygiai toks, kaip pasakojo Metas…

– Ir kas iš jo liko? Nieko. Policija pamanys, kad mes dėl jo pasiryžusios bet ko prišnekėti.

Bonė nebegalėjo vaikštinėti be tikslo. Reikia perspėti Metą – jei tik pavyktų surasti jį arba Eleną.

– Maniau, tai tu nekantrauji kuo greičiau juos surasti, – papriekaištavo ji Mereditei.

– Taip ir yra. Bet dabar turiu kai ką patikrinti – be to, noriu pamėginti dar kartą atidaryti tą tinklalapį, kurį gali perskaityti tik vampyrai. Apie Ši no Ši. Keičiau vaizdą visaip, kaip tik sugalvojau, bet niekaip neįžiūriu, kas ten parašyta.

– Tai verčiau negaiškim laiko, – pasiūlė ponia Flauers. – Vilkis striukę, mieloji. Imsim geltonąjį vežimaitį, ar ne?

Bonei prieš akis iškilo arklių traukiamas vežimas, lyg kokia Pelenės karieta, tik ne moliūgas. Paskui ji prisiminė senoje pensiono arklidėje mačiusi senovinį ponios Flauers fordą – geltonai dažytą.

– Pėsčiomis ir mums, ir Metui sekėsi geriau nei važiuotiems, – tarė Mereditė, paskutinį kartą įnirtingai spaudinėdama monitoriaus reguliavimo mygtukus. – Taip lengviau judėti… O, Dieve! Man pavyko!

– Kas pavyko?

– Tinklalapis. Ateikit pažiūrėti.

Bonė su ponia Flauers priėjo prie kompiuterio. Šviesiai žaliame fone buvo matyti blausios, plonos tamsiai žalios raidės.

– Kaip tau pavyko? – kamantinėjo Bonė, Mereditei pasilenkus pasiimti užrašinės ir parkerio, kad galėtų nusirašyti žodžius ekrane.

– Nežinau. Dar kartelį pakeičiau spalvas – jau buvau išmėginusi taupymo režimą, didesnę skiriamąją gebą, didesnį kontrastą ir visokius kitokius derinius, kokie tik šovė į galvą.

Jos įsistebeilijo į žodžius.

Įgriso tas lazuritas?

Nori paatostogauti Havajuose?

Nusibodo tas pats vienodas skystas maistas?

Ateik ir apsilankyk Ši no Ši.

Toliau buvo „Mirusiųjų mirties“ vietos, kur vampyrai išgydomi nuo savo prakeiksmo ir atvirsta į žmones, reklama. Paskui – adresas. Tik gatvė, neminint kurioje valstijoje, juolab kuriame mieste. Bet tai vis dėlto buvo nuoroda.

– Stefanas neminėjo gatvės pavadinimo, – tarė Bonė.

– Gal nenorėjo gąsdinti Elenos, – rimtai svarstė Mereditė. – O gal tada, kai jis žiūrėjo, adreso dar nebuvo.

Bonė sudrebėjo.

– Ši no Ši – man nepatinka skambesys. Tik nesijuokit iš manęs, – teisindamasi pridūrė ji Mereditei. – Prisimeni, ką Stefanas sakė? Kad reikia kliautis mano nuojauta.

– Bone, niekas ir nesijuokia. Turime rasti Eleną su Metu. Ką apie tai sako tavo nuojauta?

– Kad pakliūsim į bėdą ir kad Metas su Elena jau pakliuvo.

– Įdomu, nes tą patį byloja mano protas.

– Ar mes jau pasirengusios? – ponia Flauers išdalijo žibintuvėlius.

Mereditė išbandė savąjį – spindulys buvo stiprus, tolygus.

– Žygiuojam, – paragino ir negalvodama išjungė Stefano lempą.

Bonė su ponia Flauers nusekė paskui ją žemyn laiptais ir pro duris į gatvę, kuria dar visai neseniai bėgo. Bonei ėmė greičiau plakti širdis, ausys gaudė garsus – ar neišgirs pliaukšėjimo. Bet Sengirėje buvo visiškai tamsu – švietė tik jų žibintuvėliai – ir kraupiai tylu. Nakties be mėnesienos netrikdė net paukščių giesmės.

Įžengusios miškan jos netrukus pasiklydo.

Metas pabudo gulėdamas ant šono ir kurį laiką nesuprato, kur esąs. Lauke. Ant žemės. Iškyla? Turistinis žygis? Užmigo?

Paskui pabandė pajudėti, plykstelėjęs lyg liepsna iš ugnikalnio skausmas viską priminė. Tas išpera kankino Eleną, pamanė jis.

Kankino Eleną.

Deimonui tai nebūdinga. Ką galiausiai pasakė Elena, kad jis taip įtūžo?

Ta mintis nedavė Metui ramybės, bet ir tai buvo klausimas be atsakymo, kaip Stefano raštelis Elenos dienoraštyje.

Metas išsiaiškino, kad pamažiukais gali judėti. Ėmė po truputį sukti galvą, kol pamatė Eleną, gulinčią šalia kaip sulaužytą lėlę. Metui skaudėjo, jis buvo labai ištroškęs. Veikiausiai ji taip pat. Pirmiausia reikia ją nugabenti į ligoninę; tokio skausmo sukelti raumenų traukuliai gali sulaužyti ranką ar netgi koją. Jie tokie stiprūs, kad gali patempti sausgyslę ar išnarinti sąnarį. Ką jau kalbėti apie riešą.

Taip mąstė Meto protas. Bet galvoje vis tiek sukosi klausimas, keliantis didžiausią nuostabą.

Deimonas sužeidė Eleną? Taip, kaip mane? Negaliu patikėti. Žinojau, kad jis žiaurus, iškrypęs, bet dar negirdėjau, kad būtų skriaudęs merginas. Juolab Eleną. Nieku gyvu. Bet mane – jei elgsis kaip su Stefanu – jis nužudys. Nesu toks gajus kaip vampyrai.

Turiu ištraukti iš čia Eleną, kol jis manęs nenužudė. Negaliu jos palikti vienos su Deimonu.

Metas nujautė, kad Deimonas netoliese. Tai patvirtino tylus garsas. Metas per greitai pasuko galvą ir išvydo juodą batą. Batas buvo neryškus ir virpėjo dėl to, kad Metas per staigiai grįžtelėjo. Staiga pasijuto veidu įspaustas į žemę ir pušų spyglius proskynoje.

Batas primynė jam sprandą, įspaudė veidą į purvą. Metas iš pykčio suurzgė ir abiem rankomis sugriebęs blauzdą pamėgino kilstelėti ir nugriauti Deimoną. Jam pavyko sugniaužti glotnią bato odą, bet neįstengė pajudinti kojos. Tarsi vampyro batas būtų buvęs geležinis. Metui kakle iššoko kraujagyslės, veidas paraudo, raumenys po marškiniais įsitempė – vaikinas iš visų jėgų stengėsi nustumti Deimoną. Galiausiai išsekęs, uždusęs Metas pasidavė.

Deimonas tuoj pat pakėlė koją. Kaip tik tada, suvokė Metas, kai jis nebeįstengė pajudinti galvos. Vis dėlto, sukaupęs valią, vos ją kilstelėjo.

Batas palindo jam po smakru ir dar šiek tiek pakėlė Metui galvą.

– Kaip gaila, – erzindamas šaipėsi Deimonas. – Jūs, žmonės, tokie silpni. Visai nelinksma žaisti.

– Stefanas… sugrįš, – kniūbsčias prispaustas prie žemės, žiūrėdamas aukštyn išspaudė Metas. – Stefanas tave nužudys.

– Žinai ką? – plepėjo Deimonas. – Viena tavo veido pusė visai subjaurota ir subraižyta. Tiktum vaidinti operos vaiduoklį.

– Jei ne jis, aš tai padarysiu. Nežinau kaip, bet nudėsiu tave. Prisiekiu.

– Nesišvaistyk pažadais.

Kai tik Metui pavyko atsiremti ranka ir pasikelti, Deimonas skaudžiai sugriebė jį už plaukų ir atlošė galvą.

– Stefanas, – Deimonas žiūrėjo Metui į akis ir vertė vaikiną žiūrėti į jį, nors ir kaip šis stengėsi nusigręžti, – buvo stiprus vos kelias dienas, nes gėrė labai galingos dvasios, dar neprisitaikiusios gyventi Žemėje, kraują. Bet pažvelk į ją dabar. – Jis dar skaudžiau peštelėjo Metui plaukus. – Tai bent dvasia. Tyso čia purve. O Galia grįžo ten, kur ir turėjo būti. Supranti? Ar supranti, berniuk?

Metas matė tik Eleną.

– Kaip galėjai taip su ja pasielgti? – galiausiai sušnabždėjo.

– Pamokiau, nes man priešinosi. Juk nenori, kad diskriminuočiau moteris? – Deimonas caktelėjo liežuviu. – Negalima atsilikti nuo laiko.

Metas tylėjo. Tik troško ištraukti iš čia Eleną.

– Nerimauji dėl merginos? Ji tik apsimeta mieganti. Tikisi, kad jos nepastebėsiu ir visą dėmesį sutelksiu į tave.

– Melagis.

– Taigi aš ir sutelksiu dėmesį į tave. Jei jau prakalbome apie neatsilikimą nuo laiko, tai, žinai, esi dailus jaunuolis – jei nepaisysim įbrėžimų ir kitko.

Iš pradžių Metas nesuprato, kur kreipia Deimonas. Bet suvokus gyslose sustingo kraujas.

– Kaip vampyras galiu duoti vertingą ir nuoširdų patarimą. Ir kaip vampyras esu ištroškęs. Štai čia tu. Ir dar mergina, kuri ir toliau apsimeta mieganti. Juk pagauni kampą.

Elena, tikiu tavim, mintimis tarė Metas. Jis melagis ir visada toks liks.

– Gerk mano kraują, – pavargusiu balsu tarė Metas.

– Tikrai? – rūpestingai paklausė Deimonas. – Jei priešinsies, siaubingai skaudės.

– Greičiau tai pabaik.

– Kaip nori. – Deimonas grakščiai priklaupė ant kelio, taip pešdamas Metui plaukus, kad šis susiraukė. Dar kartą trūktelėjęs Deimonas pasiguldė Metą sau ant kelio atlošta galva, išriestu, atviru kaklu. Tiesą sakant, Metas dar niekada gyvenime nebuvo jautęsis toks bejėgis, nuogas ir pažeidžiamas.

– Panorėjęs gali apsigalvoti, – tyčiojosi Deimonas.

Metas užsimerkęs atkakliai tylėjo.

Tik paskutinę akimirką, Deimonui pasilenkus iššieptomis iltimis, Meto pirštai netyčia, tarsi kūnas būtų veikęs atskirai nuo proto, susigniaužė į kumštį. Netikėtai vaikinas užsimojo ir smarkiai vožė Deimonui į smilkinį. Bet Deimonas – mitriai kaip gyvatė – pakėlė ranką ir atsainiai delnu sugavo kumštį. Stipriai sugniaužė jį, o aštrios kaip skustuvai iltys prakirto veną, ir praviros lūpos įsisiurbė į nuogą kaklą. Deimonas ėmė siurbti ir ryti trykštantį kraują.

Negalinti nei pajudėti, nei prabilti, nei pasukti galvos atgavusi sąmonę Elena buvo priversta klausytis pokalbio, girdėti Meto dejones – vaikinas priešinosi iš paskutiniųjų.

Paskui Elenai toptelėjo viena mintis, ir ji, tegu ir apdujusi, vos nenualpo iš baimės.

26

Stefanas kalbėjo apie energines linijas. Anksčiau, tebeveikiama dvasių pasaulio, Elena jas matė be pastangų. Dabar, gulėdama ant šono, visas likusias Galias sutelkusi į akis, pažvelgė į Žemę.

Ir iš siaubo aptemo protas.

Kiek tik užmatė, iš visų pusių į šią vietą ėjo linijos. Storos, šaltą fosforescencinę šviesą skleidžiančios juostos, vidutinio storio kaspinai, blausiai švytintys kaip šungrybiai rūsyje, ir smulkučiai brūkšneliai, tarsi tobuli tiesūs Žemės paviršiaus įtrūkimai. Lyg venos, arterijos ir nervai po pat pabaisos proskynos oda.

Nieko nuostabaus, kad miško aikštelė atrodo gyva. Elena gulėjo didžiulėje energinių linijų sankirtoje. O kapinėse dar blogiau – net sunku įsivaizduoti.

Jei Deimonas rado būdą perimti šią Galią… nenuostabu, kad tapo kitoks, pasipūtęs, nenugalimas. Kai jis ją paleido, kad atsigertų Meto kraujo, Elena vis purtė galvą, mėgindama atsikratyti pažeminimo. Bet dabar liovėsi ir ėmė svarstyti, kaip pasinaudoti šia Galia. Turi būti išeitis.

Akyse vis dar tvyrojo pilkuma. Galop Elena suprato, kad ne nuo silpnumo, o nuo tamsos – brėkšta vakaras.

Ji vėl pamėgino pasikelti, šįkart pavyko. Beveik iškart link jos išsitiesė ranka, ir Elena negalvodama įsikibo jos ir leidosi pastatoma ant kojų.

Priešais ją stovėjo Deimonas – ar kažkas kitas, besinaudojantis jo kūnu. Net ir prietemoje padaras buvo su saulės akiniais. Elena beveik neįžiūrėjo jo veido.

– Dabar, – prabilo akiniuotasis, – tu eisi su manim.

Ši vieta labai bloga. Elena bijojo proskynos, kaip dar niekada nebuvo bijojusi jokio žmogaus ar gyvūno. Ji skleidė nuodus, ir Elena tai juto visa esybe.

Bet reikėjo mąstyti, ir rimtai.

Elena nepaprastai baiminosi dėl Meto; nuogąstavo, jog Deimonas išgers per daug kraujo ar per šiurkščiai žais su savo auka ir ją pribaigs.

Ji bijojo ir to Deimone tūnančio padaro. Nerimavo, kokią įtaką tikrajam Deimonui daro ši vieta. Medis vampyrus tik žeidžia. Ar Deimono dvasia sužeista? Jeigu jis supranta, kas vyksta, ar sugebės atskirti malacho nuodus nuo pykčio ant Stefano?

Elena nežinojo. Tik prisiminė šiurpų Deimono žvilgsnį, kai Stefanas jam liepė nešdintis iš pensiono. Dar žinojo, kad girioje yra malachų, padarų, galinčių paveikti žmonių mintis. Giliai širdyje ji būgštavo, kad malachai dabar ir naudojasi Deimonu, kursto jo žiauriausius troškimus, daro tokį, koks nebuvo net blogiausiais laikais.

Bet kaip ji gali būti tokia tikra? Iš kur gali žinoti, ar už malachų nesislepia dar kas nors ir nevaldo jų? Širdis bylojo, kad taip gali būti, jog Deimonas, ko gero, nesuvokia, ką daro jo kūnas. O gal ji tik norėjo taip manyti?

Aplinkui Elena tejuto mažas, piktas būtybes. Regėjo, kaip jos apsupo proskyną, keisti į vabzdžius panašūs padarai, kaip tie, kurie buvo užpuolę Metą. Vabzdžiai džiaugsmingai pliaukšėjo čiuptuvėliais, garsas priminė sraigtasparnio burzgimą.

Ar jie ir dabar veikia Deimoną? Jis niekada taip neskriausdavo žmonių kaip šiandien. Reikia visiems trims nešdintis iš šitos vietos. Ji nesveika, užkrėsta. Eleną vėl užliejo Stefano ilgesys – galbūt jis žinotų, ką dabar daryti.

Elena lėtai pasisuko į Deimoną.

– Gal galėčiau kam nors paskambinti, kad padėtų Metui? Bijau jį čia palikti; bijau, kad jie jį užpuls.

Neprošal jam parodyti, kad žino, jog jie slapstosi samanose, rododendruose ir kalninių bugienių krūmuose.

Deimonas dvejojo; regis, svarstė. Paskui papurtė galvą.

– Negalim išsiduoti, kur esame, – linksmai tarė jis. – Būtų įdomu pažiūrėti, ar malachai jį tikrai užpuls – ir kaip jie tai padarys.

– Man tai nebūtų įdomu. – Elenos balsas buvo bejausmis. – Metas – mano draugas.

– Šiaip ar taip, kol kas paliksim jį čia. Nepasitikiu tavim – net jei mano telefonu siųstum žinutę Mereditei arba Bonei.

Elena nieko neatsakė. Beje, jis teisus – sužinojusios, kad Deimonas siekia Elenos, trys draugės sukūrė sudėtingą nekaltai skambančių sakinių kodą. Nuo tada praėjo visas amžius – Elenai tiesiogine prasme, – bet ji vis vien prisiminė.

Tylėdama nusekė paskui Deimoną į ferarį.

Ji atsakinga už Metą.

– Šįkart mažai ginčijiesi, ir aš spėlioju, ką rezgi.

– Rezgu, kad verčiau imkim ir darykim tai. Jei tik pasakysi, kas tas „tai“. – Elena kalbėjo drąsiau, nei jautėsi.

– Ką gi, viskas priklauso nuo tavęs. – Praeidamas Deimonas spyrė Metui į šonkaulius.

Dabar jis žingsniavo ratu aplink, regis, dar sumažėjusią proskyną. Elena atsidūrė už rato. Žengė porą žingsnių Deimono pusėn ir paslydo. Nesuvokė kaip. Galbūt kvėptelėjo milžiniškas gyvūnas. O gal tebuvo slidūs pušų spygliai.

Vieną akimirką ji ėjo prie Meto, o kitą jau griuvo žemėn neturėdama ko įsitverti.

Deimonas lengvai, neskubėdamas ją sugavo. Elena, tarsi šimtmečius būtų mokiusis etiketo, nejučia ištarė:

– Ačiū.

– Nėra už ką.

Taip, pamanė ji. Iš tikrųjų nėra už ką dėkoti. Jam tai buvo vienas malonumas.

Tada pastebėjo, kad jie suka prie jos jaguaro.

– O, ne! – šūktelėjo.

– O, taip – bus, kaip aš pasakysiu, – pareiškė Deimonas. – Nebent nori dar kartą išvysti savo draugą Metą kenčiant. Kada nors jo širdis neatlaikys.

– Deimonai! – Elena ištrūko iš vampyro glėbio. – Nesuprantu. Tu kaip nesavas. Imk kurį nori ir važiuojam.

Deimonas ramiai žvelgė į ją.

– Kaip tik tai ir darau.

– Tau nebūtina, – Elenai nebepavyko sutramdyti drebulio, – mane kur nors vežtis, kad atsigertum kraujo. Metas nesužinos. Jis be sąmonės.

Proskynoje ilgai tvyrojo tyla. Mirtina tyla. Naktiniai paukščiai ir žiogai liovėsi muzikavę. Staiga Elena pasijuto taip, lyg būtų nusileidusi sūpuoklėmis, o skrandis ir kiti organai likę kyboti. Deimonas tai išreiškė žodžiais.

– Geidžiu tavęs. Tik tavęs.

Elena susikaupė, stengėsi išsaugoti blaivią galvą, nors į ją smelkėsi rūkas.

– Žinai, kad tai neįmanoma.

– Žinau, kad Stefanui tai buvo įmanoma. Būdama su juo negalvojai apie nieką kitą, tik apie jį. Nematei, negirdėjai, nejutai nieko, tik jį.

Dabar Elenai pašiurpo visas kūnas. Gerklėje iškilo gumulas, bet ji paklausė:

– Deimonai, ką tu padarei Stefanui?

– Kodėl būčiau turėjęs jam ką nors daryti?

Elena labai lėtai ištarė:

– Mes abu žinom kodėl.

– Nori pasakyti, – Deimonas prakalbo atsainiai, bet paskui ėmė karščiuotis ir galiausiai sugriebė ją už pečių, – tam, kad tu matytum tik mane, girdėtum tik mane ir galvotum tik apie mane?

Vis dar tyliai, vis dar tramdydama baimę Elena paprašė:

– Deimonai, nusiimk akinius.

Deimonas pakėlė galvą, apsidairė, lyg norėdamas įsitikinti, kad į žaliai pilką juos supantį pasaulį neprasiskverbs nė vienas besileidžiančios saulės spindulėlis. Tada viena ranka nusiplėšė akinius.

Juodų jo akių vyzdžiai nesiskyrė nuo rainelės. Elena sutelkė energiją, visas jusles nukreipė į Deimono veidą, į jo išraišką, į jame tekančią Galią.

Jo akys buvo juodos kaip neištirto urvo gelmė. Nebe raudonos. Bet juk jis turėjo laiko pasiruošti.

Tikiu tuo, ką mačiau, pamanė Elena. Mačiau savo akimis.

– Deimonai, padarysiu viską, viską, ko panorėsi. Tik pasakyk man. Ką padarei Stefanui?

– Tave palikdamas Stefanas dar buvo stiprus tavo krauju, – priminė Deimonas, ir Elenai nespėjus prabilti ir to paneigti, kalbėjo toliau: – Iš tikrųjų nenutuokiu, kur jis. Prisiekiu. Šiaip ar taip, anksčiau pagalvojai teisingai, – pridūrė jis, Elenai mėginant ištraukti žastą iš jo gniaužtų. – Taip, Elena, aš vienintelis. Vienintelis, kurio tu nenugalėjai. Vienintelis, kurio negali valdyti. Įdomu, ar ne?

Staiga, nors ir išsigandusi, Elena įniršo.

– Tai kam skaudini Metą? Jis tik draugas. Kuo jis čia dėtas?

– Tik draugas. – Ir Deimonas vėl šiurpiai nusikvatojo.

– Jis tikrai nesusijęs su Stefano dingimu, – nukirto Elena.

Deimonas atsigręžė į ją, bet tuo metu proskynoje jau buvo taip tamsu, kad Elena neįžiūrėjo jo veido išraiškos.

– O kas sakė, kad aš susijęs? Bet tai nereiškia, jog praleisiu progą.

Jis lengvai pakėlė Metą, kitoje rankoje laikė kažkokį žvilgantį sidabrinį daiktą.

Elenos raktelius. Iš jos džinsų kišenės. Be abejo, pasiėmė tada, kai ji gulėjo be sąmonės.

Iš jo balso Elena irgi nieko negalėjo spręsti, jame buvo girdėti tik kartėlis ir liūdesys – kaip dažniausiai kalbant apie Stefaną.

– Net ir norėdamas nebūčiau nužudęs savo brolio, nes kai mačiau jį paskutinį kartą, jame tekėjo tavo kraujas.

– Bandei?

– Iš tiesų tai ne. Irgi galiu prisiekti.

– Ir nenumanai, kur jis?

– Ne. – Deimonas pakėlė Metą.

– Ką čia, po galais, darai?

– Pasiimu jį. Bus įkaitas, kad gražiai elgtumeisi.

– O, ne, – žingsniuodama ramiai ištarė Elena. – Tai mudviejų reikalas. Metą jau ir taip prikankinai. – Ji mirktelėjo ir vos nesuklykė, kai Deimonas žaibo greičiu atsidūrė šalia. – Padarysiu viską, ko panorėsi. Viską, ko panorėsi. Bet ne čia, lauke, prie Meto.

Nagi, Elena, tarė ji sau. Ir kodėl, kai reikia, nesielgi kaip kraugerė? Su kitais vaikinais būdavai tikra kraugerė, o dabar negali vien todėl, kad Deimonas kraugerys?

– Nusivežk mane kur nors, – švelniai paprašė ji, laisvąja ranka suimdama jo pirštus, – tik su ferariu. Nenoriu važiuoti savo automobiliu. Paimkim ferarį.

Deimonas priėjo prie ferario, atrakino dureles ir pažvelgė vidun. Paskui atsigręžė į Metą. Buvo aišku, kad aukštas, augalotas vaikinas netilps į saloną… nebent liktų be galūnių.

– Nė negalvok, – paprieštaravo Elena. – Paguldyk jį į jaguarą, įmesk raktelius, ir jis bus saugus – užrakink. – Elena karštai meldėsi, kad Deimonas jos paklausytų.

Šis patylėjo, paskui jo veide nušvito tokia spindinti šypsena, kad Elena net tamsoje įžiūrėjo.

– Gerai, – nusileido jis ir nušveitė Metą ant žemės. – Bet jei mėginsi pabėgti, kol perstatysiu automobilius, aš jį pervažiuosiu.

Deimonai, Deimonai, negi taip ir nesuprasi? Žmonės taip nesielgia su draugais, mąstė Elena, kol Deimonas sukeitė vietomis ferarį ir jaguarą ir į pastarąjį paguldė Metą.

– Gerai, – tyliai tarė ji bijodama pažvelgti į Deimoną. – Tai ko dabar nori?

Deimonas labai grakščiai žemai nusilenkė, rodydamas į ferarį. Elena svarstė, kas nutiks jai įsėdus. Jei jis būtų paprastas užpuolikas, jei nereikėtų galvoti apie Metą, jei ji nebijotų girios dar labiau negu Deimono…

Padvejojusi Elena atsisėdo į Deimono automobilį.

Iš džinsų išsitraukė palaidinę, kad nebūtų matyti, jog neprisisegė saugos diržo. Abejojo, ar Deimonas kada nors prisisega saugos diržą arba užrakina duris. Atsargumas jam nebūdingas. Ir dabar Elena meldėsi, kad jo galva būtų užimta kitais dalykais.

– Deimonai, kur važiuojam? – paklausė ji, vaikinui atsisėdus.

– Gal pirmiausia pasistiprinkim prieš kelionę? – neva juokais pasiūlė Deimonas.

Elena tikėjosi tokio pasiūlymo. Sėdėjo nejudėdama, kai Deimonas mažumėlę virpančiais pirštais suėmė jos smakrą ir pakėlė galvą. Pajutusi, kaip odą perduria dvi aštrios iltys, užsimerkė. Neatsimerkė ir tada, kai užpuolikas prisisiurbė lūpomis prie kraujuojančių žaizdelių ir ėmė godžiai gerti. Deimono sumanymas „pasistiprinti prieš kelionę“ jiems abiem buvo pavojingas. Bet tik pajutusi, jog gali nualpti, Elena stumtelėjo jo petį.

Deimonas laikė ją dar kelias skausmingas sekundes, norėdamas parodyti, kas čia vadas. Paskui paleido, godžiai apsilaižė lūpas, akys spindėjo net pro Ray Bans.

– Įstabu, – tarė jis. – Neįtikima. Kodėl tu…

Taip, pasakyk man, kad esu škotiško viskio butelis, pamanė Elena. Tai kelias į mano širdį.

– Jau galim važiuoti? – pabrėžtinai paklausė ji. Paskui, lyg staiga prisiminusi Deimono vairavimo įpročius, tyčia pridūrė: – Tik atsargiai, šitas kelias labai vingiuotas.

Kaip ji ir tikėjosi, Deimonas nuspaudė greičio pedalą, ir jie šaute iššovė iš proskynos. Staigius Sengirės posūkius pralėkė greičiau, nei Elena kada nors buvo važiavusi; greičiau, nei kas nors drįsdavo važiuoti jai sėdint greta.

Bet šie keliai vis dėlto buvo jos. Nuo vaikystės čia žaisdavo. Pačioje Sengirėje gyveno tik viena šeima, jų prievaža buvo dešinėje – jos pusėje, – ir Elena tam rengėsi. Deimonas staigiai pasuks į kairę, paskui bus dar vienas posūkis ties Danstenų prievaža – ten ji ir iššoks.

Žinoma, palei Sengirės kelią šaligatvio nebuvo, bet toje vietoje kerojo didelis rododendrų ir kitokių krūmų sąžalynas. Dabar Elena tegalėjo melstis. Melstis, kad krisdama nenusisuktų sprando. Melstis, kad nesusilaužytų rankos ar kojos, nespėjusi nuklibikščiuoti kelių metrų iki prievažos. Melstis, kad Danstenai būtų namie, kai ji pasibels į duris, ir kad paklausytų jos ir neįsileistų besivejančio vampyro.

Elena išvydo posūkį. Nežinojo, kodėl Deimonas neperskaito jos minčių, bet, regis, jis tikrai nenutuokė, ką mergina mintija. Deimonas tylėjo, ir vienintelė atsargumo priemonė, kurios jis ėmėsi, kad Elena neiššoktų, buvo greitis.

Skaudės, mergina tuo neabejojo. Bet blogiausia skausmo dalis yra baimė, o ji nebijojo.

Automobiliui sukant, Elena trūktelėjo rankenėlę ir abiem rankomis iš visų jėgų pastūmė dureles, tuo pat metu stipriai atsispirdama kojomis. Durys plačiai atsidarė – jas veikė išcentrinė jėga, kaip ir Elenos kojas. Kaip ir pačią Eleną.

Pusė jos iškart atsidūrė lauke. Deimonas stvėręs teišpešė saują plaukų. Elenai dingtelėjo, kad jis sulaikys ją minčių jėga. Ji vertėsi kūlio ore, skriedama per pusmetrį nuo žemės, mėgindama įsistverti paparčių lapų, krūmų šakų, bet ko, kas sulėtintų greitį. Susivienijus magijai ir fizikai, jai tai pavyko; tebeskraidinama Deimono galia ji pristabdė, bet vis dėlto nulėkė kur kas toliau nuo Danstenų, nei buvo ketinusi.

Galop trenkėsi į žemę, atšoko, apsivertė ore, stengdamasi nukristi ant užpakalio ar menčių, bet nepavyko. Nusileido ant kairio kulno – Dieve! – kojos susipynė, mergina apsisuko ratu, keliu trenkėsi į betoną – Dieve, Dieve! – vėl išlėkė į orą ir taip tvojosi ant kairės rankos, kad atrodė, ši sulįs į petį.

Nuo pirmo smūgio iš plaučių išėjo oras, per antrą ir trečią ji švilpiamai įkvėpė.

Nors visata vartėsi ir skriejo, Elena įsidėmėjo vieną ženklą – neįprastą sidabrinę eglę prie kelio; ją pravažiavus už dešimties metrų ji iššoko. Elenos skruostais nevaldomai tekėjo ašaros, kai ji traukė krūmų ūselius, apsivijusius jos kulkšnį – ir tai buvo gerai. Jei būtų vos ašarojusi, tikriausiai būtų prasčiau mačiusi ir bijojusi, kad nualps – kaip vos nenualpo nuo pirmų dviejų skaudžių smūgių. Bet ji išriedėjo į kelią, akis išplovė ašaros, tiesiai priešais save matė eglę ir besileidžiančią saulę, buvo visiškai sąmoninga. Vadinasi, jei eis taip, kad saulė būtų keturiasdešimt penkių laipsnių kampu jai iš dešinės, pataikys pas Danstenus; prievažą, namą, daržinę, javų lauką – visa tai turėtų išvysti paėjėjusi kokius dvidešimt penkis žingsnius į mišką.

Vos nustojusi riedėti Elena ištraukė iš krūmo įsipynusią koją ir išrankiojo iš plaukų įsivėlusias šakeles. Kelią į Danstenų namus ji apskaičiavo akimirksniu, vos atsigręžusi į išmintą taką, kur brovėsi per augaliją, ir kraują ant kelio.

Iš pradžių apstulbusi pažvelgė į apibrozdintas savo rankas; jos negalėjo palikti tokio kruvino pėdsako. Ir iš tikrųjų – vienas kelis buvo visiškai nubruožtas, tiesiog nulupta oda, neapsaugojo net džinsai. Kita koja irgi buvo rimtai sužalota, ne taip kraujavo, tačiau ir nejudinama velniškai skaudėjo.

Nebuvo laiko aiškintis, kas atsitiko pečiui. Priekyje žvygtelėjo stabdžiai. Dievulėliau, koks jis lėtas. Ne, tai aš greita, genama skausmo ir siaubo. Naudokis tuo!

Elena liepė kojoms lėkti į girią. Dešinė pakluso, bet kai sulenkė ir atrėmė į žemę kairę, iš akių pasipylė žiežirbos. Bet jautėsi itin budri – jau krisdama pastebėjo pagalį. Pariedėjo į šoną, galvoje nuo skausmo plykstelėjo blausi raudona šviesa, galiausiai sugrabaliojo pagalį. Pasikišo jį po kaire pažastimi ir valios pastangomis pakilo nuo žemės – remdamasi dešine koja ir laikydamasi ramento taip, kad kairė koja beveik neliestų žemės.

Krisdama Elena apsigręžė, ir dabar reikėjo vėl pasukti į dešinę. Štai – paskutiniai besileidžiančios saulės spinduliai, už nugaros kelias. Drožk keturiasdešimt penkių laipsnių kampu su saulėlydžiu, tarė ji sau. Ačiū Dievui, sužeista dešinė ranka, taigi kaire galės laikyti ramentą. Elena nedvejodama, nedavusi Deimonui net mirksnio pasivyti, puolė pasirinkta kryptimi į mišką.

Į Sengirę.

27

Deimonas pabudo įsikibęs į ferario vairą. Jis važiavo siauru keliuku beveik tiesiai į nuostabų saulėlydį – plačiai atvertomis keleivio durelėmis.

Nepaprasta reakcija ir tobulai sukurtas automobilis vėl padėjo išvengti plačių, šlapių griovių abipus vienos juostos keliuko. Jam pavyko apsigręžti, saulė liko už nugaros, ant kelio krito ilgi šešėliai. Deimonas susimąstė, kas, po galais, jam nutiko.

Ar jis užmigo vairuodamas? Keleivio durelės – kodėl jos atviros?

Ir tada jis šį tą pastebėjo. Rausva saulė nutvieskė ilgą, ploną, kiek banguotą tarsi voratinklio giją. Ji kabojo nuo uždaryto keleivio lango – stogas buvo nuleistas.

Deimonas nesivargino trauktis į šalikelę, sustojo vidury kelio ir apėjęs aplink apžiūrėjo plauką.

Prieš šviesą jis atrodė baltas. Bet tamsios girios fone išryškėjo tikroji spalva – auksinė.

Ilgas, šiek tiek banguotas, auksinis plaukas.

Elenos.

Vos jį atpažinęs Deimonas grįžo į automobilį ir pamėgino atkurti įvykius. Kažkas ištraukė Eleną iš jo automobilio nė neįbrėždamas dažų. Kas galėjo tai padaryti?

Kaip jam apskritai pavyko įkalbėti Eleną pasivažinėti? Ir kodėl jis nieko neprisimena? Negi abu buvo užpulti?

Bet ženklai prie kelio keleivio pusėje papasakojo visą šiurpią istoriją. Elena kažko išsigando ir iššoko iš automobilio – arba ją ištraukė kažkokia galia. Deimonas pasijuto taip, lyg nuo jo kiltų garas – žinojo, kad girioje tėra dvi būtybės, gebančios tai padaryti.

Jis pasiuntė tiriamąją galią, paprastą ratą, kuris turėtų būti nepastebimas, ir vėl vos suvaldė automobilį.

Merda! Galios pliūpsnis išėjo kaip žudanti apskritimo pavidalo ugnis, net paukščiai iš dangaus ėmė kristi. Jis persirito per Sengirę, aplink ją išsidėsčiusį Fels Čerčą, pasiekė aplinkinius rajonus ir galiausiai nuslopo už šimtų kilometrų.

Galia? Jis ne vampyras, jis – įsikūnijusi Mirtis. Deimonui kilo mintis sustoti ir palaukti, kol nurims vidinė sumaištis. Iš kur tokia jo Galia?

Stefanas būtų sudvejojęs, sustojęs, nusistebėjęs. Deimonas tik išsišiepė, paspaudė greičio pedalą ir pasiuntė iš dangaus tūkstančius tiriamosios Galios pliūpsnių, jie visi buvo skirti lapės pavidalo būtybei, lakstančiai ar besislapstančiai Sengirėje, aptikti.

Po dešimtadalio sekundės sulaukė atsako.

Štai. Jei neklysta, po juodžolės krūmu, žodžiu, po kažkokiu krūmu sunkiai ištariamu pavadinimu. Ir Šiničis žino, kad jis ateina.

Puiku. Deimonas pasiuntė Galios bangą tiesiai į lapę ir sugavo ją kekkai – tarsi kokia nematoma virve. Paskui ėmė lėtai veržti virvę aplink spurdantį žvėrelį. Šiničis priešinosi su nepaprasta jėga. Deimonas pakėlė lapės kūnelį kekkai ir trenkė į žemę. Po kelių tokių trinktelėjimų Šiničis liovėsi priešinęsis ir apsimetė negyvas. Deimonui tai tiko. Jis nusprendė, kad toks Šiničis atrodo gražiausiai, o dar geriau būtų, jei jis nevaidintų.

Galiausiai jis įspraudė ferarį tarp dviejų medžių ir greitai pribėgo prie krūmo, kur Šiničis kovojo su virve, mėgindamas atgauti žmogaus pavidalą.

Stovėdamas atokiau, prisimerkęs, susinėręs ant krūtinės rankas Deimonas kurį laiką stebėjo kovą. Paskui šiek tiek atleido kekkai, kad Šiničis galėtų persikeisti.

Tą akimirką, kai lapė atvirto į žmogų, Deimonas sugniaužė jam gerklę.

– Kur Elena, kono bakajarou? – Vampyras gyvenime išmoksta daug keiksmažodžių. Deimonas mėgo vartoti aukos gimtosios kalbos žodžius. Jis išvadino Šiničį viskuo, kas tik šovė į galvą, nes šis priešinosi ir telepatiškai kvietėsi seserį. Apie tai Deimonas galėjo daug pasakyti itališkai, nes Italijoje dangstymasis jaunesne seserimi dvyne būtų… na, vertas kūrybingo plūdimosi.

Jis pajuto atlekiant dar vieną lapę ir suprato, kad Misao pasiruošusi žudyti. Ji buvo tikruoju kicunės pavidalu – kaip tas rudas padaras, kurį jis mėgino partrenkti važiuodamas su Damarise. Taip, lapė, tik lapė su dviem, trimis… iš viso šešiomis uodegomis. Penkios paprastai būna nematomos, susiprotėjo Deimonas, mikliai sugaudamas ir ją kekkai. Bet dabar Misao buvo pasirengusi jas parodyti, pasirengusi panaudoti visas galias ir išgelbėti brolį.

Deimonas pasitenkino tuo, kad laikė ją, veltui kovojančią su kliūtimi, o Šiničiui tarė:

– Tavo mažoji sesutė kovoja geriau už tave, bakajarou. O dabar grąžink man Eleną.

Šiničis staiga pakeitė pavidalą ir iššiepęs baltus dantis kibo Deimonui į gerklę. Abu buvo per daug susijaudinę, pritvinkę testosterono, – o Deimonas ir naujosios Galios, – kad nusileistų.

Deimonas pajuto, kaip dantys drykstelėjo gerklę, tada suspaudė lapei kaklą. Šįkart Šiničis jau parodė savo uodegas – Deimonas net nesivargino jų skaičiuoti.

Gražiu batu primynė visą uodegų vėduoklę, o rankomis ėmė traukti. Misao tai išvydusi suspigo iš pykčio ir baimės. Šiničis daužėsi ir raitėsi, įbedęs auksines akis į Deimoną. Netrukus jo stuburas lūš.

– Man tai patiks, – meiliai tarė jam Deimonas. – Lažinuosi, kad Misao žino viską, ką žinai tu. Gaila, kad nebepamatysi, kaip miršta ji.

Šiničis, paklaikęs iš įniršio, buvo pasirengęs žūti ir palikti Misao Deimono malonei, kad tik nepralaimėtų kovos. Bet staiga jo žvilgsnis apniuko, kūnas suglebo, Deimonas išgirdo silpnai mintimis tariamus žodžius.

…skauda… negaliu… galvoti…

Deimonas įdėmiai pažvelgė į jį. Stefanas tokiu atveju būtų atlaisvinęs kicunę, kad vargšas lapiukas galėtų mąstyti, bet Deimonas trumpai trūktelėjo stipriau, paskui atleido taip, kaip buvo.

– Geriau? – rūpestingai paklausė. – Ar mielasis lapiukas jau gali galvoti?

Tu… išpera…

Kad ir koks įtūžęs, Deimonas staiga prisiminė, ko ieško.

– Kas atsitiko Elenai? Jos pėdsakas veda iki šito medžio. Ar ji viduje? Tau liko kelios sekundės gyventi. Kalbėk.

– Kalbėk, – paantrino kitas balsas, bet Deimonas nepažvelgė į Misao.

Paliko ją ne itin saugomą, ir ji atrado jėgų ir vietos persikeisti į žmogų. Jis tai suvokė akimirksniu, bet liko abejingas.

Misao buvo mažutė, smulkių kaulų, atrodė kaip paprasta japonė mokinukė, vien plaukai panašūs į brolio – juodi, raudonais galiukais. Tik jos raudonis buvo šviesesnis, ryškesnis, spindintis. Ant akių krintančių kirpčiukų ir tamsių šilkinių pečius siekiančių plaukų galai liepsnote liepsnojo. Atrodė įspūdingai, bet Deimono smegenyse užsidegė tik neuronai, susiję su ugnimi, pavojumi ir apgaule.

Galbūt ji papuolė į spąstus, išspaudė Šiničis.

Spąstus? Susiraukė Deimonas. Kokius spąstus?

Nuvesiu tave ir parodysiu, išsisukinėjo Šiničis.

– Na štai, lapiukas vėl gali mąstyti. Bet žinai ką? Tu man visai neatrodai mielas, – sušnabždėjo Deimonas ir švystelėjo kicunę žemėn. Pakilo Šiničis žmogus, ir Deimonas atlaisvino virvę, kad lapė žmogaus pavidalu galėtų smogti jam į galvą. Deimonas lengvai išsisuko nuo smūgio ir pats vožė taip, kad Šiničis atsitrenkė į medį ir atšoko. Paskui pakėlė apdujusią kicunę stiklinėmis akimis, persimetė per petį ir patraukė prie automobilio.

O kaip aš? – Misao įnirtingai spurdėjo ir stengėsi kalbėti graudžiai, bet jai ne itin sekėsi.

– Tu irgi ne tokia jau miela, – šiurkščiai tarė Deimonas. Jam ėmė patikti jo supergalia. – Bet jei nori paklausti, kada iš čia ištrūksi, pasakysiu – kai atgausiu Eleną. Sveiką ir saugią.

Deimonas paliko Misao besikeikiančią. Norėjo nugabenti Šiničį ten, kur reikia, kol lapė tebebuvo apsvaigusi nuo skausmo.

Elena skaičiavo. Eik tiesiai vienas, eik tiesiai du… ištrauk ramentą iš vijoklio, trys, keturi, eik tiesiai penki – dabar jau smarkiai temo, eik tiesiai šeši, kažkas įsipynė į plaukus, trūkt, septyni, aštuoni, eik tiesiai – po galais! Nuvirtęs medis. Per storas perlipti. Teks apeiti. Gerai, į dešinę – vienas, du, trys – ilgas medis – septyni žingsniai. Septynis žingsnius atgal… dabar staigiai pasuk dešinėn ir eik toliau. Kad ir kaip norėtum, šitų žingsnių įskaityti negali. Vadinasi, devyni. Ištiesink kryptį, nes medis guli statmenai – o, dangau, tamsu, nors į akį durk. Pavadinkim tai vienuoliktu ir… ji griuvo. Nesuprato, kodėl ramentas paslydo. Buvo per tamsu ieškoti, galėjo netyčia sugriebti ir nuodingąjį raugmedį. Reikėjo galvoti, galvoti taip, kad šitas pragariškas, visa persmelkiantis kairės kojos skausmas nurimtų. Dešinei rankai irgi neišėjo į naudą, kai Elena ją instinktyviai pasuko ratu, bandydama ko nors įsitverti ir susilaikyti. Dieve, kaip skaudžiai parkrito. Visa pusė kūno baisiai skauda…

Bet jai reikėjo patekti į civilizaciją, nes buvo įsitikinusi, kad tik civilizacija padės Metui.

Elena, turi stotis.

Aš ir stojuosi!

Dabar ji nieko nebematė, bet gana aiškiai prisiminė, į kurią pusę ėjo prieš parkrisdama. O jei suklys, išeis į kelią ir galės sugrįžti.

Dvylika, trylika – ji vis skaičiavo, šnekėjosi su savimi. Suskaičiavusi iki dvylikos pajuto palengvėjimą ir džiaugsmą. Dabar jau tuoj turėtų prieiti prievažą.

Tuoj turėtų prieiti.

Buvo visiškai tamsu, bet ji atsargiai kojomis braukė žemę, kad aptiktų keliuką.

Jau… tuoj… prieis…

Suskaičiavusi iki keturiasdešimties Elena suprato papuolusi į bėdą.

Bet kaip ji galėjo taip toli nuklysti? Kaskart, kai nedidelė kliūtis priversdavo pasukti dešinėn, ji tuoj rūpestingai pasukdavo kairėn. Be to, pakeliui turėjo pastebėti daug objektų: namą, daržinę, javų laukelį. Kaip galėjo pasiklysti? Kaip? Juk girioje praleido vos pusę minutės… tik kelis žingsnius žengė į Sengirę.

Net ir medžiai pasikeitė. Prie kelio daugiausia augo karijos ir tulpmedžiai. Dabar ji įžengė į baltųjų ąžuolų, raudonųjų ąžuolų ir spygliuočių tankmę.

Seni ąžuolai… žemė nuklota spygliais ir lapais, visiškai sugeriančiais žingsnius.

Jokio garso… bet jai reikia pagalbos!

– Ponia Dansten! Pone Danstenai! Kristina! Džeikai! – Ji svaidė žodžius į pasaulį, iš visų jėgų besistengiantį nuslopinti jos balsą. Tamsoje įžiūrėjo sūkuriuojančią, pūkuotą pilkumą, panašią į… taip, tai buvo rūkas.

– Ponia Danste-eeen! Pone Danstee-ee-nai! Kriiiissstiiiinaa! Džeiii-kaiii!

Jai reikėjo užuoglaudos; reikėjo pagalbos. Skaudėjo viską, labiausiai kairę koją ir dešinį petį. Įsivaizdavo, kaip atrodo: purvina, aplipusi lapais, nes kas kelis žingsnius pargriūdavo, plaukai susivėlę į kaltūną, visa kruvina…

Gerai buvo tik tai, kad ji nė iš tolo nepriminė Elenos Gilbert. Ilgi šilkiniai Elenos Gilbert plaukai visada būdavo tobulai sušukuoti arba žaviai pašiaušti. Elena Gilbert Fels Čerče diktavo madą, jos nieku gyvu nebūtum išvydęs vilkinčios suplėšytą liemenę ir nešvarius džinsus. Kad ir kuo Danstenai būtų palaikę šią vargšę nepažįstamąją, tikrai nebūtų įtarę, jog tai Elena.

Staiga merginą suėmė išgąstis. Ji visą gyvenimą klaidžiojo po miškus, bet plaukai nebuvo įsivėlę į šakas. Ak, žinoma, ji matydavo medžius, bet neprisiminė, kad būtų turėjusi labai saugotis.

O dabar atrodė, kad medžiai tyčia svyra žemyn ir kimba jai į plaukus. Kartais Elena turėdavo klupdama staigiai sustoti ir pasukioti galvą – antraip šakos būtų išpešusios sruogas.

Bet, kad ir kaip skaudžiai pešė, baisiausia, kad kažkas graibsto už kojų.

Elena vaikystėje žaisdavo miške, ten visada būdavo apsčiai vietos vaikščioti ir nesusižeisti. O dabar… kažkas jos siekė, plaušingi ūseliai stvarstė už kulkšnies, ten, kur labiausiai skaudėjo. Tikra kančia buvo pirštais atplėšti tas storas, sula aptekusias, dvokiančias šaknis.

Man baisu, pagaliau Elena žodžiais išreiškė jausmus, apėmusius įžengus į Sengirės tamsą. Ji sudrėko nuo rasos ir prakaito, plaukai buvo šlapi, lyg sulyti. Ir kaip tamsu! Jos vaizduotė ėmė veikti ir, skirtingai nuo daugumos žmonių, turėjo patikimos, aiškios informacijos darbui. Jai atrodė, kad į plaukus įsivėlė vampyro ranka. Begalę laiko prasikamavusi su skaudančiais kulkšnimi ir pečiu ji ištraukė iš plaukų „ranką“ – raitytą šaką.

Gerai. Ji nepaisys skausmo, atgaus kvapą čia, prie šio įsimintino medžio, augalotos veimutinės pušies su didele dreve, į kurią įlįstų Bonė. Ji pasėdės atsirėmusi, o paskui toliau žygiuos tiesiai į vakarus – žvaigždžių nebuvo matyti, jas dengė debesys, bet Elena juto, kad vakarai jai kairėje. Jei neklysta, turėtų prieiti kelią. O jei klysta ir ten šiaurė, pateks pas Danstenus. Jeigu ten pietūs, galiausiai pasieks kitą kelio posūkį. O jeigu rytai… ką gi, teks ilgokai paėjėti, bet galiausiai atsidurs prie upelio.

Bet pirmiausia reikia sutelkti visas Galias, Galias, kuriomis ji nesąmoningai malšino skausmą ir kurių padedama yrėsi pirmyn. Sukaupusi Galią ji nušvies šią vietą ir pasižiūrės, ar nematyti kelio – arba, dar geriau, namo. Tai tik žmogiška galia, bet kai gebi ja naudotis, visai kas kita, pamanė Elena. Ji surinko Galią į standų baltą kamuoliuką ir paleidusi žvalgėsi, kol šviesa išsisklaidė.

Medžiai. Medžiai. Medžiai.

Ąžuolai ir karijos, veimutinės pušys ir bukai. Jokios kalvelės pasilypėti. Aplink tik medžiai, tarsi ji būtų pasiklydusi šiurpioje užkerėtoje girioje, iš kurios niekaip neištrūks.

Bet ji ištrūks. Eidama į bet kurią pusę – netgi į rytus – galiausiai pasieks žmones. Netgi rytuose jai pakaks drožti palei upelį, kol suras žmonių.

Apgailestavo neturinti kompaso.

Apgailestavo, kad nematyti žvaigždžių.

Elena drebėjo, ir ne tik nuo šalčio. Ji buvo sužeista, išsigandusi. Bet reikėjo tai užmiršti. Mereditė neverktų. Mereditė nebijotų. Mereditė sugalvotų protingą būdą išsikapstyti.

Ji turi padėti Metui.

Sukandusi dantis, kad negalvotų apie skausmą, Elena patraukė pirmyn. Kankinama vienos žaizdos, mergina būtų kūkčiojusi ir raičiusis iš skausmo. Bet dabar visos žaizdos susiliejo į vieną siaubingą agoniją.

Nagi, būk atsargi. Stenkis eiti tiesiai, ne lankstu. Tiesiai prieš akis susirask tikslą.

Bėda ta, kad jau beveik nieko nebebuvo matyti. Ji įžiūrėjo tik giliai išvagotą žievę priešais save. Veikiausiai raudonasis ąžuolas. Gerai, eik prie jo. Op… oi, skauda… op… skruostais rieda ašaros… op… dar truputėlį… op – tau pavyks… op. Elena priglaudė ranką prie šiurkščios žievės. Gerai. Dabar žiūrėk tiesiai. Aha. Priekyje pilkas, rauplėtas ir stambus siluetas – gal baltasis ąžuolas. Šokuok prie jo… skauda… op… kas nors padėkit… op… kiek tai dar truks? Op… jau netoli… op. Štai. Ji priglaudė delną prie storo medžio žievės.

Dar kartą padarė tą patį.

Ir dar kartą.

Ir dar begalybę kartų.

– Kas čia? – griežtai paklausė Deimonas. Išlipus iš automobilio jis buvo priverstas leisti Šiničiui rodyti kelią, bet vis tiek laikė jį prisirišęs kekkai ir stebėjo kiekvieną lapino judesį. Ne itin juo pasitikėjo – tiesą sakant, nepasitikėjo nė per nago juodymą. – Kas už tos užtvaros? – dar šiurkščiau paklausė Deimonas ir užveržė kilpą ant kicunės kaklo.

– Mūsų – Misao ir mano – trobelė.

– Ar tik čia ne spąstai?

– Jei taip manai, ką gi! Eisiu vienas…

Šiničis galop įgijo pusiau lapės, pusiau žmogaus pavidalą: juodi plaukai iki liemens su rubinų spalvos ugnies nulaižytais galiukais, maskatuojanti šilkinė tokių pat spalvų uodega, ant galvos dvi švelnios, trūkčiojančios ausys tamsiai raudonais galiukais.

Deimonas įvertino meninį vaizdą, bet svarbiausia gavo rankeną. Sugriebė Šiničio uodegą ir pasuko.

– Baik!

– Baigsiu, kai atgausiu Eleną. Bet jeigu ji sužeista, sučiupsiu skriaudiką ir supjaustysiu griežinėliais. Jam galas.

– Kad ir kas jis būtų?

– Kad ir kas.

Šiničis virptelėjo.

– Šalta?

– …tik… žaviuosi tavo ryžtu. – Jis vėl sudrebėjo. Bemaž visas kūnas kratėsi. Juokiasi?

– Jei Elena paprašytų, palikčiau jį gyvą. Bet kenčiantį. – Deimonas dar smarkiau pasuko uodegą. – Judinkis!

Šiničis žengė dar žingsnį, ir jiems prieš akis iškilo jauki kaimo trobelė ir žvyro keliukas, vedantis tarp laukinių apraizgiusių verandą ir karančių it pakabučiai vijoklių.

Vaizdas nuostabus.

Nors skausmas stiprėjo, Elenai sužibo viltis. Kad ir kur ji pasuko, vis tiek kada nors išeis iš miško. Turi išeiti. Žemė kieta – nepažliugusi, nesileidžia nuokalnėn. Ji traukė ne upelio, o kelio link. Žinojo tai.

Akimis susirado medį glotnia žieve. Atgavusi pasitikėjimą savimi, beveik užmiršusi skausmą, prišokavo prie jo.

Atsirėmė į storą, apsilaupiusį pelenų pilkumo kamieną. Bet ilsintis kažkas vis nedavė ramybės. Tabaluojanti koja. Kodėl ji skaudžiai trankosi į kamieną? Ji trinksėdavo ir į kitus medžius, kai tik sustodavo pailsėti. Elena atsitraukė nuo medžio ir, tarsi žinodama, jog tai svarbu, sukaupė visą Galią ir paleido baltos šviesos pliūpsnį.

Priešais ją stūksojo medis su didžiule dreve, medis, nuo kurio ji pradėjo kelionę.

Akimirką Elena stovėjo sustingusi, eikvodama Galią, skleisdama šviesą. Gal jis kuo nors skiriasi…

Ne. Elena apėjo medį iš kitos pusės, tikrai tas pats. Tai jos plaukai įsivėlę į pilką apsilaupiusią žievę. Tas sukrešėjęs kraujas – tai jos delno atspaudas. Apačioje nuo jos kruvinos kojos likusi žymė – šviežia.

Elena ėjo tiesiai ir grįžo prie šito medžio.

– Neeeeeeeeeeeeee!

Tai buvo pirmas garsas, kurį ji išleido iššokusi iš ferario. Visas kančias ištvėrė tyliai, tik aiktelėdavo ar šaižiai įkvėpdavo oro, nė karto nenusikeikė ir nesuriko. Dabar panoro ir keiktis, ir rėkti.

Gal čia ne tas pats medis…

Neeeeeee, neeeeeee, neeeeeeeeeeee!

Galbūt Galia sugrįš, ir ji suvoks tai tebuvus haliucinaciją…

Ne, ne, ne, ne, ne, ne!

Tai neįmanoma…

Neeeeeee!

Iš po rankos išslydo ramentas. Jis buvo taip įsirėžęs į pažastį, kad skausmas prilygo kitiems skausmams. Ji visa buvo sužalota. Bet labiausiai – protas. Prieš akis iškilo kalėdinio sniego burbulo vaizdas – papurčius skystyje ima leistis sniegelis arba blizgučiai. Nuo viršaus iki apačios, nuo krašto iki krašto – visur medžiai, visų viršūnės nukreiptos į vidurį. Ir ji vieniša klaidžioja šiame burbule… Kad ir kur eitų, visur vien medžiai, nes pasaulyje, į kurį ji pateko, daugiau nieko nėra.

Tai košmaras, bet kažkas jame tikra.

Medžiai irgi mąsto, suprato ji. Tie šliaužiantys vynuogienojai, augmenija – net ir dabar traukė iš jos ramentą. Ramentas judėjo, tarsi mažų žmogučių perduodamas iš rankų į rankas. Elena vos spėjo sugriebti jį.

Neprisiminė, kaip pargriuvo, bet gulėjo ant žemės. Užuodė kvapą – saldų žemės ir sakų aromatą. Vijokliai vijosi, lietė, ragavo ją. Lengvai, švelniai liesdami pynėsi į plaukus, ir ji nebegalėjo pakelti galvos. Elena pajuto, kaip jie čiupinėja kūną, pečius, kruviną kelį. Bet jai tai neberūpėjo.

Stipriai užsimerkė, kūną supurtė rauda. Vijokliai timptelėjo už sužeistos kojos, ir ji staigiai pritraukė ją. Akimirką pabudinta skausmo pagalvojo: Turiu surasti Metą, – bet netrukus ir ši mintis išblėso. Ji tejuto saldų sakų kvapą. Vijokliai šliaužė per besikilnojančią krūtinę, tarp krūtų. Apsivyniojo pilvą.

Ir ėmė veržti.

Pavojų Elena suvokė tik tada, kai augalai ėmė ją dusinti. Suveržta krūtine ji nebegalėjo įkvėpti. Kai iškvėpdavo, vijokliai dar stipriau ją apsivydavo – maži augalėliai darbavosi kaip milžiniška anakonda.

Elena nepajėgė jų atplėšti. Jie buvo tvirti, lankstūs, nagais nepavyko jų nukrapštyti. Suėmusi į saują patraukė iš visų jėgų, draskydama nagais ir sukiodama. Galop vienas stiebelis atsileido, skimbtelėjo kaip nutrūkusi arfos styga.

Kiti vijokliai susiveržė dar tvirčiau.

Dabar Elenai teko kovoti už kiekvieną kvėptelėjimą, ji stengėsi nenuleisti krūtinės. Vijokliai lietė jai lūpas, siūbavo virš veido kaip daugybė plonyčių kobrų, paskui staiga kirsdavo ir apsivyniodavo aplink skruostą ar galvą.

Aš mirsiu.

Apėmė nuoširdus gailestis. Gavo progą nugyventi antrą gyvenimą – trečią, jei skaitysi vampyro gyvenimą, – bet nieko per tą laiką nenuveikė. Ničnieko, tik vaikėsi savo malonumų. O dabar Fels Čerčui iškilo grėsmė, Meto gyvybė pavojuje, o ji ne tik nepadės jiems, bet pasiduos ir mirs.

Kaip pasielgti? Pasitelkti dvasines galias? Bendradarbiauti su nelabuoju, tikintis, kad vėliau gaus progą jį sunaikinti? Galbūt. Gal jai tereikia šauktis pagalbos?

Nuo oro stygiaus ėmė svaigti galva. Ji niekaip nebūtų patikėjusi, kad Deimonas leis jai žūti. Vos prieš kelias dienas Elena jį gynė prieš Stefaną.

Deimonas ir malachai. Galbūt Deimonas jiems paaukojo Eleną. Tos būtybės, be abejo, godžios.

O gal Deimonas tesvajoja, kad ji maldautų pagalbos. Galbūt laukia tamsoje kur nors visai šalia, sutelkęs į ją mintis, kol ji sušnabždės „meldžiu“.

Elena pamėgino išspinduliuoti paskutinę Galią. Ji buvo beveik visai išsekusi, bet, kaip su degtukais, vis braukant pavyko išskelti baltą ugnelę.

Ji įsivaizdavo, kaip liepsna skverbiasi į kaktą. Į galvą. Į vidų. Štai čia.

Jau.

Varstoma skausmų, negalėdama įkvėpti, galvojo: Bone. Bone. Paklausyk.

Jokio atsako – bet ji ir negali išgirsti.

Bone, Metas proskynoje, prie Sengirės keliuko. Jam gali reikėti kraujo ir kitos pagalbos. Paieškok jo. Mano automobilyje.

Dėl manęs nesijaudink. Man jau per vėlu. Surask Metą.

Daugiau neturiu ką pasakyti, pavargusi suprato Elena. Nuliūdusi miglotai suvokė, kad Bonė ją išgirdo. Plaučiai plyšo. Siaubinga mirtis. Turės dar kartą iškvėpti ir daugiau nebeįkvėps…

Po velnių, Deimonai, nebyliai nusikeikė ji, ir tada visas mintis, visą protą sutelkė į prisiminimus apie Stefaną. Į jausmą, kuris apimdavo Stefano glėbyje, į staiga nušvintančią Stefano šypseną, į jo prisilietimą.

Žalios akys, lapų žaluma, tokios spalvos būna lapai prieš saulę…

Jam kažkaip pavyko išsaugoti padorumą…

Stefanai… myliu tave…

Visada tave mylėsiu…

Mylėjau tave…

Myliu…

28

Metas nenutuokė, kiek valandų, bet po medžiais jau tvyrojo prieblanda. Jis gulėjo ant šono Elenos automobilyje, tarsi nusviestas ir užmirštas. Skaudėjo visą kūną.

Pabudęs iškart pagalvojo apie Eleną. Bet niekur nebuvo matyti baltos jos liemenės, o šūktelėjęs, – iš pradžių tyliai, paskui garsiau, – nesulaukė jokio atsako.

Taigi dabar ropomis čiuopė kelią per proskyną. Deimonas, regis, išsinešdino, ir tai Metui įžiebė vilties ir drąsos kibirkštėlę, it švyturys nušvietusią protą. Vaikinas surado numestus sutryptus Pendleton marškinius. Bet proskynoje nepastebėjus kito šilto kūno, širdis nusirito Metui į kulnus.

Tada jis prisiminė jaguarą. Karštligiškai puolė kišenėje ieškoti raktelių, bet neradęs galop pastebėjo, kad jie nepaaiškinamai atsidūrė degimo spynelėje.

Metas išgyveno kankinamą akimirką, kai automobilis neužsivedė, paskui jį apakino ryški žibintų šviesa. Trumpai pasvarstė, kaip apsisukti, patikrino, ar po ratais neguli sukniubusi Elena, paskui, panaršęs stalčiuką, išmetė naudojimosi instrukcijas ir porą saulės akinių. Ak taip, dar lazurito žiedą. Kažkas čia vežiojosi atliekamą – dėl viso pikto. Užsimovė; žiedas neblogai tiko.

Galiausiai pirštais užčiuopė žibintuvėlį, ir dabar galėjo kiek tinkamas apžiūrinėti proskyną.

Elenos niekur nebuvo matyti.

Ferario irgi.

Deimonas ją kažkur išsivežė.

Na, gerai, jis paseks juos. Elenos automobilį reikės palikti, bet Metas jau buvo matęs, ką tos pabaisos padaro automobiliams, taigi tai nieko nereiškė.

Žibintuvėlį irgi reikia taupyti. Kas žino, kada išsikraus baterijos?

Apimtas nevilties Metas mėgino paskambinti Bonei į mobilųjį, paskui į namus, galop į pensioną. Jokio signalo, nors telefonas rodo, kad ryšys yra. Nereikia nė klausinėti, kodėl – Sengirė kaip visada kvailioja. Jis net nepaklausė savęs, kodėl pirmiausia surinko Bonės, o ne Mereditės numerį. Juk Mereditė veikiau išsaugotų sveiką protą.

Ferario pėdsakus rado nesunkiai. Deimonas movė kaip šikšnosparnis… Mintyse užbaigęs sakinį, Metas niūriai šyptelėjo.

Toliau Deimonas važiavo lyg norėdamas kuo greičiau dingti iš Sengirės. Buvo aišku, kad Deimonas taip greitai lėkė, nes sunkiai valdė automobilį, arba kad Elena kovojo, – daug kur, ypač ties posūkiais, minkštoje šalikelės žemėje buvo įsispaudusios padangų žymės.

Metas stengėsi nesugadinti pėdsakų. Galbūt jam dar teks grįžti. Stengėsi nekreipti dėmesio į tylius nakties garsus. Žinojo, kad aplink yra malachų, bet uždraudė sau apie juos galvoti.

Ir nė karto nesusimąstė, kad tai ir daro, tyčia puola į pavojų, užuot jo vengęs, užuot pamėginęs jaguaru išvažiuoti iš Sengirės. Juk ne jį Stefanas paliko asmens sargybiniu.

Betgi negali tikėti viskuo, ką šneka Deimonas, tarė pats sau.

Be to… na, jis nuolat galvojo apie Eleną, dar prieš pirmą pasimatymą. Galbūt, palyginti su priešais, jis nerangus, lėtas ir silpnas, bet vis vien mėgins.

Buvo tamsu, nors į akį durk. Danguje išnyko paskutiniai saulėlydžio gaisai, ir jei Metas būtų galėjęs pažvelgti į viršų, būtų išvydęs debesis ir žvaigždes – ir iš abiejų pusių grėsmingai svyrančius medžius.

Artėjo kelio pabaiga. Dešinėje jau tuoj turėtų pasirodyti Danstenų namai. Pasiteiraus jų, ar nematė…

Kraujas.

Iš pradžių protas kišo juokingus paaiškinimus, pavyzdžiui, kad tai tamsiai raudoni dažai. Kelkraštyje, kaip tik ties staigiu posūkiu, žibintuvėlis apšvietė raudonai rudas dėmes. Ant kelio kraujas. Ir ne šiaip lašelis.

Atsargiai apeidamas tamsiai raudonas žymes, apšviesdamas kelkraštį, kiek tik aprėpė, Metas pamažu surankiojo dėlionę.

Elena iššoko.

Arba Deimonas ją išstūmė iš važiuojančio automobilio – nors tai būtų nesuprantama, nes su tokiu vargu ją pagrobė. Žinoma, galbūt jis jau sočiai prisisiurbė jos kraujo – Meto pirštai nejučia palietė peršintį kaklą, – bet kam tada ją apskritai sodintis į automobilį?

Kad išstumtų ir nužudytų?

Kvailas būdas nugalabyti žmogų, bet galbūt Deimonas vylėsi, kad jo gyvūnėliai pasirūpins kūnu.

Įmanoma, bet nelabai įtikima.

O kas įtikima?

Na, Danstenų namai šitoje kelio pusėje, bet nuo čia nematyti. Posūkyje Elena tikrai galėtų iššokti iš lekiančio automobilio. Tam reikia proto, drąsos ir kvapą gniaužiančio pasitikėjimo sėkme, vilties, kad neužsimuši.

Meto žibintuvėlis lėtai apšvietė nuniokotą rododendrų gyvatvorę prie pat kelio.

Dieve mano, ji taip ir padarė. Taip. Iššoko ir pamėgino riedėti. Jėzau, jai pasisekė, kad nenusilaužė sprando. Bet ji riedėjo toliau, stvarstėsi šaknų ir vijoklių, kad sustotų. Todėl jie visi išlaužyti.

Metą užplūdo palengvėjimas. Jam pavyko. Surado Elenos pėdsaką. Matė ją krintant taip aiškiai, lyg būtų buvęs šalia.

Bet paskui ji užkliuvo už šitos medžio šaknies ir apsivertė, suprato Metas, toliau sekdamas pėdsakais. Turėjo skaudėti. Atsitrenkusi į žemę užriedėjo ant betono – skausmas turėjo būti klaikus; ant kelio liko kraujo, paskui Elena grįžo į krūmus.

O kas toliau? Toliau rododendruose nebebuvo jokių kryčio žymių. Kas nutiko vėliau? Deimonas spėjo apgręžti ferarį ir ją vėl pačiupti?

Ne, atidžiai ištyręs žemę nusprendė Metas. Čia tik vienos pėdos, ir jos Elenos. Elena atsistojo – bet vėl parkrito, veikiausiai dėl sužeidimų. Paskui jai dar kartą pavyko atsistoti, bet pėdsakai buvo keisti – vienoje pusėje įprasta pėda, kitoje – nedidelis įdubimas.

Ramentas. Ji susirado ramentą. Taip, o tą šliūžę paliko sužeista koja. Ji priėjo prie medžio, apėjo jį – tiksliau sakant, apšokavo. Ir galop pasuko Danstenų link.

Protinga mergaitė. Veikiausiai ji jau neatpažįstamai pasikeitusi, be to, ar svarbu, jei kas ir atkreips dėmesį į jos ir velionės didžiosios Elenos panašumą? Galbūt ji Elenos pusseserė iš Filadelfijos.

Taigi ji žengė vieną, du, tris… aštuonis žingsnius Danstenų namų link. Metas pamatė šviesas. Užuodė arklius. Susijaudinęs bėgte nubėgo kitą kelio dalį – kelis kartus pargriuvo, sutrenkė ir taip skaudamą kūną. Kelią jam rodė galinės verandos šviesa. Danstenai ne tokie žmonės, kad sėdėtų priekinėje verandoje.

Pasiekęs duris ėmė pasiutusiai belstis. Surado ją. Surado Eleną!

Tik po ilgo laiko durys vos vos prasivėrė. Metas mikliai įkišo koją į tarpdurį ir pamanė: „Taip, puiku, jūs atsargūs žmonės. Neįsileisite vampyro ką tik išvydę kruviną merginą.“

– Ko norite?

– Čia aš, Metas Hanikatas, – tarė jis akiai, spoksančiai pro durų plyšį. – Ieškau El… merginos.

– Kokios dar merginos? – stačiokiškai paklausė balsas.

– Klausykit, jums nėra ko jaudintis. Tai aš – Džeikas mane pažįsta iš mokyklos. Kristina irgi. Atėjau padėti.

Nuoširdus jo balsas, regis, palietė už durų stovinčio žmogaus širdį. Joms atsidarius Metas išvydo stambų tamsiaplaukį vyrą apatiniais marškiniais, jam būtų buvę neprošal nusiskusti. Už jo svetainėje stovėjo aukšta, liekna, vos ne perkarusi moteris. Atrodė lyg ką tik būtų verkusi. Už jų abiejų stypsojo Džeikas, Roberto Li gimnazijoje besimokantis aukštesnėje klasėje nei Metas.

– Džeikai, – tarė Metas.

Užuot atsakęs, bendramokslis spoksojo abejingu, iškankintu žvilgsniu.

– Kas atsitiko? – išsigandęs paklausė Metas. – Prieš kurį laiką čia užėjo mergina – ji buvo sužeista, bet… bet… jūs ją įsileidote, tiesa?

– Čia nebuvo užėjusi jokia mergina, – ramiai tarė ponas Danstenas.

– Turėjo užeiti. Sekiau pėdsakais – ji paliko kruviną pėdsaką, suprantat, beveik iki jūsų durų. – Metas neleido sau mąstyti. Galbūt, jei ganėtinai garsiai išsakys faktus, Elena ims ir atsiras.

– Dar negana bėdų, – apatišku, prie veido išraiškos derančiu balsu pridūrė Džeikas.

Ponia Dansten, regis, labiausiai atjautė Metą.

– Naktį girdėjom balsą, bet apsižvalgę nieko nepastebėjom. Be to, turim savų rūpesčių.

Kaip tik tada, lyg išgirdusi ją minint, į kambarį įpuolė Kristina. Žiūrint į ją Metą apėmė déjà vu jausmas. Kristina buvo apsirengusi panašiai kaip Tamė Brais. Nusikirpusi džinsinių šortų apačią tiek, kad beveik nieko neliko. Viršuje vilkėjo maudymosi liemenėlę, bet ten, kur Tamė buvo prisiklijavusi kartono apskritimus, Kristina buvo iškirpusi dvi dideles apskritas skyles – tai išvydęs Metas skubiai nusigręžė. Dar ji buvo pasigražinusi blizgiais klijais.

Dieve! Kiek jai dabar? Dvylika? Trylika? Kaip ji gali taip elgtis?

Bet jau po akimirkos Metas pasijuto taip sukrėstas, kad net ėmė tirtėti. Mergaitė prisiglaudė prie jo ir užburkavo:

– Metuk meduoliuk! Atėjai pas mane!

Metas, stengdamasis aprimti, giliai įkvėpė. „Metukas meduoliukas.“ Iš kur ji tai išgirdo? Jos su Tame netgi lankė skirtingas mokyklas. Negi Tamė būtų jai skambinusi ir kalbėjusi tokius dalykus?

Metas papurtė galvą, lyg norėdamas prasiblaivyti. Tada pažvelgė į ponią Dansten, kuri jam atrodė mieliausia.

– Ar galėčiau pasinaudoti jūsų telefonu? – paklausė jis. – Man reikia – man labai reikia paskambinti porai žmonių.

– Telefonas nuo vakar išsijungęs, – šiurkščiai nukirto ponas Danstenas. Tėvas nė nebandė atitraukti dukros nuo Meto, ir tai buvo keista, nes jis neabejotinai niršo. – Galbūt užvirto medis. O mobilieji, kaip žinai, čia neveikia.

– Bet… – Meto galvoje be atvangos sukosi mintys. – Tai pas jus tikrai nebuvo užėjusi jokia paauglė prašyti pagalbos? Šviesiaplaukė mėlynakė mergina? Prisiekiu, ne aš ją sužeidžiau. Prisiekiu, aš noriu jai padėti.

– Metuk meduoliuk? Pasidariau tatuiruotę – dėl tavęs. – Vis dar prisispaudusi prie jo Kristina ištiesė kairę ranką. Metas pasibaisėjęs pažvelgė. Kristina adata ar smeigtuku buvo susibadžiusi kairį dilbį, paskui pradūrusi rašalo kapsulę ir į skylutes pripylusi juodo skysčio. Tai buvo kalinių tatuiruotė, tik daryta vaiko. Jau buvo išryškėjusios netvarkingos raidės META, o už jų – rašalo dėmė, tikriausiai virsianti S raide.

Nenuostabu, kad jie nepradžiugo mane išvydę, priblokštas mąstė Metas. Dabar Kristina abiem rankomis apsivijo jo liemenį, net kvėpuoti pasidarė sunku. Pasistiebusi greitakalbe šnabždėjo jam nešvankybes, kaip andai Tamė.

Metas pažvelgė į ponią Dansten.

– Kristinos nemačiau jau… beveik metus. Tikrai. Per Užgavėnes mes kartu su Kristina vaikus jodinome poniais, bet…

Ponia Dansten lėtai palingavo galvą.

– Tu nekaltas. Ji taip pat elgiasi ir su Džeiku. Savo broliu. Ir su… savo tėvu. Bet aš sakau tiesą: mes nematėm jokios kitos merginos. Šiandien niekas, be tavęs, nebuvo pas mus užėjęs.

– Gerai. – Meto akyse tvenkėsi ašaros. Smegenys, kurioms visų pirma rūpėjo išlikimas, liepė tausoti orą, nesiginčyti. Liepė ištarti: – Kristina – aš tikrai dūstu…

– Bet aš tave myliu, Metuk meduoliuk. Noriu, kad niekada manęs nepaliktum. Ypač dėl tos senos šliundros. Tos senos šliundros su kirminais akiduobėse…

Metui vėl pasirodė, lyg pasaulis būtų susvyravęs. Bet aiktelėti jis negalėjo. Trūko oro. Išsprogusiomis akimis bejėgis atsigręžė į arčiausiai stovintį poną Dansteną.

– Dūs-tu…

Kaip trylikametė gali būti tokia stipri? Ponas Danstenas ir Džeikas abu kibo plėšti ją nuo Meto. Bet ir tai negelbėjo. Metui akyse ėmė mirgėti pilkas tinklas. Stigo oro.

Pasigirdo skardus spragtelėjimas, paskui dunkstelėjimas. Dar vienas. Ir Metui pavyko įkvėpti.

– Ne, Džeikobai! Nebereikia! – suriko ponia Dansten. – Kristina paleido jį – nebemušk!

Kai prašviesėjo akyse, Metas pamatė, kad ponas Danstenas segasi diržą. Kristina suklykė:

– Nekenčiuuu tavęs! Nekenčiuu tavęęs! Tu dar pa-si-gai-lė-si! – Ir išlėkė iš kambario.

– Nežinau, ar jums nuo to palengvės, ar ne, – atgavęs kvapą tarė Metas, – bet ne vienintelė Kristina šitaip elgiasi. Miestelyje dar mažiausiai pora mergaičių…

– Man terūpi Kristina, – nutraukė jį ponia Dansten. – O šitas… padaras – tai ne ji.

Metas linktelėjo. Bet dabar jo laukė darbas. Elenos paieškos.

– Jei į duris pasibelstų šviesiaplaukė mergina ir paprašytų pagalbos, būkit geri, įsileiskit ją, – maldavo jis ponios Dansten. – Gerai? Tik jokių vaikinų – jei taip norit, ir manęs, – išpyškino jis.

Akimirką Meto ir ponios Dansten akys susitiko, ir jis pajuto tarpusavio ryšį. Paskui ponia Dansten linktelėjo ir skubiai išlydėjo jį.

Ką gi, pamanė Metas. Elena ėjo čia, bet nepriėjo. Taigi ieškok ženklų.

Ir jis ieškojo. Ženklai parodė, kad likus porai žingsnių iki Danstenų sodybos Elena nežinia kodėl staiga pasuko dešinėn, gilyn į mišką.

Kodėl? Ar ją kažkas išgąsdino? O gal ją – Metą net pykinti ėmė – kažkas suklaidino, ir ji nušlubavo tolyn nuo galinčių padėti žmonių?

Dabar jam beliko sekti paskui ją į mišką.

29

– Elena!

Kažkas nedavė jai ramybės.

– Elena!

Meldžiu, kad tik nebeskaudėtų. Dabar ji skausmo nejuto, bet prisiminė… ak, kad tik nebereikėtų kovoti už kiekvieną oro gurkšnį…

– Elena!

Ne… tebūnie, kaip yra. Elena mintyse atstūmė tai, kas lindo į ausis ir į galvą.

– Elena, prašau…

Ji tenorėjo užmigti. Amžinai.

– Prakeiktas Šiniči!

Kai Šiničis pastebėjo iš sniego rutulio su mažyte giria sklindantį blausų Elenos švytėjimą, Deimonas jį paėmė. Jame augo tuzinai eglių, karijų, pušų ir kitokių medžių – viskas iš peršviečiamos plėvelės. Mažytis žmogus – jei tik žmogų būtų buvę galima taip sumažinti ir įdėti į tokį rutulį – būtų matęs medžius priekyje, už nugaros, visur aplinkui ir eidamas į visas puses vis tiek būtų grįžęs į tą pačią vietą.

– Tai pramoga, – įdėmiai stebėdamas jį iš po blakstienų niūriai tarė Šiničis. – Vaikų žaislas. Žaisliniai spąstai.

– Tau tai pramoga? – Deimonas tėškė rutulį į kavos staliuką iš jūros išplauto medžio žavioje slaptoje Šiničio trobelėje. Ir tada suprato, kodėl tai vaikams tinkamas žaislas – rutulys buvo nedūžtantis.

Deimonui prireikė akimirkos – tik akimirkos – susitvardyti. Galbūt Elenai gyventi teliko kelios sekundės. Reikia apdairiai parinkti žodžius.

Iš jo plačiu srautu ėmė lietis žodžiai, daugiausia angliški, ir daugiausia nereikalingi keiksmažodžiai ir netgi įžeidimai. Bet jam nerūpėjo, kad Šiničis įsižeis. Jis paprasčiausiai pagrasino – ne, prisiekė – padaryti Šiničiui visas baisybes, regėtas ilgai gyvenant tarp iškreiptos vaizduotės žmonių ir vampyrų. Galop Deimonui pavyko įtikinti Šiničį, kad yra rimtai nusiteikęs, ir jis atsidūrė rutulyje, priešais išsekusią Eleną. Ji gulėjo prie jo kojų ir atrodė blogiau, nei jis įsivaizdavo baisiausiuose košmaruose. Keliose vietose lūžusi dešinė ranka buvo išnarinta, kairys blauzdikaulis siaubingai sutraiškytas.

Deimonas su siaubu įsivaizdavo ją klibikščiuojančią per šią girią rutulyje, – iš dešinio peties per alkūnę varva kraujas, kairė koja velkasi it sužeisto gyvūno. Prakaitu ir purvu permirkę plaukai užkritę ant veido. Elena kliedėjo aptemusia sąmone, šnekėjosi su nesamais žmonėmis.

Ir mėlynavo.

Pasitelkus visas jėgas jai pavyko nutraukti vieną vijoklį. Deimonas sugriebė pilną jų saują ir įnirtęs išrovė, augalai priešinosi ir vyniojosi aplink riešus. Elena garsiai giliai įkvėpė kaip tik tą akimirką, kai jau būtų uždususi, bet sąmonės neatgavo.

Ši Elena buvo neatpažįstama. Keliama ji nei priešinosi, nei džiaugėsi. Nepažino jo. Ji kliedėjo nuo karščio, išsekimo ir skausmo, bet vieną akimirką pusiau atgavusi sąmonę pabučiavo jam ranką ir per savo drėgnus, susivėlusius plaukus sukuždėjo:

– Metas… Surask… Metą.

Elena nežinojo, kas jis toks – vargiai suvokė kas pati esanti, bet rūpinosi draugu. Bučinys persmelkė visą ranką lyg įdagas. Deimonas ėmė stebėti jos mintis, pamėgino jos skausmą nukreipti į šalį – bet kur, į naktį, į save.

Atsigręžęs į Šiničį žvarbaus vėjo balsu tarė:

– Verčiau jau sugalvok, kaip išgydyti visas jos žaizdas – ir tuojau pat.

Žavią trobelę supo tie patys spygliuočiai, karijos ir pušys, augantys ir sniego rutulyje. Šiničiui pažarsčius plykstelėjo violetinės ir žalios liepsnos.

– Tuoj užvirs vanduo. Sugirdyk jai arbatą iš šitų. – Šiničis padavė Deimonui plokščią pajuodusį butelį, dailiai iškaltą iš sidabro, kadaise gražų, bet dabar visą apdaužytą, ir puoduką su kažkokiais sutrupintais lapeliais ir kita bjaurastimi dugne. – Žiūrėk, kad išgertų gerus tris ketvirtadalius – tada užmigs ir atsibus beveik kaip nauja.

Jis bakstelėjo alkūne Deimonui į šonkaulius.

– Arba gali duoti jai kelis gurkšnelius – šiek tiek pagydysi ir praneši, kad tavo galioje duoti daugiau… arba neduoti. Supranti… priklausomai nuo to, kaip ji bus linkusi bendradarbiauti…

Deimonas tylėdamas nusigręžė. Jei pažvelgsiu į jį, pamanė, nudėsiu. Bet man jo dar gali prireikti.

– O jei nori, kad ji sveiktų sparčiau, įlašink savo kraujo. Kai kurie taip daro. – Šiničis iš jaudulio ėmė kalbėti greičiau: – Tikrina, kiek skausmo žmogus gali ištverti, supranti, o kai jis jau merdi, sugirdo arbatos su krauju ir pradeda iš naujo… Jei žmogus tave dar prisimena – o taip nutinka retai, – jis būna pasiryžęs ištverti dar daugiau skausmo, kad tik sulauktų progos atkeršyti… – Šiničis sukikeno, ir Deimonui pasirodė, kad jo balsas skamba kaip pamišėlio.

Bet staiga atsigręžęs į Šiničį Deimonas apmirė. Iš Šiničio buvo likęs tik liepsnojantis, švytintis siluetas, iš kurio tarsi saulės žybsniai kyščiojo ugnies liežuviai. Deimonas vos neapako ir suprato, kad Šiničis to ir siekė. Suspaudė sidabrinį butelį, lyg mėgindamas išsaugoti sveiką protą.

Jam tikrai to reikėjo. Galvoje dūlavo tuštuma – ir staiga išniro prisiminimai, kaip ieškojo Elenos… arba Šiničio. Nes Elena staiga pradingo, ir dėl to galėjo būti kalta tik kicunė.

– Ar čia yra šiuolaikinė vonia? – Deimonas pasiteiravo Šiničio.

– Čia yra viskas, ko užsigeisi; kai apsispręsi, atrakink duris šiuo raktu ir atidaryk. O dabar… – Šiničis, primerkęs auksines akis, pasirąžė. Glebia ranka persibraukė blizgančius juodus plaukus ugniniais galiukais. – Dabar, manau, eisiu prigulti po krūmu.

– Daugiau nieko ir nedarai? – Deimonas nė nesistengė slėpti kandžios pašaipos.

– Dar linksminuosi su Misao. Kovoju. Dalyvauju turnyruose. Ten… na, turėtum ateiti ir pats pasižiūrėti.

– Nesiruošiu niekur eiti. – Deimonui nerūpėjo šito lapino ir jo sesers pramogos.

Šiničis nukėlė nuo ugnies arbatinuką su verdančiu vandeniu. Užplikė medžio žieves, lapus ir susmulkintas žoles aplamdytame metaliniame puoduke.

– Gali sau keliauti ieškotis krūmo, – tarė Deimonas, ir tai nebuvo pasiūlymas. Iš lapino jam nieko nebereikėjo, o kokių piktadarybių Šiničis gali prikrėsti kitiems žmonėms, Deimonui nėmaž nerūpėjo. Jis tetroško likti vienas – su Elena.

– Atmink: jei ketini ją pasilaikyti, sugirdyk visą. Be gėrimo ji veikiausiai neišgyvens. – Šiničis pro tankų sietelį perkošė tamsiai žalią užpilą. – Verčiau bandyk, kol ji be sąmonės.

– Gal galėtum išsinešdinti?

Žengdamas per plyšį tarp matmenų ir žiūrėdamas, kad pasuktų, kur reikia, ir atsidurtų realiame pasaulyje, o ne kokiame nors kitame rutulyje, Šiničis putote putojo. Norėjo grįžti ir pritrėkšti Deimoną. Norėjo aktyvuoti malachą Deimono viduje ir priversti jį… na, žinoma, ne visai nužudyti mieląją Eleną. Ji – žiedas su neragautu nektaru, ir Šiničis nesiskubino jos pakasti.

Bet šiaip pats sumanymas… taip, jis apsisprendė. Jau žinojo, ką darys. Bus smagu stebėti, kaip Deimonas su Elena susitaiko, o paskui, šiąnakt, per Mėnulio rago šventę, sugrąžinti atgal pabaisą. Jis leis Deimonui tikėti, kad jie „sąjungininkai“, o tada, per pačias linksmybes, paleis apsėstą Deimoną. Parodys, kad jis, Šiničis, viskam vadovavo.

Jis nubaus Eleną taip, kaip ji nė sapnuote nesapnavo, ir ji nuostabiai kankindamasi mirs… nuo Deimono rankos. Nuo tos minties Šiničis iš džiaugsmo pavizgino uodegas. Bet kol kas tegu jie kartu juokiasi ir pokštauja. Kerštas subręsta tik per ilgą laiką, o įniršusį Deimoną tikrai nelengva suvaldyti.

Buvo skaudu tai pripažinti, kaip ir tai, kad dėl pasibaisėtino Deimono žiaurumo gyvūnų atžvilgiu skaudėjo uodegą – fizinį jo centrą. Kai Deimoną apimdavo įsiūtis, Šiničis turėdavo sukaupti visas jėgas jam sutramdyti.

Bet per Mėnulio ragą Deimonas bus ramus, taikus. Patenkintas savimi, nes, be abejo, su Elena sukurs kokį nors kvailą planą, kaip sustabdyti Šiničį.

Tada ir užvirs linksmybės.

Elena, kiek ištvers, bus nuostabi vergė.

Kicunei išėjus, Deimonas pajuto galįs elgtis įprastai. Tvirtai suėmęs Elenos mintis pakėlė puoduką. Prieš duodamas pats paragavo užpilo – skonis buvo beveik toks pat vimdantis kaip kvapas. Vis dėlto kito pasirinkimo Elena neturėjo, savo valia ji nieko negalėjo padaryti, todėl skystis pamažu sutekėjo jai į skrandį.

Taip pat ir jo kraujo dozė. Elena vis dar neatgavo sąmonės ir pati nieko negalėjo spręsti.

Paskui ji užmigo.

Deimonas nenustygdamas žingsniavo pirmyn atgal. Galvoje šmėkščiojo prisiminimai, panašesni veikiau į sapną. Apie tai, kaip Elena mėgino iššokti iš 100 kilometrų per valandą greičiu lekiančio ferario, norėdama pabėgti nuo… ko?

Nuo jo?

Kodėl?

Šiaip ar taip, pradžia nekokia.

Bet daugiau jis nieko neprisiminė! Po galais! Iškart po šio įvykio tvyrojo tuštuma. Ar jis sužeidė Stefaną? Ne, Stefanas iškeliavo. Su ja buvo tas kitas vaikinas, Mėmė. Kas įvyko?

Po šimts perkūnų! Reikia perprasti, kas atsitiko, kad galėtų paaiškinti pabudusiai Elenai. Deimonas norėjo, kad ji juo tikėtų ir kliautųsi. Elena jam buvo reikalinga ne tik kraujui siurbti. Jis troško, kad ji pati jį pasirinktų. Svajojo, kad Elena suvoktų, jog Deimonas jai tinka kur kas geriau už jo bailį ištižėlį broliuką.

Jo tamsos princesė. Štai kam ji skirta. Jam, karaliui, karalienės vyrui, ar kaip tik ji panorės. Praregėjusi Elena supras, kad niekas nesvarbu. Svarbu tik jiems būti kartu.

Jis nešališkai – ne, jausdamasis kaltas – nužvelgė jos paklode uždengtą kūną. Dio mio – o jei nebūtų jos suradęs? Negalėjo pamiršti, kaip ji atrodė, kaip klupčiojo pirmyn… kaip gulėjo dusdama… kaip bučiavo jam ranką…

Deimonas atsisėdo ir suspaudė viršunosę. Kodėl ji atsidūrė su juo feraryje? Ji pyko – ne, ne pyko. Veikiau niršo, bet ir bijojo… jo. Dabar Deimonas aiškiai matė, kaip ji išsivertė iš lekiančio automobilio, bet iki tol nieko neprisiminė.

Gal jis kraustosi iš proto?

Kas jai atsitiko? Ne… Deimonas nukreipė mintis nuo šio lengvo klausimo ir prisivertė užduoti teisingą. Ką jis jai padarė? Iš Elenos akių, mėlynų su auksinėmis dėmelėmis kaip lazuritai, lengva skaityti mintis net ir be telepatijos. Ką… jis… jai padarė, kad ji taip išsigando, jog net iššoko iš skriejančio automobilio?

Taip, jis tyčiojosi iš šviesiaplaukio vaikino. Mėmės… Mašalo… ar kaip jis ten. Visi trys buvo kartu, ir jis su Elena… po galais! Nuo tos akimirkos iki tada, kai pabudo prie ferario vairo, mirguliavo tik tuštuma. Deimonas prisiminė, kaip Karolinos namuose išgelbėjo Bonę; prisiminė, kaip vėlavo į 4.44 ryto susitikimą su Stefanu; bet vėliau gija ėmė trūkinėti. Šiniči, maledicalo! Ak, tas lapinas! Jis žinojo daugiau, nei sakė Deimonui.

Aš visada… buvau stipresnis… už savo priešus, pamanė jis. Aš visada… valdydavau… padėtį.

Išgirdęs tylų garsą Deimonas akimoju prišoko prie Elenos. Jos mėlynos akys buvo užmerktos, bet blakstienos virpėjo. Ar ji budo?

Deimonas prisivertė nutraukti nuo pečių antklodę. Šiničis teisus. Daug sukrešėjusio kraujo, bet justi, kad jis teka geriau. Vis dėlto buvo ir labai negerų dalykų… ne, jis nepatikės.

Nusivylęs Deimonas vos nesuriko. Tas prakeiktas lapinas nepagydė išnarinto peties.

Deimonas jam dar užkurs pirtį.

Kas dabar? Kviesti Šiničį?

Nieku gyvu. Deimonas juto, kad jei šiąnakt dar kartą pamatytų lapiną, neištvertų jo nenudėjęs.

Teks pačiam įstatyti petį į sąnario duobutę. Šią procedūrą paprastai atlieka du žmonės, bet ką daryti?

Tvirtai tebelaikydamas Elenos mintis, užsitikrinęs, kad ji nepabus, Deimonas suėmė jos ranką ir truktelėjo žastikaulį, kad nebeliktų spaudimo. Tylus pokštelėjimas reiškė, kad ilgas rankos kaulas įšoko atgal į duobutę. Paskui jis paleido ranką. Elena perdžiūvusiomis lūpomis blaškėsi ant pagalvės. Deimonas į aplankstytą puoduką įpylė dar stebuklingos kaulus suauginančios Šiničio arbatos, tada iš kairės pusės švelniai kilstelėjo jai galvą ir priglaudė puoduką prie lūpų. Paskui šiek tiek atleido jos mintis, pakėlė ir vėl paguldė dešinę ranką.

Atsidusęs atlošė jai galvą ir pavertė puoduką, kad arbata tekėtų į burną. Elena klusniai nurijo skystį. Viskas jam priminė Bonę… tik Bonė nebuvo taip sunkiai sužeista. Deimonas žinojo, kad tokios Elenos – suplėšyta liemene ir džinsais, apkepusios krauju – negali sugrąžinti draugams.

Galbūt kai ką galima pataisyti. Jis nuėjo prie antrų miegamojo durų ir pagalvojo: „Vonia, šiuolaikinė vonia“, atrakino ir atidarė duris. Viskas atrodė taip, kaip ir įsivaizdavo: švari, balta, patalpa su didele krūva rankšluosčių svečiams.

Deimonas užpylė ant kempinės šilto vandens. Šįkart bus protingesnis, nenurengs Elenos ir nepanardins į šiltą vandenį. Jai tai praverstų, bet apie tai sužinoję Elenos draugai išplėštų jam iš krūtinės plakančią širdį ir pasmeigtų ant kuolo. Deimonas nedvejojo – tai buvo savaime aišku.

Jis grįžo prie Elenos ir ėmė švelniai šluostyti nuo peties prikepusį kraują. Mergina sumurmėjo, pakraipė galvą, bet Deimonas nesiliovė, kol petys, kiek buvo matyti pro perplėštą drabužį, tapo švarus.

Paskui, pasiėmęs kitą kempinę, ėmė šluostyti kulkšnį. Ji tebebuvo ištinusi – kol kas Elena niekur nepabėgs. Blauzdikaulis – vienas iš dviejų blauzdos kaulų – gražiai suaugo. Tai dar vienas įrodymas, kad Šiničiui ir Ši no Ši pinigų nestinga – antraip jie pardavinėtų šią arbatą ir krautųsi turtus.

„Mes į viską žiūrim… kitaip, – aiškino Šiničis, verdamas Deimoną keistomis geltonomis akimis. – Pinigai mums ne itin svarbūs. Kas svarbu? Priešmirtinės seno niekšo, bijančio patekti į pragarą, kančios. Jo prakaitas mėginant prisiminti seniai užmirštus susirėmimus. Pirma sąmoninga kūdikio ašara suvokus savo vienatvę. Neištikimos žmonos jausmai, kai vyras ją užklumpa su meilužiu. Mergelės… na, pirmas bučinys ir pirma atradimų naktis. Brolio pasiryžimas mirti už brolį. Šitai.“

Ir daugybė kitų dalykų, kurių nevalia minėti kultūringoje draugijoje, pamanė Deimonas. Dažniausiai skausmas. Jie – emocijų vampyrai, siurbiantys mirtingųjų jausmus ir jais užpildantys savo sielų tuštumą.

Bandant įsivaizduoti – apskaičiuoti, – kiek skausmo patyrė Elena, iššokusi iš jo automobilio, Deimoną vėl ėmė pykinti. Ji galėjo mirti kančiose, bet vis tiek nusprendė sprukti nuo jo.

Šįkart, prieš įžengdamas pro duris, už kurių anksčiau buvo baltomis plytelėmis išklijuota vonia, Deimonas pagalvojo: „Virtuvė, šiuolaikinė, su daug ledo pakelių šaldiklyje.“

Ir nenusivylė. Atsidūrė griežto vyriško stiliaus virtuvėje su chromuotais įrankiais ir juodomis bei baltomis plytelėmis. Šaldiklyje gulėjo šeši ledo pakeliai. Jis atsinešė tris: vienu apvyniojo Elenai petį, kitu – alkūnę, trečiu – kulkšnį. Paskui grįžo paimti stiklinės ledinio vandens.

Pavargau. O, kaip pavargau.

Elenai atrodė, kad kūnas švininis.

Rankos ir kojos… mintys… pripiltos švino.

Ji turėjo kažką padaryti – arba kažko nepadaryti – ir kuo greičiau. Bet mintis niekaip neiškilo į sąmonės paviršių. Buvo per sunki. Viskas per sunku. Ji net nepajėgė praplėšti akių.

Brūžt. Kažkas šalia, ant kėdės. Paskui ji lūpomis pajuto skystą vėsą, vos kelis lašelius, bet kilo noras pačiai stverti puoduką ir gerti. Ak, koks gardus vanduo. Tokio skanaus dar neteko ragauti. Petį siaubingai skaudėjo, bet dėl šio gėrimo verta ištverti skausmą. Ne! Kažkas atitraukė puoduką. Elena silpnomis rankomis mėgino jį sugriebti, bet puodukas buvo išplėštas.

Paskui ji pamėgino paliesti petį, bet tos švelnios nematomos rankos jai neleido, prieš tai nuplovė jos pačios rankas šiltu vandeniu. Paskui pridėjo ant jos ledo pakelių ir kaip mumiją įvyniojo į paklodę. Šaltis nuslopino fizinį skausmą, bet giliai širdyje tvinko kiti skauduliai…

Buvo per sunku apie tai galvoti. Kai ledo pakeliai buvo nuimti, ji jau drebėjo iš šalčio, ir leido sau užmigti.

Deimonas tai gydė Eleną, tai nusnūsdavo, tai gydė, tai nusnūsdavo. Tobulai įrengtoje vonioje surado vėžlio kiauto šepetį ir šukas. Atrodė tvirti. Viena jis žinojo tikrai: Elenos plaukai tokie niekada nebuvo gyvenime – nei negyvenime. Deimonas pamėgino šepečiu švelniai perbraukti plaukus, bet suprato, kad jie susivėlę labiau, nei manė. Stipriau trūktelėjus Elena sujudėjo ir kažką sumurmėjo – keistai, kaip per miegus šnekantis žmogus.

Galop šukavimas padėjo. Elena neatsimerkdama pakėlė ranką ir paėmė iš Deimono šepetį, paskui, šiam įsivėlus į kaltūną, susiraukė, suėmė plaukus į saują ir pamėgino iššukuoti. Deimonas ją užjautė. Per egzistencijos šimtmečius jis kartais nešiodavo ilgus plaukus – kai būtinai reikėjo. Nors jo plaukai buvo tokie pat ploni kaip Elenos, jam buvo pažįstamas tas neviltį keliantis jausmas, kad rauni juos iš šaknų. Deimonas jau ketino pagriebti šepetį, bet Elena atsimerkė.

– Kas?.. – pratarė ji ir sumirksėjo.

Deimonas įsitempė, pasirengęs prireikus išjungti jos sąmonę. Bet Elena net nemėgino jam vožti šepečiu.

– Kas… atsitiko? – Buvo aišku, ką Elena jaučia: jai tai nepatiko. Ji buvo nepatenkinta dar kartą pabudusi ir tik miglotai numanydama, kas dėjosi jai miegant.

Kol Deimonas, pasirengęs kautis arba bėgti, stebėjo jos veidą, Elena pamažu dėliojo įvykius.

– Deimonai? – Ji pažvelgė į vampyrą lazurito akimis, kurių žvilgsniui neįmanoma atsispirti.

Žvilgsnis klausė: „Ar tu mane kankini, ar gydai, ar tiesiog esi susidomėjęs žiūrovas, gurkšnojantis konjaką ir besimėgaujantis kito skausmu?“

– Konjake verdama, princese. O geriamas armanjakas. Aš negeriu nei to, nei ano, – atsakė Deimonas. Bet visą įspūdį sugadino skubiai pridūręs: – Tai ne grasinimas. Prisiekiu, Stefanas mane paliko tavo asmens sargybiniu.

Jei pažvelgsi į faktus, tai buvo beveik tiesa. Stefanas suriko: „Verčiau pasirūpink, kad Elenai nieko nenutiktų, tu dviveidi išpera, antraip rasiu būdą grįžti ir nutraukti tau…“ – tolesnius žodžius nuslopino kova, bet Deimonas esmę suprato. Ir dabar savo užduotį vertino rimtai.

– Niekas tavęs nenuskriaus, jei leisi man tave globoti, – pridūrė Deimonas, pasukęs į fantazijų pasaulį – juk iš tikrųjų jis buvo šalia, kai kažkas ją išgąsdino ar ištempė iš automobilio. Bet daugiau niekas jos nepalies, prisiekė sau. Kad ir kaip šįkart susimovė, daugiau Elenos Gilbert niekas neužpuls – o jei tai padarys, mirs.

Deimonas nemėgino skaityti jos minčių, bet ilgai žvelgdamas į akis aiškiai suprato, ką ji mano, nors jam tai vis tiek liko mįslė: „Žinojau, kad esu teisi. Veikė kažkas kitas.“ Ir Deimonas matė, kad net ir kentėdama skausmą Elena juto didžiulį džiaugsmą.

– Susižeidžiau petį. – Ji pakėlė dešinę ranką parodyti, bet Deimonas sustabdė.

– Išsinarinai, – patikslino jis. – Kurį laiką skaudės.

– Ir kulkšnį… bet kažkas… prisimenu, buvau miške, pakėliau galvą ir pamačiau tave. Negalėjau kvėpuoti, bet tu nuplėšei nuo manęs vijoklius ir paėmei ant rankų. – Elena apstulbusi pažvelgė į Deimoną. – Tu mane išgelbėjai?

Teiginys skambėjo kaip klausimas, bet nebuvo klausimas. Eleną stebino neįmanoma. Paskui mergina pravirko.

Pirma sąmoninga kūdikio ašara suvokus savo vienatvę. Neištikimos žmonos jausmai, kai vyras ją užklumpa su meilužiu…

Galbūt ir merginos rauda, patikėjus, kad priešas išgelbėjo nuo mirties.

Deimonas iš nevilties sugriežė dantimis. Mintis, kad Šiničis gali tai stebėti, mėgautis Elenos jausmais… buvo nepakeliama. Be abejo, Šiničis grąžins Elenai prisiminimus. Bet ten ir tada, kai jam atrodys smagiausia.

– Toks mano darbas, – išspaudė Deimonas. – Prisiekiau tai daryti.

– Ačiū. – Elena kūkčiodama gaudė orą. – Ne, būk geras, nenusigręžk. Aš rimtai. Ooo, gal turi nosinę? – Jos kūną vėl supurtė rauda.

Tobuloje vonioje turi būti nosinių dėžutė. Deimonas ją atnešė Elenai.

Stovėjo nusigręžęs, kol ši kūkčiodama šnypštėsi nosį. Čia nebuvo nei užkerėtų dvasių, nei dvasių kerėtojų, nei orių, išmintingų kovotojų su blogiu, nei pavojingų kokečių. Tik skausmo palaužta mergina, aimanuojanti kaip sužeistas žvėrelis, kūkčiojanti kaip vaikas.

Be abejo, jo brolis rastų, ką pasakyti. Jis, Deimonas, nė nenutuokė, ką daryti – tik žino, kad galėtų nužudyti kaltininką. Šiničis dar patirs, ką reiškia nuskriausti Eleną ir supykdyti Deimoną.

– Kaip jautiesi? – prikimęs paklausė.

Niekas neapkaltins Deimono pasinaudojus padėtimi; niekas nepasakys, kad įskaudino Eleną tik siekdamas naudos.

– Tu man davei savo kraujo, – nusistebėjo Elena ir, Deimonui žvilgtelėjus į atraitotą rankovę, pridūrė: – Ne, aš tiesiog jaučiu. Kai grįžau į Žemę iš dvasių pasaulio, Stefanas man duodavo savo kraujo, ir tada jausdavausi… lygiai taip pat. Būdavo labai šilta. Truputį nepatogu.

Deimonas staiga atsigręžė ir pažvelgė į Eleną.

– Nepatogu?

– Perpildyta – čia. – Ji palietė kaklą. – Mes manom, kad tai simbiozė… kai vampyras ir žmogus gyvena kartu.

– Turėjai omeny, kai vampyras verčia žmogų vampyru, – griežtai tarė Deimonas.

– Tebebūdama pusiau dvasia, negalėjau persikeisti. Bet paskui atvirtau į žmogų. – Elena žagtelėjo, liūdnai nusišypsojo ir pabandė brūkštelėti per plaukus. – Paprašyčiau pasižiūrėti į mane ir įsitikinti, ar nepersikeičiau, bet… – ji bejėgiškai mostelėjo ranka.

Deimonas atsisėdęs mėgino įsivaizduoti, kaip rūpintųsi Elena – dvasia, vaiku. Ši mintis kėlė skausmą.

Jis stačiokiškai paklausė:

– Sakydama, kad jautiesi nepatogiai, turėjai galvoje, kad aš irgi turėčiau išgerti tavo kraujo?

Elena nusisuko, paskui vėl pažvelgė į Deimoną.

– Sakiau, kad esu tau dėkinga. Sakiau, kad jaučiuosi… perpildyta. Neišmanau, kaip kitaip tau atsidėkoti.

Deimonas šimtmečius mokėsi tvardytis, antraip būtų ėmęs svaidyti daiktus. Nebeišmanė juoktis jam… ar verkti. Elena siūlė save kaip padėką, kad Deimonas ją išvadavo iš kančių, nuo kurių turėjo apsaugoti, bet susimovė.

Vis dėlto jis ne didvyris. Jis ne šventasis Stefanas, kad atsisakytų nuostabiausios dovanos; nesvarbu, kokia Elenos būklė.

Jis geidė jos.

30

Metas liovėsi ieškojęs pėdsakų. Suprato, jog kažkas privertė Eleną praeiti pro Danstenų namus ir daržinę, strykčioti tolyn ir galiausiai pargriūti į sumaigytą, išdraskytą vynuogienojų patalą. Jie glebūs kabojo Meto saujoje, bet nemaloniai priminė aplink kaklą apsivijusius vabzdžių čiuptuvėlius.

Toliau nebuvo nė ženklo, kad eita žmogaus. Tarsi Eleną būtų pagrobęs NSO.

Blaškydamasis į visas puses Metas galiausiai neberado ir vijoklių sąžalyno, pasiklydo miško glūdumoje. Panorėjęs galėjo įsivaizduoti girdįs įvairiausius triukšmus. Panorėjęs galėjo įsivaizduoti, kad žibintuvėlio šviesa nebe tokia ryški, kaip anksčiau, o šleikščiai gelsva…

Ieškodamas jis stengėsi nekelti triukšmo, nes suprato galbūt sėlinąs prie kažko, prie ko nederėtų sėlinti. Bet širdyje kažkas tvinko, ir jau po akimirkos jis nebegalėjo susilaikyti.

Kai pratrūko, nustebo ne mažiau už galimus klausytojus.

– Eleeeeeeeeeeeeeeenaaa!

Vaikystėje Metą mokė prieš miegą melstis. Daugiau apie bažnyčią jis ne kažin ką išmanė, bet giliai sieloje juto, kad egzistuoja Kažkas, besirūpinantis žmonėmis. Kad visa turi tam tikrą prasmę ir priežastį.

Pastaraisiais metais šis tikėjimas patyrė žiaurių išbandymų.

Bet Elenos prisikėlimas išsklaidė visas abejones. Tarytum įrodė, kad jo tikėta ne veltui.

Juk negali jos mums gražinti kelioms dienoms, o paskui vėl pasiimti, klausė jis, ir tas klausimas skambėjo kaip malda. Juk Tu taip nepasielgtum, tiesa?

Nes pasauliui Elenos netektis būtų per didelė. Jis prarastų jos kibirkštėlę, stiprią valią, polinkį pulti į beprotiškus nuotykius, o paskui dar beprotiškiau iš jų išsikapstyti. Pasaulis be jos vėl būtų pilkšvas ir tamsiai rudas. Neliktų ugniagesių raudonio, papūgos žalumo, žydrio, narcizų geltonio, gyvsidabrio blizgesio – ir aukso. Aukso taškelių bedugnėse mėlynose lyg lazuritas akyse.

– Eleeeeeeenaaaa! Po galais, atsiliepk! Elena, čia Metas! Eleeeeee…

Staiga jis nutilo ir įsiklausė. Širdis suplazdėjo, net kūnas krūptelėjo. Paskui Metas išgirdo žodžius.

– Eleeeeeenaaa? Meeeetaii? Kur jūs?

– Bone? Bone! Aš čia! – Jis iškėlė žibintuvėlį ir lėtai apsuko ratu. – Matai mane?

– O tu matai mus?

Metas pamažu atsigręžė. Taip – štai žibintuvėlių spinduliai: vienas, du, trys!

Išvydus tris spindulius širdis sutvaksėjo.

– Einu prie jūsų! – riktelėjo Metas. Paslaptinga nuotaika išsisklaidė, jis lėkte lėkė, traukė už kulkšnių griebiančius ūselius šaukdamas: – Likit, kur esat! Ateinu pas jus!

Štai žibintuvėlių spinduliai spigina jam akis, Bonė kažkaip atsidūrė jo glėbyje ir pravirko. Bent jau tuo metu atrodė įprasta. Bonė verkė Metui prie krūtinės, o jis žiūrėjo į baugščiai besišypsančią Mereditę ir į… ponią Flauers? Tai tikrai ji – dėvi sodininko skrybėlę su dirbtinėmis gėlėmis ir vilki kokius septynis ar aštuonis vilnonius megztinius.

– Ponia Flauers? – išstenėjo Metas, kai liežuvis pagaliau pasivijo smegenis. – Bet… kurgi Elena?

Trims į jį žiūrintiems žmonėms staiga nusviro rankos, tarsi jie būtų nekantriai laukę naujienų, ir dabar nusivylę.

– Mes jos nematėm, – tyliai ištarė Mereditė. – Tu buvai su ja.

– Taip, buvau. Bet paskui atvažiavo Deimonas. Meredite, jis ją sužeidė. – Metas pajuto, kaip Bonė įsikibo į jį. – Jis sukėlė jai priepuolį, ir ji raitėsi ant žemės. Maniau, jis ją nužudys. Jis sužeidė ir mane. Tikriausiai buvau be sąmonės. Kai atsipeikėjau, jos neberadau.

– Jis ją išsigabeno? – piktai paklausė Bonė.

– Taip, bet… nesuprantu, kas nutiko vėliau.

Metas vargais negalais papasakojo, kaip Elena, regis, iššoko iš automobilio, tačiau pėdsakai niekur nevedė.

Bonė sudrebėjo.

– Paskui įvyko dar vienas keistas dalykas, – pasakė Metas.

Lėtai, užsikirsdamas, jis papasakojo apie Kristiną ir jos panašumą į Tamę.

– Tai… tikrai labai keista, – pritarė Bonė. – Maniau, kad žinau atsakymą, bet jei Kristina nebendravo su kitomis mergaitėmis…

– Brangioji, tikriausiai galvojai apie Salemo raganas, – įsikišo ponia Flauers. Metas dar nebuvo pripratęs, kad ponia Flauers šnekasi su jais. Ji kalbėjo toliau: – Bet tu juk nežinai, su kuo buvo Kristina pastarąsias kelias dienas. Arba, jei jau taip, su kuo buvo Džimis. Šiais laikais vaikai turi daug laisvės. O Džimis gali būti – kaip ten vadinasi? – nešėjas.

– Be to, net jei tai apsėdimas, jis gali būti visiškai kitoks, – pridūrė Mereditė. – Kristina gyvena Sengirėje. Sengirėje apstu tų vabzdžių – malachų. Kas žino, kas galėjo atsitikti jai išėjus? Ir kas jos ten laukė?

Bonė, apkabinta Meto, vis dar drebėjo. Jie buvo palikę tik vieną įjungtą žibintuvėlį, kad veltui neeikvotų energijos, tad miškas atrodė dar šiurpiau.

– O kaip telepatija? – Metas paklausė ponios Flauers. – Nė už ką nepatikėsiu, kad tas Salemo merginas puldinėjo tikros raganos. Tikriausiai tai buvo prislėgtos merginos, kurias susirinkus draugėn apėmė masinė isterija, ir viskas kažkaip išėjo iš vėžių. Bet kaip Kristina galėjo mane – mane – pavadinti tuo pačiu vardu kaip Tamė?

– Gal mes visi klystam, – prislopintu balsu Metui į saulės rezginį sumurmėjo Bonė. – Gal čia visai ne kaip Saleme, kur isterija plito horizontaliai, jei suprantat, ką turiu galvoj. Galbūt čia kažkas kur panorėjęs skleidžia ją iš viršaus.

Kiek patylėjusi ponia Flauers tarė:

– Vaikų ir kūdikių lūpomis…

– Manot, tai tiesa? Bet kas tada viršuje? Kas visa tai daro? – rimtai paklausė Mereditė. – Tai negali būti Deimonas, nes jis du kartus išgelbėjo Bonę ir vieną kartą mane. – Niekam nespėjus susivokti ir pasiteirauti apie tai, Mereditė kalbėjo toliau: – Elena buvo bemaž įsitikinusi, kad Deimonas apsėstas. Tai kas dar?

– Kažkoks nežinomasis, – suniurnėjo Bonė. – Jis mums nepatiks.

Tą pačią akimirką už jų sutraškėjo šakos. Visi kaip vienas atsigręžė.

– Labiausiai norėčiau, – Deimonas tarė Elenai, – kad sušiltum. Todėl turiu tau ką nors išvirti, kad sušiltum iš vidaus, arba paguldyti į vonią, kad sušiltum iš išorės. Bet po to, kas nutiko praėjusį kartą…

– Vargu ar galėsiu valgyti…

– Nagi, tai amerikiečių tradicija. Obuolių sultinio? Mamos naminio vištienos pyrago?

Elena nenorom sukikeno, bet tuoj pat susiraukė.

– Norėjai pasakyti – obuolių pyrago ir mamos naminio vištienos sultinio. Bet pradžiai neblogai pasirodei.

– Tikrai? Pažadu nemaišyti obuolių ir vištienos.

– Pamėginčiau sriubos, – lėtai ištarė Elena. – Ir dar, Deimonai, trokštu paprasto šalto vandens. Meldžiu.

– Žinau, bet jei per daug išgersi, skaudės. Išvirsiu sriubos.

– Ji mažose skardinėse su nupiešta raudona paprika. Patrauksi už ąselės, ir atsidarys… – Jam pasukus prie durų, Elena nutilo.

Deimonas suprato, kad ji smarkiai abejoja jo sugebėjimais, bet žinojo, kad jei atneš ką nors daugmaž geriamo, ji gers. Toks jau tas troškulys.

Žengdamas pro duris Deimonas staiga išgirdo kraupų garsą, lyg kas čiaukšėtų virtuvine kapokle, ir vos nepašoko.

– Deimonai! – pro duris šūktelėjo silpnas balsas. – Deimonai, ar tu sveikas? Deimonai! Atsiliepk!

Bet jis apsisuko, apžiūrėjo duris ir atidarė. Bet kas matydamas būtų stebėjęsis, nes Deimonas įkišo raktą į neužrakintas duris, ištarė: „Elenos kambarys“, pasuko raktą ir atidarė duris.

Ir puolė vidun.

Elena gulėjo ant grindų, beviltiškai įsipainiojusi į paklodes. Bandė atsistoti, veidas nuo skausmo išblyško ir pamėlo.

– Kas tave išstūmė iš lovos? – paklausė Deimonas, nusprendęs Šiničį nužudyti lėtai.

– Niekas. Užsidarius durims išgirdau tą klaikų garsą. Norėjau eiti pas tave, bet…

Deimonas įsispoksojo į merginą.

Norėjau eiti pas tave, bet… Šita sužeista, išsekusi būtybė stengėsi gelbėti jį? Taip stengėsi, kad net iškrito iš lovos?

– Atsiprašau, – ašarojo Elena. – Vis dar nepriprantu prie traukos. Ar tu sužeistas?

– Ne taip kaip tu. – Deimonas tyčia kalbėjo šiurkščiai, nugręžęs akis. – Kvailai padariau, kad išėjau, ir namas… man tai priminė.

– Ką čia šneki? – sielvartingai tarė Elena apsisiautusi paklodėmis.

– Šitas raktas. – Deimonas jai parodė.

Raktas buvo auksinis, jį galėjai mūvėti kaip žiedą, o išlanksčius pasidarydavo nuostabus įrankis.

– Kuo jis blogas?

– Nepanaudojau jo. Šiame rakte slypi kicunės galia, juo gali atrakinti bet ką, ir jis tave nuves bet kur, tereikia įkišti į spyną ir pasukti. Išeidamas pamiršau tai padaryti.

Elena, regis, sutriko.

– O jei duryse nėra spynos? Dauguma kambarių nerakinami.

– Šis raktas tinka bet kokioms durims. Galima sakyti, jis pats pasidaro spyną. Tai kicunių brangenybė – iškračiau jį iš Šiničio įsiutęs, kad tu sužeista. Jis tuoj panorės susigrąžinti. – Deimonas prisimerkė, vos vos šyptelėjo. – Įdomu, kuriam iš mūsų jis atiteks. Virtuvėje pastebėjau dar vieną – be abejo, atsarginį.

– Deimonai, man įdomu klausytis apie stebuklingus raktus, bet gal pakeltum mane nuo grindų?..

Deimonas iškart atsitokėjo. Paskui ėmė svarstyti, ar guldyti Eleną į lovą, ar ne.

– Nusimaudysiu, – tyliai tarė Elena. Atsisegė džinsų sagą ir pabandė iš jų išsinerti.

– Pala! Tu gali nualpti ir paskęsti. Gulkis, ir aš tave nuprausiu, jei tik pažadi užkąsti. – Šis namas Deimonui atrodė įtartinas.

– Dabar gulomis nusirenk ir užsiklok paklode. Aš puikiai masažuoju, – nusigręždamas pridūrė jis.

– Klausyk, nebūtina nusigręžti. Aš tai supratau… sugrįžusi, – pasakė Elena. – Drovumas. Kodėl kas nors turėtų gėdytis savo kūno? – Šį sakinį ji ištarė prislopintu balsu. – Juk Dievas mus sukūrė nuogus, net ir po Adomo ir Ievos. Jei tai taip svarbu, kodėl jis mūsų neįvyniojo į vystyklus?

– Kartą mėginau įtikinti Prancūzijos karalienę našlę, – prabilo Deimonas, pasiryžęs, kol Elena rengsis, spoksoti į plyšį medinėje sienos plokštėje. – Pasakiau, kad jei Dievas yra ir visagalis, ir visažinis, tai Jis tikrai iš anksto žino mūsų likimus. Kodėl tad teisieji gimsta tokie pat nuodėmingai nuogi kaip ir pasmerktieji?

– Ir ką ji atsakė?

– Nieko. Tik sukikeno ir vėduokle tris kartus patapšnojo man per ranką. Vėliau paaiškino, jog tai kvietimas į pasimatymą. Deja, turėjau kitų įsipareigojimų. Ar tu jau nusirengei?

– Jau palindau po paklode, – išvargusi atsakė Elena. – Jei ji buvo karalienė našlė, turbūt tau pasisekė, – kiek suglumusi pridūrė: – Ko gero, senutė.

– Ne, Prancūzijos karalienė Ona Austrė iki pat mirties išsaugojo nepaprastą grožį. Ji buvo vienintelė rusvaplaukė, kuri…

Deimonas atsigręžė ir prarado žadą. Nesitikėjo, jog Elena bus tokia panaši į iš vandenyno kylančią Afroditę. Baltos paklodės klostės nepaslėpė šilto, balto kaip pienas kūno. Be abejo, Eleną reikėjo prausti, bet vien nuo minties, kad po ta plona paklode ji guli žavingai nuoga, Deimonui užėmė kvapą.

Elena susuko drabužius į gniužulą ir nusviedė į kertę. Deimonas jos nekaltino.

Nemąstė. Negaišo. Tiesiog atkišo rankas ir tarė:

– Karštas vištienos sultinys su citrina ir čiobreliais dubenėlyje ir slyvų žiedų aliejus, labai šiltas, buteliuke.

Sąžiningai suvalgiusi sultinį Elena vėl išsitiesė ant nugaros, ir Deimonas ėmė ją švelniai masažuoti aliejumi. Slyvų žiedų aliejus – nuskausmina, apmarina odą ir padeda pagrindą kitiems egzotiškesniems aliejams, kuriuos Deimonas ketino panaudoti.

Tam tikru atžvilgiu įtrinti aliejumi kur kas geriau nei įmesti į paprastą ar sūkurinę vonią. Deimonas mato žaizdas, kiekvienai jų gali pašildyti aliejų iki reikiamos temperatūros. Sūkurinėje vonioje vandens srovė beveik nereguliuojama, ji purkštų ir sumušimus, o jis galės neliesti skaudamų vietų.

Deimonas pradėjo nuo plaukų – labai labai plonai užtepė aliejaus, kad lengviau išsišukuotų. Aliejuoti plaukai tarsi auksas sužvilgo ant odos – medus ant grietinėlės. Paskui ėmėsi veido – smulkiais nykščių judesiais pabraukė kaktą, kad išsilygintų ir atsipalaiduotų. Lėtais sukamaisiais judesiais vos vos spausdamas pamasažavo smilkinius. Matė plonas mėlynas venas ir žinojo, kad jas spustelėjus Elena giliai užmigtų.

Paskui perėjo prie žastų, dilbių, delnų, naudojo senų senovėje atrastus masažo judesius ir prie jų derančius senovinius aliejus. Galop iš Elenos liko paklode pridengta suglebusi, bekaulė būtybė: minkšta, glotni ir glebi. Deimonas šyptelėjo, patraukė kojos pirštą, kol šis spragtelėjo, – paskui ironiškai nusišypsojo. Dabar iš Elenos gautų ko užsigeidęs. Taip, ji nesispyriotų. Bet Deimonas nenumanė, kaip jį paveiks ta nelemta paklodė. Visi žino, kad bet kokia dengianti skiautė, net ir labai paprasta, pritraukia dėmesį į draudžiamas vietas, ne taip, kaip visiškas nuogumas. Masažuodamas Eleną centimetras po centimetro jis dar labiau susitelkė į jos kūną.

Netrukus Elena mieguista paklausė:

– Tai kuo baigėsi ta istorija? Apie Oną Austrę, kuri buvo vienintelė rusvaplaukė…

– …ak, taip, vienintelė rusvaplaukė, nepražilusi iki pat dienų galo, – sumurmėjo Deimonas. – Taip. Buvo šnekama, jog kardinolas Rišeljė – jos meilužis.

– Ar tai ne tas blogasis kardinolas iš „Trijų muškietininkų“?

– Taip, tik gal jis nebuvo toks blogas, kaip ten pavaizduota, be to, gabus politikas. O kai kurie tvirtino, kad tikrasis Liudviko – dabar apsiversk – tėvas…

– Keistas vardas karaliui.

– Hmm?

– Liudvikas Dabar Apsiversk, – paklusdama tarė Elena.

Deimonui tyrinėjant kambario sienas, šmėkštelėjo baltutėlė Elenos šlaunis.

– Nelygu, kokių tradicijų laikomasi gimtojoje šalyje, – linksmai paantrino Deimonas. Akyse teberegėjo šlaunį.

– Ką?

– Ką?

– Tai aš paklausiau…

– Ar jau sušilai? Baigiau, – pasakė Deimonas ir pasielgė neišmintingai – patapšnojo per aukščiausią iškilimą po paklode.

– Ei! – Elena pakilo, o Deimonas – prieš akis iškilus rausvai auksiniam, iškvėpintam ir lieknam kūnui, – kuo skubiausiai spruko.

Grįžo gerokai palūkėjęs, nešinas raminamu sultiniu. Elena, oriai prisidengusi paklode tarsi toga, priėmė auką. O Deimonui nusigręžus nė nemėgino sušerti jam per užpakalį.

– Kur mes? – smalsavo. – Ne Danstenų namuose – jų troba sena. Jie buvo ūkininkai.

– Ak, pavadinkim tai mano laikinu prieglobsčiu miške.

– Cha, – nusijuokė Elena. – Taip ir žinojau, kad nemiegi medžiuose.

Deimonas stengėsi nesišypsoti. Jam dar neteko būti su Elena iškilus gyvybės ir mirties klausimui. Jei pasakytų, kad, pamasažavęs ją nuogą po antklode, pamilo jos širdį… ne. Niekas tuo nepatikėtų.

– Geriau jautiesi? – pasiteiravo.

– Sušilau kaip vištienos obuolių sultinys. Tai taip ir neišgirsiu pabaigos?

Palikęs Eleną lovoje Deimonas akimirksniu – eidamas ten, kur buvo vonia – prikūrė įvairiausių dydžių ir modelių naktinių marškinių, suknelių ir netgi šlepečių. Patenkintas pamatė, kad drabužinė prikimšta visokiausių naktinių drabužių, kokių tik gali užsimanyti – nuo šilkinių apatinių iki senamadiškų naktinių suknelių ir naktinių kepuraičių. Deimonas išlindo su pilnu glėbiu apdarų ir leido Elenai rinktis.

Elena pasiėmė baltus naktinius aukšta apykakle iš paprastos medžiagos. Deimonas nejučia paglostė prabangius dangaus žydrumo marškinius su iš pažiūros tikrais Valensijos nėriniais.

– Ne mano stilius, – greitai išpyškino Elena, kišdama juos po kitais drabužiais.

Ne tavo stilius, kai esi su manim, dingtelėjo pralinksmėjusiam Deimonui. Tu išmintinga mergytė. Nenori manęs gundyti padaryti tai, dėl ko rytoj gailėtumeisi.

– Gerai jau – ir labos nakties.

Deimonas nutilo, nes Elena staiga pažvelgė į jį nustebusi ir susikrimtusi.

– Metas! Deimonai, mes ieškojom Meto! Ką tik prisiminiau. Mes jo ieškojom, ir aš… aš nežinau. Mane sužeidė. Prisimenu, kaip pargriuvau, paskui atsipeikėjau čia.

Nes aš tave čia atnešiau, pamanė Deimonas. Nes šis namas – tai tik mintis Šiničio galvoje. Nes tikri čia tik mudu.

Deimonas giliai įkvėpė.

31

Bent leisk mums oriai išeiti iš tavo spąstų – savo kojomis, o gal reikėtų sakyti: su tavo raktu? – Deimonas mintimis paprašė Šiničio. Paskui kreipėsi į Eleną:

– Taip, mes ieškojom to, kaip jis ten vardu. Bet tu nelaimingai pargriuvai. Norėčiau tavęs paprašyti likti čia ir sveikti, o aš eisiu jo ieškoti.

– Tai tu žinai, kur Metas? – Tik tiek Elena išgirdo iš Deimono kalbos.

– Taip.

– Gal jau galim eiti?

– Neišleisi manęs vieno?

– Ne, – kaip niekur nieko pareiškė Elena. – Turiu jį surasti. Jei išeitum vienas, tikrai neužmigčiau. Būk geras, paskubėkim.

Deimonas atsiduso.

– Gerai jau. Spintoje buvo – „bus“ – tau tinkamų drabužių. Džinsų ir panašiai. Atnešiu, – sukruto jis. – Jei jau niekaip negaliu tavęs įkalbėti ilsėtis, kol ieškosiu Meto.

– Aš ištversiu, – pažadėjo Elena. – O jei išeisi be manęs, šoksiu pro langą ir seksiu iš paskos.

Ji kalbėjo rimtai. Deimonas nuėjo ir paėmė žadėtąją drabužių šūsnį, paskui stovėjo nusigręžęs, kol Elena movėsi lygiai tokius pat džinsus ir tempėsi Pendleton marškinėlius, kokius vilkėjo anksčiau, tik švarius ir nesuplėšytus. Paskui jie išėjo, Elena įnirtingai šukavosi ir maždaug kas žingsnį vis atsigręždavo.

– Ką darai? – jau nusprendęs ją nešte nešti paklausė Deimonas.

– Laukiu, kol išnyks namas. – O kai Deimonas pažvelgė į ją nutaisęs klausiamą veidą „Ką čia šneki?“, paaiškino: – Armani džinsai, kaip tik mano dydžio? La Perla palaidinė, kaip tik man? Pendleton marškinėliai, dviem dydžiais per dideli, visai kaip tie, kuriuos vilkėjau? Arba čia prekybos centras, arba stebuklinga vieta. Renkuosi pastarąjį variantą.

Deimonas ją pakėlė norėdamas nutildyti ir prinešė prie ferario. Susimąstė, ar dabar jie realiame pasaulyje, ar kitame Šiničio rutulyje.

– Išnyko? – pasiteiravo jis.

– Aha.

Kaip gaila, pamanė Deimonas. Mielai būtų jį pasilikęs.

Galėtų iš naujo pasiderėti su Šiničiu, bet dabar laukė kiti, svarbesni reikalai. Daug, daug svarbesni reikalai, pamanė jis ir glustelėjo Eleną.

Automobilyje Deimonas pasirūpino trimis dalykais. Pirmiausia jo smegenys kaip automatas patikrino, ar spragtelėjus keleivio diržui Elena gerai prisisegė. Antra, įsitikino, kad durys užrakintos, o pultelis pas jį. Trečia, stengėsi važiuoti gana lėtai. Nemanė, kad Elena šitaip jausdamasi pultų iš automobilio, bet nenorėjo rizikuoti.

Nenutuokė, kiek veiks šie kerai. Galų gale Elena turės atgauti atmintį. Tai logiška, nes jis pabudo anksčiau už Eleną ir dabar, rodos, šį tą prisiminė. Netrukus ji prisimins… ką? Kad Deimonas ją prievarta įsisodino į ferarį (blogai, bet atleistina – juk jis nežinojo, kad Elena iššoks)? Kad jis proskynoje pasityčiojo iš Maiko, Mičo ar kaip jis ten? Pats Deimonas tik miglotai tai prisiminė – o gal irgi susapnavo?

Deimonas panoro išsiaiškinti tiesą. Kada gi jis viską prisimins? Tada būtų lengviau derėtis.

Vargu ar Metas pateks į vidurvasario pūgą ir bus ištiktas hipotermijos, net jei jis vis dar proskynoje. Naktis žvarbi, bet blogiausia, kas gali nutikti vaikinui, – tai reumatas sulaukus aštuoniasdešimties.

Svarbiausia jo nesurasti. Jis gali atskleisti nemalonią tiesą.

Deimonas pastebėjo, kad Elena daro vis tuos pačius judesius. Paliečia gerklę, susiraukia, giliai įkvepia.

– Pykina?

– Ne, aš… – Mėnesienoje Deimonas matė, kaip ji išraudo; savo veidu juto ją užliejančią šilumą. – Jau sakiau, – tarė ji, – kad jaučiuosi… perpildyta. Dabar tas jausmas sustiprėjo.

Ką daryti vampyrui?

Sakyti: „Atsiprašau, nuo Mėnulio rago mečiau“?

Sakyti: „Atsiprašau, kitą rytą tu manęs nekęsi“?

Sakyti: „Velniop rytojus; ar šita sėdynė bent kiek atsilošia“?

Bet jeigu jie nuvažiuos į proskyną ir pamatys, kad Mėmei – Mašalui – tam vaikėzui atsitiko kas blogo? Deimonas gailėsis paskutines dvidešimt savo gyvenimo sekundžių. Elena prieš jį pasitelks dangaus dvasių batalionus. Net jei kiti ja netiki, Deimonas tiki.

Ramiai, kaip šnekėdamasis su Peidže ar Damarise, Deimonas paklausė:

– Ar patikėsi manim?

– Ką?

– Ar patikėsi, kad per penkiolika dvidešimt minučių nuvažiuosiu į vieną vietą, kur, mano manymu, turėtų būti kaip ten jis vardu? – Jei jis ten, neabejoju, kad viską prisiminsi ir niekada gyvenime nebenorėsi manęs matyti. Tada tau nebereikės daug galvoti. Jei ten nebus nei jo, nei automobilio, tai man nusišypsojo laimė, o Mėmė laimėjo gyvastį. Ir mudu keliausim ieškoti toliau.

Elena įdėmiai žvelgė į jį.

– Deimonai, ar tu žinai, kur Metas?

– Ne. – Ką gi, tai daugmaž tiesa. Bet Elena nuovoki mergaitė, žavinga pupytė ir išties nekvaila… Deimonas susigriebė eilėmis garbinąs jos intelektą. Ir kodėl jis staiga ėmė rimuoti? Gal iš tikrųjų kraustosi iš proto? Jau anksčiau tokia mintis buvo šovusi į galvą. Bet jei svarstai, ar nesi išprotėjęs, tai turbūt įrodymas, jog toks nesi. Juk tikri pamišėliai niekada nesuabejoja savo sveika nuovoka, tiesa? Tiesa. O gal? Šiaip ar taip, visos šitos šnekos su savimi neveda į gera.

Merda.

– Gerai jau. Tikiu tavim.

Deimonas atsikvėpė, nors jam nereikėjo oro, ir pasuko automobilį proskynos link.

Tai buvo vienas labiausiai jaudinančių lošimų jo gyvenime. Vienu atveju ant kortos pastatyta jo paties gyvastis. Deimonas neabejojo, kad jei jis nužudė Marką, Elena suras kokį nors būdą jį pribaigti. Kitu atveju jo laukia dangiška palaima. Elena, pasiryžusi ir trokštanti dovanoti jam kraujo… Deimonui net seilė nutįso. Iš jo širdies išsiveržė lyg ir malda – to jam nebuvo nutikę pusę šimtmečio.

Sukdamas į keliuką, vedantį prie proskynos, Deimonas sutelkė visas jusles. Variklis vos dūzgė, ir nakties oras vampyrui teikė įvairiausios informacijos. Deimonas puikiai žinojo, kad čia gali tykoti pasala. Bet keliuku daugiau niekas nevažiavo. Deimonas stipriai spustelėjo greičio pedalą, – laimė, nedidukė proskyna buvo visiškai tuščia, be automobilių ir be koledžo amžiaus vaikinų, kurių vardai prasideda M raide.

Deimonas atsilošė ir atsipalaidavo.

Elena jį stebėjo.

– Manei, jis bus čia.

– Taip. – Dabar laikas užduoti svarbiausią klausimą. Antraip visas šis reikalas bus tik apgaulė, suktybė. – O tu prisimeni šitą vietą?

Elena apsižvalgė.

– Ne. O turėčiau?

Deimonas išsišiepė.

Bet dėl visa ko pavažiavo dar tris šimtus metrų į kitą proskyną – jeigu kartais Eleną ūmiai užplūstų prisiminimai.

– Anoje proskynoje buvo malachų, – lengvai išsisuko Deimonas. – O čia tikrai nėra jokių siaubūnų. – Ak, koks aš melagis, koks melagis, džiūgavo jis. Negi dar sugebu meluoti?

Elenai grįžus iš Anapus Deimonas jautėsi… nesavas. Tą pirmą naktį netgi atidavė jai savo striukę. Žodžiais neapsakysi, kaip jis jautėsi tamsioje proskynoje stovėdamas priešais ką tik iš pomirtinio gyvenimo sugrįžusią Eleną švytinčia oda, nuogą, nesigėdijančią savo nuogumo ir nesuvokiančią pačios nuogumo sąvokos. Ir dabar, ją masažuodamas, matydamas venas, tarsi melsvus kometų šviesos ruožus baltame danguje, Deimonas pajuto tai, ko nejautė penkis šimtus metų.

Pajuto geismą.

Žmogišką geismą. Vampyrai jo nebejaučia. Jų geismas virtęs kraujo troškimu – vien tik kraujo troškimu…

Bet dabar jis tai pajuto.

Ir suprato kodėl. Dėl Elenos auros. Dėl Elenos kraujo. Grįždama ji atsinešė kai ką tvaresnio už sparnus. Sparnai nunyko, bet naujasis gebėjimas, regis, išliko.

Geismas buvo aplankęs Deimoną labai seniai, todėl jis galėjo ir klysti. Bet vis dėlto jam atrodė, kad nuo Elenos auros net labiausiai užkietėję vampyrai pražystų ir taptų jaunuoliais.

Jis atsitraukė kiek tik galėjo ankštame feraryje.

– Elena, turiu tau šį tą pasakyti.

– Apie Metą? – Ji pažvelgė tiesiu, protingu žvilgsniu.

– Metą? Ne, ne. Apie tave. Žinau, nustebai, kad Stefanas tavimi rūpintis patikėjo tokiam kaip aš.

Feraryje jiedviem stigo erdvės, Deimonas juto merginos kūno šilumą.

– Taip, nustebau, – patvirtino ji.

– Na, galbūt dėl to…

– Galbūt dėl to, kad mano aura, kaip kalbėjome, net ir seniems vampyrams sukelia aistrą. Dėl to man reikės stiprios apsaugos, taip sakė Stefanas.

– Manau, – atsargiai tarė Deimonas, – kad Stefanas norėjo tave apsaugoti nuo piktų būtybių, traukiančių čia iš viso pasaulio, o visų labiausiai nuo tų, kurios tau jaučia… aistrą…

– Bet dabar jis mane paliko – kaip koks savanaudis, paikas, žioplas idealistas. Kai šitiek vyrų pasaulyje jaučia man aistrą.

– Sutinku. – Deimonas ir toliau stengėsi įtikinti Eleną, kad Stefanas išvyko savo noru. – Aš pažadėjau tave saugoti kiek įmanydamas. Elena, aš tikrai pasirūpinsiu, kad niekas prie tavęs neprisiartintų.

– Gerai, – tarė Elena, – bet tada atsiranda tokios bjaurasties, – ji mostelėjo, veikiausiai vaizduodama Šiničį ir visas šio sukeltas negandas, – ir niekas neišmano, kaip ją įveikti.

– Tiesa, – pasakė Deimonas.

Jis vis turėdavo suimti save į nagą ir prisiminti tikrąjį buvimo čia tikslą. Jis čia, nes… na, jis ne šventojo Stefano pusėje. Ir svarbiausia, buvo visai nesunku…

Štai ji šukuojasi plaukus… Graži mergelė plaukelius šukavo… skaistesnė už saulelę… Deimonas nusipurtė. Kada jis pamėgo anglų liaudies dainas? Kas jam užplaukė?

Turėjo ką nors sakyti, tad pasiteiravo:

– Kaip jautiesi?

Elena kaip tik tuo metu pakėlė ranką prie kaklo. Susiraukė.

– Neblogai.

Jiedu buvo priversti pažvelgti vienas į kitą. Elena nusišypsojo, Deimonas irgi – iš pradžių tik šyptelėjo, paskui plačiai išsišiepė.

Ji… po galais, ji viskas. Sąmojinga, kerinti, narsi, protinga… ir graži. Deimonas žinojo, kad jo žvilgsnis visa tai byloja, bet Elena nenusigręžė.

– Galėtume… truputį pasivaikščioti, – pasiūlė Deimonas, ir suskambo varpeliai, užgrojo trimitai, iš dangaus pabiro konfeti, plasnojo karveliai…

Elena atsakė:

– Gerai.

Jie patraukė iš proskynos vedančiu takeliu, kuris puikiai tamsoje matančiam Deimonui pasirodė patogiausias. Deimonas nenorėjo, kad Elena pavargtų. Žinojo, kad jai tebeskauda ir kad ji nenori to parodyti, nenori būti lepinama. Vidinis balsas tarė: „Ką gi, palauk, kol ji prisipažins pavargusi, tada pasodink.“

Bet kitas, nevaldomas instinktas, privertė Deimoną pašokti, vos tik Elena susvyravo. Vampyras pakėlė ją, atsiprašė tuzinu kalbų ir apskritai elgėsi kaip kvailys, kol pasodino ant patogiai išdrožto medinio suoliuko ir apklojo kelius lengva kelionine antklode. Ir vis kamantinėjo:

– Pasakyk, jei ko nors reikia.

Deimonas mintimis pasiuntė Elenai įvairiausių pasiūlymų: stiklinę vandens, norą, kad jis pasėdėtų šalia, drambliuką, kuriuo Elena anksčiau labai žavėjosi.

– Atleisk, bet kažin ar man pavyks sukurti drambliuką, – tarė jis, atsiklaupęs taisydamas jai suolelį kojoms. Tada sugavo atsitiktinę Elenos mintį: Deimonas ne taip labai skiriasi nuo Stefano, kaip atrodė.

Joks kitas vardas nebūtų privertęs Deimono padaryti tai, ką padarė. Joks kitas žodis, jokia kita sąvoka nebūtų jo taip paveikusi. Akimirksniu antklodė nukrito, suoliukas pradingo iš po kojų, jis atlošė Eleną, apnuogino liekną kaip gulbės kaklą.

Mes su broliu skiriamės tuo, tarė jis, kad jis vis dar tikisi pro kokias nors šonines dureles įsmukti į dangų. Aš nesu toks naivuolis, aimanuojantis dėl savo likimo. Aš žinau, kur pateksiu. Be to, Deimonas iššiepė iltinius dantis, man tai nė velnio nerūpi.

Elena išplėtė akis – Deimonas ją išgąsdino. Išgąsdino netyčia, savo kuo nuoširdžiausiu atsakymu. Nukreiptas į Deimoną jos mintis buvo lengva perskaityti. Suprantu – aš irgi taip manau. Ko noriu, to noriu. Nesu tokia gera kaip Stefanas. Ir nežinau…

Deimonas pradžiugo. Ko nežinai, mieloji?

Elena užsimerkusi tik papurtė galvą.

Deimonas, mėgindamas ištrūkti iš aklavietės, sukuždėjo jai į ausį:

– O kaip tau šitas:

Sakyk, aš drąsus,

Ir sakyk, aš blogas,

Sakyk, tuštuolis.

– Aš išpuikęs.

Bet jūs, erinijos, tik pridurkit:

– Jis pabučiavo Eleną.

Elena plačiai atsimerkė.

– O, ne! Deimonai, meldžiu. – Ji kalbėjo pašnibždom. – Meldžiu! Meldžiu ne dabar! – Sunkiai nurijo seilę. – Beje, siūlei atsigerti, o gėrimo nė kvapo. Jei taip nori, neprieštaraudama pabūsiu gėrimas, bet pirmiausia aš baisiai ištroškusi – gal taip pat kaip tu.

Ji vėl pabaksnojo sau į pasmakrę.

Deimonas tirpte sutirpo.

Ištiesęs ranką pirštais suėmė trapios krištolinės taurės kojelę. Įgudusiu judesiu kliustelėjo į ją skysčio, pauostė – ak, aromatas nuostabus, – tada užsivarvino ant liežuvio. Tikras daiktas. Vynas „Juodoji magija“, išspaustas iš Juodosios magijos vynuogių. Tai vienintelis vynas, kurį gertų dauguma vampyrų. Dar sklando abejotinos istorijos, kad jis padeda išsaugoti jėgas, kai neįmanoma numalšinti tikrojo troškulio.

Elena, klausydamasi Deimono pasakojimo, gurkšnojo iš taurės sodriai violetinį vyną išplėtusi mėlynas akis. Jam patiko stebėti ją tokią – tyrinėjančią aplinką visomis juslėmis. Užsimerkęs prisiminė gražiausias praeities akimirkas. Atsimerkęs išvydo Eleną, panašią į ištroškusį, godžiai maukiantį vaiką…

– Antra taurė?.. – Deimonas pamatė pirmąją prie jos kojų. – Elena, iš kur ją gavai?

– Padariau tą patį, ką ir tu. Ištiesiau ranką. Juk tai nestiprus gėrimas, ar ne? Skonis kaip vynuogių sulčių, o aš mirtinai ištroškusi.

Negi ji išties tokia naivi? Tikras „Juodosios magijos“ vynas neturi daugumai alkoholinių gėrimų būdingo aštraus kvapo ir skonio. Jis švelnus, sukurtas jautriam vampyro gomuriui. Deimonas žinojo, kad vynuogės auginamos tam tikroje dirvoje – liose, – susidariusioje slenkant ledynams. Žinoma, šis darbas tik ilgaamžiams vampyrams, nes praeina šimtmečiai, kol susidaro ganėtinai lioso. Paruoštoje žemėje auginamos vynuogės, paskui jos perdirbamos, brantmedžio kubiluose kojomis traiškomas minkštimas, ir per visą tą laiką vyno negali apšviesti saulė. Todėl jis įgyja tamsų, švelnų, aksominį skonį. Ir dabar…

Elenai ant lūpų liko „vynuogių sulčių“ ūsai. Deimonas troško juos nulaižyti.

– Na, kada nors galėsi pasigirti per minutę išgėrusi dvi taures „Juodosios magijos“ – padarysi įspūdį, – tarė jis.

Elena vėl pabaksnojo sau į pasmakrę.

– Elena, nori, kad nusiurbčiau tau kraujo?

– Taip! – pareiškė ji skambiu balsu, kaip žmogus, pagaliau išgirdęs teisingą klausimą.

Elena buvo girta.

Ji atmetė rankas ir atsirėmė į suoliuką, prisitaikantį prie kiekvieno judesio. Dabar jis virto juoda zomšine sofa su aukšta atkalte, ir lieknas Elenos kaklas atsirėmė į aukščiausią atkaltės vietą, galva atsilošė. Deimonas tyliai suaimanavęs nusigręžė. Norėjo grąžinti Eleną į civilizaciją. Nerimavo dėl jos sveikatos, mažumėlę jaudinosi ir dėl… Mėmės; dabar… jis nebegalėjo pasiimti, ko taip troško. Juk negali gerti kraujo, kai ji girta.

Elena lyg ir sumurmėjo jo vardą.

– D-m-n? – išlemeno ji. Akys buvo sklidinos ašarų.

Deimonas gydė Eleną beveik kaip tikra slaugė. Bet ji, regis, nenorėjo jam matant išvemti dviejų taurių „Juodosios magijos“.

– M-n b-l-g, – išstenėjo Elena ir pavojingai žagtelėjusi sugriebė Deimoną už riešo.

– Taip, nevalia šitaip maukti vyno. Pala, sėdėk tiesiai ir leisk man pamėginti… – Deimonas tai ištarė nesusimąstęs, nemanydamas, kad elgiasi šiurkščiai, neketindamas ja pasinaudoti.

Elena pakluso, ir Deimonas, uždėjęs jai ant smilkinių du pirštus, spustelėjo. Vos neįvyko nelaimė, bet jau po akimirksnio Elena ėmė kvėpuoti lėtai ir ramiai. Ją tebeveikė vynas, bet svaigulys išgaravo.

Atėjo laikas. Galų gale Deimonas jai turi atskleisti tiesą.

Bet pirmiausia reikia pabusti.

– Prašyčiau trigubą ekspreso, – tarė jis ir ištiesė ranką. Kava atsirado akimoju, kvapni ir juoda kaip jo siela. – Šiničis tvirtina, kad ekspresas pateisina žmonių rasės egzistavimą.

– Kad ir kas tas Šiničis, sutinku su juo. Prašyčiau trigubą ekspreso, – tarė Elena stebuklingajai giriai, sniego rutuliui, visatai. Nieko neįvyko.

– Gal dabar jis klauso tik mano balso. – Deimonas raminamai nusišypsojo ir mostelėjęs ranka sugriebė kavos puoduką.

Jo nuostabai, Elena susiraukė.

– Kalbėjai apie Šiničį. Kas jis toks?

Deimonas mažų mažiausiai norėjo, kad Elena įsiveltų į reikalus su kicune, bet jeigu ketina jai viską papasakoti, to neišvengs.

– Jis kicunė, lapė dvasia, – atsakė. – Jis man davė tą internetinį adresą, dėl kurio ir išlėkė Stefanas.

Elena apmirė.

– Tiesą sakant, – tarė Deimonas, – manau, kad prieš imantis tolesnių paieškų būtų gerai pargabenti tave namo.

Elena piktai užvertė akis, bet leidosi nunešama į automobilį.

Deimonas nusprendė, kur bus geriausia jai viską iškloti.

Jiems, šiaip ar taip, nepavyktų išvažiuoti iš Sengirės. Visi keliai vedė į aklavietes, proskynas arba baigdavosi miške. Elena, regis, net nenustebo, kai jie surado keliuką į jų mažą, bet puikiai įrengtą namą, todėl Deimonas tylėdamas įsivedė ją vidun ir iš naujo apžiūrėjo, ko čia esama.

Name buvo vienas miegamasis su didele, ištaiginga lova. Virtuvė. Ir svetainė. Bet visi šie kambariai galėjo virsti bet kokiais kitais kambariais, kokius pasirinksi prieš atidarydamas duris. Be to, čia buvo raktai – juos, kaip suprato Deimonas, paliko smarkiai sukrėstas Šiničis, – kurie irgi daug kam tiko. Įkišęs raktą į duris ir paskelbęs, kur nori būti, ten ir atsirandi – net jei tai būtų ne Šiničio teritorija erdvėlaikyje. Kitaip tariant, atrodė, raktai atidaro duris į realų išorinį pasaulį, nors Deimonas nebuvo tuo įsitikinęs. Ar tai tikrai realus pasaulis, o gal dar vieni Šiničio spąstai?

Dabar priešais juos atsirado ilgi įviji laiptai į aikštelę ant stogo su terasa, visai kaip pensione. Nešdamas Eleną Deimonas pastebėjo, kad čia netgi yra panašus į Stefano kambarys.

– Lipsim iki pat viršaus? – suglumusi paklausė Elena.

– Iki pat.

– Ir ką čia veiksim? – pasiteiravo Elena, kai užnešęs ant stogo Deimonas ją pasodino ant kėdės, po kojomis pastatė suoliuką ir užklojo plona antklode.

Deimonas atsisėdo į supamąjį krėslą ir rankomis apsikabinęs kelius, užvertęs galvą į debesuotą dangų pasisūpavo.

Dar kartą pasisūpavo, sustojo, atsigręžė į Eleną. Kalbėjo mažumėlę šaipydamasis iš savęs, ir tai rodė, jog yra rimtai nusiteikęs.

– Atėjom čia, kad pasakyčiau tau tiesą, visą tiesą ir tik tiesą.

32

– Kas ten? – paklausė balsas iš girios tamsos. – Kas čia vaikšto?

Bonė seniai niekam nesijautė tokia dėkinga, kokia dabar jautėsi Metui už tai, kad laikė ją apkabinęs. Jai reikėjo fizinio sąlyčio. Jei tik galėtų kaip reikiant į ką nors įsikniaubti, būtų saugi. Vos ištvėrė nesuklykusi, kai priblėsęs žibintuvėlio spindulys nušvietė siurrealistinį vaizdą.

– Izobele!

Taip, tai tikrai buvo Izobelė, visai ne Ridžmonto ligoninėje, o čia, Sengirėje. Stovėjo atokiau, nuoga, apskretusi krauju ir purvu. Tokiame fone ji buvo panaši ir į auką, ir į girios deivę, keršto deivę, medžiojamų padarų globėją ir baudėją visų, kas stos skersai kelio. Ji buvo uždususi, šnopavo, iš burnos virto putos, bet neatrodė palūžusi. Tereikėjo pažiūrėti į raudonai blizgančias jos akis.

Jai už nugaros, mindamos ant šakų, kartais nenorom suniurzgėdamos arba nusikeikdamos, stypino dvi žmogystos, viena aukšta ir liesa, tik viršuje išsipūtusi, kita žemesnė ir apkūnesnė. Jie atrodė kaip gnomai, sekantys paskui girios nimfą.

– Gydytoja Alpert! – Mereditei, regis, sunkiai ėjosi išlaikyti savitvardą.

Tuo metu Bonė pastebėjo, kad Izobelės žaizdos dar bjauresnės. Nebeliko daugumos vinių, žiedelių ir adatų, bet iš skylučių tekėjo kraujas ir netgi pūliai.

– Neišgąsdinkit jos, – iš šešėlių sušnabždėjo Džimis. – Mes sekėm paskui ją iki pat čia.

Bonė pajuto, kaip Metas, jau įkvėpęs oro šaukti, staiga springdamas iškvėpė. Pamatė ir kodėl viršutinė Džimio dalis atrodė tokia išsipūtusi. Ant nugaros, kaip japonai, jis nešė Obaasan, ši rankomis laikė apkabinusi jam kaklą. Kaip kokia kuprinė, pamanė Bonė.

– Kas jums atsitiko? – pašnibždom paklausė Mereditė. – Manėm, jūs nuvažiavot į ligoninę.

– Kol išleidom jus, ant kelio užvirto medis, ir mes negalėjom jo apvažiuoti, kad patektume į ligoninę ar kur kitur. Be to, tame medyje buvo širšių lizdas. Izobelė pabudo štai šitaip, – daktarė spragtelėjo pirštais, – išgirdusi širšes, išropojo iš automobilio ir pasileido nuo jų bėgte. Mes iš paskos. Atvirai tariant, jei būčiau buvusi viena, būčiau dariusi tą patį.

– Ar kas nors matė tas širšes? – po kiek laiko paklausė Metas.

– Ne, jau temo. Bet mes jas tikrai girdėjom. Keisčiausias garsas. Kaip pėdos ilgumo širšės, – atsakė Džimis.

Mereditė suspaudė Bonei ranką. Bonė nenumanė, ar draugė norėjo ją nutildyti, ar paraginti kalbėti. Ir ką gi ji būtų pasakiusi? „Nuvirtę medžiai guli nuvirtę tik tol, kol policija nusprendžia juos apžiūrėti“?, „Ak, tik saugokitės šlykščių ilgumo kaip ranka vabalų“?, „Beje, galbūt vienas jų jau tūno Izobelėje“? Džimį tai tikrai įsiutintų.

– Jei žinočiau, kaip grįžti į pensioną, šituos tris nuvesčiau tenai, – tarė ponia Flauers. – Jiems čia ne vieta.

Bonės nuostabai, gydytoja Alpert neprieštaravo, kad jai čia ne vieta. Ir nepasiteiravo ponios Flauers, ką ji tokiu metu su dviem paauglėmis veikia Sengirėje. Bet dar labiau Bonę nustebino jos žodžiai.

– Kai jūs ėmėt šūkauti, mes pamatėm šviesas. Visai netoli, ką tik praėjom.

Bonė pajuto, kaip prie jos prigludusio Meto raumenys įsitempė.

– Ačiū Dievui, – tarė jis. Paskui lėtai: – Bet tai neįmanoma. Išėjęs iš Danstenų po dešimties minučių sutikau jas, o Danstenų namas priešingoje Sengirės pusėje nei pensionas. Pėsčiomis reikėtų eiti mažiausiai keturiasdešimt penkias minutes.

– Na, įmanoma tai ar ne, bet mes, Teofilija, matėm pensioną. Degė visos šviesos, nuo viršaus iki apačios. Suklysti neįmanoma. Ar tikrai teisingai įvertinai laiką? – paklausė ji Meto.

Ponios Flauers vardas Teofilija, pamanė Bonė ir užgniaužė juoką. Ją jau veikė įtampa.

Bonei apie tai svarstant, Mereditė kumštelėjo jai į pašonę.

Kartais Bonei atrodydavo, kad jos su Elena ir Meredite bendrauja telepatiškai. Gal tai ir ne tikra telepatija, bet žvilgsnis, išraiška pasako daugiau nei puslapių puslapiai įrodymų. Retkarčiais – nors ne visada – prie jų, regis, prisidėdavo ir Metas arba Stefanas. Žinoma, tai ne tokia telepatija, kai galvoje girdi balsus taip aiškiai, lyg jie skambėtų ausyse, bet kartais vaikinai tarsi… prisijungdavo prie merginų kanalo.

Ir dabar Bonė išsyk suprato, ką reiškia kumštelėjimas. Mereditė norėjo pasakyti, kad Stefano kambaryje, viršutiniame namo aukšte, ji išjungė lempą, o joms išeinant ponia Flauers apačioje užgesino šviesas. Taigi nors Bonė aiškiai įsivaizdavo pensioną degančiais langais, žinojo, kad to būti negali.

Kažkas mums krečia kiaulystes, štai ką reiškė Mereditės kumštelėjimas. Metas mąstė to paties ilgio bangomis, nors ir dėl kitų priežasčių. Jis vos vos palinko į Mereditę, Bonė buvo suspausta tarp jų.

– Gal verčiau eime pas Danstenus, – vaikišku, širdį veriančiu balseliu pasiūlė Bonė. – Jie paprasti žmonės. Apgins mus.

– Pensionas čia pat, už šios kalvelės, – nepasidavė gydytoja Alpert. – O aš mielai pasinaudočiau tavo patarimais, kaip sustabdyti Izobelės užkratą, – pridūrė ji poniai Flauers.

Poniai Flauers suvirpėjo širdis. Kitaip to negalėjai pavadinti.

– O, Dievulėliau, koks komplimentas. Nedelsiant reikėtų nuplauti žaizdas.

Tai buvo taip nepanašu į ponią Flauers, kad Metas stipriai spustelėjo Bonę, o Mereditė palinko prie jos. Aha, pamanė Bonė. Kažin ar ir dabar veikia telepatija? Vadinasi, gydytoja Alpert yra pavojinga melagė.

– Aišku. Trauksim į pensioną, – ramiai tarė Mereditė. – Bone, nesijaudink. Mes tavim pasirūpinsim.

– Būtinai, – pritarė Metas ir dar kartą ją stipriai apkabino. Tai reiškė: Supratau. Žinau, kas ne mūsų pusėje. Paskui ryžtingai pasakė: – Šiaip ar taip, iš Danstenų maža naudos. Poniai Flauers ir merginoms jau pasakojau – jų dukra elgiasi kaip Izobelė.

– Badosi? – apstulbusi ir pasibaisėjusi paklausė gydytoja Alpert.

– Ne. Ji tik elgiasi keistokai. Ten negera vieta. – Spust.

Jau seniai supratau, suirzusi pagalvojo Bonė. Jis mane perspėja, kad neprasižiočiau.

– Tai rodykit kelią, – be galo patenkinta sumurmėjo ponia Flauers. – Atgal į pensioną.

Jie leidosi vedami gydytojos ir Džimio. Bonė dėl viso pikto niurnėjo. Drauge su Metu ir Meredite nenuleido akių nuo gydytojos ir Džimio.

– Gerai, – Elena tarė Deimonui. – Štai aš išpuošta kaip turistė garlaivio denyje, susijaudinusi kaip pertempta gitaros styga, ir man įgriso šis vilkinimas. Taigi… kokia ta tiesa, visa tiesa ir tik tiesa? – Ji papurtė galvą. Laikas jai arba lėkė šuoliais, arba atrodė per daug ištęstas.

Deimonas pasakė:

– Tam tikru atžvilgiu mes esame sniego rutulyje, kurį pats susikūriau. Todėl kelias minutes jie mūsų nematys ir negirdės. Dabar pats laikas rimtai pasišnekėti.

– Tai verčiau paskubėkim. – Elena drąsinamai nusišypsojo.

Stengėsi Deimonui padėti. Žinojo, kad jam reikia pagalbos. Deimonas troško atskleisti jai tiesą, bet tai kirtosi su jo prigimtimi – tarsi prašytum patrakusio laukinio žirgo, kad leistųsi prajodinėjamas, prijaukinamas.

– Yra ir daugiau bėdų, – kimiai sumurmėjo Deimonas, ir Elena suprato, kad jis perskaitė jos mintis. – Jie… jie mėgino man neleisti su tavim pasišnekėti. Viską padarė kaip pasakoje – iškėlė daug sąlygų. Negaliu su tavim šnekėtis nei namie, nei lauke. Na, stogo terasa – nei namai, nei laukas. Negaliu su tavim šnekėtis nei šviečiant saulei, nei mėnesienoje. Dabar saulė nusileidusi, o mėnulis patekės tik po pusvalandžio, taigi, sakyčiau, ir ši sąlyga išpildyta. Ir negaliu šnekėtis su tavim nei apsirengusia, nei nuoga.

Elena išsigandus nužvelgė save, bet pokyčių neišvydo.

– Manau, ir ši sąlyga įvykdyta. Nors Šiničis prisiekė mane išleisti iš savo sniego rutulio, netesėjo žodžio. Mes name, kuris nėra namas, – tik kažkieno mintis. Tu vilki netikrus drabužius – jie tėra vaizduotės vaisius.

Elena vėl norėjo prabilti, bet Deimonas priglaudė jai prie lūpų du pirštus.

– Pala. Leisk man pasakoti, kol galiu. Jau rimtai pamaniau, kad jis nesiliaus kėlęs sąlygas, paimtas iš pasakų. Pasakos – jo manija, kaip ir senovės anglų poezija. Nežinau, kodėl, nes jis iš kito pasaulio krašto – iš Japonijos. Štai kas tas Šiničis. Ir dar jis turi seserį dvynę… Misao.

Tai ištaręs Deimonas nutilo ir ėmė sunkiai alsuoti. Elena suprato, kad jam apie tai pasakoti neleidžia dar kažkokie suvaržymai.

– Jam patinka savo vardą versti „žaibiška mirtis“ arba „geriausias mirties reikalų žinovas“. Jie abu kaip paaugliai su savo simboliais ir žaidimais, nors abu tūkstantmẽčiai.

– Tūkstantmẽčiai? – švelniai paragino Elena, kai Deimonas, išsekęs, bet kupinas ryžto, nutilo.

– Nenoriu nė galvoti, kaip seniai jie krečia eibes. Tai Misao išsidirbinėja su miestelio merginomis. Užkrečia jas malachais, o šie verčia paikioti. Prisimeni Amerikos istoriją? Salemo raganas? Ten buvo prikišusi nagus Misao. Jau anksčiau tai buvo nutikę šimtus kartų. Ištrūkusi iš čia gali pasiskaityti apie uršuliečių vienuolyną – ramios vienuolės staiga virto ekshibicionistėmis, dar blogiau – kai kurios išprotėjo, kitos, mėginusios joms padėti, irgi užsikrėtė.

– Ekshibicionistės? Kaip Tamra? Bet ji tik vaikas…

– Misao protu irgi tik vaikas.

– O koks čia Karolinos vaidmuo?

– Tokiais atvejais turi būti kurstytojas – kas nors, pasiruošęs sudaryti sutartį su velniu – tiksliau pačiu demonu, – ir gauti iš to naudos. Karolina tai ir padarė. Už visą miestelį turėjo nemažai gauti.

– Visą miestelį? Jie rengiasi užimti Fels Čerčą?..

Deimonas nusigręžė. Iš tikrųjų jie ketino sunaikinti Fels Čerčą, bet nebuvo prasmės to atskleisti. Deimonas sėdėjo stogo terasoje, sename supamajame krėsle, rankomis laisvai apkabinęs kelius.

– Kad galėtume padėti kitiems, pirmiausia turime ištrūkti iš čia. Iš Šiničio pasaulio. Tai svarbu. Galiu trumpam užsitverti, kad jis mūsų nematytų, bet paskui pavargstu, man reikia kraujo. Elena, man reikia jo daugiau, nei tu galėtum duoti. – Deimonas pažvelgė į merginą. – Šiničis suvedė Gražuolę ir Pabaisą ir stebės, kuris pirmas pratrūks.

– Jei jis tikisi, kad imsim žudyti vienas kitą, teks ilgokai palūkėti.

– Tai dabar tau taip atrodo. Šie spąstai klastingi. Čia nėra nieko, tik Sengirė, tokia, kokia buvo, kai į ją įvažiavome. Nėra ir žmonių buveinių. Vienintelis namas – šitas, ir vienintelės gyvos būtybės – mudu. Netrukus užsigeisi mane nudėti.

– Deimonai, nesuprantu, ko jie iš mūsų nori? Stefanas pasakojo, kad po Fels Čerču susikerta energinės linijos ir miestelis yra lyg švyturys, bet…

– Elena, tai tu esi juos čia priviliojęs švyturys. Jie smalsūs kaip vaikai ir nujaučiu, kad ten, kur gyveno, jau prisidarė rūpesčių. Gal stebėjo mūšio pabaigą ir matė, kaip tu atgimei.

– Taigi jie nori… mus sunaikinti? Pasilinksminti? Užimti miestą ir paversti mus marionetėmis?

– Galbūt visko iškart. Jie gali smagintis, kol kas nors kitas kitame matmenyje prieš aukščiausiąjį teismą gina jų bylą. Taip, jiems tikra pramoga griauti miestą. Vis dėlto manau, kad Šiničis dar derėsis su manim dėl to, ko trokšta labiau už miestą. Galbūt jie galų gale susikaus tarpusavyje.

– Deimonai, dėl ko jis su tavim derasi?

– Dėl tavęs. Stefanas turėjo tave. Aš tavęs troškau. Ir jis tavęs trokšta.

Elena pajuto, kaip paširdžius stingdo šaltis, kaip kyla drebulys.

– Tai ką suderėjote?

Deimonas nusigręžė.

– Tai baisiausia.

– Deimonai, ką padarei? – suriko ji. – Ką jūs suderėjote? – Dabar drebėjo visas kūnas.

– Taip, sudariau sutartį su demonu, ir tai darydamas žinojau, kas jis toks. Naktį po to, kai tavo draugus užpuolė medžiai – po to, kai Stefanas mane išvijo iš savo kambario. Taip, aš pykau, bet Šiničis dar labiau mane įsiutino. Jis mane valdė, naudojosi manim; dabar tai suprantu. Tada jis ėmė derėtis ir kelti sąlygas.

– Deimonai… – virpančiu balsu prabilo Elena, bet Deimonas kalbėjo greitai, lyg norėdamas viską baigti, kol nepristigo drąsos.

– Galiausiai sutarėm, kad jis padės pašalinti iš kelio Stefaną. Tada tu atiteksi man, o jis pasiims Karoliną ir su seserimi pasidalys miestelį. Karolina savo ruožtu derėjosi su Misao, tik nežinau dėl ko.

Elena trenkė Deimonui. Net pati nesuprato, kaip jai pavyko suvystytai ištraukti ranką ir žaibiškai smogti, bet ji tai padarė. Paskui stebėjo, kaip jam nuo lūpos pakimba kraujo lašas, ir laukė, kol jis atsilygins tuo pačiu arba kol atsiras jėgų jį pribaigti.

33

Deimonas tiesiog sėdėjo. Paskui apsilaižė lūpas, bet nieko nesakė, nieko nedarė.

– Tu šunsnukis!

– Taip.

– Sakai, Stefanas iš tikrųjų manęs nepaliko?

– Taip. Norėjau pasakyti – teisingai.

– Tai kas tada parašė laišką man į dienoraštį?

Nieko netaręs Deimonas nusisuko.

– O, Deimonai! – Elena nebežinojo, ar jį pabučiuoti, ar supurtyti. – Kaip galėjai… Ar žinai, – springdama grasinamai tarė Elena, – ką iškentėjau jam pradingus? Sukau galvą, kaip jis galėjo taip staiga mane palikti? Net jei ketino sugrįžti…

– Aš…

– Nebandyk sakyti, jog gailiesi! Nebandyk sakyti, kad supranti, kaip jaučiuosi, nes tu nesupranti. Ir kaip galėtum? Tau svetimi tokie jausmai!

– Manau, esu panašių išgyvenęs. Bet neketinau teisintis. Tik norėjau pasakyti, jog nuo Šiničio galiu mus slėpti tam tikrą laiką.

Elenos širdis sudužo į daugybę aštrių skeveldrų. Niekas daugiau nebebuvo svarbu.

– Tu melavai, sulaužei pažadą niekada nebekenkti broliui…

– Žinau, bet nebegalėjau to ištverti. Viskas prasidėjo tą naktį, kai medžiai apsupo Bonę, Mereditę ir… Marką…

– Metą!

– Tą naktį Stefanas mane stumdė, rodydamas savo tikrąją Galią – jis tai darė dėl tavęs. Norėjo, kad laikyčiausi atokiau. Vylėsi tave kur nors paslėpti. Tą naktį pasijutau… tarsi išduotas. Neklausk kodėl, negaliu paaiškinti, juk metų metus aš jį stumdžiau ir panorėjęs priversdavau ryti dulkes.

Sukrėsta Elena stengėsi suvokti Deimono žodžius. Bergždžiai. Negalėjo atsikratyti ir jausmo, lyg angelas sukausčiusio grandinėmis.

Mėgink žiūrėti kito akimis. Atsakymo ieškok širdyje, ne išorėje. Tu pažįsti Deimoną. Jau matei, kas jo viduje. Kiek laiko jis ten tūno?

– Deimonai, atleisk! Žinau atsakymą. Deimonai, Deimonai! O, Dieve! Suprantu, kas tau negerai. Tu esi apsėstas labiau už tas mergaites.

– Aš… manyje tūno tas padaras?

Elena užsimerkusi linktelėjo. Skruostais riedėjo ašaros, ją pykino stengiantis sutelkti užtektinai žmogiškų galių ir pažvelgti kito akimis, kažkaip pamatyti kito vidų.

Malachas, kurį ji anksčiau matė Deimono viduje, kaip ir Meto apibūdintasis, buvo didžiulis vabzdys – galbūt net rankos ilgumo. Bet dabar Deimone ji regėjo milžinišką padarą. Jame kerojo siaubūnas. Po žaviu Deimono veidu Elena regėjo jo peršviečiamą galvą, chitino kūną, ilgą kaip Deimono liemuo; Deimono kojose buvo jo riestos galūnės. Elenai pasidingojo, kad nualps, bet susitvardė. Spoksodama į pamėklišką atvaizdą pagalvojo: „Ką Dabar Darytų Mereditė?“

Mereditė išliktų rami. Nemeluotų, bet surastų kaip padėti.

– Deimonai, tas padaras piktas. Bet turi būti koks nors būdas jį ištraukti – ir tai reikia padaryti kuo greičiau. Aš sugalvosiu kaip. Nes, kol jis kiūtos tavyje, Šiničis tave valdys.

– Gal nori išgirsti, kodėl, mano manymu, jis toks didelis išaugo? Tą vakarą, kai Stefanas mane išmetė iš savo kambario, visi kaip geri berniukai ir mergaitės grįžo namo, tik judu su Stefanu išėjote pasivaikščioti. Paskraidyti. Pasklandyti.

Elena ilgai nesuvokė, apie ką Deimonas šneka, nors andai paskutinį kartą matė Stefaną. Tiesą sakant, tas prisiminimas jai turėjo tik vieną prasmę – tada jiedu su Stefanu…

Elena pajuto, kaip sugniaužė paširdžius.

– Jūs nuėjot į Sengirę. Tu tebebuvai dvasia vaikelis, nenutuokiantis, kas gerai, o kas blogai. Bet Stefanas turėjo apie tai pagalvoti – jis įsibrovė į mano teritoriją. Vampyrams teritorija svarbi. Ir dar mano poilsio vietoje – tiesiai priešais akis.

– Deimonai! Ne!

– Deimonai, taip! Jūs ten buvot, dalijotės krauju taip įsijautę, kad nebūtumėte manęs pastebėję, net jei būčiau iššokęs ir pamėginęs judu atplėšti vieną nuo kito. Tu vilkėjai baltus naktinius marškinius aukšta apykakle ir atrodei kaip angelas. Panorau vietoje nudėti Stefaną.

– Deimonai…

– Kaip tik tada pasirodė Šiničis. Jam nereikėjo nė klausti, kaip jaučiuosi. Jis jau turėjo sumanymą, planą… pasiūlymą.

Elena vėl užsimerkė ir papurtė galvą.

– Jis tave iš anksto nuteikė. Tu jau buvai apsėstas ir pasirengęs įsileisti širdin pyktį.

– Nežinau kodėl, – lyg neišgirdęs Elenos toliau kalbėjo Deimonas, – tačiau beveik nesusimąsčiau apie Bonę, Mereditę ir visą miestelį. Galvojau tik apie tave. Troškau tik tavęs ir keršto Stefanui.

– Deimonai, gal paklausysi? Tuomet jau buvai apsėstas, Šiničis tyčia taip padarė. Mačiau malachą tavyje. Prisipažink, – Elena pajuto, jog Deimonas trokšta išsipasakoti, – kad jau anksčiau tave kažkas veikė, vertė žiūrėti, kaip naktį tau po kojomis merdi Bonė ir kiti mano draugai. Deimonai, manau, šito atsikratyti dar sunkiau, nei įsivaizduojame. Viena vertus, tu tikrai nebūtum sėdėjęs ir stebeilijęs, kaip žmonės užsiima… asmeniniais dalykais, tiesa? Argi jau vien toks poelgis neįrodo, jog buvai kaip nesavas?

– Tai… prielaida, – nelinksmai sutiko Deimonas.

– Negi nesupranti? Buvai priverstas pasakyti Stefanui, kad Bonę išgelbėjai vien iš įgeidžio, nutylėjai, jog malachas tave privertė stebėti medžių puolimą, užhipnotizavo. Be to, prisidėjo ir paikas tavo išdidumas.

– Atsargiai su komplimentais. Galiu sutirpti ir išdžiūti.

– Nesijaudink, – abejingai atšovė Elena. – Kad ir kas mums visiems nutiktų, neabejoju, tavo ego išgyvens. Kas nutiko vėliau?

– Sudariau sandėrį su Šiničiu, kad jis nuvilios Stefaną kur nors, kur galėčiau su juo susitikti akis į akį, o paskui išgabens jį iš čia, kad neberastų kelio pas tave…

Elenos širdis sukunkuliavo. Užplūdo palengvėjimas.

– Nepaprašei jo nužudyti? – išspaudė.

– Ką?

– Stefanas gyvas? Jis gyvas? Jis… jis tikrai gyvas?

– Ramiai, – šaltai tarė Deimonas. – Ramiai, Elena. Nenualpk. – Jis prilaikė ją už pečių. – Manei, norėjau nužudyti Stefaną?

Elena tirtėjo taip, kad vos įstengė atsakyti.

– Kodėl iki šiol tylėjai?

– Atsiprašau, kad praleidau.

– Deimonai, jis tikrai gyvas? Tikrų tikriausiai?

– Nebejotinai.

Negalvodama apie save, išvis apie nieką negalvodama, Elena padarė tai, kas jai geriausiai sekėsi – pasidavė jausmams. Apkabino Deimonui kaklą ir pabučiavo jį.

Kurį laiką Deimonas stovėjo nustėręs. Jis sudarė sutartį su žudikais, kad šie pagrobtų jos mylimąjį ir sunaikintų jos miestą. Bet Elena viską matė kitaip.

– Jei jis būtų žuvęs… – Deimonas nutilo ir pamėgino iš naujo. – Jei nori derėtis, Šiničis turi saugoti jį gyvą – gyvą ir kuo toliau nuo tavęs. Negalėjau rizikuoti, kad nusižudytum arba iš tikrųjų imtum manęs nekęsti. – Deimono balse vėl pasigirdo šalta, atsaini gaidelė. – Jei Stefanas žūtų, kokią įtaką turėčiau tau, princese?

Elena jo nesiklausė.

– Jei Stefanas gyvas, surasiu jį.

– Jei jis prisimins tave. Bet jeigu visi prisiminimai apie tave bus atimti?

– Ką? – Elena vos nepratrūko. – Jeigu iš manęs atimtų visus prisiminimus apie Stefaną, – tarė ji lediniu balsu, – aš vis tiek pamilčiau jį vos išvydusi. O jei iš Stefano atimti visi prisiminimai apie mane, jis klajos po pasaulį ieškodamas nežinia ko.

– Labai poetiška.

– Bet, Deimonai, ačiū, kad neleidai Šiničiui jo nužudyti!

Deimonas, regis, stebėdamasis pats savimi, pakraipė galvą.

– Turbūt… negalėjau… taip pasielgti. Juk daviau žodį. Pamaniau, jei Stefanas bus laisvas, laimingas ir nieko neprisimins, tai būsiu daugmaž ištesėjęs…

– Savo pažadą man? Suklydai. Tačiau dabar tai nesvarbu.

– Svarbu. Tu dėl to kankinaisi.

– Ne, Deimonai. Svarbu tik tai, kad jis gyvas ir kad nepaliko manęs. Dar yra viltis.

– Bet, Elena. – Deimonas prakalbo guviau, atrodė susijaudinęs, bet sykiu ir nepalenkiamas: – Negi nesupranti? Jei nepaisytum praeities, turėtum pripažinti, kad mudu skirti vienas kitam. Mudu iš prigimties labiau derame. Giliai širdyje tai žinai, nes suprantame vienas kitą. Mūsų mąstymas vienodas…

– Stefano irgi toks pat!

– Na, tuomet tegaliu pasakyti, kad jam puikiai sekasi tai slėpti. Bet negi nejauti? Negi nejauti, – Elenai pasidarė nejauku Deimono glėbyje, – kad galėtum būti mano tamsos princesė, kad sieloje to trokšti? Jei tu nejauti, tai aš jaučiu.

– Deimonai, negaliu tau būti viskas. Galiu būti tik gera brolienė.

Deimonas, šaižiai kvatodamasis, papurtė galvą.

– Ne, tu tinki tik pagrindiniam vaidmeniui. Galiu pasakyti, kad jei išgyvensim kovą su dvyniais, atrasi iki šiol nepažintų savo bruožų. Ir tada suprasi, kad mudu labiau tinkame vienas kitam.

– O aš galiu pasakyti, kad jei išgyvensim šitą kovą su dvyniais iš pragaro, tai paskui mums prireiks visokios antgamtinės pagalbos, kokią tik galėsim gauti. Taigi turėsim susigrąžinti Stefaną.

– Galbūt mums nepavyks jo susigrąžinti. Ak, sutinku, net jei išvarysim Šiničį su Misao iš Fels Čerčo, tikimybė atsikratyti jų visiškai lygi maždaug nuliui. Tu ne kovotoja. Galbūt mes jų net nesužeisim. Be to, net ir aš tiksliai nežinau, kur Stefanas.

– Vadinasi, mums gali padėti tik dvyniai.

– Jei jie tebegali mums padėti. Gerai, pripažįstu, tie Ši no Ši – tikriausiai vieni sukčiai. Manau, jie pasiima po kelis prisiminimus iš žioplių vampyrų – Anapilyje prisiminimai yra pagrindinė valiuta, – o paskui juos išsiunčia, kol kasos aparatas dar skamba. Jie apgavikai. Visa ta vieta – milžiniška landynė ir išsigimėlių cirkas – kaip Las Vegaso apylinkės.

– Ir jie nebijo, kad apgauti vampyrai sieks atkeršyti?

Deimonas nusijuokė, šįkart skambiai.

– Vampyras, nenorintis būti vampyru, ant Anapilio totemų stulpo yra turbūt žemiausia būtybė. Išskyrus žmones. Taip pat savižudžius įsimylėjėlius, vaikus, patikėjusius, kad su Supermeno kepuraite galės skraidyti, ir nušokusius nuo stogo…

Elena pabandė atsiplėšti nuo Deimono, subarti, bet jis buvo stulbinamai stiprus.

– Neatrodo, kad tai būtų maloni vieta.

– Tikrai ne.

– Ir Stefanas ten?

– Jei mums nusišypsos laimė.

– Taigi, – tarė Elena, kaip visada mintyse kurdama planus A, B, C ir D, – pirmiausia turim iš dvynių išpešti, kur Stefanas. Antra, reikia priversti dvynius pagydyti apsėstas mergaites. Trečia, privalom išvyti juos iš Fels Čerčo – amžiams. Bet pirmiausia reikia surasti Stefaną. Jis mums padės; žinau, kad padės. Paskui beliks tikėtis, kad užteks jėgų atlikti visa kita.

– Sutinku, Stefano pagalbos mums gali prireikti. Bet tu praleidai svarbiausia – dabar turim pasistengti, kad dvyniai mūsų nenužudytų.

– Jie tebemano, kad esi jų draugas, tiesa? – Elena mintyse perkratė galimybes. – Įtikink juos, kad esi. Palauk tinkamos akimirkos ir pasinaudok. Kokiais ginklais juos galima įveikti?

– Geležimi. Jie demonai, todėl geležis jiems pavojinga. Be to, mielasis Šiničis eina dėl tavęs iš proto, nors tai sužinojusi sesutė vargu ar apsidžiaugs.

– Eina iš proto?

– Taip. Dėl tavęs ir dėl anglų liaudies dainų, prisimeni? Nors nesuprantu kodėl. Turiu omeny dainas.

– Na, neišmanau, kaip tuo galėtume pasinaudoti…

– Neabejoju, kad sužinojusi, jog jis tavęs geidžia, Misao įnirštų. Tai tik nuojauta, bet Šiničis tūkstančius metų priklausė vien jai.

– Tuomet sukurstysime juos vieną prieš kitą, suvaidinsime, kad jis mane laimėjo. Deimonai – kas? – sukluso Elena, kai Deimonas lyg susirūpinęs stipriau ją apglėbė.

– Jis tavęs nelaimės, – atsakė Deimonas.

– Žinau.

– Man nemaloni mintis, jog kas nors kitas gali tave laimėti. Juk žinai, kad esi man skirta.

– Deimonai, ne. Sakiau tau. Būk geras…

– Nori pasakyti: „Būk geras, neversk manęs tave sužeisti“? Iš tikrųjų negalėsi manęs sužeisti, jei tau neleisiu. Tik pati gali susižaloti.

Elenai pavyko šiek tiek išsilaisvinti.

– Deimonai, mes ką tik susitarėm, sukūrėm planų. Tai ką dabar darom? Atsisakom jų?

– Ne, bet ką tik sugalvojau kitą būdą, kaip tave paversti nepaprasta didvyre. Tu vis sakai, kad turėčiau išgerti daugiau tavo kraujo.

– Ak… taip.

Tai buvo tiesa, nors Elena tai siūlė dar prieš Deimonui prisipažįstant, ką jis prikrėtė. Be to…

– Deimonai, kas proskynoje atsitiko Metui? Mes visur jo ieškojom, bet neradom. Ir tu apsidžiaugei.

Deimonas net nebesistengė to neigti.

– Elena, realiame pasaulyje aš ant jo pykau. Jis man tebuvo dar vienas varžovas. Čia mes esam dar ir tam, kad tiksliai prisiminčiau, kas įvyko.

– Deimonai, ar tu sužeidei Metą? Nes dabar tu skaudžiai spaudi mane.

– Taip. – Staiga Deimonas prakalbo lengvabūdiškai ir nerūpestingai, lyg jam būtų buvę linksma. – Turbūt sužeidžiau jį. Sukėliau dvasinį skausmą, o nuo jo daug kam sustoja širdis. Bet tavo Mėmė tvirtas. Man tai patiko. Vis didinau ir didinau skausmą, bet jis išgyveno, nes bijojo palikti tave vieną.

– Deimonai! – Elena veltui mėgino jį atstumti. Jis daug, daug stipresnis už ją. – Kaip galėjai taip pasielgti?

– Jau sakiau; jis – varžovas. – Deimonas ūmiai nusikvatojo. – Tu tikrai neprisimeni, tiesa? Priverčiau jį nusižeminti prieš tave. Priverčiau jį dėl tavęs ryti dulkes – tiesiogine prasme.

– Deimonai, gal išprotėjai?

– Ne. Kaip tik atgavau sveiką protą. Nereikia tau įrodinėti, kad priklausai man. Galiu tave pasiimti.

– Ne, Deimonai. Aš nebūsiu tavo tamsos princesė – ir niekas kitas tau nebūsiu. Daugių daugiausia galėsi pažaisti su lavonu.

– Galbūt man tai patiktų. Bet tu užmiršai – aš gebu patekti į tavo mintis. O tu tebeturi draugų – jie namie, ruošiasi vakarieniauti ar eiti miegoti, taip tikiesi. Argi ne? Draugai, turintys rankas ir kojas; niekada nepatyrę tikro skausmo.

Gerokai patylėjusi Elena tyliai prabilo:

– Atsiimu visus gerus žodžius, ištartus apie tave. Tu pabaisa, ar girdi? Tu šlykšty… – Ji nutilo. – Jie tave verčia taip elgtis, tiesa? – galop bejausmiu balsu ištarė Elena. – Šiničis ir Misao. Jiems tai gražus spektakliukas. Kaip tada, kai privertė tave sužeisti Metą ir mane.

– Ne, aš darau tik tai, ką noriu. – Ar tik Deimono akyse nešmėkštelėjo raudona ugnelė? Trumputis blyksnis? – Ar žinai, kokia graži esi, kai verki? Esi pati gražiausia. Atrodo, tavo akių auksas iškyla į paviršių ir rieda deimantinėmis ašaromis. Norėčiau, kad skulptorius iškaltų verkiančios Elenos biustą.

– Deimonai, žinau, kad iš tikrųjų to nesakai. Žinau, tai kalba padaras, kurį jie įkišo į tave.

– Elena, patikėk, tai tikrai aš. Man patiko tave skaudinti. Man patiko, kaip tu šaukei. Priverčiau jį nuplėšti tau drabužius – turėjau sukelti jam daug skausmo, kad tai padarytų. Argi nepastebėjai, kad tavo liemenė perplėšta, kad tu basa? Tai vis Meto darbas.

Elena mintimis sugrįžo į akimirką, kai iššoko iš ferario. Taip, tada ir vėliau ji buvo basa, nuogomis rankomis, tik su liemene. Ant kelio ir ant pakelės augalų liko nemažai jos džinsų audinio. Bet ji nė nesusimąstė, kur dingo jos batai ir kojinės, kodėl jos liemenės apačia suplėšyta. Ji jautėsi tokia dėkinga sulaukusi pagalbos… iš skriaudiko.

O, Deimonui tai turėjo atrodyti juokinga. Staiga ji susivokė galvojanti apie Deimoną, o ne apie tą, kuris jį apsėdo. Ne apie Šiničį ir Misao. Bet juk jie ne tas pats asmuo. Turiu tai prisiminti!

– Taip, man patiko versti jį tave skriausti, man pačiam patiko tai daryti. Liepiau jam atnešti reikiamo storio gluosnio šakelę, ir tada nuplakiau tave. Patikėk, tau tai irgi patiko. Žymių neieškok, jos išnyko kaip ir visa kita. Bet mums visiems trims buvo smagu klausytis tavo riksmų. Tau… ir man… ir Mėmei. Tiesą sakant, iš visų mūsų jis tuo mėgavosi labiausiai.

– Deimonai, užsičiaupk! Nenoriu girdėti tokių nesąmonių apie Metą!

– Bet aš jam neleidau pamatyti tavęs nuogos, – lyg negirdėdamas Elenos pasakojo Deimonas. – Tada juo ir atsikračiau. Perkėliau į kitą sniego rutulį. Norėjau medžioti tave, bandančią pasprukti nuo manęs tuščiame rutulyje, iš kurio niekaip neištrūksi. Norėjau išvysti kovotojos žvilgsnį ir pamatyti, kaip drąsa išblėsta. Elena, tu nesi kovotoja. – Deimonas šlykščiai nusikvatojo ir, Elenos siaubui, kumščiu pradaužė stogo terasos sieną.

– Deimonai… – Elena jau kūkčiojo.

– Ir dar norėjau padaryti štai ką. – Deimonas netikėtai kumščiu pakėlė jai smakrą, atlošė galvą. Kita ranka įsipynė jai į plaukus, palenkė kaklą taip, kaip jam reikėjo. Tada Elena pajuto, kaip Deimonas kirto – staigiai it kobra, kaklo šone praplėšė dvi žaizdeles, iš jų ištryško kraujas.

Praėjo daug laiko, kol Elena ėmė sunkiai busti. Deimonas vis dar mėgavosi paskendęs prisiminimuose, kaip turėjo Eleną Gilbert. Nebuvo kada kurti kitų planų.

Jos kūnas veikė pats, Elena nustebo ne mažiau už Deimoną. Šiam pakėlus galvą, ji stvėrė jam iš pirštų stebuklingą namų raktą. Tvirtai suėmusi trūktelėjo, kiek galėdama aukščiau pakėlė kelius ir išspyrė Deimoną per sueižėjusius, papuvusius medinius stogo terasos turėklus.

34

Kadaise Elena krito iš šito balkono, bet Stefanas iššoko ir sugavo ją. Iš tokio aukščio iškritęs žmogus būtų užsimušęs. Vampyras, turėdamas puikią reakciją, paprasčiausiai būtų apsivertęs ore kaip katė ir lengvai nusileidęs ant kojų. Bet kai šiąnakt Deimono tokia būsena…

Sprendžiant pagal garsą jis bandė apsiversti, bet nugriuvo ant šono ir susilaužė kaulus. Tai Elena suprato iš jo keiksmų. Daugiau nebandė nieko aiškintis. Spruko kaip triušiukas, nusileido iki Stefano kambario – ten nejučia pasiuntė bežodę maldą, – ir žemyn laiptais. Trobelė buvo virtusi tikslia pensiono kopija. Elena nesuprato, kodėl, bet kliaudamasi nuojauta nulėkė į tą namo pusę, kurią Deimonas pažinojo mažiausiai – į senas tarnų patalpas. Tik tada išdrįso pakuždom pasikalbėti su namu, prašyti, o ne reikalauti, melsti, kad namas jai paklustų taip, kaip pakluso Deimonui.

– Tetos Džuditos namai, – kišdama raktą į duris sušnabždėjo ji. Raktas įlindo kaip karštas peilis į sviestą ir bemaž pats pasisuko. Staiga Elena atsidūrė namuose, kuriuose gyveno šešiolika metų, iki pirmosios mirties.

Ji stovėjo koridoriuje, pro atviras duris matė savo kambaryje ant žemės gulinčią jaunėlę sesutę Margaritą, pakėlusią galvą nuo spalvinimo knygelės ir išplėtusią akis.

– Pažaisim gaudynių, mieloji! – šūktelėjo Elena, tarsi pas Gilbertus kasdien rodytųsi dvasios, ir Margarita žinotų, kaip su jomis elgtis. – Tu bėgsi pas savo draugę Barbarą, ir tada gaudys ji. Nesustok, kol nubėgsi pas juos, paskui eik pas Barbaros mamą. Bet pirmiausia duok man tris bučkius. – Ji pakėlė Margaritą, stipriai apkabino ir vos ne svieste nusviedė prie durų.

– Bet, Elena… tu grįžai…

– Žinau, brangioji, pažadu kitą kartą vėl pas tave ateiti. Bet dabar – bėk, mažyle…

– Sakiau jiems, kad tu grįši. Jau buvai grįžusi.

– Margarita! Bėk!

Springdama ašaromis, bet galbūt savaip, vaikiškai suvokdama padėties rimtumą, Margarita išlėkė. Elena iš paskos, tik pasuko prie kitų laiptų nei Margarita.

Ir tada susidūrė su vypsančiu Deimonu.

– Per ilgai šnekučiuojiesi, – tarė jis, Elenai karštligiškai svarstant. Šokti pro balkoną? Ne. Galbūt Deimonui dar šiek tiek skauda kaulus, bet Elena, iššokusi net iš pirmo aukšto, ko gero, nusisuktų sprandą. Kas dar? Galvok!

Ji atidarė sekcijos duris šaukdama:

– Tetulės Tildos namai, – nebuvo įsitikinusi, kad magija dar veiks. Tada trenkė durimis Deimonui į veidą.

Ir štai ji tetulės Tildos namuose, tik praeityje. Nenuostabu, kad apie tetulę Tildą buvo šnekama, jog ji reginti keistus dalykus, pamanė Elena. Ji stebėjo, kaip moteriškė, rankose laikydama didelį stiklinį kepimo dubenį su skaniai kvepiančiais grybais, atsigręžia ir klykdama paleidžia indą.

– Elena! – suriko ji. – Ką?.. Negali būti, kad tai tu – taip užaugai!

– Kas atsitiko? – eidama iš kito kambario paklausė teta Megė, Tildos draugė. Ji buvo aukštesnė ir aršesnė už tetulę Tildą.

– Mane vejasi! – riktelėjo Elena. – Turiu surasti duris, o jei čia atbėgs vaikinas…

Kaip tik tada iš spintos žengė Deimonas, bet teta Megė mikliai pakišo jam koją ir tarė:

– Vonios durys prie tavęs. – Ir paėmusi vazą trenkė Deimonui per galvą. Smarkiai.

Elena išlėkė pro vonios duris rėkdama:

– Roberto Li gimnazija, praėjusių metų ruduo, skambutis į pamoką!

Ir ji jau brovėsi prieš srovę, o būreliai mokinių skubėjo į kabinetus. Tada ją atpažino vienas, paskui kitas, bet Elena, regis, sėkmingai nukeliavo į laiką, kai dar buvo gyva, ir nė vienas nesuriko: „Vaiduoklis!“ Tik niekas Roberto Li gimnazijoje dar nebuvo matęs Elenos Gilbert su vyriškais marškiniais, liemene ir ant pečių išsidraikiusiais plaukais.

– Tai kostiumas vaidinimui! – sušuko ji ir dar net nežuvusi sukūrė vieną nemirtingų legendų apie save. – Karolinos namai! – pridūrė ji ir žengė į sargo kambarėlį. Po akimirkos jai įkandin pasirodė žaviausias vaikinas, kokį tik kas nors buvo regėjęs, ir šovė pro tas pačias duris, kažką užsienietiškai burbėdamas. Vėliau atidarius sargo kambarėlio duris niekas neaptiko nei vaikino, nei merginos.

Elena, maudama koridoriumi, vos neatsitrenkė į mažumėlę svirduliuojantį poną Forbesą. Jis gėrė iš stiklinės dvelkiančias alkoholiu pomidorų sultis.

– Neįsivaizduojam, kur ji išėjo, supranti? – Elenai nespėjus ištarti nė žodžio sušuko jis. – Mano manymu, ji išsikraustė iš proto. Kažką paisto apie ceremoniją prie stogo terasos – o kaip apsirengusi! Vaikai visiškai nebeklauso tėvų! – Ir jis susmuko prie sienos.

– Užjaučiu, – sumurmėjo Elena.

Ceremonija. Ką gi. Juodosios magijos ritualai paprastai atliekami tekant mėnuliui arba vidurnaktį. O vidurnaktis jau po kelių minučių. Bet per tas kelias minutes Elena turi sukurti planą B.

– Atsiprašau, – tarė ji, imdama iš pono Forbeso rankų gėrimą ir šliūkštelėdama į veidą iš spintos išlindusiam Deimonui. Paskui suriko: – Kokia nors vieta, kurios jie nemato! – ir žengė į…

Skaistyklą? Dangų?

Kokia nors vieta, kurios jie nemato. Iš pradžių Elena suabejojo savimi, nes ir pati ne kažin ką matė.

Bet paskui susivokė kur esanti: giliai po žeme, po tuščiu Honorijos Fel kapu. Kadaise ji čia kovojo už Stefano ir Deimono gyvybes.

Dabar ten, kur turėjo būti tamsa, žiurkės ir pelėsiai, tvieskė švieselė. Kaip mažulytė Tinkerbelė – taškelis ore, ne rodantis kelią, ne bendraujantis, bet… saugantis, suprato Elena. Ji paėmė švieselę – ši jos saujoje atrodė skaisti ir šalta, – ir apsibrėžė aplink save ratą, ganėtinai didelį atsigulti suaugusiam žmogui.

Kai atsigręžė, jo vidury sėdėjo Deimonas.

Atrodė keistai išblyškęs, nors buvo ką tik pasimaitinęs. Jis nieko nesakė, netarė nė žodžio, tik spoksojo į ją. Elena palietė jam sprandą.

Netrukus Deimonas jau vėl godžiai gėrė nuostabiausią kraują pasaulyje.

Paprastai jis būtų nagrinėjęs skonį: uogos, tropiniai vaisiai, lengvas dūmų ir medžio aromatas ir paskiausiai burnoje išliekantis šilko švelnumas… Bet dabar to nedarė. Šis kraujas smarkiai pranoko viską, ką galima išreikšti žodžiais. Šis kraujas pripildė jį tokios galios, kokios jis iki šiol nepažino…

Deimonai…

Ir kodėl jis nesiklauso? Kaip jam taip pasisekė, kad gali gerti šį nepaprastą kraują su pomirtinio gyvenimo prieskoniu ir kodėl jis neklauso donoro?

Deimonai, meldžiu. Priešinkis…

Tą balsą jis turėtų pažinti. Daug kartų yra jį girdėjęs.

Žinau, kad jie tave valdo. Bet viso tavęs jie negali valdyti. Tu stipresnis už juos. Tu stipriausias…

Tai, be abejo, tiesa. Bet mintys vis labiau pynėsi. Donorė atrodė liūdna, nors jis meistriškai geba padaryti donorus laimingus. Be to, jis ne visai prisimena… juk turėtų prisiminti, kaip viskas prasidėjo.

Deimonai, čia aš. Elena. Ir man skauda.

Tiek daug skausmo ir sumišimo. Elena iš pat pradžių suprato, kad verčiau nesipriešinti, kai siurbiamas kraujas. Iš to jokios naudos, tik labai skauda ir nebeveikia smegenys.

Todėl ji pamėgino įkalbėti Deimoną atsispirti viduje tūnančiam siaubūnui. Pokytis turi eiti iš vidaus. Jeigu Elena jį verstų, Šiničis pastebėtų ir vėl apsėstų. Beje, paprasta litanija „Deimonai, būk stiprus“, nepadeda.

Negi nieko negalima padaryti? Tuomet Elena bent jau galėtų priešintis, net ir žinodama, kad tai beprasmiška, kai Deimonas šitoks stiprus. Su kiekvienu jos kraujo gurkšniu jis vis stiprėjo, keitėsi.

Į ką? Tai jos kraujas. Galbūt Deimonas atsilieps į jos kraujo, į jos šauksmą. Galbūt jis sugebės įveikti siaubūną, ir Šiničis to nepastebės.

Bet jai reikia kokios nors naujos galios, naujos gudrybės…

Vos apie tai pagalvojusi Elena pajuto viduje krustelint naują Galią ir suprato, kad ši visada joje glūdėjo, tik laukė tinkamos progos pasireikšti. Tai buvo ypatinga galia, skirta ne kovai ar išsigelbėjimui. Bet vis dėlto Elena galėjo ja naudotis. Ją medžiojantys vampyrai gali išgerti tik kelis gurkšnius, o ji pati sklidina kraujo, teikiančio nepaprastą energiją. Ir ją pasitelkti lengva, tereikia atverti protą ir ištiesti rankas.

Tai padariusi Elena pajuto, kad iš jos lūpų veržiasi nauji žodžiai, o visų keisčiausia, iš kūno, kurį Deimonas laikė smarkiai išrietęs, dygsta sparnai. Šie eteriniai sparnai skirti ne skraidyti, bet kažkam kitam. Visiškai išsiskleidę jie virto didžiuliu vaivorykštės spalvų skliautu atlenktais galais ir apgaubė, apsiautė Deimoną su Elena.

Tada ji mintyse tarė: Atpirkimo sparnai.

Deimonas be garso suklykė.

Sparnai šiek tiek prasiskleidė. Tik gerai išmanantis magiją galėjo suprasti, kas vyksta jų apsiausty. Deimono sielvartas virto Elenos sielvartu – ji perėmė iš jo visus skausmingus įvykius, visas negandas, visus žiaurumus, apauginusius jo širdį akmeniniu abejingumo ir žiaurumo kiautu.

Dabar tas kiautas – kietas kaip juodosios nykštukinės žvaigždės centras – skeldėjo ir trupėjo. Be atvangos. Atlūždavo dideli rieduliai ir gabalai, byrėjo maži gurvuoliukai. Iš kai kurių telikdavo rūgščiai dvokiantis dūmelis.

Viduje buvo juodesnis už pragarą ir kietesnis už velnio ragą branduolys. Elena neįžiūrėjo, kas jam darėsi. Manė – vylėsi, – kad galiausiai ir jis sprogs.

Tik dabar ji galėjo išsiauginti naujus sparnus. Elena nežinojo, ar išgyvens pirmą pavojų; dabar juolab abejojo. Bet Deimonas turi ja tikėti.

Deimonas klūpojo vienu keliu ant grindų, stipriai apkabinęs save rankomis. Viskas turėtų būti gerai. Jis tebėra Deimonas, o neslegiamas begalinės neapykantos, išankstinių nuostatų ir žiaurumo turėtų tapti laimingesnis. Jam nebereikės vis iš naujo prisiminti jaunystės, kitų vaikinų, besišaipančių, kad jo tėvas nuolat nesėkmingai investuojantis senas kvailys, o jo meilužės – jaunesnės už sūnus. Jam nebereikės nuolat galvoti apie vaikystę, kai tėvas girtas ir įsiutęs jį mušdavo, o Deimonas apleido mokslus ir susidėjo su netikusiais draugais.

Ir galiausiai jis liausis mąstęs apie piktadarybes, kurių prikrėtė. Jis bus atpirktas dangaus vardu, dangaus laiku, iš Elenos lūpų sklindančiais žodžiais.

Bet dabar… jam reikia kai ką prisiminti. Jei Elena neklysta.

Jei tik ji neklysta.

– Kur mes? Mergaite, ar tu sužeista?

Deimonas buvo toks sutrikęs, kad net nepažino jos. Elena atsiklaupė greta.

Deimonas skvarbiai pažvelgė į ją.

– Mes meldžiamės ar mylimės?

– Deimonai, – tarė ji, – čia aš, Elena. Dabar dvidešimt pirmas amžius, o tu – vampyras. – Paskui švelniai apkabindama jį, glausdamasi skruostu prie skruosto, sušnabždėjo: – Atminimo sparnai.

Iš jos stuburo virš klubų išdygo peršviečiami violetiniai, žydri ir vidurnakčio mėlio drugelio sparnai. Jie buvo papuošti įmantriais mažyčių safyrų ir skaidrių ametistų raštais. Iki šiol nenaudotais raumenimis Elena juos lengvai kilstelėjo ir išskleidė, apgaubė Deimoną. Jie abu atsidūrė lyg blausioje, brangakmeniais nusėtoje oloje.

Iš subtilių Deimono veido bruožų buvo matyti, kad jis nenori prisiminti daugiau nei dabar. Bet paviršiun jau kilo nauji, su Elena susiję prisiminimai. Jis pažvelgė į savo lazurito žiedą, ir Elena pamatė, kaip jo akyse tvenkiasi ašaros. Paskui Deimonas lėtai nukreipė į ją žvilgsnį.

– Elena?

– Klausau.

– Kažkas mane apsėdo ir atėmė prisiminimus apie tą laiką, kai buvau apsėstas, – sušnabždėjo Deimonas.

– Taip – ir man taip atrodo.

– Ir kažkas sužeidė tave.

– Taip.

– Šimtus kartų prisiekiau jį nužudyti arba padaryti tavo vergu. Jis tau trenkė. Prievarta gėrė tavo kraują. Kūrė absurdiškus planus, kaip dar tave įskaudinti.

– Deimonai, tai tiesa. Bet…

– Ieškojau jo. Jei būčiau suradęs, būčiau suvažinėjęs; būčiau išplėšęs jam iš krūtinės plakančią širdį. Arba būčiau davęs jam skaudžiausią pamoką, apie kokią tik girdėjau pasakojant – o aš girdėjau daug pasakojimų. Galiausiai jis kruvina burna būtų bučiavęs tau kulną – tavo vergas iki mirties.

Deimonui tai ne į naudą, suprato Elena. Jo akys baltavo kaip persigandusio kumeliuko.

– Deimonai, maldauju…

– Bet tave įskaudinau… aš.

– Ne tu. Juk pats sakei, kad buvai apsėstas.

– Tu taip bijojai manęs, kad net nusirengei.

Elena prisiminė ankstesnius Pendleton marškinėlius.

– Nenorėjau, kad judu su Metu susimuštumėt.

– Leidai man siurbti tavo kraują, nors iš tikrųjų to nenorėjai.

Šįkart Elena nebeprieštaravo.

– Taip.

– Aš – Dieve brangus! – pasitelkęs galias sukėliau tau didžiulį skausmą!

– Jei turi omeny smūgius ir žaizdas, tada taip. Bet Metui skaudėjo dar labiau.

Deimonui Metas nerūpėjo.

– Paskui pagrobiau tave.

– Bandei.

– Bet tu iššokai iš lekiančio automobilio, kad tik neliktum su manim.

– Deimonai, tu šiurkščiai žaidei. Jie tau liepė šiurkščiai žaisti, gal netgi sulaužyti žaislus.

– Ieškojau to, kuris tave privertė iššokti iš automobilio – anksčiau nieko neprisiminiau. Prisiekiau išplėšti jam akis, liežuvį ir palikti mirti kančiose. Tu negalėjai paeiti. Turėjai susirasti ramentą, kad galėtum klibikščiuoti per mišką, o kai pagalba jau buvo arti, Šiničis uždarė tave į spąstus. Taip, aš jį pažįstu. Tu klajojai po jo rutulį… ir būtum klajojusi, jei nebūčiau jo perskėlęs.

– Ne, – tyliai paneigė Elena. – Jau seniai būčiau mirusi. Tu mane suradai dūstančią, prisimeni?

– Taip. – Deimono veide šmėkštelėjo karštas džiaugsmas. Bet paskui vėl apėmė klaikas. – Aš kankinau, persekiojau, gąsdinau tave. Verčiau išdarinėti visokius dalykus su… su…

– Metu.

– O, Dieve, – ištarė jis. Tai tikrai buvo kreipimasis į dievybę. Deimonas pakėlė akis į dangų, ištiesė sugniaužtus kumščius. – Maniau, esu didvyris. Bet iš tikrųjų esu šlykštūnas. Kas dabar? Po teisybei, jau turėčiau gulėti negyvas prie tavo kojų.

Deimonas pažvelgė į ją plačiomis, juodomis it laukinės katės akimis. Jose nebuvo nei linksmumo, nei pašaipos, nei išsisukinėjimo. Jis atrodė labai jaunas, paklaikęs, apimtas nevilties. Juodasis leopardas, kaip pašėlęs lakstantis po narvą ir kandžiojantis grotas.

Paskui Deimonas, palenkęs galvą, pabučiavo Elenai basą pėdą.

Ją tai sukrėtė.

– Aš tavo, daryk su manim ką nori, – tuo pačiu nužemintu balsu tarė jis. – Gali įsakyti man dabar pat mirti. Po visų gudrių šnekų paaiškėjo, kad esu pabaisa.

Tada Deimonas pravirko. Tikriausiai joks kitas įvykis nebūtų išspaudęs ašarų iš jo akių. Jis pats atsidavė teismui. Dar niekada nebuvo sulaužęs žodžio, o šįkart pažadėjo sunaikinti siaubūną, šitaip nuskriaudusį Eleną. Tai, kad jis buvo apsėstas – iš pradžių truputį, paskui vis labiau, kol jo protas virto dar vienu Šiničio žaislu, kurį šis gali panorėjęs pasiimti arba padėti į vietą, – nemenkino kaltės.

– Žinai, kad aš… aš pasmerktas, – tarė Deimonas, tarsi taip būtų galėjęs bent kiek atlyginti žalą.

– Ne, nežinau, – užginčijo Elena. – Nemanau. Deimonai, prisimink, kiek kartų esi juos įveikęs. Neabejoju, kad norėjai nužudyti Karoliną tą naktį, kai sakei veidrodyje kai ką pastebėjęs. Sakei, kad vos to nepadarei. Esu tikra, jie liepė ir mane nužudyti. Taip ir padarysi?

Deimonas vėl pasilenkė jai prie kojos, ir mergina skubiai sugriebė jį už pečių. Negalėjo tverti tokio jo skausmo.

Deimonas apsižvalgė, lyg turėdamas kokį nors tikslą. Pasukiojo lazurito žiedą.

– Deimonai, ką galvoji? Sakyk, ką galvoji!

– Kad jis vėl gali mane panaudoti kaip marionetę – ir šįkart gluosnio rykštė gali būti tikra. Šiničis – siaubūnas, kokio tavo nekaltas protas nė negali įsivaizduoti. Jis gali mane užvaldyti akimoju. Mes tai jau matėm.

– Negalės, jei leisi man tave pabučiuoti.

– Ką? – Deimonas pažvelgė į ją taip, lyg ji būtų nusipaisčiusi.

– Leisk man tave pabučiuoti – ir ištraukti iš tavęs tą dvesiantį malachą.

– Dvesiantį?

– Jis nusilpsta kaskart, kai sukaupi pakankamai jėgų atgręžti jam nugarą.

– Ar jis… labai didelis?

– Dabar jis jau toks kaip tu.

– Gerai, – sušnabždėjo Deimonas. – Nors labiau norėčiau pats jį nugalėti.

– Pour le sport? – paklausė Elena, parodydama, kad pernai vasarą ne veltui praleido Prancūzijoje.

– Ne. Nekenčiu to šlykštynės ir mielai kęsčiau šimtą kartų didesnį skausmą nei jis, jei tik galėčiau jį pakankinti.

Elena nusprendė, kad nėra kada delsti. Jis pasiruošęs.

– Ar leisi man atlikti šį paskutinį darbą?

– Jau sakiau – tave įskaudinęs pabaisa yra tavo vergas.

Gerai. Dėl to pasiginčys vėliau. Elena pasilenkė į priekį, pakėlė galvą, šiek tiek atkišo lūpas.

Deimonas, tamsos Don Žuanas, po kelių akimirkų susiprotėjo.

Pabučiavo ją labai švelniai, lyg bijodamas per stipriai prisiliesti.

– Apsivalymo sparnai, – jam į lūpas sukuždėjo Elena. Balti kaip šviežias sniegas, panašūs į nėrinius sparnai lanku iškilo aukštai virš Elenos, mirguliuodami įvairiomis spalvomis – priminė mėnesienos apšviestus sušalusius voratinklius. Mirtingąją ir vampyrą jie apgaubė deimantų ir perlų tinklu.

– Skaudės, – perspėjo Elena, net pati nesuprasdama, iš kur tai žino. Žinojimas, regis, ateidavo prireikus. Ji jautėsi beveik kaip sapne, kai didžiąsias tiesas supranti jų nesimokęs ir priimi nesistebėdamas.

Taip ji suprato, kad Apsivalymo sparnai suras ir sunaikins viską, kas Deimonui svetima, ir kad jausmas bus labai nemalonus. Kai malachas laisva valia neišėjo, Elena, raginama vidinio balso, tarė:

– Nusirenk marškinius. Malachas prisitvirtinęs tau prie stuburo, arčiausiai sprando, pro kur įėjo. Ištrauksiu jį rankomis.

– Prisitvirtinęs man prie stuburo?

– Taip. Negi nepajutai? Jam įeinant turėjai pajusti, lyg būtų įgėlusi bitė ar įsmigęs grąžtas. Paskui tau prie stuburo prisitvirtino želės gumuliukas.

– Ak. Moskito įgėlimas. Taip, pajutau jį. Paskui ėmė skaudėti sprandą, vėliau ir visą kūną. Ar jis… augo manyje?

– Taip, ir vis labiau užvaldė tavo nervų sistemą. Šiničis tave tampė it marionetę.

– Dieve brangus, aš labai gailiuosi.

– Verčiau priverskim gailėtis jį. Tai nusirengsi marškinius?

Deimonas tyliai, lyg patiklus vaikas, nusivilko juodą striukę ir marškinius. Paskui, Elenai pamojus, atsigulė jai skersai kelių, jo nugara buvo tvirta, raumeninga, oda tamsoje atrodė balta.

– Užjaučiu, – tarė ji. – Atsikratyti jo šitokiu būdu – ištraukti pro skylutę, pro kurią įlindo – bus tikrai skausminga.

– Gerai, – suniurzgėjo Deimonas. Tada įsikniaubė veidu į lanksčias, raumeningas rankas.

Elena pirštų galais apčiupinėjo sprandą. Aptiko minkštą pūslę. Ėmė ją spausti nagais, kol staiga ištryško kraujas.

Elena vos nepaleido mėginančio išslysti padaro, bet šis buvo nerangus, ir jai pavyko jį išlaikyti stipriais pirštais. Pagaliau Elena tvirtai suspaudė malachą nykščiu, smilium ir didžiuoju pirštu.

Malachas tebebuvo gyvas ir ganėtinai sąmoningas, todėl mažumėlę priešinosi. Dabar jis buvo panašus į medūzą – tik medūzą galima perplėšti. Šitas slidus, glitus padaras, lėtai traukiamas pro skylutę Deimono odoje, pamažu įgijo žmogaus pavidalą.

Deimonui skaudėjo. Elena matė. Pamėgino perimti dalį jo skausmo, bet Deimonas taip karštai sudraudė, kad Elena nusileido.

Malachas buvo kur kas didesnis ir tvirtesnis, nei ji manė. Ilgainiui ūgtelėjęs – želės gumuliukas pūtėsi, kol užsipildė iki pirštų galų. Elenai prireikė atsistoti ir paėjėti toliau nuo Deimono. Pagaliau ant žemės dryksojo šlykšti, balta, gyslota žmogaus kūno karikatūra.

– Baigei? – Deimonas buvo pridusęs – jam išties skaudėjo.

– Taip.

Deimonas atsistojo ir pažvelgė į leisgyvį glebų padarą, privertusį jį persekioti brangiausią žmogų pasaulyje. Tada primynė ir traiškė batų kulnais, kol šis suplyšo į gabalus, paskui sutrypė ir tuos. Elena spėjo, kad Deimonas nedrįsta sprogdinti jo Galia, kad nepajustų Šiničis.

Iš malacho liko purvas ir smarvė.

Elena nesuprato, kodėl jaučiasi tokia apsvaigusi. Ištiesė rankas Deimonui, šis jai, ir jiedu klūpomis apsikabino.

– Atleidžiu tave nuo visų pažadų, kuriuos davei veikiamas malacho, – tarė Elena. Toks buvo jos sumanymas. Ji nenorėjo atleisti Deimono nuo pažado rūpintis broliu.

– Ačiū, – sušnabždėjo Deimonas, padėjęs galvą jai ant peties.

– O dabar, – pasakė Elena, kaip darželio auklėtoja, norinti greičiau imtis kitos veiklos, – reikia sukurti planą. Bet visiškai slaptai…

– Tada turim pasidalyti krauju. Bet, Elena, kiek kraujo šiandien jau davei? Atrodai išbalusi.

– Sakei, būsi mano vergas, o dabar nenori išgerti lašelio kraujo.

– Sakei, atleidi mane nuo pažadų, tačiau ketini amžinai mane versti jų laikytis? Vis dėlto yra paprastas sprendimas. Tu išgersi mano kraujo.

Galiausiai jie taip ir padarė, nors Elena jautėsi kiek kalta, tarsi išduotų Stefaną. Deimonas įsipjovė, ir tada jie ėmė dalytis mintimis, susiliejo į viena. Viską aptarė kur kas greičiau, nei kalbėdamiesi balsiai. Elena papasakojo Deimonui, ką jos draugai sužinojo apie epidemiją, plintančią tarp Fels Čerčo mergaičių, o Deimonas Elenai išklojo, ką žinąs apie Šiničį ir Misao. Elena sukūrė planą, kaip išgelbėti apsėstas mergaites, o Deimonas pažadėjo iš dvynių kicunių ištraukti, kur yra Stefanas.

Galiausiai, kai nebeliko apie ką šnekėtis, o Elenos skruostai nuo Deimono kraujo raustelėjo, jie sutarė, kaip vėl susitikti.

Per ceremoniją.

Paskui kambaryje liko tik Elena, į Sengirę nuplasnojo didelis varnas.

Sėdėdama ant šaltų akmeninių grindų Elena mėgino surikiuoti mintis. Nenuostabu, kad Deimonas atrodė lyg beprotis. Nenuostabu, kad jis prisiminė, paskui užmiršo, vėliau vėl prisiminė, kad ji pabėgo nuo jo.

Elena suprato, kad Deimonas atmintį atgaudavo tada, kai Šiničis nustodavo jį valdęs ar bent jau paleisdavo su ilgu pavadžiu. Bet prisiminimuose liko spragų, nes jis padarė tokių baisybių, kad protas atsisakė jas suvokti. Tuos dalykus prisiminė apsėstasis Deimonas, kai Šiničis kontroliuodavo kiekvieną jo žodį, kiekvieną veiksmą. Tarp apsėdimų Šiničis įteigdavo, kad Deimonas privaląs surasti ir nužudyti Elenos kankintoją.

Tam kicunei Šiničiui turėtų būti labai linksma. O ji su Deimonu patyrė tikrą pragarą.

Elena niekaip negalėjo pripažinti, kad visame šitame pragare būta ir dangiškų akimirkų. Ji tik Stefano. Ir tai niekada nepasikeis.

Dabar Elenai prireikė dar vienų stebuklingų durų, tik nežinojo, kaip jas surasti. Vėl pasirodė mirksintis žiburėlis. Elena spėjo, jog tai paskutinis Honorijos Fel burtas, kuriuo ji siekia apsaugoti savo įkurtą miestą. Elena pasijuto šiek tiek kalta, kad jį išnaudos – bet jeigu jis ne jai skirtas, tai kodėl buvo čia atvesta?

Įgyvendinti svarbiausią, kokį tik gali sugalvoti, tikslą.

Viena ranka sugaudama žiburėlį, kitoje spausdama raktus Elena pačiu įsakmiausiu balsu sušnabždėjo:

– Kur nors, kur matyčiau ir girdėčiau Stefaną.

35

Kalėjimas, purvini skarmalai ant grindų, tarp jos ir miegančio Stefano – grotos.

Tarp jos ir Stefano!

Tai tikrai jis. Elena nesuvokė, iš ko jį atpažino. Be abejo, jie gali iškreipti ir pakeisti suvokimą. Bet dabar, galbūt dėl to, kad niekas nesitikėjo, jog ji nusileis į požeminį kalėjimą, niekas ir nepasistengė, kad ji suabejotų savo juslėmis.

Čia tikrai buvo Stefanas. Sulysęs, išsišovusiais skruostikauliais. Nuostabus. Ir mintys tikrai buvo jo – tas pats garbingumo, meilės, tamsos, šviesos, vilties ir liūdno supratimo apie pasaulį, kuriame gyvena, mišinys.

– Stefanai! Apkabink mane!

Jis pabudo ir pasikėlė ant alkūnių.

– Bent jau leiskit man miegoti. O dabar, kale, nešdinkis ir užsidėk kitą veidą!

– Stefanai, nesikeik!

Ji išvydo, kaip Stefano pečių raumenys įsitempė.

– Ką… pasakei?

– Stefanai… čia tikrai aš. Nekaltinu tavęs, kad plūstiesi. Prakeikiu visą šią vietą ir tuos du, kurie tave čia įmetė…

– Tris, – nunarinęs galvą pavargusiu balsu pataisė jis. – Jei būtum tikra, žinotum. Eik ir paklausinėk jų apie mano išdaviką brolį ir jo draugus, tykančius žmonių su kekkai virvėmis…

Bet dabar Elena neturėjo laiko ginčytis dėl Deimono.

– Gal bent pažvelgtum į mane?

Elena matė, kaip Stefanas lėtai atsigręžia, pakelia galvą, paskui pašoka nuo papuvusio šieno čiužinio ir spokso į ją, tarsi ji būtų iš dangaus nukritęs angelas.

Paskui Stefanas nusigręžė ir delnais užsidengė ausis.

– Nesideru, – abejingai tarė jis. – Nė nekalbėk man apie juos. Išeik. Atrodai geriau, bet tu vis tiek sapnas.

– Stefanai!

– Sakiau, išeik!

Jie tik gaišo laiką. O Elenai teko tiek patirti, kad galėtų su juo pasišnekėti.

– Pirmą kartą mane pamatei prie direktoriaus kabineto tą dieną, kai atnešei į mokyklą dokumentus ir paveikei sekretorę. Tau net nereikėjo atsigręžti į mane, ir taip žinojai, kokia esu. Kartą tau prisipažinau, kad jaučiuosi esanti žudikė, nes pasakiau: „Tėti, žiūrėk“ ir parodžiau… kažką lauke prieš pat avariją, kurioje mano tėvai žuvo. Taip ir neprisiminiau, kas ten buvo. Prisikėlus iš mirties pirmas mano išmoktas žodis buvo „Stefanas“. Kadaise pažiūrėjęs į mane per galinio vaizdo veidrodėlį automobilyje pasakei, kad aš – tavo siela…

– Gal bent kartą liausiesi mane kankinusi? Elena – tikroji Elena – per daug protinga, kad rizikuodama gyvybe čia eitų.

– Kur tas „čia“? – išsigandusi griežtai paklausė Elena. – Jei noriu tave iš čia ištraukti, turiu žinoti.

Stefanas lėtai atsidengė ausis. Dar lėčiau atsigręžė.

– Elena? – kreipėsi jis lyg mirštantis vaikas, išvydęs prie lovos mielą šmėklą. – Tu netikra. Tu negali čia būti.

– Turbūt ir nesu. Šiničis sukūrė stebuklingus namus, kurie nuveda tave, kur tik užsimanai, tereikia įvardyti tą vietą ir atrakinti duris šiuo raktu. Aš pasakiau: „Kur nors, kur galėčiau pamatyti ir išgirsti Stefaną.“ Bet, – Elena nuleido galvą, – sakai, kad aš negaliu čia būti. Gal tai iš tikrųjų iliuzija.

– Ššš… – Stefanas įsikibo į grotas.

– Ar tu čia keliavai? Ar tai Ši no Ši?

Stefanas nelinksmai nusijuokė.

– Ne tai, ko abu tikėjomės, tiesa? Ir vis dėlto jie nemelavo, Elena. Elena! Aš pasakiau „Elena“. Elena, tai tikrai tu!

Elena nebenorėjo gaišti. Žengė kelis žingsnius drėgnais, traškančiais šiaudais prie grotų, skiriančių ją nuo Stefano.

Tada pakėlė galvą, abiem rankom suspaudė virbus ir užsimerkė.

Noriu jį paliesti. Noriu, noriu. Aš tikra, jis tikras – liečiu jį!

Stefanas pasilenkė – Elena pamanė, kad veikiausiai norėdamas jai įsiteikti, – ir pabučiavo ją šiltomis lūpomis.

Elena prakišo rankas pro virbus, abiem linko keliai: Stefanui iš nuostabos, kad Elena jį palietė, o Elenai iš palengvėjimo ir ašaras spaudžiančio džiaugsmo.

Bet jie neturėjo laiko.

– Stefanai, išgerk mano kraujo, greičiau, gerk!

Elena paklaikusi dairėsi, kuo įsipjauti. Stefanui gali prireikti jėgų, ir nesvarbu, ką Deimonas iš jos paėmė, Stefanui visada užteks. Jei ji mirs, nieko tokio. Dabar Elena apsidžiaugė, kad Deimonas kape įkalbėjo išgerti jo kraujo.

– Ramiau. Ramiau, mieloji meile. Jei nejuokauji, galiu įkąsti tau į riešą, bet…

– Greičiau kąsk! – įsakė Elena Gilbert, Fels Čerčo princesė. Jai netgi užteko jėgų atsistoti.

Stefanas kiek kaltai dirstelėjo į ją.

– GREIČIAU! – pareikalavo Elena.

Stefanas įkando.

Jausmas buvo keistas. Skaudėjo truputį labiau, nei kandant į kaklą. Bet, kaip Elena žinojo, rankoje yra puikių venų; ji neabejojo, kad Stefanas susirado didžiausią ir greitai atsigers. Elena jį užkrėtė savo nekantrumu.

Stefanui pamėginus atsitraukti, sugriebė jį už tamsių banguotų plaukų ir paragino:

– Stefanai, dar. Tau to reikia – aš matau, be to, neturim laiko ginčytis.

Įsakmus balsas. Kartą Mereditė pasakė, kad ji galėtų vesti kariaunas. Na, jai tikrai gali prireikti atsivesti čia kariauną, kad išgelbėtų Stefaną.

Iš kur nors surinksiu kariauną, apdujusi nusprendė Elena.

Karštligė, kamavusi kraujo ištroškusį Stefaną, – matyt, jį marino badu nuo tada, kai jiedu matėsi paskutinį kartą, – traukėsi, Stefanas jau gėrė ramiau. Jųdviejų mintys susiliejo. Kai sakai, kad surinksi kariauną, tikiu tavim. Tačiau tai neįmanoma. Dar niekas iš čia negrįžo.

Na, o tu grįši. Aš tave parsivesiu.

Elena, Elena…

Gerk, paliepė ji, jausdamasi kaip italė mama. Gerk, kol pasidarys bloga.

Bet kaip tu… ne, jau sakei, kaip čia pakliuvai. Ar tai tiesa?

Tiesa. Aš visada sakau tiesą. Bet, Stefanai, kaip man ištraukti tave?

Šiničis ir Misao – pažįsti juos?

Ganėtinai.

Jie abu turi po pusę žiedo. Kartu sudėti jie tampa raktu. Kiekviena puselė yra bėgančios lapės pavidalo. Bet kas žino, kur jie paslėpę dalis? Ir, kaip sakiau, vien čia patekti reikia kariaunos…

Surasiu lapių žiedo puses. Sudėsiu jas. Surinksiu kariauną. Ištrauksiu tave.

Elena, aš negaliu liautis gėręs. Tu nualpsi.

Aš stipri. Gerk.

Negaliu patikėti, kad tai tu…

– Nebučiuok! Gerk kraują!

Taip, ponia. Bet, Elena, rimtai, aš jau sotus. Pilnas.

O rytoj?

– Dar būsiu pilnas. – Stefanas atsitraukė, prispaudė nykštį prie perdurtų venų. – Tikrai, mieloji, daugiau nebegaliu.

– O poryt?

– Išgyvensiu.

– Išgyvensi – nes atnešiau tau štai ką. Stefanai, apkabink mane, – gerokai tyliau tarė ji. – Apkabink mane pro grotas.

Stefanas, regis, sutriko, ir Elena sušnypštė jam į ausį:

– Vaidink, kad myli mane. Glostyk plaukus. Kalbėk meilius žodelius.

– Elena, mano meile… – Stefanas tebebuvo gana artimas dvasiškai, kad mintimis paklaustų: Vaidinti, kad tave myliu? Bet kol jo rankos mylavo, glėbesčiavo, glostė plaukus, Elena dirbo. Ji ištraukė iš po drabužių pilną butelį „Juodosios magijos“ vyno ir pakišo po drabužiais Stefanui.

– Iš kur jį gavai? – priblokštas paklausė Stefanas.

– Stebuklinguose namuose visko yra. Laukiau progos tau jį paduoti, jei kartais prireiktų.

– Elena…

– Ką?

Stefano širdyje, rodos, virė kova. Galiausiai, nuleidęs akis, jis sušnabždėjo:

– Nieko neišeis. Negaliu rizikuoti tavo gyvybe. Ištrūkti nėra vilties. Užmiršk mane.

– Priglausk veidą prie grotų.

Stefanas pažvelgė į ją, bet pakluso.

Elena skėlė jam antausį.

Ne itin smagų… Vis dėlto į geležį skaudžiai susitrenkė ranką.

– Kaip tau negėda! – sušuko ji. Ir, Stefanui nespėjus įsiterpti, tarė: – Klausyk!

Lojo šunys – toli, bet artėjo.

– Jie ieško tavęs, – staiga pakraupęs suriko Stefanas. – Turi eiti!

Elena ramiai pažvelgė į jį.

– Myliu tave, Stefanai.

– Myliu tave, Elena. Amžinai.

– Aš… atleisk. – Ji tiesiog negalėjo išeiti. Kaip Karolina burbėjo ir vis neišėjo iš Stefano buto, taip ir ji būtų galėjusi čia stovėti ir šnekėti.

– Elena! Turi eiti. Nenoriu, kad pamatytum, ką jie daro…

– Aš juos nudėsiu!

– Tu ne žudikė. Elena, tu ne kovotoja – ir tau nedera to matyti. Būk gera. Prisimeni, kadaise klausei, ar norėčiau suskaičiuoti, kiek kartų gali mane priversti ištarti „prašau“? Na, dabar kiekvienas kartas tebūnie tūkstantis. Prašau? Dėl manęs? Ar galėtum išeiti?

– Pabučiuok dar kartą… – Jos širdis plastėjo kaip narve besiblaškantis paukštelis.

– Meldžiu!

Pro ašaras nieko nematydama Elena nusigręžė ir suėmė rūsio durų rankeną.

– Kur nors netoli nuo ceremonijos, kur niekas manęs nematytų! – išlemeno ji, atplėšė duris ir žengė.

Bent jau pasimatė su Stefanu, tik nežinia, kiek laiko tai apsaugos širdį nuo sudužimo…

…o, Dieve, krintu…

…ji nežinojo.

Elena suvokė esanti kažkur netoli pensiono – mažiausiai dvidešimt penkių metrų aukštyje – ir staigiai krintanti. Apimta siaubo išsyk padarė išvadą, kad žus, bet paskui pasitelkė jusles – ištiesė rankas, ėmė spardytis kojomis ir po septynių metrų klaikaus kritimo sustojo.

Juk sparnus praradau amžiams, pamanė ji, sutelkusi dėmesį į tašką tarp menčių. Žinojo, kur jie turėtų būti, bet nieko neišvydo.

Tada Elena atsargiai prisislinko prie kamieno, pakeliui perkėlė aukštyn šaka ropojantį vikšrelį. Jai pavyko surasti vietą, kur galėjo atsisėsti šonu prisiglaudusi prie kamieno, nors šaka buvo gerokai per aukštai.

Įsitaisiusi Elena pastebėjo, kad iš čia gana gerai matyti stogo terasa, ir kuo ilgiau ji žiūri į kokį nors daiktą, tuo aiškesnis jis tampa. Tai liudijo, kad ji keičiasi. Arba… taip, dangus šviesėjo.

Išryškėjo tuščias pensionas, ir tai buvo keista, neatitiko Karolinos tėvo žodžių apie susitikimą ir to, ką Elena telepatiškai sužinojo iš Deimono apie Šiničio pasirengimus Mėnulio rago šventei. Galbūt tai visai ne pensionas, o dar vieni spąstai?

– Mums pavyko! – sušuko Bonė, jiems prisiartinus prie namų. Girdėjo, kad jos balsas skamba šaižiai, pernelyg šaižiai, bet tas ryškiai apšviestas pastatas, tarsi kalėdinė eglė su žvaigžde viršuje, ją guodė. Net ir žinodama klystanti vos nepravirko iš džiaugsmo.

– Taip, mums pavyko, – paantrino gydytoja Alpert. – Mums visiems. Skubiausiai reikia gydyti Izobelę. Teofilija, paruošk savo vaistus, kas nors paimkit Izobelę ir bėkit į vonią.

– Aš tai padarysiu, – šiek tiek padvejojusi virpančiu balsu pasisiūlė Bonė. – Juk ją dar veiks raminamieji, tiesa? Tiesa?

– Aš eisiu su Izobele, – panūdo Metas. – Bone, tu padėsi poniai Flauers. Bet prieš einant į vidų noriu perspėti: niekas niekur nevaikščiokit po vieną. Laikykimės po du arba po tris. – Jo balsas skambėjo įtikinamai.

– Tai išmintinga, – gergždžiančiu balsu pritarė Mereditė ir atsistojo prie gydytojos. – Metai, būk atsargus; Izobelė čia pavojingiausia.

Tada lauke pasigirdo aukšti, spigūs balsai. Atrodė, lyg dainuotų dvi trys mergaitės.

Iza-čan mieloji

Suėdė savo senolę.

– Tame? Tame Brais? – Iš naujo prasidėjus dainelei Mereditė atidarė duris ir griežtai kreipėsi į mergaites. Tada puolė prie jų, sugriebė už rankos gydytoją ir nusitempė kartu.

Bonė irgi išvydo tris smulkias žmogystas, vieną su pižama, kitas dvi – su naktiniais. Tai buvo Tamė Brais, Kristina Dansten ir Ava Zarinski. Avai gal tik kokie vienuolika, pamanė Bonė, ir ji gyvena toli nuo Tamės ir Kristinos. Visos trys spigiai sukikeno. Paskui vėl uždainavo, ir Metas priėjo prie Kristinos.

– Padėkit man! – suriko Bonė.

Izobelė staiga ėmė spardytis, daužytis ir tampytis kaip laukinis žirgas. Atrodė kaip pamišusi ir sulig kiekvienu posmu vis labiau kraustėsi iš proto.

– Laikau ją. – Metas stipriai apglėbė mergaitę, bet net ir dviese sunkiai ją nulaikė.

– Suleisiu jai dar raminamųjų, – tarė gydytoja Alpert, ir Bonė pastebėjo, kaip Metas su Meredite susižvelgė – įtariai susižvelgė.

– Ne, ne, tegu jai ką nors duoda ponia Flauers! – apimta nevilties sušuko Bonė, bet adata jau smigo Izobelei į ranką.

– Jūs jai nieko nesuleisit, – ramiai pareiškė Mereditė. Spektaklis baigėsi, ir choristėms vėl uždainavus, ji išmušė švirkštą.

– Meredite! Kas atsitiko? – sušuko gydytoja, sukiodama riešą.

– Tai jums kas atsitiko? Kas jūs? Kur mes? Čia netikras pensionas.

– Obaasan! Ponia Flauers! Gal galėtumėt mums padėti? – vis dar mėgindama išlaikyti Izobelę aiktelėjo Bonė.

– Pabandysiu, – žengdama prie jos ryžtingai tarė ponia Flauers.

– Ne, turėjau omeny, su gydytoja Alpert – ir gal dar su Džimiu. Ar jūs… nežinot kokių nors burtų… kad žmogus parodytų savo tikrąjį veidą?

– O! – šūktelėjo Obaasan. – Aš galiu padėti. Tik nuleisk mane žemėn, mielasis Džimi. Tuoj pat išvysim visus tikraisiais pavidalais.

Džainila buvo gimnazijos antrokė didelėmis, svajingomis, tamsiomis akimis, dažniausiai įsmeigtomis į knygą. Bet dabar, artėjant vidurnakčiui, o senelei vis neskambinant, ji užvertė knygą ir pažvelgė į Taironą. Taironas aikštelėje atrodydavo stambus, kovingas ir įžūlus, bet kitur būdavo mieliausias, švelniausias ir geriausias brolis, kokio tik galėtų norėti mergina.

– Kaip manai, ar senelei viskas gerai?

– Hmm? – Taironas irgi sėdėjo įsikniaubęs į knygą apie tai, kaip įstoti į svajonių koledžą. Kaip būsimajam abiturientui, jam teks rimtai apsispręsti. – Žinoma.

– Na, bent jau pažiūrėsiu, kaip mažylė.

– Žinai ką, Džai? – Brolis jai erzindamas bakstelėjo kojos pirštu. – Tu per daug jaudiniesi.

Po akimirkos vėl įsigilino į šeštą skyrių „Kaip gauti pagalbos iš savo bendruomenės“. Bet tada iš viršaus ataidėjo klyksmas. Pratisas, garsus, aukštas klyksmas – sesers balsas. Taironas metė knygą ir nulėkė į antrą aukštą.

– Obaasan? – kreipėsi Bonė.

– Tuojau, mieloji, – atsiliepė senelė Saitu.

Džimis nuleido ją ant žemės, ir dabar jiedu žiūrėjo vienas į kitą: senelė pakėlusi galvą, Džimis nuleidęs. Bet… kažkas čia buvo ne taip.

Bonę užliejo grynas siaubas. Ar Džimis, nešdamas Obaasan, galėjo jai padaryti ką nors bloga? Žinoma, galėjo. Kodėl ji apie tai nepagalvojo? Ir dar tarp jų buvo gydytoja su švirkštu, pasiruošusi nuraminti visus, kas tik puls į „isteriją“. Bonė pažvelgė į Mereditę, bet ši mėgino susitvarkyti su dviem besirangančiom mergaitėm ir tik bejėgiškai dirstelėjo.

Na gerai, nusprendė Bonė. Spirsiu jam, kur labiausiai skauda, ir patrauksiu nuo jo senutę. Ji vėl atsigręžė į Obaasan ir apmirė.

– Dar šį tą turiu padaryti… – Obaasan kaip tarė, taip ir padarė. Džimis susilenkė per pusę prieš pasistiebusią senutę. Ir jie karštai, meiliai pasibučiavo.

O, Dieve!

Miške jie sutiko keturis žmones – ir nusprendė, kad du sveiki, o du nesveiki. Iš kur jie galėjo žinoti, kurie? Na, jei du regi nesamus dalykus…

Bet namas iš tikrųjų stovi čia; Bonė jį irgi matė. Tai gal ji nesveika?

– Meredite, bėgam! – suspigo ji. Nervai visiškai pakriko, ir ji pasileido iš namų į girią.

Kažkas iš viršaus pačiupo ją lengvai, kaip pelėda pačiumpa pelę, ir suspaudė geležiniais gniaužtais.

– Kur nors skubi? – iš viršaus paklausė Deimonas, sklęsdamas tvirtai pasikišęs ją po plienine ranka.

– Deimonai!

Deimonas buvo kiek prisimerkęs, tarsi šypsotųsi iš jam vienam suprantamo pokšto.

– Taip, aš pats nelabasis. Pasakyk ką nors, mano mažoji aršioji raganaite.

Bonė jau pavargo mėgindama ištrūkti. Jai net nepavyko perplėšti jam drabužių.

– Ką? – sušuko ji.

Deimoną, apsėstą ar ne, ji pastarąjį kartą matė tada, kai išsikvietė gelbėti jos nuo pamišusios Karolinos. Bet, pasak Meto, jis baisiai nuskriaudė Eleną.

– Kodėl merginoms taip malonu atversti nusidėjėlį? Kodėl gali jas įtikinti kuo tik nori, jei jos jaučiasi tave pakeitusios?

Bonė numanė, apie ką jis šneka.

– Ką padarei Elenai? – užsipuolė ji.

– Tik daviau jai, ko norėjo, – atsakė Deimonas, juodos jo akys žėrėjo. – Ar tai labai blogai?

Bonė, išsigandusi to žėrėjimo, nė nebandė sprukti. Žinojo, iš to nebūtų jokios naudos. Deimonas greitesnis ir stipresnis, jis moka skraidyti. Jo veidas šaltas ir žiaurus. Jie buvo ne šiaip Deimonas ir Bonė. Jie iš prigimties plėšrūnas ir auka.

Ją pasivijo Džimis su Obaasan, ne, jai nepažįstami vaikinas ir mergina. Bonė spėjo pamatyti, kaip jie persikeitė. Matė, kaip Džimio kūnas traukiasi, plaukai juoduoja, bet ne tai labiausiai stebino – plaukų galai tapo ne juodi, o tamsiai raudoni. Tarsi ugnies liežuvėliai, laižantys tamsą. Besišypsančios akys – aukso spalvos.

Bonė matė, kap senas, panašus į lėlės Obaasan kūnas jaunėja, stiprėja ir auga. Mergina buvo graži; Bonė tai pripažino. Nuostabiomis, juodomis kaip dygioji slyva akimis ir šilkiniais plaukais beveik iki juosmens. Plaukai buvo kaip ir brolio – tik raudonis šviesesnis, skaistesnis. Ji segėjo juodą nėriniuotą liemenėlę, išryškinančią dailią viršutinę kūno dalį ir, žinoma, mūvėjo juodas odines kelnes žemu liemeniu, išryškinančias gražų užpakaliuką. Avėjo iš pažiūros brangius juodus aukštakulnius sandalus, kojų nagai buvo dažyti ta pačia ryškiai raudona spalva, kaip ir plaukų galai. Prie diržo kabojo susuktas botagas juoda žvynuota rankena.

Gydytoja Alpert lėtai pratarė:

– Mano anūkai?..

– Jie čia nieko dėti, – žavingai šypsodamasis atsakė vaikinas keistais plaukais. – Kol jie nesikiš į mūsų reikalus, bus saugūs.

– Savižudybė arba bandymas nusižudyti… ar kažkas panašaus, – vos ne verkdamas pranešė policijos budėtojai Taironas. – Man atrodo, tai vaikinas, vardu Džimis, pernai su juo mokiausi gimnazijoje. Ne, tai tikrai ne narkotikai – aš čia atėjau pas savo seserį Džainilą. Ji prižiūrėjo kūdikį – klausykit, gal tiesiog atvažiuokit, ką? Šitas vaikinas apsigraužė pirštus, o kai įėjau, tarė: „Elena, visada tave mylėsiu.“ Ir jis paėmė pieštuką… ne, nežinau, ar jis gyvas, ar miręs. Bet antrame aukšte guli keista senutė, ir ji tikrai mirusi. Nekvėpuoja.

– Kas jūs, po velnių? – karingai žiūrėdamas į keistąjį vaikiną paklausė Metas.

– Aš…

– …ir ką, po velnių, čia veikiat?

– Aš, po velnių, Šiničis, – subjuręs, kad buvo pertrauktas, kur kas garsiau atsakė lapinas. Metui tebespoksant suirzęs pridūrė: – Kvaily, aš kicunė – kaip jūs sakytumėt, lapėlakis, – siautėjantis tavo mieste. Apkeliavau pusę pasaulio ir maniau, kad jau būsi bent girdėjęs apie mane. O čia mano mieloji sesutė Misao. Mes dvyniai.

– Man tas pat, net jei jūs tryniai. Elena sakė, jog kažkas slepiasi už Deimono. Tą patį anksčiau kalbėjo ir Stefanas – ei, ką jūs padarėt Stefanui? Ką jūs padarėt Elenai?

Kol du nepažįstami vyrai šiaušėsi vienas prieš kitą, Šiničio plaukai bemaž pasistojo piestu, – Mereditė paeiliui sutiko Bonės, gydytojos Alpert ir ponios Flauers žvilgsnį. Tada dirstelėjo į Metą ir palietė sau krūtinę. Ji ganėtinai stipri su juo susitvarkyti; gydytoja Alpert linktelėjo jai padėsianti.

Ir tada, vaikinams jau šaukte šaukiant, Misao atokiau kikenant, Deimonui užmerktomis akimis rymant prie durų, jos pajudėjo. Be jokio signalo, intuityviai, kaip viena pasileido bėgte. Mereditė su gydytoja Alpert sugriebė Metą iš šonų ir paprasčiausiai pakėlė nuo žemės, o Izobelė netikėtai, klykdama gomuriniu balsu, užšoko ant Šiničio. Iš jos niekas nieko nesitikėjo, bet tai, be abejo, paranku, pamanė Bonė, šokinėdama per nematomas kliūtis. Metas vis dar šūkavo, mėgino pabėgti ir išlieti ant Šiničio savo neviltį, bet jam nepavyko ištrūkti.

Bonė vos galėjo patikėti, kad visi vėl atsidūrė Sengirėje. Netgi ponia Flauers neatsiliko. Dauguma tebeturėjo žibintuvėlius.

Tai buvo stebuklas. Jie paspruko netgi nuo Deimono. Dabar svarbiausia buvo laikytis labai tyliai ir niekam neužkliuvus pereiti Sengirę. Galbūt jie suras kelią į tikrąjį pensioną. Tada sugalvos, kaip išgelbėti Eleną nuo Deimono ir dviejų jo sėbrų. Netgi Metui galų gale teks pripažinti, kad jėga jie neįveiks trijų antgamtinių būtybių.

Bonė tik norėjo kartu pasiimti Izobelę.

– Na, šiaip ar taip, turim grįžti į tikrąjį pensioną, – tarė Deimonas, kai Misao galų gale pavyko suvaldyti jau beveik sąmonės netekusią Izobelę. – Ten bus ir Karolina.

Misao, regis, šiek tiek išsigando, nusisuko nuo Izobelės.

– Karolina? Kam mums reikia Karolinos?

– Juk tai linksmybių dalis, tiesa? – kerinčiai flirtavo Deimonas.

Iš Šiničio veido iškart dingo kankinio mina, jis nusišypsojo.

– Ta mergina – tai ją panaudojot kaip nešėją, tiesa? – Jis išdykėliškai žvilgtelėjo į seserį, šios šypsena atrodė kiek dirbtinė.

– Taip, bet…

– Kuo daugiau, tuo smagiau, – vis linksmėjo Deimonas. Rodos, nepastebėjo, kaip jam už nugaros Šiničis vypso Misao.

– Nepyk, brangioji, – tarė jai Šiničis kutendamas pasmakrę; auksinės akys spindėjo. – Ta mergina man niekada nepatiko. Bet, žinoma, jei Deimonas sako, kad bus smagu, tai ir bus. – Jis išsiviepė iki ausų.

– Ir nė vienas neturi nė menkiausios galimybės pasprukti? – bemaž atsainiai paklausė Deimonas, stebeilydamasis į Sengirės tamsą.

– Kliaukis manim, – patikino kicunė. – Tu pasmerktasis – vampyras, tiesa? Tau apskritai nevalia bastytis po mišką.

– Čia mano teritorija, kartu su kapinėmis, – ramiai ėmė aiškinti Deimonas, bet Šiničis šįkart pasiryžo užbaigti pirmas.

– Aš gyvenu miške, – tarė jis. – Aš valdau krūmus ir medžius, drauge pasiėmiau ir kelis savo eksperimentų rezultatus. Netrukus visi juos pamatysit. Taigi atsakysiu: ne, nė vienas iš jų nepaspruks.

– Tiek ir norėjau sužinoti, – vis dar maloniai pasakė Deimonas, skvarbiai žiūrėdamas į auksines akis. Tada gūžtelėjo, nusigręžė ir pažvelgė į mėnulį horizonte, tarp debesų verpetų.

– Iki ceremonijos dar kelios valandos, – jam už nugaros tarė Šiničis. – Nevėluokim.

– Verčiau jau nevėluotume, – sumurmėjo Deimonas. – Antraip Karoliną ištiks siaubinga isterija.

Karolinai mamos automobiliu privažiavus prie pensiono verandos, mėnulis jau plaukė aukštai dangumi. Ji vilkėjo vakarinę suknelę, tarsi tyčia savo mėgstamų spalvų: bronzinės ir žalios. Šiničis pažvelgė į Misao, ši kikeno delnu užsidengusi burną, paskui nuleido akis.

Deimonas palydėjo Karoliną verandos laiptais iki pagrindinių durų.

– Štai čia geriausios vietos.

Sodinant žmones kilo šiokia tokia sumaištis. Kristinai, Tamei ir Avai Deimonas linksmai tarė:

– Jums trims pigios vietos gale. Taigi sėdėsite ant žemės. Bet jei būsit geros, kitą kartą leisiu įsitaisyti prie mūsų.

Kiti nusekė paskui Deimoną tyliau ar garsiau šūkčiodami, tik Karolina pasipiktinusi paklausė:

– Kodėl turim eiti į vidų? Maniau, viskas vyks lauke.

– Čia artimiausios saugios vietos, – tarstelėjo Deimonas. – Iš čia geriausiai matysim. Karališkoji ložė, nagi, eime.

Dvyniai lapės ir žmonių mergina nusekė paskui jį, pakeliui į stogo terasą visuose namuose degiodami šviesas.

– O kur jie dabar? – žvalgydamasi žemyn pasiteiravo Karolina.

– Tuoj turėtų būti čia. – Šiničio žvilgsnis buvo ir suglumęs, ir priekaištingas. Jis bylojo: „Kas ši mergina manosi esanti?“ Šiničis taip ir nepadeklamavo jokio eilėraščio.

– O Elena? Ji irgi bus čia?

Šiničis išvis nieko neatsakė, o Misao tik sukikeno. Tačiau Deimonas priglaudė lūpas Karolinai prie ausies ir kažką sušnabždėjo.

Karolinos akys sužibo žaliai kaip katės. Ir šypsena jos lūpose buvo kaip katės, ką tik prispaudusios letena kanarėlę.

36

Elena laukė medyje.

Prisiminė tuos šešis mėnesius, praleistus dvasių pasaulyje, kai nuolat stebėjo žmones, laukė ir vėl stebėjo. Per tuos mėnesius ji išmoko budraus kantrumo ir šiuo bruožu būtų nustebinusi kiekvieną, pažinojusį ankstesnę karštakošę Eleną.

Be abejo, ankstesnė karštakošė Elena niekur nedingo ir kartais sukeldavo maištą. Kiek Elena matė, tamsiame pensione nieko nevyko. Tik mėnulis lėtai rėpliojo aukštyn į dangų.

Deimonas minėjo, kad Šiničis jaučia silpnybę 4.44 valandai ryto arba vakaro. Galbūt jo juodoji magija veikia pagal jai dar negirdėtą grafiką.

Šiaip ar taip, Elena viską daro dėl Stefano. Staiga Elena suprato, kad prireikus lauktų čia dienų dienas. Ir jau tikrai palūkės iki aušros, kai joks save gerbiantis juodasis magas nė už ką nebepradėtų ceremonijos.

Ir galiausiai sulaukė.

Tiesiai po kojomis išvydo žmones, oriai žingsniuojančius iš Sengirės prie žvyruotų pensiono keliukų. Net ir iš tolo juos lengvai atpažino. Vienas jų buvo Deimonas, nutaisęs paslaptingą veidą, jo išraišką Elena įžiūrėjo net per keturis šimtus metrų. Vampyrą gaubė aura, tiksli ankstesnės kopija: neįskaitomas, nepralaužiamas juodo akmens kiautas. Tiesą skant, labai tiksli kopija. Beveik nesiskirianti nuo…

Vėliau Elena suprato kaip tik tada ėmusi nuogąstauti.

Bet dabar ji taip įsijautė, kad atmetė visus būgštavimus. Tamsiai pilka aura su ryškiai raudonais blyksniais tikriausiai Šiničio, spėjo ji. O tokia pat aura, kaip apsėstųjų merginų – purvo spalvos, nutaškyta oranžinėmis dėmėmis, – turėtų būti jo dvynės sesers Misao.

Eisenai priartėjus prie pensiono, Elena pamatė, kad tik tiedu – Šiničis ir Misao – laikosi susikibę už rankų, kartais glustelėdami vienas prie kito. Jie tikrai elgėsi ne kaip brolis ir sesuo.

Deimonas ant peties nešėsi beveik nuogą mergaitę, Elena nutuokė, kas ji.

Kantrybės, tarė ji sau. Kantrybės. Jau susirinko pagrindiniai žaidėjai, kaip buvo žadėjęs Deimonas. O atsarginiai…

Paskui Deimoną ir jo būrelį sekė trys mergaitės. Elena iš auros kaipmat atpažino Tamę Brais, bet kitos dvi buvo nematytos. Jos atstraksėjo, atliuoksėjo, atšuoliavo iš Sengirės prie pensiono, ten Deimonas joms kažką pasakė, ir mergaitės, apėjusios aplink namą, susėdo ponios Flauers darže, beveik po pat Elena. Vien pažvelgus į jų auras buvo aišku, kad jos irgi Misao žaisliukai.

Paskui prievažon įsuko puikiai pažįstamas Karolinos mamos automobilis. Iš jo išlipo Karolina, ir Deimonas palydėjo ją į pensioną. Naštą jis jau buvo kažkur palikęs – Elena nepastebėjo kada.

Ji apsidžiaugė išvydusi, kad, Deimonui su trimis viešniomis lipant pensiono laiptais, visur uždegamos šviesos. Pačiame viršuje ceremonijos dalyviai išsirikiavo stogo terasoje ir sužiuro žemyn.

Deimonas spragtelėjo pirštais, ir galiniame kieme užsižiebė šviesos, lyg prieš prasidedant spektakliui.

Elena tik dabar išvydo aktorius – ceremonijos aukas. Jos buvo atvarytos iš už pensiono kampo: Metas, Mereditė, Bonė, ponia Flauers ir, keista, senoji gydytoja Alpert. Elena tik nesuprato, kodėl jie nesipriešina – Bonė, žinoma, kėlė triukšmą už visus, bet šiaip jie leidosi vedami lyg avinėliai.

Tada Elena pamatė už draugų tvyrančią tamsą. Didžiulius juodus šešėlius be aiškaus pavidalo.

Elena suprato, kad įsiklausiusi ir stipriai sutelkusi dėmesį, net ir per Bonės klyksmus girdi, kas kalbama terasoje. Visus nustelbė šaižus Misao balsas:

– Kokia laimė! Jie visi sugrįžo, – žvygtelėjo ji ir pabučiavo broliui į skruostą.

Šis, regis, mažumėlę suirzo.

– Žinoma, sugrįžo. Sakiau, kad sugrįš, – buvo bepradedąs sakyti, bet Misao vėl žvygtelėjo.

– Tai nuo kurio pradėsim? – Ji dar kartą pabučiavo brolį, o šis suminkštėjęs paglostė jai plaukus.

– Tu rinkis pirma, – pasiūlė jis.

– Tu, brangusis, – begėdiškai suburkavo Misao.

Šiedu, pamanė Elena, tikri apgavikai. Dvyniai, hmm?

– Tą mažą triukšmadarę, – rodydamas į Bonę apsisprendė Šiničis. – Ursei! Užsičiaupk! – pridūrė jis, šešėliams stumiant ar nešant Bonę. Dabar Elena viską matė aiškiau.

Ji girdėjo širdį veriančius Bonės maldavimus, kad Deimonas to nedarytų… kitiems.

– Prašau ne dėl savęs! – šaukė ji, tempiama į šviesą. – Gydytoja Alpert – gera moteris, niekaip su tuo nesusijusi. Ponia Flauers irgi. O Mereditė su Metu jau ir taip gana prisikentėjo. Meldžiu!

Pasigirdo bruzdesys, kažkas, regis, pabandė priešintis, bet veltui. Garsiausiai skambėjo Meto balsas:

– Tik paliesk ją, Salvatore, – tada jau verčiau nužudyk ir mane!

Išgirdus tokį stiprų Meto balsą, Elenai iš džiaugsmo šoktelėjo širdis. Pagaliau jį surado, tik nesugalvojo, kaip išgelbėti.

– Paskui nuspręsim, nuo ko pradėsim. – Misao plojo delnais kaip laimingas vaikas per gimtadienį.

– Tu spręsk. – Šiničis paglostė seseriai galvą ir kažką sušnabždėjo į ausį. Ji atsigręžė ir pabučiavo broliui į lūpas. Netrumpai.

– Kas čia… kas čia vyksta? – suriko Karolina.

Ji niekada nebuvo drovuolė, pamanė Elena. Karolina žengė į priekį ir įsikibo į laisvą Šiničio ranką.

Akimirką Elenai dingtelėjo, kad Šiničis ją numes nuo stogo terasos. Ir žiūrės, kaip krinta. Bet jis tik nusigręžė, ir abu su Misao pažvelgė vienas kitam į akis.

Tada Šiničis nusikvatojo.

– Atleisk, atleisk, taip sunku būti vakarėlio siela, – teisinosi jis. – Kaip manai, Kerolaina… Karolina?

Karolina įbedė į jį akis.

– Kodėl ji tave taip apkabino?

– Ši no Ši seserys branginamos, – atsakė Šiničis. – Be to… na, jau seniai nebuvau jos matęs. Mes susipažįstam iš naujo. – Tačiau bučinys Misao į delną vargu ar buvo broliškas. – Pirmyn, – skubiai pridūrė jis. – Tu nuspręsi, kokia bus pirma Mėnulio rago šventės dalis! Ką mes darysim su Bone?

Karolina ėmė mėgdžioti Misao, bučiuoti Šiničiui skruostą ir ausį.

– Aš čia naujokė, – koketavo. – Nelabai žinau, ką nuspręsti.

– Kvailiuke. Žinoma, kaip ji mi… – Staiga Šiničį uždusino sesers apkabinimas ir bučinys.

Karolina, be abejo, norėjo, kad dėmesys būtų skirtas jai, todėl piktokai tarė:

– Na, jei nepadėsi, negalėsiu nuspręsti. Beje, kur Elena? Niekur jos nematau!

Jai nespėjus pasakyti daugiau, prislinkęs Deimonas kažką pakuždėjo į ausį. Karolina vėl išsišiepė, ir abu sužiuro į pušis aplink pensioną.

Tada Elena antrą kartą pajuto nerimą. Tačiau vėl prabilo Misao, ir Elena turėjo sutelkti visą dėmesį.

– Puiku! Tada spręsiu aš.

Misao pasilenkė ir pro stogo kraštą pažvelgė į žmones ir į iš pažiūros tuščią proskyną. Išplėtusi akis svarstė galimybes. Paskui nepaprastai lengvai, grakščiai atsistojo ir susimąsčiusi ėmė žingsniuoti. Jos oda buvo tokia skaisti, plaukai tokie tamsūs ir žvilgantys, kad net Elena negalėjo atitraukti akių.

Paskui Misao veidas nušvito, ir ji pasiūlė:

– Suplėšykim ją ant altoriaus. Atsivedei hibridų?

Pastarasis sakinys buvo veikiau ne klausimas, o susijaudinimo šūksnis.

– Savo eksperimentų rezultatų? Žinoma, brangioji. Jau sakiau, – tarė Šiničis ir, žiūrėdamas į girią, pridūrė: – Judu… žmonės… ir Senasis Ištikimasis!

Jis spragtelėjo pirštais. Kilo sąmyšis, Bonės draugai kovojo su šešėliais, bet buvo sumušti, suspardyti, pargriauti ant žemės ir sutrypti. Būtybės sliūkino ir toliau, tempdamos už liesų rankelių Bonę.

Hibridai buvo pusiau žmonės, pusiau medžiai nuplėštais lapais. Tyčia sukurti keisti ir asimetriški. Vieno kairė ranka buvo kreiva, gumbuota ir beveik siekė kojas, o dešinė – stora, drūta ir tik iki liemens.

Jie buvo šlykštūs. Oda, kaip ir vabzdžių, panaši į chitiną, tik gruoblėtesnė ir ruplėta kaip žievė. Hibridai atrodė apipešioti, neužbaigti.

Jie kėlė siaubą. Kėblino kaip beždžionės išsukiotomis galūnėmis, jų veidai buvo į medžius panašios žmonių veidų karikatūros, apsuptos plonų šakelių raizginio, – tikros košmarų būtybės.

Nuogi. Drabužiai neslėpė bjauriai deformuotų kūnų.

Paskui du krypuojantys pabaisos užnešė suglebusią Bonę ant grubiai aptašyto kelmo, tarsi ant kokio altoriaus, ir Elena išties išgyveno siaubą. Paguldę Bonę ėmė plėšti nuo jos drabužių sluoksnius – nerangiai traukė juos pirštais pagaliukais, šie, plyštant medžiagai, traškėdami lūždavo. Regis, jiems nerūpėjo, kad nusilaužia pirštus, svarbiausia – atlikti užduotį.

Paskui, paėmę medžiagos skutus, jie dar negrabiau ėmė rišti Bonę išskėstomis rankomis ir kojomis prie keturių gumbuotų kuolų, nulaužtų nuo savo pačių kūnų ir įkaltų į žemę aplink kelmą keturiais storarankio smūgiais.

Tuo metu iš tolėliau krintančių šešėlių atžirgliojo trečias žmogus medis. Vyras.

Akimirką Elena nuogąstavo, kad Deimonas praras kantrybę, puls abu lapėlakius ir atskleis, kieno pusėje yra. Bet, matyt, išgelbėjus Bonę, jo jausmai merginai pasikeitė. Jis kuo ramiausiai šypsodamasis sėdėjo prie Šiničio ir Misao, netgi laidė juokelius.

Netikėtai Elenai širdis nusirito į kulnus. Tai jau nebebuvo būgštavimai. Ją apėmė tikrų tikriausias klaikas. Deimonas dar niekada su niekuo taip mielai, nuoširdžiai ir linksmai nebendravo kaip dabar su Šiničiu ir Misao. Juk jie negalėjo taip pakeisti Deimono, bandė save įtikinti Elena. Negalėjo taip greitai jo apsėsti Elenai nepastebint.

Bet, sužinojęs tiesą, Deimonas nuliūdo, sušnabždėjo jai širdis. Nuliūdo ir nusivylė. Galbūt jis trokšta būti apsėstas, kaip alkoholikas trokšta butelio, svajoja tik užsimiršti. Elena pažįsta Deimoną – jis mielai paklustų tamsiems gaivalams.

Deimonas negali ištverti šviesos, pamanė Elena. Ir dabar štai juokiasi iš Bonės kančių.

O ką gi daryti jai? Jeigu Deimonas tapo jos priešu, o ne sąjungininku? Elena sudrebėjo iš pykčio, neapykantos ir baimės.

Vienai kovoti su trim stipriausiais priešais, kokius tik galima įsivaizduoti, stoti prieš bjaurių, beširdžių žudikų kariauną? Ką jau kalbėti apie Karoliną, pritvinkusią pagiežos.

Lyg norėdamas parodyti Elenos menkumą, medis, už kurio ji laikėsi, staiga ją tarsi paleido, ir jai dingtelėjo, kad klykdama nukris ant žemės. Netikėtai iš po kojų dingo atrama, rankom nebeliko ko įsitverti, ir ji išsigelbėjo tik paskubom priropojusi skaudžiai duriančiais pušų spygliais prie tamsaus gruoblėto kamieno.

Dabar, mieloji, tu tik žmonių mergina, regis, sakė stiprus sakų kvapas. Tave supa numirėlių ir raganių Galios. Kam priešintis? Tu pralaimėjai nė nepradėjusi. Pasiduok iškart, tada mažiau skaudės.

Jei tai būtų sakęs žmogus, jei jis būtų bandęs įkalti tai Elenai į galvą, mergina būtų užsiplieskusi kaip degtukas ir metusi iššūkį. Bet tai tebuvo jausmas, pražūties nuojauta, savo bejėgiškumo ir padėties beviltiškumo supratimas, apgaubęs švelniai ir neišvengiamai kaip rūkas.

Elena priglaudė tvinksinčią galvą prie medžio kamieno. Dar niekada nesijautė tokia silpna, tokia beginklė – arba tokia vieniša, nuo tada, kai pabudo kaip vampyrė. Ji ilgėjosi Stefano. Bet ir Stefanas šitų trijų neįveikė, todėl gal ji niekada jo nebepamatys.

Išsekusi Elena tik miglotai suvokė, kad ant stogo šis tas keičiasi. Deimonas aikštingai žiūrėjo žemyn į Bonę. Baltas jos veidas buvo ryžtingai pakeltas į vakarėjantį dangų.

– Bet… ar visi užkandžiai tokie nuspėjami? – regis, nuoširdžiai nuobodžiaudamas paklausė jis.

Bjaurybe, dėl pasilinksminimo tu išduotum ir geriausią draugą, pamanė Elena. Na, palauk. Tačiau žinojo, kad be Deimono nė nesukurs plano A, juolab negalės kautis su kicunėmis.

– Sakei, Ši no Ši pamatysiu išties originalių dalykų, – toliau kalbėjo Deimonas. – Mergelių, kurios užhipnotizuotos pačios susipjausto…

Elena jo nesiklausė. Visą energiją sutelkė į tvinksintį skausmingą tašką krūtinės viduryje. Atrodė, kraujas iš smulkiausių kapiliarų, iš tolimiausių kūno dalių teka ir kaupiasi krūtinėje.

Žmogaus protas beribis, pagalvojo ji. Jis toks pat keistas ir neaprėpiamas kaip visata. O žmogaus siela…

Trys jauniausios apsėstosios ėmė šokti aplink pririštą Bonę ir dainuoti apsimestinai saldžiais mergyčių balseliais:

Tu čia mirsi.

Ir kai mirsi,

Tau į veidą mes žemes!

Kaip gražu, atsiduso Elena. Tada vėl nukreipė dėmesį į dramą ant stogo ir apstulbo. Mereditė stogo terasa vaikščiojo tarsi po vandeniu – buvo apimta transo. Elena nepastebėjo, kaip ji čia pateko – galbūt užvaldyta kerų? Misao kikendama žiūrėjo į Mereditę. Deimonas irgi juokėsi, bet pašaipiai ir nepatikliai.

– Manot, patikėsiu, kad jei šitai merginai duočiau žirkles, – postringavo jis, – ji iš tikrųjų persikirptų…

– Pabandyk ir sužinosi, – vangiai mostelėjęs nutraukė jį Šiničis.

Jis stovėjo atsirėmęs į kupolą terasos viduryje, vis dar mėgindamas atrodyti labiau atsipalaidavęs už Deimoną.

– Ar matei mūsų prizininkę Izobelę? Tu nešei ją visą kelią – negi ji nebuvo prasižiojusi?

Deimonas atkišo ranką.

– Žirkles, – paliepė, ir jam ant delno nusileido dailios žirklutės. Regis, kol Deimonas turi stebuklingą Šiničio raktą, burtai jam paklūsta ir realiame pasaulyje. Deimonas nusijuokė. – Ne, sodininko žirkles. Liežuvis – iš stiprių raumenų, ne iš popieriaus.

Dabar jo rankoje atsirado didelės genėjimo žirklės – tikrai ne vaikų žaislas. Deimonas jas pakilojo, pasvėrė. Paskui, dideliam Elenos siaubui, pažvelgė tiesiai į jos slėptuvę medžio viršūnėje – jam nereikėjo nė dairytis – ir mirktelėjo.

Elena persigandusi spoksojo į jį.

Jis žinojo, toptelėjo jai. Visą laiką žinojo, kur aš esu.

Štai ką jis pakuždėjo Karolinai.

Vadinasi, nepavyko, Atpirkimo sparnai nepadėjo, pamanė Elena, ir jai pasidingojo, kad krinta, kris amžinai. Turėjau susiprotėti, jog iš to nebus jokios naudos. Deimonas liks Deimonas. Ir dabar jis man leidžia rinktis: žiūrėti, kaip kankinamos žūsta dvi geriausios mano draugės arba pasirodyti, sutikti su jo sąlygomis ir užbaigti šį košmarą?

Ką jai daryti?

Deimonas tobulai išdėstė šachmatų figūras, nutarė ji. Pėstininkai surikiuoti į dvi linijas, – net jei Elena nulips ir išgelbės Bonę, žus Mereditė. Bonė pririšta prie keturių tvirtų kuolų ir saugoma žmogmedžių. Mereditė arčiau, ant stogo, bet norint ją išvaduoti Elenai tektų prasibrauti pro Misao, Šiničį, Karoliną ir patį Deimoną.

Elena turės apsispręsti. Išeiti dabar arba laukti, kol išgins nerimas dėl artimiausių draugių.

Jai pasirodė, kad sugavo silpną švytėte švytinčio Deimono minčių atgarsį. Tai geriausia naktis mano gyvenime.

Gali bet kada nušokti, vėl pasigirdo į rūką panašus hipnotizuojantis, įkyrus kuždesys. Prieiti aklagatvio galą. Užbaigti kančias. Užbaigti visus skausmus… Taip paprasta.

– Dabar mano eilė, – tarė Karolina, braudamasi pro dvynius prie Mereditės. – Aš turėjau rinktis pirma. Taigi dabar mano eilė.

Misao isteriškai nusikvatojo, bet Mereditė, vis dar apimta transo, jau žengė į priekį.

– Tavo valia, – sutiko Deimonas ir smalsiai žiūrėjo.

Karolina tarė Mereditei:

– Tavo liežuvis visada buvo kaip gyvatės. Tai gal persikirpk jį, kad būtų dvišakas – čia ir dabar? O paskui sukarpyk į gabaliukus.

Mereditė, netardama nė žodžio, nevalingai ištiesė ranką.

Tebežiūrėdama į Deimoną Elena lėtai įkvėpė. Atrodė, krūtinę tuoj sutrauks mėšlungis, kaip tada, kai dusino apsivijusios atžalos. Bet net ir tokie pojūčiai jos nesustabdys.

Kaip pasirinkti, svarstė ji. Bonė ir Mereditė – abi jas myliu.

Bet neturiu kitos išeities, nustėrusi suprato Elena, nebejausdama rankų ir lūpų. Kažin ar Deimonas jas abi išgelbėtų, jei ir… nusileisčiau jam. Kiti: Šiničis, Misao, netgi Karolina – trokšta kraujo. Šiničis valdo ne tik medžius, bet ir beveik visą Sengirę, taip pat ir tuos pabaisas žmogmedžius. Galbūt šįkart Deimonas susimovė, apžiojo per didelį kąsnį. Jis troško manęs – bet siekdamas persistengė. Nebematau išeities.

Ir tada Elena kai ką padarė. Staiga viskas stojo į vietas ir tapo aišku kaip dieną.

Ji suprato.

Elena sukrėsta pažvelgė žemyn į Bonę. Bonė irgi žiūrėjo į ją. Bet jos smulkiame trikampiame veidelyje nebuvo vilties išsigelbėti. Bonė jau buvo susitaikiusi su lemtimi: kančia ir mirtim.

Ne, pagalvojo Elena, nežinodama, ar Bonė ją girdi.

Tikėk, mintimis ištarė.

Ne aklai, aklai niekada netikėk. Bet tikėk blaiviu protu, tikėk širdimi – ji rodo teisingą kelią. Niekada neapvilsiu nei tavęs, nei Mereditės.

Aš tikiu, pamanė Elena, ir nuo minties jėgos suspurdėjo širdis. Pajuto kylant bangą ir suprato, kad laikas. Stovint ant medžio šakos, pasiruošus paleisti kamieną, ausyse skambėjo vienas žodis. Tas žodis aidėjo galvoje neriant žemyn galva iš dvidešimties metrų aukščio.

Tikėk.

37

Krintant pro akis šmėkščiojo vaizdai.

Kai pirmą kartą pamatė Stefaną… anuomet ji buvo kitas žmogus. Pažiūrėti šalta kaip ledas, širdyje maniakė – o gal atvirkščiai? Vis dar priblokšta tėvų mirties. Įgrisęs visas pasaulis ir vaikinai… Sniego karalaitė… trokštanti pergalių, galios… Kol išvydo jį.

Tikėk.

Paskui vampyrų pasaulis… ir Deimonas. Visa pikta, laukinė jos prigimtis, visa aistra. Stefanas buvo jos ramstis, Deimonas – deginantis alsavimas po sparnais. Kad ir kiek Elena įsidrąsindavo, vis atrodė, kad Deimonas gundo žengti dar toliau. Žinojo vieną dieną nueisianti per toli… abu. Bet dabar jai reikėjo padaryti paprastą dalyką.

Tikėti.

Mereditė, Bonė ir Metas. Santykiai su jais smarkiai pasikeitė. Iš pradžių, nežinodama, kuo nusipelnė tokių draugų, nė nesistengė su jais deramai elgtis. Ir vis dėlto draugai jos nemetė. Dabar Elena išmoko juos vertinti – neabejojo, kad prireikus galėtų paaukoti dėl jų gyvybę.

Bonė žvilgsniu sekė draugės skrydį. Žiūrovai stogo terasoje irgi ją stebėjo, bet Elena matė tik Bonę: apstulbusią, išsigandusią, netikinčią savo akimis, pasiruošusią klykti ir tuo pat metu suprantančią, kad joks klyksmas neišgelbės Elenos nuo šuolio į mirtį.

Bone, tikėk manim. Aš tave išgelbėsiu.

Aš prisimenu, kaip skristi.

38

Bonė žinojo, kad mirs.

Aiškiai tai nujautė dar prieš tiems padarams – medžiams šlykščiais veidais ir storomis, gumbuotomis rankomis, judantiems kaip žmonės, – apsupant žmonių būrelį Sengirėje. Ji išgirdo kaukiant keistą juodą šunį, atsigręžė ir pamatė, kaip jis dingo šmėkštelėjęs žibintuvėlio šviesoje. Šunys buvo neatsiejami nuo Bonės šeimos istorijos: sustaugus šuniui netrukus į jų namus ateidavo mirtis.

Bonė spėjo, kad šįkart mirtis ateis pas ją.

Bet tylėjo, net kai gydytoja Alpert paklausė:

– Dieve mano, kas tai buvo?

Bonė ugdėsi drąsą. Mereditė su Metu buvo drąsūs iš prigimties, gebėjo žengti pirmyn, kai bet koks sveiko proto žmogus būtų sprukęs. Draugų gerovė jiems buvo svarbesnė už jų pačių. Gydytoja Alpert irgi narsi, ką jau kalbėti apie užsispyrėlę ponią Flauers, regis, nusprendusią, kad pasirūpinti paaugliais – ypatinga jos užduotis.

Bonė norėjo parodyti irgi gebanti būti drąsi. Stengėsi eiti iškėlusi galvą, klausytis, kas dedasi krūmuose ir tuo pat metu antgamtinėmis juslėmis ieškoti kokių nors Elenos pėdsakų. Buvo sunku įtempti abiejų rūšių jusles. Paprastomis ausimis galėjai daug girdėti: keistą tylų kikenimą ir šnabždesius krūmuose. Bet Elenos nebuvo nė kvapo, nors Bonė vis šaukė ją vardu: Elena, Elena, Elena!

Dabar ji vėl žmogus, pagaliau liūdnai suvokė Bonė. Ji negali manęs išgirsti, užmegzti ryšio. Iš visų mūsų ji vienintelė stebuklingai neišsilaisvino.

Kaip tik tada priešais ieškotojų būrelį iškerėplino pirmasis žmogmedis. Tarsi pasakoje – medis staiga virto padaru – milžinu. Šis sparčiai artinosi, glausdamas virtusias ilgomis rankomis viršutines šakas. Jie klykė ir mėgino sprukti.

Bonė niekada neužmirš, kaip Metas su Meredite stengėsi jai padėti.

Žmogmedis buvo nevikrus. Bet apsigręžę lėkti jie už nugarų pamatė dar vieną. Ir dar po vieną iš šonų. Jie buvo apsupti. Paskui buvo varomi kaip galvijai, kaip vergai. Pabandžiusiam priešintis medžiai šerdavo kietomis, dygliuotomis šakomis, paskui maža šakele apsivydavo kaklą ir tempte tempdavo.

Juos sugavo, bet nepribaigė, o kažkur vedė. Buvo nesunku įsivaizduoti kam: tiesą sakant, Bonė įsivaizdavo daugybę siaubų. Tereikėjo išrinkti klaikiausią.

Galų gale po ištisų valandų (taip jiems atrodė) priverstinio ėjimo Bonė ėmė kai ką atpažinti. Jie vėl grįžo į pensioną. Veikiau tik dabar grįžo į tikrąjį pensioną. Prie jo stovėjo Karolinos mamos automobilis. Namas ir vėl buvo nušviestas nuo viršaus iki apačios, tik kai kurie langai tamsavo.

Ten jų laukė pagrobėjai.

Ir dabar, po ašarų ir maldavimų protrūkio, mergina vėl stengėsi sukaupti drąsą.

Vaikinui keistais plaukais pareiškus, kad Bonė bus pirma, ji puikiai suprato, ką jis turi omeny ir kaip ji mirs. Ir staiga prarado visą drąsą – vidinę. Bet daugiau neklyks.

Bonė matė stogo terasą ir grėsmingus pavidalus. Kai žmogmedžiai plėšė nuo jos drabužius, Deimonas juokėsi. Dabar, Mereditei paėmus sodininko žirkles, jis vėl nusijuokė. Daugiau Bonė nebemaldaus, neverta.

Ji gulėjo aukštielninka, pririštomis rankomis ir kojomis, bejėgė, pridengta tik skarmalais. Troško, kad ją nužudytų pirmą, ir jai nereikėtų žiūrėti, kaip Mereditė nusikerpa liežuvį.

Pajutusi tvenkiantis paskutinį pykčio riksmą, ant veimutinės pušies viršūnės Bonė išvydo Eleną.

– Vėjo sparnai, – sušnabždėjo Elena sparčiai leisdamasi.

Akimirksniu sparnai išsiskleidė. Jie buvo netikri, kokių dešimties metrų pločio, iš auksinio voratinklio, – sodrios Baltijos gintaro spalvos ant nugaros, pereinančios į šviesią citrininę galuose. Jie vos plasnojo, bet išlaikė merginą, vėjas ją nešė prie tikslo.

Ne prie Bonės. To visi tikėsis. Galbūt iš viršaus jai pavyktų sugriebti Bonę, tačiau Elena nežinojo, kaip nupjauti pančius, ir abejojo, ar įstengs pakelti draugę.

Todėl netikėtai pasuko prie stogo terasos, čiupo genėjimo žirkles iš Mereditės ir sugriebė saują ilgų, šilkinių juodų ir raudonų plaukų. Misao suklykė. Ir tada…

Tada Elenai tikrai prireikė tikėjimo. Iki šiol ji tik sklendė, ne skrido. Dabar sparnai turėjo ją pakelti… Elena vėl prisiminė Stefaną…

…kai pabučiavo jį pirmą kartą. Kitos merginos gal būtų laukusios, kol pabučiuos vaikinas, tik ne Elena. Be to, iš pradžių Stefanas manė, kad bučiniai skirti tik aukai suvilioti…

…kai jis ją pirmą kartą pabučiavo, supratęs, kad nėra plėšrūnas…

Dabar jai reikėjo iš tikrųjų skristi…

Žinau, kad galiu…

Bet Misao buvo per sunki – o Elenos atmintis šlubavo. Didžiuliai auksiniai sparnai virpėjo ir stingo. Šiničis pamėgino lipti vijokliu ir ją pasiekti, Deimonas laikė Mereditę.

Elena per vėlai suprato, kad jai nepavyks.

Viena ji neįveiks šitiekos priešų.

Ji viena, nugarą varsto toks skausmas, kad norisi klykti. Misao sunkėja, ir netrukus virpantys Elenos sparnai neišlaikys.

Ji viena ir, kaip visi kiti žmonės, žus…

Ir tada, per skausmą, nuo kurio visą kūną išpylė prakaitas, ji išgirdo Stefano balsą.

– Elena! Paleisk! Krisk, ir aš tave sugausiu!

Kaip keista, pamanė Elena, tarsi sapnuočiau. Meilė ir išgąstis kažkaip iškreipė Stefano balsą – jis skambėjo kitaip. Beveik kaip…

– Elena! Aš su tavim!

…kaip Deimono.

Pabudinta iš sapno Elena pažvelgė žemyn. Ištiesęs rankas Deimonas saugojo Mereditę ir pakėlęs galvą žiūrėjo į Eleną.

Deimonas su ja.

– Meredite, – kalbėjo jis, – dabar ne laikas miegoti! Draugams tavęs reikia! Elenai tavęs reikia!

Mereditė pamažu pakėlė apatišką veidą, atgijo, sutelkė žvilgsnį į didelius, auksinius virpančius sparnus.

– Elena! – riktelėjo ji, – aš su tavim! Elena!

Mereditė visada sugalvoja, ką pasakyti.

Paskui prisidėjo dar vienas balsas – Meto.

– Elena! – Nuskambėjo lyg sveikinimo šūksnis. – Elena, aš su tavim!

Pasigirdo ir žemas gydytojos Alpert balsas:

– Elena! Elena, aš su tavim!

Ir stulbinamai stiprus ponios Flauers balsas:

– Elena! Elena, aš su tavim!

Net ir vargšė Bonė atsiliepė:

– Elena! Elena, mes su tavim!

Giliai širdyje sušnabždėjo tikrasis Stefanas: „Aš su tavim, mano angele.“

– Elena, mes visi su tavim!

Mergina nepaleido Misao. Šovė tiesiai į viršų, tarsi sparnus būtų pagavusi kylančio oro srovė, bet jai pavyko išlaikyti pusiausvyrą. Žiūrėdama žemyn pajuto, kaip iš akių rieda ašaros ir krinta ant ištiestų Deimono rankų. Elena nesuprato, kodėl verkia; iš dalies ir dėl to, kad abejojo juo.

Deimonas ne šiaip stojo jos pusėn. Jei tik ji neklydo, vampyras buvo pasirengęs dėl jos mirti – rizikavo gyvybe. Jis puolė į susiraizgiusius vijoklius ir vynuogienojus, siekiančius Mereditės ir Elenos.

Deimonas kaipmat pakėlė Mereditę ant rankų, bet Šiničis pasivertęs lape šoko prie Elenos iššiepęs dantis, taikydamasis perplėšti gerklę. Šiničis didumu beveik prilygo vilkui – tikrai buvo ne mažesnis už didelį šunį, – o aršumu nenusileido erniui.

Stogo terasa virto vynuogienojų, vijoklių ir plaušingų ūselių labirintu, ir šis pakėlė Šiničį. Elena nebežinojo, kur pulti. Reikėjo kuo greičiau iš čia dingti.

Karolina klykė.

Ir tada Elena pastebėjo angą. Puolė į plyšį tarp vijoklių, pasąmonėje žinodama, kad sykiu peršoks ir turėklus, laikydama už plaukų Misao. Tiesą sakant, kicunei turbūt siaubingai skaudėjo, nes Elenos tempiama judėjo kaip švytuoklė.

Grįžtelėjusi per petį, Elena išvydo Deimoną, lakstantį taip greitai, kaip jai dar nebuvo tekę matyti. Ant rankų jis laikė Mereditę ir pro plyšį skubėjo prie kupolo durų. Išėjęs į lauką pastatė Mereditę, ir ši pasileido prie altoriaus, ant kurio gulėjo Bonė, bet rėžėsi į vieną žmogmedį. Deimonas trumpai atsigręžė į Eleną, jų žvilgsniai susitiko – net pažiro kibirkštys. Elenai sudilgčiojo visą kūną.

Paskui ji susitelkė į kitką: Karolina vėl klykė; Misao botagu mėgino apsivyti Elenos koją ir šaukėsi žmogmedžių. Elenai reikėjo pakilti aukštėliau. Nors neišmanė, kaip valdyti auksinius sparnus, šie plazdėjo sklandžiai ir klausė kiekvieno jos paliepimo, tarsi Elena visą gyvenimą būtų buvusi skrajūnė. Didžiausia gudrybė negalvoti, kaip kur nors patekti, o tiesiog įsivaizduoti, kad ten esi.

Tačiau žmogmedžiai augo lyg kokiame vaikiškame košmare apie milžinus, ir iš pradžių Elenai dingtelėjo, kad ji pati traukiasi. Bet šlykštūnai jau iš tikrųjų peraugo namą, ir jų viršutinės gyvatiškos šakos kapojo jai kojas, o Misao tuo metu čaižė botagu. Iš Elenos džinsų beliko skutai. Ji laikėsi nesurikusi.

Turiu skristi aukštyn.

Aš galiu.

Aš išgelbėsiu jus visus.

Aš tikiu.

Greičiau už kolibrį Elena vėl šovė į dangų, tebelaikydama Misao už ilgų juodų ir raudonų plaukų. Misao klykė, jai atsiliepė su Deimonu kovojantis Šiničis.

Tada, kaip jie su Deimonu buvo planavę, visai taip, kaip jie su Deimonu buvo vylęsi, Misao įgijo tikrąjį pavidalą, ir dabar Elena už pakarpos laikė didelę spurdančią lapę.

Vargais negalais Elena atgavo pusiausvyrą. Prisiminė, kad Misao pasturgalis, kitaip negu tikros lapės, sunkesnis, nes ji turi šešias uodegas.

Elena spėjo priskristi savo šaką ir gerai matė, kas dedasi apačioje – žmogmedžiai dar nespėjo jos pavyti. Planas pavyko puikiai, tik keista, kad Deimonas užmiršo, ką ketino daryti. Jis tobulai suvaidino apsėstą, apkvailino Šiničį ir Misao – Eleną irgi. Dabar pagal planą turėjo pasirūpinti nekaltais liudytojais, o Elenai leisti nuvilioti Šiničį.

Bet jis vis daužė pavirtusio žmogumi Šiničio galvą į namo sieną šaukdamas:

– Po velnių! Kur… mano… brolis?

– Galėčiau… dabar pat… tave nužudyti… – rėkė Šiničis dusdamas. Deimonas buvo stiprus priešas.

– Taip ir padaryk! – atšovė Deimonas. – Ir tada ji, – jis parodė į Eleną, – perrėš tavo sesutei gerklę!

Šiničis paniekinamai tarė:

– Manai, patikėsiu, kad mergina su tokia aura gali žudyti?..

Ateina laikas, kai turi būti tvirtas. Išaušo liepsnojančios ryžtu Elenos valanda. Ji giliai įkvėpė, atsiprašė Visatos, pasilenkė, praskėtė genėjimo žirkles ir iš visų jėgų suspaudė.

Ant žemės nukrito juoda lapės uodega raudonu galiuku, o Misao sužviegė iš skausmo ir įtūžio. Nukritusi į proskynos vidurį uodega tebesiraitė kaip dar nenudėta gyvatė. Paskui išskydo ir pranyko.

Šiničis įtūžo:

– Ar supranti, ką padarei, žiople? Tau galas! Sudraskysiu tave į gabalus!

– Žinoma, sudraskysi. Bet pirma, – Deimonas lėtai košė kiekvieną žodį, – turėsi įveikti mane.

Elena beveik negirdėjo, ką jie šnekasi. Jai buvo nelengva nukirpti uodegą. Turėjo galvoti apie Mereditę su žirklėmis rankose, ant altoriaus gulinčią Bonę ir ant žemės besiraitantį Metą. Apie ponią Flauers ir tris apsėstas mergaites, apie Izobelę ir – daugiausia – apie Stefaną.

Pirmą kartą gyvenime praliejusi kraują ji staiga pajuto atsakomybę – pajuto pareigą. Tarsi ledinis vėjas būtų nubloškęs jai nuo veido plaukus ir sušukęs: Niekada to nedaryk be reikalo. Jei nėra būtinybės. Jei tik turi kitą pasirinkimą.

Elena staiga subrendo. Pernelyg greitai atsisveikinusi su vaikyste tapo kare.

– Jūs visi manėt, kad nemoku kautis, – sušuko ji. – Klydot. Laikėt bejėge. Apsirikot. Kovosiu iki paskutinio Galių lašo, nes jūs, dvyniai – tikri siaubūnai. Ne, jūs šlykštynės. Ir jei žūsiu, ilsėsiuosi su Honorija Fel ir vėl saugosiu Fels Čerčą.

Fels Čerčas supus ir mirs raitydamasis kaip kirminas, tarė prie ausies žemas, bosinis balsas, kitoks nei šaižūs Misao klyksmai. Jau gręždamasi Elena suprato, jog kalba veimutinė pušis. Kieta gruoblėta šaka su aštriais, lipniais sakuotais spygliais smogė Elenai į diafragmą, išmušė iš pusiausvyros, ir mergina nejučia atleido rankas. Misao tuoj pat paspruko ir pasislėpė šakose.

– Blogi… medžiai… keliaukit… į… pragarą, – sušuko Elena ir visu kūno svoriu smeigė žirkles į ją pritrenkti bandančią šaką. Ši pamėgino ištraukti jai iš rankų žirkles, bet Elena jomis pagręžiojo tamsią pažeistą žievę. Su palengvėjimu pamatė, kaip atplyšo didelis gabalas, – liko tik sakų gyslelė.

Paskui Elena ėmė dairytis Misao. Lapei nebuvo taip lengva karstytis po medį, kaip tikėjosi. Elena pamatė puokštę uodegų. Keista, neišvydo nei strampo, nei kraujo, jokio ženklo, kad lapė sužeista.

Ar todėl ji neatvirsta į žmogų? Kad neteko uodegos? Net jei virtusi žmogumi liktų nuoga – kai kuriuose pasakojimuose apie vilkolakius taip nutinka, – jai vis tiek būtų lengviau nusikabaroti žemyn.

Misao, regis, galiausiai pasirinko lėtą, bet patikimą nusileidimo būdą. Ji savo svoriu nulenkdavo aukštesnę šaką prie žemesnės šakos, perlipdavo ir dabar buvo tik kokiais trim metrais žemiau už Eleną.

Merginai tereikėjo spygliais nučiuožti prie Misao ir ją nutverti – pasitelkus sparnus ar kaip kitaip. Jeigu pasitikės savo sparnais. Ir jeigu medis jos nenumes.

– Tu nevikri! – sušuko Elena.

Paskui, norėdama įveikti atstumą iki tikslo – ne ką didesnį už žmogaus ūgį, – ėmė čiuožti.

Kol pamatė Bonę.

Liesutė mergina tebegulėjo ant altoriaus išbalusi ir sušalusi. Bet dabar ją už rankų ir kojų laikė keturi bjaurūs žmogmedžiai. Jie traukė taip smarkiai, kad Bonė jau kilo į orą.

Mergina neprarado sąmonės. Bet neklykė. Neišleido nė garso, nenorėjo patraukti dėmesio. Apimta meilės, siaubo ir nevilties Elena suprato, kad dėl to Bonė ir anksčiau nekėlė triukšmo. Kad svarbiausi žaidėjai kovotų savo kovą ir nebandytų jos gelbėti.

Žmogmedžiai atsilošė.

Bonės veidą perkreipė skausmas.

Elena turi sugauti Misao. Jai reikia dvigubo lapės rakto išvaduoti Stefanui, o vieninteliai žmonės, galintys jai pasakyti, kur raktai, yra Misao ir Šiničis. Elena pažvelgė į viršų ir pastebėjo, kad tamsa sklaidosi – dangus buvo nebe juodas, jame sukosi tamsiai pilki verpetai, – bet iš ten pagalbos nesulauksi. Pažvelgė žemyn. Misao po truputį tolo. Jei Elena ją paleis… Stefanas – jos meilė. Bet Bonė – vaikystės draugė…

Ir tada jai toptelėjo planas B.

Deimonas grumiasi su Šiničiu – ar bent jau bando.

Bet Šiničis kaskart lengvai išvengia Deimono kumščio. Tuo tarpu Šiničio kumštis visada pataiko tiksliai į taikinį, ir Deimono veidas jau virto kruvina kauke.

– Panaudok medį! – suklykė Misao, jos vaikiškumo staiga neliko nė ženklo. – Jūs vyrai, kvailiai, tik kumščiais mokat mosuoti!

Šiničis viena ranka nulaužė koloną, laikančią stogo terasą, parodydamas savo tikrą jėgą. Deimonas palaimingai išsišiepė. Elena žinojo, kad jis tuo pasimėgaus, nors medžio atplaišos padarys daug menkų žaizdelių.

Tuo metu Elena suriko:

– Deimonai, žiūrėk žemyn! – Jos balsas klyksmų, aimanų ir pykčio riksmų kakofonijoje atrodė silpnas. – Deimonai! Pažvelk žemyn – į Bonę!

Iki šiol niekam nepavyko sutrikdyti Deimono dėmesio – jis, regis, buvo pasiryžęs išsiaiškinti, kur laikomas Stefanas – arba nugalabyti Šiničį.

Dabar, Elenos nuostabai, Deimonas iškart pasuko galvą. Ir pažiūrėjo žemyn.

– Narvą, – sušuko Šiničis. – Padarykit man narvą!

Iš visų pusių palinkusios medžių šakos juos abu su Deimonu uždarė mažame grotuotame pasaulėlyje.

Žmogmedžiai dar labiau atsilošė. Ir Bonė nenorom riktelėjo.

– Matai? – nusijuokė Šiničis. – Visi tavo draugai mirs tokiose arba dar baisesnėse kančiose. Galiausiai ateis ir tavo eilė!

Dabar Deimonas iš tikrųjų pasiuto. Ėmė judėti kaip gyvsidabris, kaip šokanti ugnis, kaip gyvūnas, kurio reakcija greitesnė net už Šiničio. Jo rankoje atsirado kardas, be abejo, sukurtas stebuklingo namų rakto, jis ėmė kapoti mėginančias jį užtverti šakas. Tada Deimonas pakilo į orą ir antrą kartą tą naktį peršoko turėklus.

Šįkart Deimonas puikiai laikė pusiausvyrą ir toli gražu nesusilaužė kaulų, o grakščiai it katė nusileido prie pat Bonės. Ratu apsuko kardą ir švariai nukirto ją laikančius kietus, panašius į pirštus šakigalius.

Deimonas tuoj pat pakėlė Bonę ir, lengvai nušokęs nuo grubiai aptašyto altoriaus, pradingo šešėliuose prie namų.

Elena atsiduso ir vėl ėmėsi savo darbo. Bet jos širdis iš džiaugsmo, išdidumo ir dėkingumo plakė stipriau ir greičiau. Ji nučiuožė duriančiais spygliais ir vos nepralėkė pro Misao – ši bandė stryktelėti iš kelio, bet nespėjo.

Elena tvirtai sugriebė lapę už sprando. Misao suinkštė ir taip giliai suleido dantis Elenai į ranką, kad atrodė, jie tuoj kaukštelės. Elena iš skausmo prikando lūpą, net kraujas ištryško.

Kad tave sutraiškytų, kad tu žūtum ir virstum moliu, Elenai į ausį kalbėjo medis. Bent kartą mes jumis pasimaitintume. Balsas buvo senas, pikta linkintis ir labai baisus.

Elenos kojos net nepasitarė su protu. Ji smarkiai atsispyrė, auksiniai sparnai vėl išsiskleidė, – jie ne plasnojo, o vilnijo, laikė Eleną tiesiai virš altoriaus.

Mergina prisitraukė prie veido urzgiančios lapės snukį.

– Kur dvi lapės rakto dalys? – paklausė ji. – Pasakyk, antraip nukirpsiu dar vieną uodegą. – Prisiekiu. Neapgaudinėk savęs – juk prarandi ne tik savo pasididžiavimą? Uodegos – tai tavo Galia. Kaip jaustumeisi neturėdama nė vienos?

– Kaip paprastas žmogus – išskyrus tave, išsigimėle. – Dabar Misao kvatojosi lekuodama kaip šuo, suglaudusi lapės ausis.

– Atsakyk į klausimą!

– Lyg suprastum mano atsakymus. Jei pasakysiu, kad vienas yra sidabrinės lakštingalos instrumente, ar ką nors suprasi?

– Galbūt, jei daugiau paaiškinsi!

– Jei pasakysiu, kad kitas užkastas Gėliaveidės puotų salėje, ar sugebėsi jį rasti?

Lapė vėl šniokštuodama išsišiepė – jos nuorodos niekur nevedė – arba vedė bet kur.

– Ar tai tavo atsakymai?

– Ne! – staiga suklykė Misao ir ėmė spardytis, kaip žemes rausiantis šuo. Ji taikėsi Elenai į krūtinę, mėgino perplėšti vidurius. Elena pajuto, kaip dryksta liemenė.

– Aš nežaidžiu! – suriko Elena.

Iškėlė lapę kaire paskaudusia iš nuovargio ranka. Dešine paėmė žirkles.

– Kur viena rakto dalis? – griežtai paklausė Elena.

– Ieškok pati! Tau tereikia išieškoti visą pasaulį ir visus aplinkinius tankumynus.

Lapė pamėgino įkąsti Elenai į gerklę ir baltais dantimis įbrėžė odą.

Elena pasistengė dar aukščiau iškelti Misao.

– Perspėjau, taigi nesiskųsk!

Ir suspaudė žirkles.

Misao žvygtelėjo, bet tas garsas susiliejo su visuotiniu sambrūzdžiu. Elena, vis labiau ilsdama, tarė:

– Tu baisi melagė, tiesa? Jei nori, pasižiūrėk. Nė neįkirpau tau. Tik išgirdai džirkštelint žirkles ir puolei klykti.

Misao letena vos neiškabino Elenai akies. Na gerai. Elenai nebeliko jokių skrupulų. Ji nesukelia skausmo, tik atima Galią. Džirkšt, džirkšt, džirkšt, Misao spiegė ir keikėsi, bet žmogmedžiai apačioje traukėsi.

– Kur viena rakto dalis?

– Paleisk, tai pasakysiu. – Staiga Misao balsas suskambo nebe taip šaižiai.

– Nejuokink manęs.

– Nejuokinu, duodu kicunės žodį. Meldžiu! Negali palikti lapės be tikrosios uodegos! Tų, kurias nukirpai, neskaudėjo. Jos tik garbės ženklas. Bet vidury yra mano tikroji uodega, jos galas baltas, ir jei ją nukirpsi, tekės kraujas ir liks strampas.

Misao, regis, buvo gerokai išsigandusi ir pasirengusi bendradarbiauti.

Elena gebėjo vertinti žmones kliaudamasi nuojauta, jos galva ir širdis liepė nepasitikėti šia būtybe. Bet ji taip troško viltis…

Palengva sukdamasi ratais nuleidusi lapę ant žemės – nepasidavė pagundai numesti ją iš dvidešimties metrų aukščio, – Elena paklausė:

– Na? Tai kokie atsakymai?

Šeši atgiję žmogmedžiai puolė merginą godžiomis, kibiomis šakomis-pirštais.

Bet jiems nepavyko netikėtai užklupti Elenos. Ji nepaleido Misao, tik atlaisvino pirštus. Paskui vėl stipriau juos sugniaužė.

Eleną užplūdo jėgos, ji greitai pakilo, pralėkė pro stogo terasą, įtūžusį Šiničį ir verkiančią Karoliną. Tada sutiko Deimono žvilgsnį. Jo akys buvo sklidinos karšto, tikro pasididžiavimo. Mergina juto nuoširdžią aistrą.

– Aš ne angelas, – pranešė ji dar to nesupratusiems. – Aš ne angelas ir ne dvasia. Aš – Elena Gilbert, buvusi Anapus. Ir dabar padarysiu, ką reikia, galbūt net išspardysiu kai kam subinę!

Apačioje pasigirdo klegesys, ir Elena iš pradžių nesuprato, kas tai. Paskui toptelėjo, kad tai jos draugai: ponia Flauers, gydytoja Alpert, Metas ir netgi paklaikusi Izobelė. Jie džiūgavo, ir Elena juos aiškiai matė, nes staiga galinį kiemą nutvieskė dienos šviesa.

Ar aš tai padariau, nusistebėjo Elena, ir suprato, kad taip. Ji nušvietė proskyną, kurioje stovi ponios Flauers namas, o miškas liko tamsus.

Galbūt man pavyktų išplėsti šviesą, pamanė ji. Atjauninti Sengirę, įlieti į ją gėrio.

Jei Elena būtų turėjusi daugiau patirties, nebūtų net mėginusi. Bet čia ir dabar jai atrodė, jog gali kalnus nuversti. Ji greitai apsižvalgė ir sušuko:

– Apsivalymo sparnai!

Matė, kaip auga didžiuliai, apšerkšniję, vaivorykštiniai drugelio sparnai.

Elena taip įsijautė į savo darbą, kad nebekreipė dėmesio į spurdančią Misao. Įsiviešpatavusi tyla jai priminė gražiausias melodijas, sulietas į vieną galingą akordą.

Ir tada išsiveržė Elenos Galia – ne naikinanti, kokią daug kartų buvo paleidęs Deimonas, bet atnaujinanti, apvalanti pavasariška meilės ir jaunystės Galia. Medžiai sumažėjo, atgavo įprastus pavidalus, sąžalynai išnyko atverdami proskynas. Nebeliko dyglių ir vijoklių. Pražydo įvairiaspalvės gėlės – vienur mielų žibuoklių kupsteliai, kitur laukinių morkų eilutės, vijosi laukinės rožės. Buvo taip gražu, kad Elenai net suspaudė krūtinę.

Misao sušnypštė. Pagaliau išsivadavusi iš transo Elena pamatė, kad kerėplos žmogmedžiai saulės spinduliuose išnyko, o jų vietoje nusidriekė kiškiakopūsčių laukas su keistai susiraizgiusiais medžių stagarais. Kai kurie atrodė beveik kaip žmonės. Akimirką Elena suglumusi žvalgėsi, paskui suprato, kas dar pasikeitė. Dingo visi žmonės.

– Nereikėjo tavęs čia atsivesti! – Elenos nuostabai, prakalbo Misao. Jos žodžiai buvo skirti broliui. – Dėl tos merginos tu viską sugadinai. Šiniči no baka!

– Pati tu kvaiša! – suriko Šiničis. – Onore! Tu elgiesi taip, kaip jie nori…

– Ką man daugiau daryti?

– Girdėjau, užsiminei merginai apie raktus, – suniurzgė Šiničis. – Dėl grožio padarytum viską, savanaude…

– Kaip gali man priekaištauti? Pats nepraradęs nė vienos uodegos.

– Tik todėl, kad aš greitesnis.

Misao nukirto:

– Tai melas, pats žinai! Atsiimk žodžius!

– Tu per silpna kautis! Tau seniai reikėjo pabėgti! Ir dabar nežliumbk.

– Kaip drįsti šitaip su manim šnekėti! – Misao ištrūko Elenai iš rankų ir puolė Šiničį.

Jis klydo. Misao kovėsi puikiai. Netrukus jie susikibo, ėmė grumtis ant žemės kaskart keisdami pavidalus. Skraidė juodo ir raudono kailio gniužulai. Iš besivartančių kūnų kamuolio sklido ginčo nuotrupos.

– …vis tiek raktų neras…

– …ir tikrai ne abu…

– …net jei ir rastų…

– …koks skirtumas?

– …jiems dar reikėtų suieškoti vaikiną…

– …sakiau, tegu bando, mums bus pramoga…

Misao šaižiai sukikeno.

– Žiūrėsim, ką jie ras…

– …Ši no Ši!

Staiga kova baigėsi, abu gerokai apsidaužę atvirto į žmones. Elena nusprendė nesikišti, jei jie vėl nuspręs muštis.

Bet Šiničis tarė:

– Sudaužysiu rutulį. Štai kur, – jis atsigręžė į Deimoną ir užsimerkė, – tavo brangusis brolelis. Perkelsiu žemėlapį tau į galvą – išsišifruosi. Bet ten patekęs žūsi. Įspėju.

Nusilenkęs Elenai tarė:

– Gaila, kad ir tau teks mirti. Bet įamžinau tave odėje.

Laukinės rožės ir lelijos,

Monardos ir saulutės,

Elenos šypsena

Išvaro žiemą.

Katilėliai ir žibutės,

Rusmenės ir vilkdalgiai,

Žiūri, kur ji eina,

Ir žiūri, kaip siūbuoja žolė.

Kur ji stato koją,

Dygsta baltos gėlės…

– Mieliau išgirsčiau aiškų atsakymą, kur raktai, – Elena tarė Šiničiui, žinodama, kad po šios dainos iš Misao nieko nebegaus. – Pakaks malti šūdą.

Visi sužiuro į Eleną, ir mergina suprato kodėl. Pasikeitė jos balsas, stovėsena, kalbėsena. Bet svarbiausia – išsilaisvino siela.

– Kai ką galim pažadėti, – tarė Šiničis. – Mes jų neperdėsim kitur. Surask pagal užuominas ar kaip nors kitaip, jei tik įstengsi.

Jis mirktelėjo Elenai ir nusigręžęs susidūrė su išbalusia ir drebančia Nemezide.

Karolina. Iš jos makiažo buvo matyti, kad ji bliovė, trynė akis ir grąžė rankas.

– Ir tu? – sušuko ji Šiničiui. – Ir tu?

Šiničis tingiai šyptelėjo.

– Ir tu jai pasidavei? Kuri dainas, duodi užuominų, kaip surasti Stefaną…

– Užuominos miglotos, – nuramino Karoliną Šiničis ir vėl nusišypsojo.

Karolina pamėgino jam šerti, bet Šiničis sugavo kumštį.

– Manai, taip ir išeisi? – Ji spiegte spiegė – ne Misao žviegsmu, nuo kurio dūžta stiklai, bet vis dėlto keliančiu baimę.

– Žinau, kad išeisiu. – Jis pažvelgė į paniurusią Misao. – Kai padarysim dar vieną darbą. Bet tu liksi.

Elena įsitempė, Karolina vėl pabandė pulti Šiničį.

– Po visko, ką man prišnekėjai? Po visko, ką prišnekėjai?

Šiničis nužvelgė ją nuo galvos iki kojų, tarsi pirmą kartą matydamas. Atrodė nuoširdžiai suglumęs.

– Tau prišnekėjau? – paklausė jis. – Ar mudu anksčiau bendravom?

Visi atsigręžė išgirdę laibai kikenant. Misao juokėsi delnais užsidengusi burną.

– Pasinaudojau tavo atvaizdu, – nuleidusi akis, lyg prisipažindama menką nusižengimą, pasakė broliui. – Ir tavo balsu. Veidrodyje, kai daviau jai nurodymus. Ją išdavė vaikinas, ir ji norėjo atsigriebti. Pasakiau, kad įsimylėjau ir trokštu atkeršyti jos priešams – jei tik padarys dėl manęs kelis nesunkius darbelius.

– Pavyzdžiui, išplatins malachą tarp mergaičių, – niūriai pridūrė Deimonas.

Misao vėl sukikeno.

– Ir tarp kai kurių berniukų. Žinau, koks jausmas viduje nešiotis malachą. Visai neskauda. Tiesiog jis… yra.

– Ar kada nors buvai verčiama daryti tai, ko nenori? – paklausė Elena. Juto, kaip jos mėlynos akys liepsnoja. – Misao, ar nepagalvojai, jog tai skaudina?

– Tai buvai ne tu? – Karolina tebespoksojo į Šiničį; ji nespėjo sekti įvykių. – Tai buvai ne tu?

Šiničis tebesišypsodamas atsiduso.

– Ne aš. Deja, mane žavi auksiniai plaukai. Auksiniai… arba ugnies raudonumo juodame fone, – dirsčiodamas į seserį skubiai pridūrė.

– Vadinasi, viskas buvo melas. – Trumpai Karolinos veide stipriau net už pyktį atsispindėjo neviltis, o visų stipriausiai – liūdesys. – Tu tik dar vienas Elenos pakalikas.

– Klausyk, – tiesiai šviesiai rėžė Elena, – man jo nereikia. Nekenčiu jo. Man rūpi tik Stefanas!

– Jis vienintelis? – paklausė Deimonas ir žvilgtelėjo į Metą. Jis atnešė Bonę, kol grūmėsi lapės. Ponia Flauers ir gydytoja Alpert atsekė paskui.

– Supranti, ką turiu galvoj, – Elena tarė Deimonui.

Deimonas gūžtelėjo.

– Daugelis auksaplaukių mergaičių galų gale išteka už netašytų kaimiečių. – Vampyras papurtė galvą. – Ir kodėl aš čia pliurpiu tokį mėšlą? – Jo tvirtas kūnas, regis, pakibo virš Šiničio.

– Tai tik liekamasis poveikis… apsėdimo… supranti. – Šiničis, vis dar nenuleisdamas akių nuo Elenos, mosikavo rankomis. – Mano mąstymo modelis…

Atrodė užvirs dar viena kova, bet Deimonas tik šyptelėjo ir prisimerkė.

– Taigi leidai Misao elgtis su miestu kaip tinkamai, o pats persekiojai Eleną ir mane.

– Ir…

– Mėmę, – negalvodamas greitai ištarė Deimonas.

– Aš norėjau pasakyti, Stefaną, – įsiterpė Elena. – Ne, manau, Metas tapo Misao ir Karolinos sąmokslo prieš mane auka anksčiau, negu sutikom tave visiškai apsėstą.

– Manai, gali paprasčiausiai imti ir išeiti? – drebančiu balsu pagrasino Karolina.

– Taip, mes išeinam, – šaltai atkirto Šiničis.

– Palauk, Karolina, – tarė Elena. – Aš galiu tau padėti – Apsivalymo sparnais. Tave valdo malachas.

– Man nereikia tavo pagalbos! Man reikia vyro!

Ant stogo stojo mirtina tyla. Net ir Metas prarado žadą.

– Ar bent jau sužadėtinio, – užsidėjusi ranką ant pilvo burbtelėjo Karolina. – Mano šeimai tiktų ir tai.

– Mes viską sutvarkysim, – švelniai tarė Elena, paskui tvirtai pridūrė: – Karolina, patikėk.

– Nepatikėčiau tavim, net jei… – Karolina nepadoriai atkirto ir spjovė Elenos pusėn. Galop nutilo, savo valia arba panorėjus viduje tūnančiam malachui.

– Grįžkim prie reikalų, – pasiūlė Šiničis. – Už nuorodas jums teks sumokėti atminties praradimu. Tarkim… nuo to laiko, kai sutikau Deimoną, iki dabar. Paimsiu tai iš Deimono galvos. – Lapėlakis tulžingai išsišiepė.

– Negali taip pasielgti! – Eleną užliejo siaubas – iš širdies sklido į galūnes. – Dabar jis kitoks: daug ką prisiminė ir pasikeitė. Jei atimsi tuos prisiminimus…

– Tada visos malonios permainos dings, – pareiškė Šiničis. – Gal man verčiau pasiimti tavuosius?

– Taip!

– Bet tu vienintelė girdėjai užuominas apie raktus. Be to, nenoriu į pasaulį pažvelgti tavo akimis. Noriu tave matyti… jo akimis.

Elena buvo pasiruošusi stoti į kovą. Tačiau Deimonas, atgavęs savitvardą, tarė:

– Gerai, pasiimk ką nori. Bet jei iškart po to neišsinešdinsi iš miesto, štai šiomis žirklėmis nukirpsiu tau galvą.

– Sutinku.

– Deimonai, ne…

– Nori susigrąžinti Stefaną?

– Tik ne tokia kaina!

– Gaila, – įsiterpė Šiničis. – Aš nesideru.

– Būk geras, Deimonai, pagalvok!

– Galvojau. Man tenka didžiausia kaltė, kad malachai taip smarkiai išplito. Aš kaltas, kad neišsiaiškinau, kas darosi Karolinai. Man nerūpėjo, kas atsitiks žmonėms, kad tik atvykėliai laikytųsi atokiai nuo manęs. Bet suradęs Stefaną iš dalies atitaisysiu klaidas. – Deimonas pasisuko į Eleną, lūpose žaidė sena pramuštgalviška šypsena. – Juk mano darbas rūpintis broliu.

– Deimonai, paklausyk manęs.

Bet Deimonas žiūrėjo į Šiničį.

– Sutinku, – pasakė. – Sutarėm.

39

– Laimėjom mūšį, bet ne karą, – liūdnai tarė Elena.

Jai atrodė, kad tai buvo kita diena po kovos su dvyniais kicunėmis. Bet ji nieko tikro nežinojo, tik tai, jog liko gyva, Stefanas dingęs, o Deimonas atgavęs senąją savastį.

– Turbūt dėl to, kad nėra mano brangiausio brolelio, – tarsi įrodydamas Elenos prielaidas pareiškė jis.

Jie važiavo ferariu ieškoti Elenos jaguaro – tikrame miške.

Mergina jo nesiklausė. Nekreipė dėmesio ir į tylų, šiek tiek erzinantį zyzimą, sklindantį iš kažkokio prietaiso, bet ne radijo. Regis, jis transliavo tik balsus ir triukšmą.

Nauja ouija lenta? Garsas, o ne varginantis raidžių rašymas?

Elena nejučia sudrebėjo.

– Pažadėjai keliauti su manim jo ieškoti. Prisiekiu… anuo pasauliu.

– Sakai, žadėjau, ir tu ne melagė – man tai jau tikrai nesumeluosi. Dabar, kai esi žmogus, skaitau tavo veido išraišką. Jei jau pažadėjau, tai pažadėjau.

Žmogus? Elena susimąstė. Tikrai? Kas aš tokia? – turėdama tokias Galias? Net ir Deimonas mato, kad Sengirė pasikeitė iš esmės. Tai nebe tas senas, sunykęs miškas. Vidurvasarį žydi pavasario gėlės. Tarpsta gyvybė.

– Šiaip ar taip, galėsiu daug laiko praleisti dviese su tavim, mano tamsos princese.

Ir vėl grįžom prie to paties, nuilsusi pagalvojo Elena. Bet jei pasakysiu, kad mes kartu juokavom ir vaikščiojom po proskyną, ir jis atsiklaupęs taisė man suolelį po kojom, Deimonas pasiųs mane velniop. Net pati imu abejoti, ar tai buvo tiesa.

Pasigirdo bumbtelėjimas – pagal Deimono vairavimo stilių visai nesmarkus.

– Pataikiau! – pasveikino jis save. Kai Elena pasisuko, ketindama išplėšti iš jo vairą ir priversti sustoti, abejingai pridūrė: – Jei taip nori žinoti, ten buvo padangos gabalas. Vargu ar rasi juodą, lenktą, kelių milimetrų storio gyvūną.

Elena nutylėjo. Ir ką gali atsakyti į Deimono sąmojus? Bet giliai širdyje jai palengvėjo, kad Deimonas savo malonumui nepervažiavo pūkuoto žvėrelio.

Teks ilgokai būti kartu, dingtelėjo jai, ir tai dar viena priežastis, kodėl negali tiesiog liepti Deimonui užsičiaupti. Žemėlapį su Stefano vienute Šiničis įdėjo į galvą ne jai, o Deimonui. Tik vampyras gali nuvesti į tą vietą ir susikauti su Stefano sargais.

Vis dėlto gerai, kad jis užmiršo Eleną turint Galių. Reikia kai ką pasitaupyti juodai dienai.

Tą akimirką Deimonas sušuko:

– Kas po… – ir pasilenkęs pasukiojo prietaiso rankenėlę.

– durpynai; …visi daliniai ieško Metjuso Hanikato, baltaodžio vyro, ūgis metras aštuoniasdešimt, šviesūs plaukai, mėlynos akys…

– Kas tai? – paklausė Elena.

– Policijos radijas. Jei nori be rūpesčių gyventi šioje nuostabioje laisvoje šalyje, geriausia žinoti, kada sprukti…

– Deimonai, nepradėkim apie tavo gyvenimo būdą. Aš klausiu apie Metą.

– Regis, pagaliau policija nusprendė jį suimti. Praėjusią naktį Karolina nepajuto keršto saldumo. Manau, ji vėl bando.

– Vadinasi, pirmiausia turim važiuoti pas Metą – jei jis liks Fels Čerče, gali nukentėti. Bet važiuoti savo automobiliu Metas negali, o į šitą netilps. Ką darysim?

– Paliksim policijai?

– Ne, meldžiu. Mes turim… – prakalbo Elena ir tada iš kairės plytinčioje proskynoje, tarsi jos prielaidą patvirtinantis regėjimas, išniro jaguaras. – Štai šiuo automobiliu važiuosim, – ramiai tarė Elena Deimonui. – Jis bent jau talpus. Jei nori persikelti policijos radiją, paskubėk.

– Bet…

– Aš važiuoju pasiimti Meto. Manęs vienintelės jis klausys. Paskui ferarį paliksim miške – arba, jei nori, įversim į griovį.

– Kaipgi, žinoma, į griovį.

– Tiesą sakant, galim pristigti laiko. Tiesiog paliksim automobilį girioje.

Metas spoksojo į Eleną.

– Ne. Aš nebėgsiu.

Elena nukreipė į jį visą mėlynų akių jėgą.

– Metai, lipk į automobilį. Greičiau. Privalai. Karolinos tėtis giminiuojasi su teisėju, pasirašiusiu orderį tave suimti. Mereditė tvirtina, jog tai linčas. Net ir Mereditė liepia sprukti. Ne, drabužių tau nereikia; drabužių gausim.

– Bet… bet… tai melas…

– Jie pavers jį tiesa. Karolina raudos ir kūkčios. Niekada nebūčiau pamaniusi, kad mergina gali šitaip keršyti, tačiau Karolina nepakartojama. Jai ne visi namie.

– Bet…

– Sakiau, lipk! Jie gali išdygti čia bet kurią akimirką. Jau buvo pas tave ir pas Mereditę. Beje, ką veiki pas Bonę?

Bonė su Metu susižvelgė.

– Hmm, tik apžiūrėjom Bonės mamos automobilį, – atsakė Metas. – Jis vėl sugedo ir…

– Tiek to! Eime! Bone, ką darai? Skambini Mereditei?

Bonė krūptelėjo.

– Taip.

– Atsisveikink su ja nuo mūsų, pasakyk, kad ją mylim, ir palinkėk viso geriausio. Tegul saugo miestą… palaikysim ryšį…

Raudonam jaguarui nuvažiuojant, Bonė tarė į ragelį:

– Tu buvai teisi. Viskas vyksta pagal jos planą. Neįsivaizduoju, kur Deimonas – automobilyje jo nebuvo. – Pasiklausiusi atsakė: – Gerai, taip ir padarysiu. Pasimatysim.

Padėjusi ragelį ėmėsi veiklos.

Mielasis dienorašti,

šiandien pabėgau iš namų.

Tikriausiai to negalima pavadinti tikru pabėgimu, kai tau beveik aštuoniolika ir išvažiuoji savo automobiliu – ir svarbiausia, kai niekas net nežino, kad buvai grįžusi namo. Taigi paprasčiausiai sakykim, jog šįvakar bėgu.

Kitas baisumas, kad pabėgau su dviem vaikinais. Ir nė vienas jų nėra mano.

Sakiau, kad… Kai ko negaliu užmiršti. Meto žvilgsnio proskynoje – nuoširdžiai tikiu, kad jis buvo pasirengęs žūti mane gindamas. Negaliu liautis galvojusi, jog kadaise buvome artimi. Tos mėlynos akys… nesuprantu, kas man atsitiko!

Ir Deimonas. Dabar žinau, kad po tais akmens luitais, kuriais jis laiko apdėjęs savo sielą, glūdi gyva širdis. Ji giliai paslėpta, bet tikrai yra. Jei būčiau nuoširdi pati sau, pripažinčiau, kad jis užgauna vieną mano sielos stygų.

O, Elena! Tuojau pat liaukis! Neliesk tos stygos, ypač dabar, kai turi Galią. Nedrįsk prie jos artintis. Dabar viskas kitaip. Turi būti atsakingesnė (tau tai ne itin sekasi!).

Mereditės irgi nebus šalia, niekas nepamokys atsakomybės. Ir kas iš viso to išeis? Deimonas su Metu viename automobilyje? Kelionėje? Įsivaizduoji? Jau buvo vėlus vakaras, ir Metas taip apstulbo, kad nieko nebesuvokė. Deimonas patenkintas vypsojo. Bet nuo rytojaus jis įgis savo velnišką pavidalą, neabejoju.

Vis dar apgailestauju, kad Šiničis iš Deimono kartu su prisiminimais atėmė Atpirkimo sparnus. Bet tvirtai tikiu, kad giliai širdyje Deimonas prisimena mudviejų buvimą kartu. Dabar jis elgsis blogiau nei bet kada, kad įrodytų, jog viskas, ką prisimena, yra melas.

Taigi, Deimonai, kadangi tai skaitai – žinau, kad kaip nors pačiupsi ir perskaitysi dienoraštį, – noriu tau pasakyti, jog kurį laiką buvai geras, iš tikrųjų GERAS, ir mums buvo smagu. Mes šnekėjomės. Netgi juokėmės – iš tų pačių pokštų. Ir tu… tu buvai mielas.

Dabar sakysi: „Na jau ne, tai tik dar viena Elenos gudrybė, kad manyčiau galįs pasikeisti, bet aš žinau, kur pateksiu, ir man tai nerūpi.“ Deimonai, ar tau tai ką nors sako? Ar neseniai kam nors tarei tokius žodžius? O jei ne, tai kur jie man girdėti? Ar gali būti, kad šįkart kalbu tiesą?

Dabar užmiršiu, kad tu baisiai suteršei savo garbę skaitydamas svetimas paslaptis.

Kas dar?

Pirma: pasiilgau Stefano.

Antra: kelionei nepasiruošiau. Mudu su Metu užsukom į pensioną, ir jis paėmė pinigus, man paliktus Stefano, o aš tuo tarpu pagriebiau iš spintos glėbį drabužių – Dievas žino, kas ten pakliuvo: Bonės palaidinė, Mereditės kelnės, ne itin kuklūs mano naktiniai.

Bent jau turiu tave, brangus drauge, Stefano man išsaugota dovana. Man niekada nepatiko rašyti kompiuteriu į dokumentą, pavadintą „Dienoraštis“. Aš mėgstu sąsiuvinius.

Trečia: pasiilgau Stefano. Taip siaubingai jo ilgiuosi, kad verkiu rašydama apie drabužius. Atrodo, verkiu dėl jų, tarsi būčiau beprotiškai lėkšta. Ak, kartais taip norisi klykti.

Ketvirta: noriu klykti dabar. Tik grįžę į Fels Čerčą pamatėm, kokių siaubų pridarė malachai. Ketvirta mergaitė irgi gali būti apsėsta kaip Tamė, Kristina ir Ava – neįsitikinau, todėl nieko negalėjau daryti. Jaučiu, kad apie apsėdimus dar išgirsim.

Penkta: blogiausia nutiko Saitu šeimai. Izobelė dabar ligoninėje, į visus dūrius įsimetęs užkratas. Obaasan, kaip visi vadina Izobelės senelę, nemirė, kaip manė pirmieji čia atvykę medicinos darbuotojai. Ji buvo nugrimzdusi į gilų transą – mėgino susisiekti su mumis. Taip niekada ir nesužinosiu, ar ji man suteikė bent šiek tiek drąsos ir pasitikėjimo savimi.

O poilsio kambaryje buvo Džimis Braisas. Jis… o, negaliu net rašyti. Jis krepšinio komandos kapitonas! Bet jis valgė save: suvalgė visą kairę plaštaką, didžiąją dalį dešinės rankos pirštų, lūpas. O pro ausį į smegenis įsikišo pieštuką. Sakė (girdėjau iš Tairono Alperto, gydytojos anūko), kad tai vadinama Lešo–Nyhano sindromu (nežinau, kaip rašoma, girdėjau tik minint) ir kad tai reta liga, bet tokių kaip jis yra. Taip sako gydytojai. Aš manau, kad taip jį verčia daryti malachas. Bet man niekas neleis jo ištraukti.

Net nežinau, ar jis gyvas. Ir nežinau, ar miręs. Jį nuvežė į ligoninę, kur gydomi sunkūs ligoniai.

Mums nepavyko. Man nepavyko. Džimis Braisas tikrai nekaltas. Jis tik vieną naktį praleido su Karolina ir taip perdavė malachus savo merginai ir sesutei Tamei. Paskui Karolina su mažyle Tame jais užkrėtė kitus. Bandė užkrėsti ir Metą, bet jis nepasidavė.

Šešta: sprendžiant iš to, ką sakė Šiničis, trys mergaitės, neabejotinai nešiojančios malachus, klausė Misao įsakymų. Jos tvirtina neprisimenančios, kad būtų besipuošusios ar besisiūliusios vyrams. Regis, buvusios apsėstos ir dabar yra visiškai kitokios. Mielos, ramios. Jei manyčiau, jog Misao lengvai pasiduoda, būčiau tikra, kad joms viskas bus gerai.

Blogiau su Karolina. Anksčiau ji buvo mano draugė, ir dabar – turbūt labiau nei kada nors – jai reikia mano pagalbos. Deimonas surado jos dienoraščius – Karolina savo dienoraštį įrašinėja į vaizdajuostę, ir mes stebėjom, kaip ji šnekasi su veidrodžiu… Matėm, kaip veidrodis jai atsako. Dažniausiai pasirodydavo jos pačios atvaizdas, bet kartais, pokalbiui prasidedant ar baigiantis, išnirdavo Šiničio veidas. Jis žavus, nors ir pašėlęs. Suprantu, kaip Karolina galėjo jį įsimylėti ir sutikti išnešioti po miestelį malachus.

Dabar viskas baigta. Visas savo Galias panaudojau malachams iš tų mergaičių ištraukti.

Karolina, žinoma, manęs neprisileidžia.

Ir dar Karolina ištarė tuos lemtingus žodžius: „Man reikia vyro!“ Kiekviena mergina žino, ką tai reiškia. Kiekviena mergina užjaučia tai sakančią, net jei jos ir ne draugės.

Maždaug prieš dvi savaites Karolina susitikinėjo su Taileriu Smolvudu. Mereditė sakė, kad Karolina jį metė, ir Taileris atkeršijo – Klauso prašomas ją pagrobė. Bet jeigu prieš tai jie kartu miegojo ir nesisaugojo (Karolina ganėtinai kvaila), tai tuo metu, kai pasirodė Šiničis, ji tikrai turėjo žinoti, kad laukiasi, ir ieškoti kito vaikino. (Tai buvo prieš pat man… sugrįžtant į gyvenimą.) Dabar ji stengiasi atsakomybę primesti Metui. Ji tiesiog aklai pataikė į tą naktį, kai Metą užpuolė malachai, ir kaimynas senukas matė, kaip Metas parvažiavo namo ir nualpo prie vairo, lyg girtas ar apsvaigęs nuo narkotikų.

O gal tai ir nebuvo akla sėkmė. Galbūt tai irgi Misao žaidimo dalis.

Jau eisiu miegoti. Per daug galvoju. Per daug jaudinuosi. O, kaip ilgiuosi Stefano! Jis man švelniai ir įžvalgiai padėtų įveikti nerimą.

Miegosiu užsirakinusi automobilyje. Vaikinai įsikurs lauke. Bent iš pradžių – jie taip reikalauja. Tiksliau, neprieštarauja.

Nemanau, kad Šiničis su Misao ilgam pasitrauks iš Fels Čerčo. Nežinau, ar jie duos mums ramybę kelioms dienoms, savaitėms ar mėnesiams, bet Misao pasveiks, ir galų gale jie sugrįš.

Taigi Deimonas, Metas ir aš esame dviejų pasaulių bėgliai.

Nenutuokiu, kas nutiks rytoj.

Elena

Content

Smith L J Sutemos. Vampyrės dienoraštis