Smith L J

Kerėtoja

Titulinis

Kopyraitas

Versta iš: L. J. Smith

Spellbinder

Simon Pulse, New York, 2008

Iš anglų kalbos vertė Viktorija Labuckienė

© 1996 by Lisa J. Smith

© Vertimas į lietuvių kalbą, Viktorija Labuckienė, 2010

© Leidykla „Alma littera“, 2010

ISBN 978-9955-38-721-3

Redaktorius Dainius Račiūnas

Korektorė Indrė Petrėtytė

Viršelio dailininkė Marina Basiul

Dedikacija

Su padėka skiriu Morisui Ogdenui

PIRMAS SKYRIUS

Išmesta.

Tai vienas klaikiausių žodžių, kokius tik gali išgirsti baigiamosios gimnazijos klasės mokinys, ir jie visi skambėjo Tėjos Harman galvoje, senelės automobiliui artėjant prie mokyklos pastato.

– Tai tavo paskutinė galimybė, – nuo priekinės automobilio sėdynės pareiškė senelė Harman. – Juk supranti?

Vairuotojui stojant prie šaligatvio, ji kalbėjo toliau:

– Nežinau, kodėl tave išmetė iš ankstesnės mokyklos, ir nenoriu žinoti. Bet, jei šioje mokykloje kils bent menkiausia problemėlė, nebesipriešinsiu ir išsiųsiu jus abi pas tetą Ursulą. Juk jūs to nenorite, ką?

Tėja energingai papurtė galvą.

Tetos Ursulos namai, dar vadinami Vienuolynu, buvo niūri tvirtovė ant vienišos viršukalnės. Vien akmeninės sienos, tamsuma – ir teta Ursula sučiaupusi lūpas, stebinti kiekvieną krustelėjimą. Verčiau jau mirti, nei ten persikraustyti.

Greta, ant užpakalinės sėdynės, Tėjos pusseserė Blezė irgi papurtė galvą, nors Tėja nėmaž nesitikėjo, kad ji klausosi.

Ir pačiai Tėjai sunkiai sekėsi susikaupti. Jautėsi apkvaitusi ir išsiblaškiusi, tarsi viena jos dalis tebebūtų Naujajame Hampšyre, ankstesnio direktoriaus kabinete. Prieš akis ji vis regėjo jo veidą, bylojantį, kad jos su Bleze tuoj bus išmestos – dar kartą.

Tas paskutinis kartas buvo baisiausias. Ji niekada neužmirš, kaip pro langus raudonai ir mėlynai mirguliavo policijos automobilio šviesos, kaip iš muzikos skyriaus priestato degėsių kilo dūmai, kaip verkė Rendis Marikas, policininkų vedamas į kalėjimą.

Neužmirš ir Blezės šypsenos – pergalingos, tarytum visa tėra žaidimas.

Tėja pašnairavo į pusseserę.

Blezė atrodo graži ir mirtinai pavojinga, bet tai ne jos nuopelnas. Ji visada taip atrodė; dėl to kaltos pilkos liepsningos akys ir plaukai lyg sustingę dūmai. Ji skiriasi nuo švelnios šviesiaplaukės Tėjos kaip naktis nuo dienos. Dėl Blezės grožio jiedvi nuolat pakliūva į bėdą, vis dėlto Tėja nesiliauja jos mylėjusi.

Juk jos augo kaip seserys. O seserystės ryšys yra pats stipriausias – raganoms.

Mes negalime leisti, kad mus vėl išmestų. Negalime. Žinau, manai sau, kad ir toliau galėsi taip elgtis, o senoji geroji Tėja tavęs neišduos – bet šįkart klysti. Šįkart aš tave sustabdysiu.

– Tai tiek, – senelė ūmiai baigė pamokymus. – Žiūrėkit, neapsikiaulinkit iki spalio pabaigos, antraip pasigailėsit. Dabar lipkit. – Ji lazda stuktelėjo į vairuotojo galvos atlošą. – Namo, Tobijau.

Vairuotojas, studentiško amžiaus vaikinas garbanotais plaukais, iškamuota ir apdujusia veido išraiška, kokią per porą dienų įgaudavo visi senelės mokiniai, sumurmėjo:

– Taip, ponia, – ir sugniaužė pavarų svirtelę.

Tėja surado durelių rankeną ir mikliai išsliuogė iš automobilio. Blezė išskubėjo įkandin.

Senovinis Continental modelio linkolnas nurūko. Tėja su Bleze liko stovėti šiltoje Nevados saulėje, priešais dviaukščių nedegtų plytų pastatų kompleksą – Mido ežero gimnaziją.

Tėja sumirksėjo mėgindama išjudinti smegenis. Tada pasigręžė į pusseserę.

– Pažadėk, – niūriai tarė, – kad čia taip nebesielgsi.

Blezė nusijuokė.

– Aš niekur nesielgiu vienodai.

– Supranti, ką noriu pasakyti?

Blezė sučiaupė lūpas ir pasilenkusi pasitaisė bato aulą.

– Manau, senelė mažumėlę persūdo, ką? Ko gero, ji mums kai ko nesako. Ką turėjo galvoje kalbėdama apie mėnesio pabaigą? – Blezė atsitiesė, atmetė tamsius karčius ir meiliai nusišypsojo. – Ar mums nereikia užsukti į raštinę pasiimti tvarkaraščių?

– Atsakysi į mano klausimą?

– Ko nors klausei?

Tėja užsimerkė.

– Bleze, daugiau nebeliko giminaičių. Jei ir vėl taip atsitiks – negi tu nori į Vienuolyną?

Blezės veidas pirmą kartą apniuko. Paskui ji gūžtelėjo pečiais, subangavo laisva rubinų spalvos palaidinė.

– Verčiau paskubėkim. Negalime vėluoti.

– Pirmyn, – pavargusi tarė Tėja.

Ji nulydėjo akimis nueinančią, klubais siūbuojančią pusseserę.

Tėja dar kartą įkvėpė, apžiūrėjo pastatus su arkinėmis durimis ir rausvo tinko sienomis. Žinojo tvarką. Dar metus reikės gyventi su jais, ramiai vaikščioti koridoriais, žinant, jog skiriesi nuo visų aplinkinių, bet kruopščiai, sumaniai apsimetinėti, kad esi viena jų.

Tai nesunku. Žmonės nelabai gudrūs. Tik reikia nuolat būti susikaupusiai.

Jau pakeliui į raštinę ji išgirdo garsius balsus. Automobilių aikštelės kampe spietėsi moksleivių būrelis.

– Nesiartink.

– Užmušk ją!

Tėja nepastebimai prisiartino prie grupelės. Bet išvydo, kas guli ant žemės prie šaligatvio, išsigandusi žengė dar tris žingsnius ir atsidūrė prie pat padaro.

Oi... kokia graži. Ilgas, tvirtas kūnas... plati galva... ir tankiai virpančių raginių žiedų vėrinys ant uodegos. Jų skleidžiamas garsas priminė garų šnypštimą arba meliono sėklų barškėjimą.

Gyvatė buvo alyvuogių žalumo, su plačiais baltais rombais per nugarą. Žvynai blizgėjo lyg drėgni. O juodas liežuvėlis mikliai kyščiojo...

Pro šalį pralėkė akmuo ir nukrito ant žemės šalia gyvatės. Pakilo dulkės.

Tėja pakėlė galvą. Vaikis pakirptais džinsais traukėsi atbulas, atrodė išsigandęs ir išdidus.

– Nedaryk taip, – subarė kažkas kitas.

– Duokit lazdą, – paprašė dar vienas.

– Pasitraukit toliau.

– Nudėkit ją.

Atskriejo dar vienas akmuo.

Tėją supo pikti veidai. Kai kurie buvo smalsūs, kiti sunerimę, dar kiti sklidini tarytum susižavėjimo ir pasibjaurėjimo tuo pat metu. Gyvatės neabejotinai laukė galas.

Pribėgo berniukas rusvais plaukais, nešinas dvišake lazda. Mokiniai rinko akmenis.

Negaliu jiems to leisti, pamanė Tėja. Barškuolės labai gležnos – jų stuburas lengvai pažeidžiamas. Šie vaikiai ir nenoromis ją nugalabys.

Ką jau kalbėti apie tai, kad ji dar spės porai įgelti.

Bet ji nieko neturėjo... nei jaspio nuo nuodų, nei švento Jono šaknies jai nuraminti.

Nesvarbu. Ji turi ką nors daryti. Rusvaplaukis berniukas suko lazdą tarsi kovotojas, ieškantis silpnos vietos. Vaikai aplinkui tai perspėjo jį, tai drąsino. Gyvatės kūnas kilnojosi, liežuvio galiukas judėjo aukštyn žemyn taip greitai, kad Tėja negalėjo sužiūrėti. Ji buvo įsiutusi.

Nusimetusi kuprinę ji užlindo priešais rusvaplaukį. Pamatė, kaip jis persigando, girdėjo kažką suklykiant, bet stengėsi visa tai išmesti iš galvos. Jai reikėjo susikaupti.

Tikiuosi, man pavyks...

Ji pasilenkė per pėdą nuo barškuolės.

Gyvatė susirangė ir pasiruošė kirsti. Priekinė kūno dalis išsirietė S raidės pavidalo spirale, galvą ir kaklą ji laikė it nuodingą strėlę. Niekas neatrodo labiau pasirengęs pulti nei šitaip susirangiusi gyvatė.

Ramiai... ramiai, tikino save Tėja, stebeilydamasi į siaurus tarsi katės geltonų akių vyzdžius. Ji lėtai iškėlė rankas atsukusi delnus į gyvatę.

Mokiniai už jos išsigandę aikčiojo.

Gyvatė kvėpavo smarkiai šnypšdama. Tėja alsavo tolygiai, stengdamasi skleisti ramybę.

Kas gi galėtų padėti? Žinoma, jos globėja, artimiausia širdžiai deivė. Senosios Kretos Eileitija, gyvūnų motina.

Eileitija, gyvūnų globėja, meldžiu pasakyti šiai būtybei, kad nurimtų. Padėk man, meldžiu, pažvelgti į jos gyvatišką širdelę, kad suprasčiau, ką daryti.

Ir tada tai įvyko – įstabusis persikeitimas, nė pačiai Tėjai gerai nesuvokiamas. Dalis jos virto gyvate. Tėjos pasaulėvokos ribos keistai išskydo – ji liko savimi, bet tuo pat metu gulėjo susirangiusi ant šiltos žemės, įtūžusi, išsigandusi, trokšdama grįžti į saugų kreozoto krūmų brūzgyną. Prieš kiek laiko buvo susilaukusi vienuolikos mažylių ir dar kaip reikiant neatsigavusi. O dabar ją supa didžiuliai šilti, greitai judantys sutvėrimai.

Dideli gyvi padarai... pernelyg arti. Nereaguoja į mano grasinamus garsus. Verčiau jiems įkirsti.

Susidūrusi su maistui netinkamais gyvūnais gyvatė laikėsi tik dviejų taisyklių: 1) mosikuok uodega, kad jie pasitrauktų ir neužmintų tavęs; 2) jei nepasitraukia, kirsk.

Nejudindama rankų Tėja mėgino perduoti naują mintį mažoms roplio smegenims. Pauostyk mane. Palaižyk mane. Aš nekvepiu žmogumi. Aš esu Helevaizės dukra.

Gyvatė lyžtelėjo jai delną. Liežuvio galiukas buvo toks plonas ir švelnus, kad Tėja vos pajuto prisilietimą.

Ji taip pat pajuto, kaip gyvatė mažumėlę aprimo – atsipalaidavo, pasirengė trauktis. Tuoj Tėja jai lieps šliaužti tolyn, ir ji paklus.

Už nugaros vėl kilo šurmulys.

– Atėjo Erikas!

– Ei, Erikai, – barškuolė!

Nekreipk dėmesio, paliepė sau Tėja.

Naujas balsas, tolimas, bet artėjantis.

– Žmonės, palikit ją ramybėje. Ta gyvatė veikiausiai nenuodinga.

Visi susijaudinę puolė prieštarauti. Tėja pajuto silpstant ryšį. Susikaupk...

Bet tolesni įvykiai niekam nebūtų leidę susikaupti. Ji išgirdo sparčius žingsnius. Iš rytų užslinko šešėlis, ir kažkas aiktelėjo.

– Mojavės barškuolė!

Tada Tėją tas kažkas stumtelėjo, ir ji nuvirto ant šono. Viskas vyko taip greitai, kad ji nespėjo atsigręžti. Skaudžiai susitrenkė ranką. Ryšys su gyvate nutrūko.

Pažvelgusi į rytus Tėja tepamatė žvynuotą alyvuogių žalumo galvą, judančią taip greitai, kad vaizdas liejosi akyse. Gyvatės nasrai buvo plačiai – stulbinamai plačiai – pražioti, o iltys smigo ją nustūmusiam berniukui į džinsuotą koją.

ANTRAS SKYRIUS

Besibūriuojančius mokinius apėmė siaubas.

Viskas vyko tuo pat metu; Tėja negalėjo aprėpti įspūdžių gausos. Pusė vaikų išsilakstė. Kita pusė klykė.

– Skambink „devyni vienas vienas“...

– Ji įkirto Erikui...

– Liepiau ją nugalabyti!

Rusvaplaukis berniukas puolė į priekį su lazda. Kiti vaikai lakstė ieškodami akmenų. Būrys virto gauja.

Gyvatė barškėjo ir bauginamai šnypštė. Ji buvo įpykusi, pasirengusi bet kada vėl kirsti – ir Tėja niekuo nebegalėjo pagelbėti.

– Ei! – nuo šūksnio ji krūptelėjo. Šaukė Erikas, įkirstasis berniukas. – Nurimkit, žmonės. Jošai, duok man. – Jis kreipėsi į rusvaplaukį su dvišaka lazda. – Ji man nesuleido nuodų. Tik kirto.

Tėja spoksojo į jį. Ar tam vaikui galvoj negerai?

O mokiniai jo paklausė. Mergaitė duksliais šortais ir vos krūtinę dengiančia palaidine nuleido akmenį.

– Leiskit, aš paimsiu... tada nunešiu į krūmus, ir ji niekam nepadarys nieko blogo.

Tikras pamišėlis. Nors kalba taip dalykiškai, protingai, mėgina sučiupti gyvatę lazda. Kas nors turi tuoj pat įsikišti.

Tėjos akį patraukė šmėkštelėjusi rubino spalva. Būryje buvo Blezė, sučiaupusi lūpas ji stebėjo reginį. Tėja apsisprendė.

Ji stvėrė gyvatę. Prieš sugriebdama kūną pagavo jos mintis – todėl gyvatė akimirksnį sustingo, ir Tėja spėjo ją suimti ties pat galva. Pakibusi ore gyvatė išsižiojo ir ėmė rangytis.

– Čiupk už uodegos, ir mes ją išnešime, – neatgaudama kvapo Tėja sušuko pamišėliui Erikui.

Jis priblokštas pažvelgė į gyvatę jos rankoje.

– Dėl Dievo meilės, nepaleisk. Ji gali akimirksniu apsisukti...

– Žinau. Griebk!

Erikas pastvėrė gyvatę. Tėjai su gyvate rankoje apsigręžus, didžiuma susirinkusiųjų išsilakstė. Blezė nepabėgo, tik žvelgė į gyvatę taip, lyg ši dvoktų.

– Man prireiks šito, – skubiai sušnabždėjo Tėja, eidama pro pusseserę. Laisva ranka sugriebė Blezės vėrinį. Plona aukso grandinėlė nutrūko, ir Tėja sugniaužė akmenį.

Tada ji patraukė į krūmynus, jusdama gyvatės svorį. Ėjo spėriai, nes Erikui buvo likę mažai laiko. Laukai už mokyklos kilo į kalvą, o paskui leidosi žemyn, krūmai čia buvo tankesni, viskas atrodė pilkai ruda. Pastatams dingus iš akių, Tėja sustojo.

– Čia tinkama vieta, – tarė Erikas silpnoku balsu.

Tėja atsigręžusi pamatė, kad vaikinas išblyškęs. Narsus ir tiesiog neapsakomai pamišęs, pamanė sau.

– Gerai, sulig trimis paleisime. – Ji mostelėjo galva. – Mesk į tą pusę ir greitai pasitrauk.

Jis linktelėjo, ir abu kartu ėmė skaičiuoti.

– Vienas... du... trys.

Pasiūbavę jie išmetė gyvatę. Ši nuskriejo dailiu lanku ir nusileido šalia purpurinių šalavijų kupsto. Nerodydama nė menkiausio dėkingumo išsyk nuvinguriavo į krūmus. Tėja juto nutolstant šaltas, žvynuotas jos mintis: Šitas kvapas... šitas šešėlis... saugumas.

Ji iškvėpė – tik dabar pastebėjo, kad buvo sulaikiusi kvapą.

Sau už nugaros išgirdo klestelint ant žemės Eriką.

– Na štai, tvarka. – Jis pats alsavo tankiai ir neritmingai. – Gal dabar galėčiau paprašyti paslaugos?

Jis sėdėjo ištiesęs ilgas kojas, dar labiau išblyškęs nei anksčiau. Ant viršutinės lūpos buvo matyti prakaito karoliukai.

– Žinai, nesu tikras, kad ji nesuleido man nuodų, – tarė jis.

Tėja žinojo – ir neabejojo Eriką žinant: gyvatė suleido nuodus. Barškuolės tikrai kartais pagąsdina, bet nekerta, o kartais kerta, bet nesuleidžia nuodų. Tik ne šįsyk. Vis dėlto ji negalėjo patikėti, jog žmogui taip rūpėtų gyvatė, kad jis nepaisytų savęs.

– Parodyk koją, – paprašė ji.

– Gal verčiau kviesk greitąją.

– Būk geras, parodyk. – Ji kalbėjo švelniai, klaupdamasi prieš jį ir palengva tiesdama ranką. Taip elgdavosi su išgąsdintais gyvūnais.

Erikas nekrustelėjo, leido jai atraityti džinsų klešnę.

Štai ji, dviguba žaizdelė ant įdegusios odos. Kraujo nedaug, bet aplinkui patinę. Net jeigu Tėja lėkte nulėktų į mokyklą, net jei greitoji nepaisytų jokių greičio ribojimų, būtų per vėlu. Jo gyvybė, be abejo, būtų išgelbėta, bet koja ištintų kaip dešrelė, pasidarytų violetinė, ir jam kelias dienas siaubingai skaudėtų.

Dabar Tėja rankoje laikė Izidės akmenį. Sodriai raudoną karneolį su išraižytu skarabėju, egiptiečių karalienės deivės Izidės simboliu. Senovės egiptiečiai tokius akmenis dėdavo mumijoms prie kojų; Blezė juo kurstydavo aistrą. Kartu tai buvo ir pati stipriausia kraujo valomoji priemonė.

Staiga Erikas sudejavo ir ranka užsidengė akis. Tėja suprato, ką jis dabar jaučia. Jam silpna, jį pykina, jis netenka orientacijos. Jai buvo jo gaila, bet, kad jis apdujęs, tai išeis tik į naudą.

Ji prispaudė ranką prie žaizdelių, tarp suglaustų pirštų paslėpusi karneolį. Tada ėmė vos girdimai niūniuoti vaizduodamasi, ko trokšta. Brangakmeniai patys savaime neveikia. Jie tėra priemonė psichinėms galioms sustiprinti ir sutelkti į tam tikrą tikslą.

Surask nuodus, apsupk, atskirk. Išvalyk ir sunaikink. Tada sustiprink natūralią kūno apsaugą. Galiausiai pašalink patinimą ir raudonį, varyk kraują ten, kur jis turi būti.

Klūpodama ir pakaušiu jausdama saulę Tėja staiga prisiminė, kad dar niekada to nedarė. Ji gydė gyvūnus, – šunyčius, apsinuodijusius rupūžėmis, vorų įgeltas kates, – bet niekada negydė žmogaus. Įdomiausia, kad ji tarsi žinojo, jog pasiseks. Manė kone privalanti tai padaryti.

Tėja atsisėdo ant kulnų ir įsikišo į kišenę brangakmenį.

– Kaip jautiesi?

– Hm... – Erikas atsidengė akis. – Atsiprašau, regis, minutę buvau išsijungęs.

Puiku, pamanė Tėja.

– O kaip dabar jautiesi?

Erikas pažvelgė į ją tarsi labai stengdamasis būti malonus. Jau buvo bepradedąs aiškinti, kad žmonės, kuriems įkerta barškuolė, jaučiasi blogai. Paskui jo išraiška pasikeitė.

– Jaučiuosi... keista... tikriausiai nutirpo. – Jis abejodamas dėbtelėjo į blauzdą.

– Ne, tau tiesiog pasisekė. Gyvatė nesuleido nuodų.

– Ką? – Erikas pasilenkė ir aukščiau atsiraitojo klešnę. Kurį metą tik žiopsojo. Oda buvo lygi, be jokių žymių, gal vos paraudusi. – Aš tikrai...

Jis pakėlė akis į Tėją.

Tik dabar Tėja gavo progą pažvelgti į jį. Atrodo žavus vaikinas, lieknas, smėlio spalvos plaukais, mielo veido. Ilgakojis. O tos akys... sodriai žalios su pilkais taškeliais. Dabar jos žvelgė įdėmiai ir atrodė suglumusios kaip apstulbusio vaiko.

– Kaip tu tai padarei? – sušuko jis.

Tėja prarado amą.

Jis neturėjo to klausti. Kas čia ne taip? Atgavusi žadą atsakė:

– Aš nieko nedariau.

– Tikrai darei, – laikėsi savo jis, akys buvo giedros ir atviros, sklidinos keisto atkaklumo. Staiga jo veide atsirado lyg ir nuostaba.

– Tu... tu kažkokia kitokia.

Erikas lėtai, tarsi apimtas transo, pasilenkė. O tada... Tėja pajuto keistą dvilypumą. Buvo pratusi regėti save gyvūnų akimis – didelį beplaukį padarą su netikra oda, o dabar išvydo tokią, kokią matė Erikas. Klūpančią mergaitę geltonais, laisvai ant pečių krentančiais plaukais, švelniomis rudomis akimis. Mergaitės veidas buvo pernelyg mielas ir smarkiai susirūpinęs.

– Tu... graži, – vis dar stebėdamasis ištarė Erikas. – Tokios dar nesu matęs... bet atrodo, lyg tave gaubtų migla. Tu tokia paslaptinga...

Atrodė, kad virš dykumos kabo milžiniška virpanti tyla. Tėjos širdis taip smarkiai daužėsi, kad visas kūnas virpėjo. Kas čia dedasi?

– Tarsi būtum visa ko dalis, – išmintingu vaikišku balsu kalbėjo jis. – Gamtos dalis. Ir tiek ramybės...

– Ne, – sušuko Tėja. Joje nebuvo nė kruopelės ramybės. Jautėsi persigandusi. Nesuprato, kas darosi, tik žinojo turinti nešdintis.

– Neišeik, – jai sujudėjus paprašė Erikas. Atrodė palaužtas tarsi sielvartaujantis šunytis.

O tada... jis ištiesė į ją ranką. Švelniai prilietė riešą. Paglostė ranką; Tėjai atsitraukus, jo pirštai nuslydo.

To užteko. Nuo šio lengvo prisilietimo Tėjai ant dilbio pasišiaušė plaukeliai. Dar kartą pažvelgusi į tas pilkai taškuotas akis suprato, kad ir jis jaučia tą patį.

Tarsi kokį veriamą švelnumą, svaiginamą džiaugsmą. Ir tarpusavio ryšį. Atrodė, jie perduoda vienas kitam kai ką daugiau nei žodžiais perteikiama.

Aš tave pažįstu. Matau, ką tu matai...

Beveik nesusigaudydama ką daranti Tėja pakėlė ranką. Praskėtė pirštus lyg ketintų paliesti veidrodį arba vaiduoklį. Erikas irgi iškėlė ranką. Abu žvelgė vienas į kitą.

Tada, prieš susiliečiant jų pirštams, Tėją užplūdo siaubas tarytum ledinis vanduo.

Ką ji daro? Gal proto neteko?

Staiga viskas tapo aišku – pernelyg aišku. Išvydo savo ateitį, išryškėjo kiekviena smulkmena. Jos laukia mirtis už tai, kad nusižengė Nakties pasaulio įstatymui. Ji stovi Vidinio Rato viduryje ir mėgina paaiškinti nenorėjusi išduoti paslapčių, neketinusi suartėti su žmogumi. Kad tai tebuvusi klaida, tik paikystės akimirka – noras jį išgydyti. Bet jai vis vien paduodama Mirties taurė.

Vaizdas buvo toks ryškus, kad atrodė lyg pranašystė. Tėja pašoko, tarsi žemė po ja būtų prasiskyrusi, ir padarė tai, kas pirmiausia šovė į galvą. Niekinamai sušuko:

– Gal tau ne visi namie? Ko gero, perkaito smegenys, ar ką?

Erikas vėl suglumo.

Jis žmogus. Vienas jų, priminė sau Tėja. Nutaisė dar pašaipesnį balsą.

– Aš visa ko dalis; aš kažką padariau tavo kojai... kurgi ne! Lažinuosi, tiki ir Kalėdų Seneliu.

Dabar jis atrodė sukrėstas – ir abejojantis. Tėja pasiruošė lemiamam smūgiui.

– O gal šitaip mėginai mane kibinti?

– Ką? Ne, – išlemeno jis. Sumirksėjo ir apsidairė. Dykynė kaip dykynė, pilkai žalia, sukepusi ir plyna. Tada jis pažvelgė į savo koją. Vėl sumirksėjo, lyg mėgindamas iš naujo suvokti tikrovę. – Aš... klausyk, atsiprašau, kad užpykdžiau tave. Nesuprantu, kas man užėjo.

Staiga jis droviai šyptelėjo.

– Gal persigandau, todėl ir pasimaišė protas. Ko gero, nesu toks narsus, kaip maniau.

Tėją užliejo palengvėjimas. Jis patikėjo. Ačiū Izidei, žmonės paikesni už vištas.

– Ir tikrai nebandžiau tavęs kibinti. Aš tik... – jis nutilo. – Nė nežinau, kuo tu vardu.

– Tėja Harman.

– Aš Erikas Rosas. Tu čia naujokė, tiesa?

– Taip. – Baik šnekas ir keliauk, paliepė ji sau.

– Gal galėčiau tau aprodyti apylinkes ar šiaip ką... Noriu pasakyti, mielai vėl su tavimi susitikčiau...

– Ne, – abejingai atsakė Tėja. Galėjo pasitenkinti ir šiuo vienskiemeniu žodeliu, bet nusprendė visiškai išmušti jam iš galvos tokią mintį. – Aš nenoriu su tavim susitikti, – atkirto pernelyg sutrikusi, kad ieškotų malonesnių žodžių.

Tada nusigręžė ir nudrožė sau. Ką daugiau beveikti? Jokiu būdu negalima toliau su juo šnekėtis. Net jeigu jai amžinai knietės, kodėl jis toks kvailas, kad rūpinosi gyvate, nebegalės to paklausti. Nuo šiol jai teks laikytis nuo Eriko kuo toliau.

Tėja nuskubėjo į mokyklą – ir iškart suprato vėluojanti. Aikštelėje buvo tylu. Aplink mūrinius pastatus niekas nevaikščiojo.

Pačią pirmą dieną, dingtelėjo Tėjai. Jos kuprinė gulėjo ant žemės kur nusviesta, šalia ant asfalto mėtėsi sąsiuvinis. Sugriebusi juos ji dumte nudūmė į raštinę.

Tik per fizikos pamoką, įteikusi mokytojui priėmimo raštą ir pro smalsių akių eiles nuėjusi į laisvą vietą kabineto gale, Tėja susigaudė, kad sąsiuvinis ne jos.

Atsivertusi kur pakliuvo, pamatė pasvirą užrašą mėlynu rašalu „Plokščiosios kirmėlės. Įvadas“. Po juo buvo keli piešiniai, pavadinti „Blakstienotųjų kirmėlių klasė“ ir „Siurbikių klasė“. Kirmėlės buvo gražiai nupieštos, nervų sistema ir dauginimosi organai nuspalvinti skirtingais flomasteriais, negana to, piešėjas buvo pavaizdavęs ir veidelius plačiomis šypsenomis. Juokinga ir ganėtinai miela. Tėja pervertė lapą ir išvydo dar vieną piešinį: „Kiaulinio kaspinuočio gyvenimo ciklas“.

Fe.

Ji atvertė sąsiuvinio pradžią. Erikas Rosas, sustiprinta zoologija 1.

Tėja užvertė sąsiuvinį.

Kaip dabar jį grąžinti?

Viena jos dalis dėl to nerimavo per visą fizikos pamoką ir per kitą – informatikos. Kita dalis darė tai, ką visada darydavo naujoje mokykloje ar bet kokiame nepažįstamų žmonių susibūrime: stebėjo ir rūšiavo, ruošėsi pavojams, numatė būdus, kaip pritapti. O trečioji dalis paprasčiausiai stebėjosi, kad šioje gimnazijoje mokoma zoologijos.

Vienintelis klausimas, kurio ji nenorėjo sau užduoti: kas gi nutiko dykumoje? Vos šmėstelėjus šiai minčiai, ji ją šiurkščiai nuvydavo – veikiausiai dėl to, kad po bendravimo su gyvate juslės buvo pernelyg atviros.

Šiaip ar taip, tai nieko nereiškia. Viso labo atsitiktinis susitikimas.

Per pertrauką prie jos didžiajame koridoriuje prilėkė Blezė, greita kaip liūtė, nors ir apsiavusi aukštakulniais.

– Kaip sekasi? – pasiteiravo Tėja, Blezei ją nusitempus į laikinai ištuštėjusią klasę.

Ši tik ištiesė ranką. Tėja ištraukė iš kišenės karneolį.

– Na va, nutraukei grandinėlę, – purtydama juodus kaip naktis plaukus ir apžiūrinėdama, ar akmuo sveikas, sušuko Blezė. – O aš ją pati dariau.

– Atleisk. Skubėjau.

– Kodėl gi? Įdomu, kam tau jo reikėjo? – Blezė nelaukė atsakymo. – Tu pagydei berniuką, tiesa? Supratau, kad gyvatė jam suleido nuodų. Bet jis žmogus.

– Pagarba gyvybei, prisimeni? – paklausė Tėja. – Jei niekam nepadarysi žalos, elkis kaip išmanai. – Ji tai pasakė ne itin įsitikinusi.

– Čia nekalbama apie žmones. O ką jis apie tai mano?

– Nieko. Nesusigaudė, kad jį pagydžiau; netgi nesuprato, kad jam suleido nuodų. – Tai nebuvo grynas melas.

Blezė pažvelgė į ją įtariomis pilkomis akimis. Tada pakėlė jas į lubas ir papurtė galvą.

– Jei būtum panaudojusi akmenį, kad užkaitintum jam kraują, tada suprasčiau. Gal bent kiek ir to siekei...

– Ne, nesiekiau, – nukirto Tėja. Nors jai kaito skruostai, balsas liko šaltas ir aštrus. Ją tebekaustė mirties siaubas. – Tiesą sakant, daugiau nebenoriu jo matyti, – išspaudė ji. – Taip jam ir pasakiau, bet paėmiau šitą kvailą sąsiuvinį ir neišmanau, ką su juo daryti. – Ji pamosavo sąsiuviniu Blezei prieš nosį.

– Aha. – Blezė pakreipusi galvą susimąstė. – Na... aš tuo pasirūpinsiu. Kaip nors jį susirasiu.

– Tikrai? – Tėja apstulbo. – Tu tikrai labai miela.

– Ką ir kalbėti, – pritarė Blezė. Ji atsargiai paėmė sąsiuvinį, lyg būtų ką tik nusilakavusi nagus. – Puiku, o dabar gal jau trauksiu į pamoką. Man dabar algebra. – Ji susiraukė. – Kol kas.

Žvelgdama jai įkandin Tėja ėmė kai ką įtarti.

Paprastai Blezė nebūna tokia paslaugi. O tą „kol kas“ šįkart ištarė pernelyg meiliai.

Tėja paėjėjo paskui rubino spalvos palaidinę link didžiojo koridoriaus. Blezė nedvejodama įsuko į koridorių su spintelėmis palei sieną. Vienoje jų rausėsi lieknas ilgakojis vaikinas smėlio spalvos plaukais.

Pati akyliausia seklė, kiek teko matyti, surūgusi pamanė Tėja. Pasislėpusi už jūros mėlio spalvos sulūžusios spintelės durų ji ėmė žvilgčioti.

Blezė labai lėtai, siūbuodama klubais, priėjo prie Eriko ir uždėjo ranką jam ant peties. Erikas vos krūptelėjęs atsigręžė.

Blezė stovėjo lyg niekur nieko.

Jai daugiau nieko nereikėjo daryti, vien savo buvimu apvyniodavo berniukus aplink pirštą. Įspūdingais tamsiais plaukais, pilkomis kibirkščiuojančiomis akimis... ir figūra, galinčia sustabdyti eismą greitkelyje: apstu išlinkimų, kiekvieną jų dar pabrėžia drabužiai. Gal kitai merginai to būtų ir per daug, o Blezės grožis tiesiog gniaužė kvapą. Vaikinai, manantys, kad jiems patinka lieknos merginos, viską metę sekdavo paskui Blezę. Kaip ir tie, kurie tarėsi mėgstą šviesiaplaukes.

Erikas sumirksėjo ir, atrodo, iškart apkvaito. Tarsi nesumotų ką sakyti.

Tai buvo įprasta. Blezės akivaizdoje vaikinai dažnai prarasdavo žadą.

– Aš Blezė Harman. – Jos balsas buvo žemas, skambus. – O tu... Erikas?

Erikas tebemirksėdamas linktelėjo.

Ir šitas jau apsvaigęs, pamanė Tėja. Avigalvis. Ją nustebino savo pačios įniršis.

– Gerai, nes nenorėčiau atiduoti kitam žmogui. – Blezė lyg kokia burtininkė iš už nugaros išsitraukė sąsiuvinį.

– Oho, iš kur gavai? – pasidomėjo Erikas su palengvėjimu ir dėkingumu. – Visur jo ieškojau.

– Iš pusseserės, – atsainiai tarstelėjo Blezė. Erikui mėginant paimti sąsiuvinį, ji jo nepaleido, ir jų pirštai susilietė. – Pala. Juk tu man skolingas, kad atnešiau, ką?

Ji ne kalbėjo, o murkė. Tėja puikiai žinojo, kas vyks toliau.

Erikas buvo pasmerktas.

TREČIAS SKYRIUS

Žuvęs, prapuolęs. Blezė pasirinko, ir dabar su juo žais kaip panorėjusi.

Tėjos mintyse praslinko vardų virtinė. Rendis Marikas. Džeikas Batista. Kristoferis Miltonas. Trojus Salivanas. Danielis Ksiongas.

O dabar Erikas Rosas.

Bet šis, rodos, atkuto.

– Tavo pusseserė? Ar ne ta kita naujokė? Tėja?

– Taip. Na...

– Klausyk, gal žinai, kur ji? Labai norėčiau su ja pasišnekėti. – Eriko veidas vėl apsiblausė, jis pažvelgė į tolį. – Ji... Dar nesu sutikęs tokios kaip ji...

Bezė paleido sąsiuvinį ir dėbtelėjo į jį.

Tėja spoksojo iš savo slėptuvės.

To dar nėra buvę. Atrodo, šis berniukas nė nemato Blezės.

Tai buvo ganėtinai keista. Vis dėlto, o mėlynoji beždžiongalve smalsumo deive, Tėjai buvo neapsakomai įdomu, kodėl nuo to taip palengvėjo.

Suskambėjo skambutis. Blezė tebestovėjo apstulbusi. Erikas įsikišo sąsiuvinį į kuprinę.

– Gal galėtum bent pasakyti, kad teiravausi apie ją?

– Jai nerūpi, ar tu teiravaisi! – atkirto Blezė visai nebesaldžiu balsu. – Ji labai aiškiai pasakė nebenorinti tavęs matyti. Ir aš tavo vietoj pasisaugočiau, nes ji turi charakterį. – Paskutinis žodis buvo ištartas tonu aukščiau.

Erikas atrodė sunerimęs – ir prislėgtas. Tėja matė, kaip, jam ryjant seiles, sujudėjo gerklė. Neatsisveikinęs su Bleze jis nusigręžė ir nusliūkino koridoriaus pakraščiu.

O raudonoji varnagalve griausmo deive!

Blezė apsigręžė ir nustypčiojo koridoriumi prie Tėjos. Ši nė nemėgino slėptis.

– Vadinasi, viską matei. Ką gi, tikiuosi, tu laiminga, – įgėlė Blezė.

Tėja tokia nesijautė. Buvo suglumusi. Keistai susijaudinusi – ir išsigandusi, nes jai prieš akis vis dar šmėžavo Mirties taurė.

– Ko gero, mudviem abiem reikėtų palikti jį ramybėje, – tarė ji.

– Gal juokauji? Jis bus mano, – paprieštaravo Blezė. – Priklausys man. Nebent, – žibančiomis akimis pridūrė ji, – tu jau pareiškei į jį teises.

Tėja išsigandusi susvyravo.

– Aš... na, ne...

– Tada jis mano. Mėgstu sunkumus. – Blezė delnu persibraukė plaukus, pašiaušė juodas bangas. – Kaip gerai, kad senelė savo parduotuvėje turi apsčiai meilės burtų, – svarstė ji.

– Bleze... – Tėjai buvo sunku susikaupti. – Ar neprisimeni, ką ji sakė? Jei dar kils bėdų...

– Mums nekils jokių bėdų, – ramiai ir atsainiai tarė Blezė. – Tik jam.

Pėdindama į kitą pamoką Tėja juto keistą tuštumą.

Nesuk dėl to galvos, tarė ji sau. Tu nieko negali padaryti.

Pakeliui į kabinetą pastebėjo porą Nakties Žmonių. Jaunesnį berniuką, tikriausiai pirmoką, panašų į persikeitėlį; mokytoją, kurio akyse spindėjo lamijų – prigimtinių vampyrų – medžioklės kibirkštėlės. Nepastebėjo nei sukurtųjų vampyrų, nei vilkolakių. Nei kitų raganų.

Žinoma, negali būti tikras. Visi Nakties Žmonės yra slapstymosi, apsimetinėjimo, pritapimo meistrai. Turi tokie būti. Tai jiems leidžia išlikti pasaulyje, kuriame gyvena daug daugiau žmonių... ir kuriame žmonės mėgsta žudyti kitokius nei jie patys.

Pasaulio literatūros kabinete Tėja pastebėjo kitoje eilėje sėdint mergaitę.

Ji atrodė smulkutė ir daili, tankiomis blakstienomis, juodais ir minkštais kaip suodžiai plaukais. Pailgu veideliu su duobutėmis skruostuose. Tėjos akį patraukė mergaitės pirštai, kuriais ji sukiojo segę, įsegtą į mėlynai ir baltai dryžuotą liemenę.

Segė buvo juodos gėlės – jurgino – pavidalo.

Ji tučtuojau atsivertė tuščią sąsiuvinio lapą ir, mokytojui skaitant ištrauką iš apysakos, ėmė piešti juodą jurginą. Nupiešė ganėtinai didelį, kad mergaitė aiškiai matytų. Pakėlusi galvą išvydo mergaitę žiūrint į ją.

Pažvelgusi į piešinį mergaitė nuleido ir vėl pakėlė blakstienas. Nusišypsojusi vos pastebimai linktelėjo Tėjai.

Tėja taip pat nusišypsojo ir jai linktelėjo.

Po pamokos niekam nieko nesakiusi Tėja išsekė paskui mergaitę į mokyklos kiemą. Mergaitė apsidairė ir, įsitikinusi, kad niekas negirdi, pažvelgė į Tėją ilgesingomis, nuolankiomis akimis.

– Iš Vidurnakčio Rato? – paklausė ji.

Tėja papurtė galvą.

– Iš Saulėlydžio Rato. O tu?

Mergaitės veide nušvito baugštus pasitenkinimas. Jos akys buvo tamsios, tarsi aksominės.

– Irgi! – sušuko ji ir ėmė berti žodžius. – Čia mes tik trise – dar dvi mokosi paskutinėje klasėje – ir abi priklauso Vidurnakčio Ratui, taigi bijojau ko nors tikėtis! – Ji ištiesė ranką, skruostuose išryškėjo duobutės. – Aš – Danė Abfort.

Tėja pajuto palengvėjimą. Mergaitės juokas buvo užkrečiamas.

– Tėja Harman. Vienybė. – Tai buvo senas raganų pasisveikinimas, jų vienybės ir sutarimo ženklas.

– Vienybė, – sumurmėjo Danė. Tada jos akys išsiplėtė. – Harman? Tai tu – židinio sergėtoja? Helevaizės dukra? Rimtai?

Tėja nusijuokė.

– Mes visos Helevaizės dukterys.

– Juk supranti, ką turiu omeny. Tu esi tiesioginė įpėdinė. Man garbė.

– Na, man irgi garbė. Juk Abfort reiškia „Viską įvykdyti,“ tiesa? Tai daug ką sako. – Danės išraiška tebebuvo pagarbi, tad Tėja skubiai kalbėjo toliau: – Čia yra ir mano pusseserė Blezė Harman. Mes abi naujokės – bet tu, ko gero, taip pat. Niekada anksčiau nemačiau tavęs Las Vegase.

– Atsikraustėme praeitą mėnesį, kaip tik spėjau į mokslo metų pradžią, – atsakė Danė. Suraukė kaktą. – Bet jei tu naujokė, kaip galėjai mane anksčiau čia matyti?

Tėja atsiduso.

– Tiesą sakant, tai gana sudėtinga...

Sučirškė skambutis. Jiedvi su Dane nusiminusios pažvelgė į mokyklos pastatą, tada viena į kitą.

– Gal susitikime čia per pietus? – paklausė Danė.

Tėja linktelėjo, pasiteiravo, kaip rasti prancūzų kalbos kabinetą, ir nurūko į kitą pastato pusę.

Kitas dvi pamokas ji tik sėdėjo ir stengėsi klausytis mokytojų. Nežinojo, ką daugiau daryti. Turėjo susikaupti, kad į galvą nelįstų pilkai taškuotų akių vaizdas.

Per pietus ji susirado Danę sėdinčią lauke ant laiptų. Tėja įsitaisė greta, atsikimšo butelį Evian vandens ir šokoladinio jogurto, pirkto užkandžių bare.

– Ketinai papasakoti, iš kur pažįsti Las Vegasą, – priminė Danė. Ji kalbėjo tyliai, nes kieme buvo apsčiai vaikų, tysančių saulėje su popieriniais maišeliais.

Tėja nužvelgė saginių palmių eilę ir vėl nejučia atsiduso.

– Mes su Bleze... mudviejų mamos mirė gimdydamos. Jos buvo dvynės. O paskui mirė abu mūsų tėčiai. Taigi galima sakyti, visą vaikystę kraustėmės iš vienų giminaičių pas kitus. Vasarodavome dažniausiai pas senelę Harman, o per mokslo metus gyvendavome kur nors kitur. Bet per pastaruosius dvejis metus... na, spėjome pasimokyti penkiose mokyklose.

– Penkiose?

– Penkiose. Regis, penkiose. Izidė žino, gal ir šešiose.

– Kodėl gi?

– Mus vis išmesdavo, – trumpai paaiškino Tėja.

– Bet...

– Tai Blezė kalta, – toliau pasakojo Tėja. Ji pyko ant pusseserės. – Ji kvailioja su vaikinais. Žmonių vaikinais. Ir kažkodėl visada baigiasi taip, kad mus išspiria iš mokyklos. Mudvi abi, nes aš per žiopla pasakyti, kad tai jos kaltė.

– Tikrai nežiopla. Ištikima, – šiltai tarė Danė ir uždėjo delną Tėjai ant rankos. Tėja jį spustelėjo, užuojauta ją guodė.

– Šiaip ar taip, šiemet gyvenome Naujajame Hampšyre su dėde Galenu – ir Blezė vėl ėmė kvailioti. Su futbolo komandos kapitonu. Jo vardas Rendis Mariokas.

Tėjai nutilus, Danė paklausė:

– Kas jam atsitiko?

– Jis dėl Blezės padegė mokyklą.

Danė tarsi prunkštelėjo ar sukikeno. Tada greitai susitvardė.

– Atleisk, nejuokinga. Dėl Blezės?

Tėja atsirėmė į kaltinės geležies laiptų turėklus.

– Blezei tai patinka, – niūriai tarė ji. – Turėti galią berniukams, sujaukti protą. Priversti juos daryti, ko šiaip nedarytų. Supranti, kad įrodytų mylį. Svarbiausia, ji niekada nepasitenkina, kol galutinai juos sužlugdo... – Tėja papurtė galvą. – Reikėjo pamatyti Rendį, viskam baigiantis. Buvo visiškai pametęs galvą. Nemanau, kad kada nors vėl ją ras.

Danė nebesišypsojo.

– Kokia galia... Ji man primena Afroditę, – švelniai tarė ji.

Teisybė, mintyse pritarė Tėja. Afroditė, graikų meilės deivė, aistrą paversdavo ginklu ir parklupdydavo priešais save visą pasaulį.

– Kada nors primink, kad papasakočiau, kaip ji pasielgė su kitais savo vaikinais žaisliukais. Tam tikra prasme Rendžiui pasisekė... – Tėja atsikvėpė. – Taigi mes buvome išsiųstos pas senelę Harman, nes daugiau neatsirado giminaičių, norinčių mus priimti. Buvo nuspręsta – jei senelė mūsų nepataisys, tai jau niekam nepavyks.

– Ko gero, tai nuostabu, – tarė Danė. – Turiu omeny, gyventi su Senole. Mama su mumis čia atsikraustė iš dalies dėl to, kad galėtume mokytis pas tavo senelę.

Tėja linktelėjo.

– Taip, žmonės iš visų kraštų atvyksta iš jos mokytis arba nusipirkti amuletų ir kitų dalykų. Tik su ja ne visada lengva gyventi, – pašaipiai pridūrė Tėja. – Kasmet ji pakeičia po du mokinius.

– Tai ji ketina pataisyti Blezę?

– Nemanau, kad kam nors tai pavyktų. Blezė elgiasi taip, kaip liepia prigimtis – panašiai katė žaidžia su pele. O senelė pažadėjo, kad jei vėl pridarysime rūpesčių, išsiųs mus pas tetą Ursulą į Konektikuto koloniją.

– Į Vienuolyną?

– Taip.

– Tai verčiau neprisidirbkite.

– Žinau. Dane, kaip ši mokykla? Norėjau paklausti, ar čia tokia vieta, kad Blezė galėtų nesukelti rūpesčių?

– Na... – Danė atrodė nusiminusi. – Jau sakiau, kad čia yra tik dvi raganos, abi priklauso Vidurnakčio Ratui. Galbūt jas pažįsti... Vivjena Morigan ir Selenė Lukna.

Tėjai širdis nusirito į kulnus. Vivjena ir Selenė – matė jas dalyvaujančias Vasaros Rato sueigose, vilkinčias pačias tamsiausias sukneles iš visų Vidurnakčio Rato merginų. Jiedvi ir Blezė sudarytų... mirtiną derinį.

– Jei paaiškintum, kaip tai svarbu, gal jos tau padėtų suvaldyti Blezę, – tarė Danė. – Norėtum su jomis pasišnekėti? Jos dabar vidaus kiemelyje šalia kavinės – paprastai mes ten kartu valgome.

– Hm... – Tėja abejojo. Vargu, ar iš pokalbio su jomis bus naudos. Kita vertus, ji nieko geresnio nesugalvojo. – Kodėl gi ne.

Pakeliui į kavinę ji kai ką išvydo ir sustojo lyg įbesta. Ant tinkuotos sienos buvo priklijuotas milžiniškas sviestinio popieriaus lapas oranžiniais ir juodais pakraščiais. Viduryje buvo nupiešta komiška būtybė: senutė juoda suknele, sušiauštais baltais plaukais ir piktu karpotu veidu. Ji stovėjo apsižergusi šluotą ir buvo užsimaukšlinusi smailą skrybėlę. Užrašas po piešiniu skelbė: ARTĖJA SPALIO 31 DIENA... DIDŽIAUSIAS HELOVINO VAKARĖLIS.

Įsisprendusi rankomis į šonus Tėja sušuko:

– Ar kada jie supras, kad raganos visai nenešioja smailų skrybėlių?

Danė prunkštelėjo, dailus veidelis tapo stulbinamai grėsmingas.

– Žinai, gal tavo pusseserė ir teisingai daro.

Tėja nustebusi pažvelgė į ją.

– Na, jie tikrai žemesnė rūšis. Turi tai pripažinti. Gal tai panašu į išankstinę nuostatą, bet jie juk patys jų apsčiai beturį. – Danė pasilenkė arčiau prie Tėjos. – Žinai, netgi dėl odos spalvos.

Ji ištiesė ranką. Tėja pažvelgė į tobulą tamsiai rudą Danės odą.

– Jie sakytų, kad mes priklausome skirtingoms rasėms, – priglaudusi ranką prie Tėjos rankos tarė Danė. – Ir kad viena rasė galbūt geresnė už kitą.

Tėja negalėjo to neigti. Tik kvailai išlemeno:

– Ką gi, dvi klaidos viena kitos nepanaikina...

– Bet trys gali viską ištaisyti! – Danė užbaigė seną raganų dainelę. Tada pratrūko juokais ir nusivedė Tėją į kiemelį.

– Pažiūrėkim, jos turėtų būti štai ten... Oho. Ak!

Ak, pamanė ir Tėja.

Vivjena ir Selenė sėdėjo prie nuošalaus staliuko kiemelio gale. Su jomis buvo Blezė.

– Turėjau susiprotėti, kad ji pirma jas ras, – burbtelėjo Tėja. Trys merginos sėdėjo sukišusios galvas, ir tai, ko gero, rodė, kad rūpesčiai jau bręsta.

Tėjai su Dane prisiartinus prie staliuko, Blezė pakėlė galvą.

– Kur buvai? – grasindama pirštu paklausė ji. – Noriu tave pristatyti.

Visos pasisveikino. Tėja atsisėdo ir apžiūrėjo kitas dvi merginas.

Vivjena rudais kaip lapės plaukais netgi sėdėdama atrodė aukšta. Jos veidas buvo gyvas, ji trykšte tryško energija. Šviesūs Selenės plaukai atrodė kaip platina, o mėlynos akys žvelgė mieguistai. Ji buvo žemesnė, judėjo lėtai ir grakščiai.

Kaipgi man dabar mandagiai paprašyti: „Būkit geros, padėkit sutramdyti pusseserę?“ – susimąstė Tėja. Jau dabar buvo matyti, kad iš tų šiaudų nebus grūdų. Blezė, regis, buvo jau spėjusi pakerėti Vivą ir Selę – jos kas sekundę atsigręždavo į ją tarsi laukdamos pritarimo. Danė žvelgė į Blezę pagarbiai susižavėjusi.

Taip, dažniausiai Blezė darė žmonėms tokią įtaką.

– Mes čia kaip tik šnekučiavomės apie vaikinus, – tarė Selenė, vangiai sukiodama šiaudelį šaltos arbatos buteliuke.

Tėjai apmirė širdis.

– Apie berniukus žaisliukus, – žaviu melodingu balsu patikslino Vivjena.

Tėja pajuto siaubingai įskaustant galvą.

Nenuostabu, kad Blezė išsišiepusi ligi ausų, pamanė ji. Šios merginos panašios į ją kaip du vandens lašai. Buvo tokių mačiusi ir kitose mokyklose – jaunų raganų, regis, žaidžiančių su Nakties pasaulio įstatymais, viliojančių vaikinus antgamtinėmis galiomis.

– Ar čia nėra mūsiškių vaikinų? – Tai buvo paskutinė Tėjos viltis.

Vivjena užvertė akis.

– Yra vienas žemesnėje klasėje. Alarikas Bridlavas iš Saulėlydžio Rato. Ir viskas. Ši vieta – tikra dykynė, nors, žinoma, ir šiaip esame dykumoje.

Tėja pernelyg nenustebo. Merginų raganų visada daugiau nei vaikinų – ir, atrodo, niekas nežino, kodėl. Daugiau mergaičių gimsta, daugiau užauga. Kai kuriose vietovėse šis skirtumas itin didelis.

– Taigi neturime kitos išeities, – nutęsė Selenė. – Bet kartais gali būti smagu. Šį šeštadienį vyks absolventų šokiai, ir aš jau išsirinkau vaikiną.

– Taip, – pritarė Blezė, – aš irgi. – Ji reikšmingai dirstelėjo į Tėją.

To Tėjai buvo per daug. Jai sugniaužė gerklę.

– Eriką Rosą, – mėgaudamasi ištarė Blezė. – O Viva ir Selė man viiiiską apie jį papasakojo.

– Eriką? – nusistebėjo Danė. – Tą krepšinio žvaigždę, tiesa?

– Jis dar ir beisbolo žvaigždė, – savo gražiu balsu pridūrė Vivjena. – Ir teniso. Be to, protingas, mokosi sustiprintu lygiu ir dar dirba gyvūnų gydykloje. Ketina stoti į Deiviso universitetą. Suprantat, nori būti veterinaras.

Štai kodėl jam rūpėjo gyvatė, toptelėjo Tėjai. Ir štai kodėl jo sąsiuvinyje plokščiosios kirmėlės.

– O koks jis žavus, – sumurmėjo Selenė. – Taip drovisi merginų, kad beveik negali su jomis šnekėtis. Nė vienai mūsų nepavyko jo suvilioti.

– Todėl, kad naudojotės netinkamais metodais, – prisimerkusi tarė Blezė.

Tėja viduje juto kiaurymę, o galvą skelte skėlė. Nieko kito nesugalvodama ji kreipėsi:

– Bleze, – pažvelgė pusseserei tiesiai į akis maldaujamu žvilgsniu. – Bleze, paklausyk. Retai kada tavęs ko nors prašau, tiesa? O dabar ketinu kai ko paprašyti. Norėčiau, kad paliktum Eriką ramybėje. Ar galėtum tai padaryti – dėl manęs? Vienybės labui?

Blezė lėtai sumirksėjo ir nugėrė didelį gurkšnį šaltos arbatos.

– Tėja, ar tik tu nesinervini?

– Visai ne.

– Nežinojau, kad jis tau rūpi.

– Ne. Žinoma, nerūpi. Bet aš nerimauju dėl tavęs, dėl mūsų visų. Manau... – Tėja nenorėjo to sakyti, bet žodžiai patys išsprūdo: – Jam galėjo kilti įtarimų dėl mūsų. Šįryt jis man pasakė, kad skiriuosi nuo kitų mergaičių... – Jai pavyko susilaikyti ir neištarti, kad Eriko manymu, Tėja jį išgydė. Tai būtų baisiai pavojinga, juolab, kad ji nenumanė, kam Vivjena su Selene gali išpliurpti.

Blezės vyzdžiai išsiplėtė.

– Turi galvoje... manai, jis ekstrasensas?

– Ne, ne. – Tėja žinojo, kad jis ne ekstrasensas. Buvo jo mintyse – jis tikrai nėra iš kokios paklydusios raganų šeimos. Neturi jokių galių. Jis toks pat žmogus, kaip gyvatė yra gyvatė.

– Tai gerai, – pradžiugo Blezė. Sodriai, skambiai sukikeno. – Jis tiesiog mano, kad tu kitokia – ir dėl to kažin ar verta jaudintis. Mes ir stengiamės jiems atrodyti kitokios.

Blezė nieko nesuprato. O Tėja negalėjo paaiškinti, pati dar labiau neįklimpdama.

– Taigi jei neprieštaraujate, sakykime, kad aš pareiškiau į jį teises, – mandagiai tarė Blezė. – Dabar pagalvokime, ką darysime su vaikinais per šokius. Pirmiausia, manau, turėtume nulieti jų kraujo.

– Ko nulieti? – atsitiesdama paklausė Danė.

– Tik truputėlį kraujo, – atsainiai tarė Blezė. – Jo reikės burtams, juk vėliau norėsime kerėti.

– Ką gi, sėkmės, – palinkėjo Danė. – Žmonės nemėgsta kraujo – spruks nuo jūsų kaip triušeliai.

Blezė nužvelgė ją šypsodamasi puse lūpų.

– Aš taip nemanau, – užginčijo ji. – Tu dar ne viską supratai. Jei deramai elgsimės, jie nepaspruks. Išsigąs, apstulbs ir vis dėlto grįš.

Danė pati atrodė apstulbusi – ir vis dar susižavėjusi.

– Bet kodėl norite jiems blogo?

– Tiesiog elgiamės pagal savo prigimtį, – sumurkė Blezė.

Man tai nerūpi, galvojo Tėja, tai ne mano reikalas. Ir išgirdo save tariančią:

– Ne.

Ji spoksojo į šūsnį sutrintų servetėlių savo saujoje. Akies kampučiu matė įpykusios Blezės veidą. Gal kitos ir nenumanė, dėl ko Tėja prieštarauja, tačiau Blezė visada suprasdavo pusseserę.

– Anksčiau klausiau, ar jo nori, – tarė Blezė. – Sakei, ne. Tai dabar apsigalvojai? Pati nori su juo pažaisti?

Tėja ir toliau žiopsojo į servetėlių kuokštą. Ką sakyti? Negaliu, nes man baisu? Negaliu, nes šįryt tarp mūsų įvyko kažkas man visiškai nesuprantama? Negaliu, nes, man jį matant, apima nuojauta, kad galiu nusižengti įstatymui – ne tam, kuris liepia slėpti savo egzistavimą nuo žmonių, bet tam, kuris draudžia įsimylėti...

Nebūk juokinga.

Apie tokius dalykus neverta nė galvoti, nuramino ji save. Tau tereikia pasirūpinti, kad Erikui nenutiktų kaip Rendžiui Marikui. Ir tai gali pasiekti nenusikalsdama.

– Taip, aš jo noriu, – balsiai ištarė Tėja.

– Ketini su juo pažaisti?

– Ketinu.

– Ką gi. – Užuot suurzgusi Blezė nusijuokė. – Ką gi, sveikinu. Mano mažoji pusseserė pagaliau užaugo.

– Ak, baik. – Tėja pažvelgė į ją. Jodvi su Bleze gimė ne tą pačią dieną: Blezė – minutę prieš pat vidurnaktį, o Tėja – minutę po. Tai buvo dar viena jų glaudaus tarpusavio ryšio priežastis. Vis dėlto Tėja negalėjo pakęsti, kai Blezė vaidindavo vyresnėlę.

Šioji tik šyptelėjo, pilkos akys sužibo.

– Ei, pažiūrėkit, štai ir mūsų mylimasis, – tarė ji, dėdamasi didžiai nustebusi.

Tėja pasekė jos žvilgsnį ir kitame kiemelio gale išvydo ilgakojį vaikiną smėlio spalvos plaukais.

– Kokia laimė, – šūktelėjo Blezė. – Galėtum prieiti ir pakviesti į šokius!

KETVIRTAS SKYRIUS

Tą akimirką Tėja beveik nekentė pusseserės.

Bet ji neturėjo kitos išeities. Stebėjo keturios poros akių: pilkos Blezės, smaragdo žalumo Vivjenos, žydros Selenės ir aksominio juodumo Danės. Merginos laukė.

Tėja atsistojo ir patraukė per kiemelį.

Jautėsi taip, lyg visi į ją spoksotų. Stengėsi žingsniuoti ritmingai, pasitikėdama savimi, nutaisiusi ramų veidą. Buvo nelengva. Kuo labiau ji artėjo prie smėlio spalvos plaukų, tuo labiau troško apsigręžti ir bėgti. Jos regos laukas susiaurėjo: viskas aplink mirguliavo, aiškiai buvo matyti tik Eriko profilis.

Išgirdęs Tėjos žingsnius vaikinas pakėlė akis.

Atrodė apstulbęs. Akimirką žvelgė į Tėją: jo akys buvo sodriau žalios nei Vivjenos, įdėmesnės ir nekaltesnės.

Tada, netaręs nė žodžio, jis nusigręžė ir nudrožė takeliu tarp dviejų pastatų. Pradingo, Tėjai nespėjus nė susigaudyti, kas vyksta.

Ji stovėjo kaip įbesta. Viduje žiojėjo didžiulė tuštuma, ją mėgino užpildyti tik nemaloniai besidaužanti širdis.

Vadinasi, jis manęs nekenčia. Nekaltinu jo. Galbūt tai į gera; gal dabar Blezė visoms pasiūlys jį užmiršti.

Bet jai grįžus prie staliuko šešėlyje, ši susimąsčiusi raukėsi.

– Tu tiesiog dar nepatyrusi, – tarė ji. – Nieko baisaus. Aš tave pamokysiu.

– Ir mes su Viva galėsime padėti, – suniurnėjo Selenė. – Tu greitai išmoksi.

– Ačiū, ne, – nukirto Tėja. Jos išdidumas buvo užgautas, skruostai degte degė. – Aš pati. Rytoj. Jau turiu planą.

Danė po stalu spustelėjo jai ranką.

– Tau pavyks.

Blezė tarė:

– Rytoj, būtinai. Antraip pamanysiu, kad iš tiesų jo nenori.

Tada, begaliniam Tėjos palengvėjimui, suskambėjo skambutis.

– Gudobelė, kraujažolė, šventagaršvė... – Tėja stebeilijosi pro storą melsvą stiklainio be etiketės stiklą. – Kažkokie bjaurūs milteliai...

Ji sėdėjo svetainėje šalia senelės krautuvėlės – tuščios, jau uždarytos vakarui. Buvo jauku tarp visų tų žolelių, brangakmenių ir amuletų, ir ji jautėsi esanti padėties šeimininkė.

Man čia patinka, pamanė Tėja, apžvelgdama nuo grindų iki lubų iškilusias lentynas, pristatytas buteliukų, dėžučių ir dulkinų stiklainėlių. Viena siena buvo skirta padėklams su brangakmeniais: šlifuotais ir nešlifuotais, retais ir pusbrangiais, su išraižytais simboliais arba burtažodžiais, purvinais, nes ką tik iškastais. Ji mėgdavo dėti ant jų rankas ir murmėti pavadinimus: turmalinas, ametistas, medaus spalvos topazas, baltasis nefritas.

Čia buvo ir kvapiųjų žolelių: visa, ko reikia sutrikusiam skrandžiui išgydyti arba mylimajam prisišaukti, artritui numalšinti ar dvarininkui prakeikti. Kai kuriomis jų – paprasčiausiomis – galėjo naudotis ir paprasti žmonės. Šias natūralias priemones senelė parduodavo ne tik raganoms. Vis dėlto tikriems kerams reikia ir slaptųjų žinių, ir psichinių galių, todėl paprastam žmogui jie nepasiekiami.

Tėja ruošė tikrus kerus.

Pirmiausia našlaitė. Ji tinka bet kokiems meilės kerams. Tėja atidarė skardinę dėžutę ir švelniai išsitraukė džiovintų violetinių ir geltonų žiedelių. Įsimetė jų saują į tinklinį maišelį.

Kas dar? Naudojami ir rožių žiedlapiai. Ji atkimšo didelį keraminį butelį ir berdama juos pajuto saldų dvelksmą.

Taip, ramunėlės. Taip, rozmarinai. Levandos... Ji atsuko buteliuko su levandų esencija kamštelį. Šiek tiek jo neprošal panaudoti dabar pat. Tėja sumaišė jį delne su arbatiniu šaukšteliu simondsijų aliejaus ir kvapniu skysčiu pasitepė smilkinius bei sprandą.

Kraujau, tekėk! Galvos skausme, išnyk!

Įtampa sprande beveik išsyk atslūgo. Ji giliai įkvėpė ir apsidairė.

Gali padėti ir kai kurie akmenys – žemės kaulai. Širdelės pavidalo rausvasis kvarcas didina patrauklumą. Neapdirbto gintaro luitas – žavesį. Dar įsimesk magnetito, kad sustiprintų trauką, ir porą mažų granatų, kad įžiebtų aistrą.

Baigta. Rytoj rytą ji išsimaudys vonioje, įsimetusi šį didelį arbatos maišelį, užsidegusi ratu sustatytas raudonas žvakes. Pamirks veiksmingame mišinyje, į jos odą įsismelks jo kvapas ir esencija. Tada niekas negalės jai atsispirti.

Tėjai jau ruošiantis eiti, žvilgsnis užkliuvo už odinio kapšelio.

Ne. Ne tai, subarė ji save. Jau turi mišinį, sukelsiantį domesį ir meilę. Jis ganėtinai stiprus, kad Erikas bent išklausytų tave.

Nereikia nieko stipresnio.

Vis dėlto ji tarsi nejučia sugriebė minkštą maišelį. Atrišo jį, norėdama tik pasižiūrėti, kas viduje.

Jis buvo sklidinas rausvai rudų medžiu kvepiančių maždaug nykščio nago didumo skiedrelių.

Jemonijų šaknys. Garantuotai pritraukia užsispyrusią širdį. Tačiau mergelėms vartoti draudžiama.

Tėja nerūpestingai, neleisdama sau apie tai galvoti, persimetė pustuzinį skiedrelių į tinklinį maišelį. Nutrintą odinį padėjo atgal į lentyną.

– Jau išsirinkai? – paklausė balsas jai už nugaros.

Tėja atsigręžė kaip vijurkas. Siaurų laiptų – jie vedė į butą virš krautuvėlės – papėdėje stovėjo senelė.

– Ėėė, ką? – vaikaitė paslėpė tinklinį maišelį už nugaros.

– Specialybę. Žolelės, akmenys, amuletai... Tikiuosi, nebūsi ta, kuri tik gieda giesmes. Negaliu pakęsti verksmingos muzikos.

Tėja mėgo muziką. Tiesą sakant, jai patiko visa, ką išvardijo senelė – bet visų labiausiai ji mylėjo gyvūnus. Bet raganų pasaulyje gyvūnams vietos maža, ypač po inkvizicijos laikų, kai buvo paniekinti visi jų naminiai gyvūnėliai.

Be abejo, galima naudoti gyvūnų dalis. Driežo koją ir lakštingalos liežuvį. Blezė vien šiam tikslui mėgindavo atimti iš Tėjos gyvūnėlius, ir Tėja nuolat turėdavo juos ginti.

– Nežinau, senele, – tarė ji. – Aš dar galvoju.

– Ką gi, turi laiko – bet ne per daugiausia, – lėtai žengdama artyn tarė senelė. Edžitos Harman veidas atrodė vienos raukšlės, ji buvo kuprota ir vaikščiojo pasiramsčiuodama dviem lazdomis – bet tai visai pridera moteriai, gyvenančiai antrą šimtą metų, turinčiai savo verslą ir galinčiai įsakinėti kiekvienai šalies raganai.

– Nepamiršk, sulaukusi aštuoniolikos turėsi apsispręsti. Judvi su Bleze paskutinės mūsų giminėje – paskutinės tiesioginės Helevaizės įpėdinės. Tai reiškia, kad turite jausti atsakomybę – ir rodyti pavyzdį.

– Žinau. – Sulaukusi aštuoniolikos ji turės pasirinkti ne tik specialybę, bet ir Ratą, kad į jį įstotų visam gyvenimui: Saulėlydžio arba Vidurnakčio. – Aš apie tai pagalvosiu, senele, – pažadėjo ji, laisvąja ranka apglėbdama senutę. – Dar turiu pusę metų.

Senelė gyslota švelnia ranka paglostė Tėjai plaukus. Tai iškart nuvijo visus skausmo likučius. Tebelaikydama maišelį už nugaros ji paklausė:

– Senele, ar tu labai pyksti, kad šiuos mokslo metus praleisime čia?

– Na, jūs per daug valgote ir duše paliekate plaukų, bet, manau, ištversiu. – Senelė nusišypsojo, tada suraukė kaktą. – Tik iki mėnesio pabaigos turite gražiai elgtis.

Štai ir vėl.

– O kas gi bus mėnesio pabaigoje?

Senelė pažvelgė į ją.

– Žinoma, Sauinas! Visų Šventųjų išvakarės.

– Žinau, – atsakė Tėja. Netgi žmonės švenčia Heloviną. Ji pasvarstė, ar tik senelė nepučia miglos jai į akis.

– Sauinas – ir Vidinis Ratas, – staiga paaiškino senelė. – Šių metų ceremonijai parinkta dykuma.

– Dykuma – turi galvoje šią dykumą? Vidinio Rato nariai susirinks čia? Motina Sibilė, Aradija ir visi kiti?

– Visi, – patvirtino senelė. Staiga jos raukšlėta kakta tapo liūdna. – Ir, dėl oro ir ugnies, nenoriu, kad jos, čia atvykusios, pamatytų jus kvailiojančias. Suprantate, turiu gerą vardą.

Tėja kiek apdujusi linktelėjo.

– Aš... na, nesistebiu, kad nerimauji. Bet mes nepadarysime tau gėdos. Pažadu.

– Puiku.

Tėjai vogčia pasikišus maišelį po pažasčia ir sukant prie laiptų, senutė pridūrė:

– Į tą mišinį įmesk gysločių, kad viską sujungtų.

Tėja pasijuto siaubingai raudonuojanti.

– Ėė... ačiū, senele, – tarė ji ir nuėjo ieškoti gysločių.

Virš krautuvėlės buvo du kambariai ir virtuvėlė. Senelė miegojo viename, Tėja su Bleze – kitame kambaryje. Tobijas, senelės mokinys, buvo išvarytas į dirbtuvę apačioje.

Blezė gulėjo lovoje ir skaitė storą knygą raudonais viršeliais. Poeziją. Nors elgėsi lengvabūdiškai, buvo nekvaila.

– Spėk, ką pasakysiu, – šūktelėjo Tėja ir, nelaukdama Blezės spėjimo, papasakojo apie susirinksiančius Vidinio Rato narius.

Stebėjo, ar ši žinia išgąsdins Blezę – gal bent privers sunerimti ir pergalvoti ketinimus? Bet ši tik nusižiovavo ir pasirąžė kaip įmitusi katė.

– Nuostabu. Galbūt vėl galėsime pasižiūrėti, kaip iššaukiami protėviai. – Ji reikšmingai kilstelėjo antakius. Prieš dvejus metus Vermonte, žmonių pasauliui šėlstant ir kvailiojant, jos, pasislėpusios už klevų, slapčia stebėjo Sauino dvasių iššaukimą. Matė, kaip seniūnai, pasitelkę Hekatės, pačios seniausios raganos, mėnulio, nakties ir burtų deivės, galią, persivedė per uždangą dvasias. Tėja tada bijojo ir jaudinosi, o Blezė tik jaudinosi.

Tėja nebemėgino išgąsdinti Blezės.

Ji pažvelgė į tris žvaigždės pavidalo žiedus ant delno. Paskui vieną po kito suvalgė.

– Dabar sakyk: Ego borago guadia semper ago, – mokė Selenė. – Tai reiškia: „Aš, agurklė, visada suteikiu drąsos.“ Senas romėniškas burtažodis.

Tėja murmėjo žodžius. Jau antrą dieną kiemelyje ji žvilgčiojo į berniuką smėlio spalvos plaukais.

– Griebk jį, tigre, – paragino Blezė. Vivjena su Dane drąsindamos linkčiojo. Tėja pasimuistė ir žengė per kiemelį.

Vos išvydęs ją ateinant, Erikas pabėgo takeliu.

Kvaily tu, mintyse keikė jį Tėja. Pats nežinai, kas tau geriau. O gal atiduoti tave Blezei?

Vis dėlto Tėja nusekė jam įkandin. Erikas stovėjo už pastatų ir žvelgė į tolį. Ji matė tik vaikino profilį – dailų, žavų ir vienišą.

Tėja nurijo seiles, burnoje pajuto užsilikusį agurklės žiedų saldumą. Ką sakyti? Nebuvo pratusi bendrauti su žmonėmis – juolab su žmonių vaikinais.

Aš tik paklausiu, kas atsitiko, elgsiuosi nerūpestingai, nusprendė ji. Bet vos prasižiojusi ištarė:

– Atleisk.

Erikas iškart atsigręžė. Atrodė apstulbęs.

– Tu atsiprašai?

– Taip, dovanok, kad buvau tokia bjauri. Kaip manai, kam atsekiau iš paskos?

Erikas sumirksėjo –Tėjai pasirodė, kad jo įdegę skruostai raustelėjo.

– Maniau, pyksti, kad vis spoksau į tave. Stengiausi dar labiau nesupykdyti.

– Tu spoksojai į mane? – Tėja ir pati pasijuto išraudusi. Tarsi kvapnios žolelės, kuriose ji maudėsi, dabar garuotų per odą.

– Na, stengiausi nespoksoti. Atrodo, pavyko sumažinti rezultatą iki vieno žvilgsnio per trisdešimt sekundžių. – Jis kalbėjo rimtai.

Tėją suėmė juokas.

– Viskas gerai. Aš neprieštarauju, – tarė ji. Taip, dabar ji aiškiai užuodė meilės gėrimo kvapą. Svaigų rožių ir našlaičių dvelksmą su jemonijų šaknų prieskoniu.

Erikas, rodos, ją suprato pažodžiui. Tiesiog įsispitrijo į ją.

– Tai tu atleisk, kad kiauliškai elgiausi. Turiu omeny, su ta gyvate. Tikrai nenorėjau tavęs spausti.

Tėją persmelkė nerimas. Ji nenorėjo prisiminti, kas nutiko dykumoje.

– Taip, žinau, gerai, – tarė ji. Erikas įdėmiai žvelgė į ją sodriai žaliomis akimis. – Na... supranti, nenorėjau su tavim šnekėtis, nes... Žinai, šeštadienį vyks absolventų šokiai. Tai pamaniau, gal galėtume eiti kartu?

Tėja tik paskutinę akimirką prisiminė, kad žmonių visuomenėje paprastai vaikinai kviečia į šokius merginas. Galbūt ji elgiasi pernelyg tiesmukai?

Bet Erikas atrodė be galo patenkintas.

– Juokauji? Rimtai? Eisi su manim?

Tėja tik linktelėjo.

– Juk tai nuostabu! Noriu pasakyti – ačiū. – Jis jaudinosi kaip vaikas laužų šventėje. O paskui jo veidas apniuko.

– Oi, visai pamiršau. Pažadėjau daktarei Selindžer – ji mano viršininkė gyvūnų gydykloje, – ten budėti šeštadienio naktį. Nuo vidurnakčio iki aštuntos ryto. Kas nors turi prižiūrėti gyvūnus, o daktarė Selindžer išvyksta į konferenciją kitame mieste.

– Nesvarbu, – nuramino jį Tėja. – Tai pašoksime iki vidurnakčio. – Jai palengvėjo. Vadinasi, prieš Blezę teks vaidinti trumpiau.

– Sutarta. – Jis tebeatrodė toks laimingas. – Klausyk, Tėja. – Vardą jis ištarė droviai, beveik išgąstingai. – Galbūt... galbūt kada nors galėtume šiaip ką nuveikti? Kur nors nueitume arba tu pasisvečiuotum pas mane...

– Ėė... – Nuo jemonijų kvapo Tėja tikrai jautėsi apsvaigusi. – Ėė... na, šią savaitę... mėginu priprasti prie naujos mokyklos ir visa kita. Gal vėliau.

– Puiku. Vėliau. – Eriko šypsena švieste švietė. Ji perkeitė jo veidą, mielą rimtą drovumą paversdama kerinčiu patrauklumu. – Jei kuo galėčiau pagelbėti, tik paprašyk.

Ką gi, jis gražus, suvokė Tėja. Viduje pajuto trūktelėjimą – kaip paukštis, kerais mėginamas nuvyti nuo medžio. Anksčiau nepastebėjo, koks jis žavus, kaip pilki taškeliai akyse, regis, gaudo saulės šviesą...

Liaukis, ūmiai paliepė ji sau. Tai darbas, o jis kirminas. Pavartojusi šį žodį, nors ir mintyse, Tėja pajuto gėdą. Bet reikėjo ko nors griebtis. Nejučia prisiartino prie jo ir pažvelgė tiesiai į akis. Dabar juos teskyrė keletas centimetrų, ir jai gerokai sukosi galva.

– Man jau laikas. Pasimatysime vėliau, – suniurnėjo ji ir prisivertė atbula atsitraukti.

– Vėliau, – tebešvytėdamas pakartojo jis.

Tėja spruko.

Trečiadienį, ketvirtadienį ir penktadienį stengėsi nekreipti į jį dėmesio. Vengė jo koridoriuose, kiek įmanydama dėjosi užsiėmusi. Rodos, Erikas suprato ir nelindo. Tėja tetroško, kad jis neatrodytų toks svajingas ir laimingas.

Ir dar buvo Blezė. Ji jau turėjo porą augalotų futbolininkų, visur sekiojančių iš paskos, – Baką ir Diuaną, – bet nė vieno nekvietė į šokius. Blezės būdas rinktis partnerį buvo savitas. Ji visiems liepdavo nešdintis.

– Aš tau nepatinku, – tarė ji žaviam iš Azijos kilusiam amerikiečiui su auskaru.

Buvo ketvirtadienio pietų pertrauka, ir raganos užsiėmė visą staliuką. Vienoje pusėje susėdo Vivjena, Selenė ir Blezė, kitoje – Danė ir Tėja. Žavusis vaikinas stovėjo užsikėlęs kelį ant kėdės ir atrodė labai susijaudinęs.

– Kevinai, negali sau leisti prasidėti su manimi. Aš tave sužlugdysiu. Verčiau dink iš čia, – kalbėjo Blezė, vis pakeldama pilkas akis, kuriose ruseno liepsna.

Kevinas pasimuistė.

– Bet aš turtingas. – Jis tai ištarė paprastai, nesimaivydamas.

– Kalbu ne apie pinigus, – paprieštaravo Blezė. Priekaištingai šyptelėjo. – Be to, nemanau, kad tau rūpiu.

– Gal juokauji? Einu iš proto dėl tavęs. Kaskart, kai pamatau tave... Nežinau – man tiesiog pasimaišo.

Jis dirstelėjo į kitas merginas, ir Tėja suprato, kad jam nejauku apie tai šnekėti kitiems girdint.

– Viską dėl tavęs padaryčiau.

– Nemanau. – Blezė žaidė žiedu ant kairiojo smiliaus.

– Kas čia? – atsainiai pasiteiravo Vivjena.

– Hm... Ak, tai tik deimančiukas, – atsakė Blezė. Ištiesė ranką, ir akmenėlis sutvisko. – Šįryt padovanojo Stiuartas Makridis.

Kevinas vėl pasimuistė.

– Galiu tau nupirkti tuziną žiedų.

Tėjai jo pagailo. Atrodė visai nieko vaikis, buvo girdėjusi jį kalbant, kad nori tapti muzikantu. Iš ilgos savo patirties ji žinojo, kad maža naudos siūlyti jam trauktis. Tik dar labiau užsispirtų.

– Bet iš tavęs aš nenoriu žiedo, – švelniai papriekaištavo Blezė. – Stiuartas man jį padovanojo, nes tai buvo vienintelis jo mamos atminimas. Žiedas jam reiškė viską – todėl panoro, kad aš jį mūvėčiau.

– Ir aš padarysiu taip pat, – pažadėjo Kevinas.

Blezė tik papurtė galvą.

– Nemanau.

– Tikrai padarysiu.

– Ne. Tau svarbiausias yra automobilis, o tu jo nieku gyvu neatsisakysi.

Tėja buvo mačiusi jo automobilį. Sidabrinį poršė. Kas rytą aikštelėje Kevinas jį meiliai šluostydavo zomšiniu skudurėliu.

Dabar jis atrodė sutrikęs.

– Bet... tas automobilis ne visai mano. Jis tėvų. Jie tik leidžia man juo naudotis.

Blezė supratingai linktelėjo.

– Matai? Sakiau, kad nepadarysi. Tai gal dabar būsi geras berniukas ir droši sau?

Kevinas atrodė sugniužęs. Nė nekrustelėdamas maldaujamai žvelgė į Blezę. Galop Blezė pasigręžė į kitus futbolininkus.

– Eime, žmogau, – tarė vienas jų; Tėja spėjo, kad Diuanas.

Vaikinai suėmė Keviną už pečių ir nusivedė. Kevinas vis žvalgėsi atgal.

Blezė spragtelėjo pirštais.

Selenė atmetė šviesius plaukus ir numykė:

– Kaip manai, nepagailės automobilio?

– Na... – Blezė šypsojosi. – Man atrodo, į šokius turėsiu kuo nuvažiuoti. Žinoma, dar nenusprendžiau, ar jį priimsiu...

Tėja atsistojo. Danė per visus pietus sėdėjo tylomis, o dabar stebėjo Blezę tamsiomis aksominėmis pusiau pasibaisėjusiomis, pusiau susižavėjusiomis akimis.

– Aš dingstu, – reikšmingai tarė Tėja, ir jai palengvėjo, kad Danė liovėsi žiopsojusi į Blezę ir atsistojo.

– Beje, – tarė Blezė, imdama kuprinę. – Pamiršau tau paduoti. – Ji įteikė Tėjai kvepalų mėginio didumo buteliuką.

– Kam jis?

– Šokiams. Supranti, vaikinų kraujui supilti.

PENKTAS SKYRIUS

– Ką? – nusistebėjo Tėja. Apie tai ji galėjo kalbėtis. – Bleze, gal išprotėjai?

– Tikiuosi, nesakysi, kad nenori burti? – grėsmingai paklausė Blezė.

– Sakysiu, kad nieku būdu negalime pripildyti buteliukų, vaikinams nepastebint. Ką mes jiems sakysime? „Norėčiau šlakelio prisiminimui?“

– Pasitelk išmonę, – dainingai tarė Vivjena, sukiodama rusvai auksinę plaukų sruogą tarp pirštų.

– Jei mus sučiups, galėsime bet kada pasinaudoti Letos taure, – ramiai pridūrė Blezė. – Kad ir ką būtume padariusios, jie neprisimins.

Tėja vos nepargriuvo. Blezės siūlymas prilygo ketinimui pritrėkšti musę atomine bomba.

– Gal tau ne visi namie, – tyliai tarė ji. – Žinai, kad mergelėms nevalia naudotis tokiais burtais, ir mes tikriausiai negalėsime jų pasitelkti net būdamos motinos, o gal ir senolės. Tokie dalykai skirti tik seniūnams. – Ji tol žiūrėjo į Blezę, kol ši nuleido pilkas akis.

– Nepripažįstu tam tikrų burtų draudimo, – išdidžiai tarė Blezė, bet nepažvelgė į Tėją ir nebekalbėjo šia tema.

Su Dane išėjusi iš kiemelio Tėja pastebėjo draugę pasiėmus buteliuką.

– Eisi į šokius?

– Tikriausiai, – gūžtelėjo Danė. – Džonas Finkelšteinas, pasaulio literatūros bendramokslis, mane pakvietė prieš porą savaičių. Dar niekada nesu buvusi jų šokiuose – ko gero, pats laikas pradėti.

Ką tai turėtų reikšti? Tėjai pasidarė nejauku.

– Ir ketini panaudoti prieš jį kerus?

– Turi omeny šitai? – ji pasukiojo buteliuką. – Nežinau. Nusprendžiau dėl visa ko pasiimti... – Ji teisindamasi pažvelgė į Tėją. – Ir tu pasiėmei buteliuką Erikui.

Tėja dvejojo. Ji dar nesikalbėjo su Dane apie Eriką. Viena jos dalis to norėjo, kita bijojo. Beje, ką, tiesą sakant, Danė mano apie pašaliečius?

– Juk jie tik žmonės. – Švelnus Danės veidelis atrodė ramus.

Šeštadienio vakarą Tėja išsitraukė iš spintos suknelę. Ji buvo šviesiai žalia – tokia šviesi, kad atrodė beveik balta, graikiško kirpimo. Raganų drabužiai turi būti ir patogūs, ir gražūs, o ši suknelė buvo minkšta ir lengva, judant dailiai pleveno.

Blezė nevilkėjo suknelės. Su smokingu, pasirišusi raudoną šilkinį kaklaraištį, apsijuosusi plačia juosta ji atrodė fantastiškai.

Ko gero, tai vieninteliai šokiai istorijoje, kai pati populiariausia mergina segi rankogalių sąsagas, pamanė Tėja.

Erikas atvyko tiksliu laiku. Pabeldė į krautuvėlės duris – tas, kuriomis naudodavosi tik pašaliečiai. Nakties žmonės eidavo aplink prie durų, ant kurių buvo užpurkštas didelis grafitas – juodas jurginas.

Puiku, apsidžiaugė Tėja. Prieš atidarydama duris ir jį įleisdama giliai įkvėpė.

Tai darbas, darbas, darbas...

Bet pirmoji akimirka nebuvo tokia nejauki, kaip ji baiminosi. Erikas nusišypsojo ir įteikė baltų orchidėjų puokštelę prisisegti. Tėja pagyrė:

– Gražiai atrodai.

Jo kostiumas buvo blyškiai rudas, laisvas ir patogus.

– Aš? Tai tu gražiai atrodai. Norėjau pasakyti, nuostabiai. Prie šios spalvos tavo plaukai atrodo tiesiog auksiniai. – Tada jis atsiprašomai nužvelgė save. – Deja, retai vaikštau į šokius.

– Tikrai? – Ji buvo girdėjusi mokykloje apie jį šnekančias mergaites. Atrodo, jis visoms patinka, visos norėtų su juo draugauti.

– Taip, aš paprastai neturiu laiko. Supranti, dirbu, sportuoju. – Ir tyliau pridūrė: – Be to, man sunku sugalvoti, apie ką kalbėtis su mergaite.

Įdomu, atrodo, su manimi tau tokių bėdų nėra, toptelėjo Tėjai. Pastebėjo jį žvalgantis po krautuvėlę.

– Čia mano senelės krautuvė. Ji pardavinėja įvairiausius dalykėlius iš viso pasaulio. – Tėja atidžiai stebėjo Eriką. Tai buvo išmėginimas. Jeigu jis, žmogus, tiki tokiais dalykais, vadinasi, yra tipas iš Naujojo amžiaus arba pavojingai priartėjęs prie tiesos.

– Jėga, – tarė jis, ir Tėja pradžiugo pamačiusi jį meluojant. – Manau, – jis aiškiai stengėsi rasti gerą žodį lėlytėms ir sieniniams kristalams, – kad veikiant psichikos būseną iš tiesų galima paveikti kūnus.

Nė nenumanai esąs taip arti tiesos, tarė sau Tėja.

Pasigirdo aukštakulnių kaukšėjimas į medį, ir laiptais nusileido Blezė. Pirmiausia pasirodė jos batai, paskui aptemptos kelnės, paskui visi įlinkiai, šen bei ten pabrėžti tviskančio raudono šilko. Galiausiai pečiai ir galva, šiek tiek pakelti vidurnakčio juodumo plaukai, tamsiomis garbanomis gaubiantys veidą.

Tėja pašnairavo į Eriką.

Jis šypsojosi Blezei, bet ne taip kaip kiti vaikinai – paikai, lyg dvesianti avis. Šypsena buvo tiesiog nuoširdi.

– Sveika, Bleze, – tarė jis. – Eini į šokius? Jei reikia pavėžėti, galime paimti.

Blezė sustingo. Tada dėbtelėjo.

– Ačiū, turiu savo vaikiną. Kaip tik važiuoju jo paimti.

Eidama prie durų ji griežtai pažvelgė į Tėją.

– Juk turi visa, ko reikia vakarui?

Buteliukas buvo žalsvame rankinuke. Nenutuokdama, kaip jį pripildys, ji linktelėjo.

– Gerai. – Blezė išdūmė ir įsėdo į stovintį prie šaligatvio sidabrinį poršė. Į Kevino automobilį. Bet Tėja žinojo, kad ji nesiruošė paimti Kevino.

– Rodos, supykdžiau ją, – tarė Erikas.

– Nesijaudink, Blezė mėgsta pykti. Gal jau eime?

Darbas, darbas, darbas, giedojo litaniją Tėja, jiems einant į mokyklos kavinę. Dabar kavinė atrodė visai kitaip nei dieną. Šviesos ir muzika keistai jaudino, o spalvos šokių aikštelėje viliote viliojo.

Aš čia atėjau ne linksmintis, pakartojo sau Tėja, ir vis dėlto kraujas, atrodo, jai ėmė kaisti. Pastebėjo Eriką sąmokslininkiškai dirstelint į ją ir bemaž pajuto tą patį, ką ir jis – tarsi jie būtų du vaikai, susikibę už rankučių ir žvelgiantys į stebuklingą, neįtikimą karnavalą.

– Hm, turiu prisipažinti, – prabilo Erikas, – kad nelabai moku šokti – nebent lėtus šokius.

Nuostabu. Bet, žinoma, ji to čia ir atėjo. Suvaidinti Blezei romantiško vakarėlio su Eriku.

Tą akimirką prasidėjo lėtas šokis. Tėja trumpam užsimerkė ir atsidavė likimui. Juodu su Eriku žengė į šokių aikštelę – pasirodo, ne taip jau baisu.

Terpsichore, šokių deive, padėk man neapsijuokti. Tėja dar niekada nebuvo taip arti žmonių vaikino, niekada nemėgino šokti pagal žmonių muziką. Bet Erikas, rodos, nepastebėjo, kad jai stinga patirties.

– Žinai, negaliu patikėti, – kalbėjo jis. Laikė ją apkabinęs švelniai, beveik pagarbiai. Lyg nuogąstaudamas, kad per stipriai spustelėta Tėja gali sudužti.

– Kuo negali patikėti?

– Na... – Jis papurtė galvą. – Ko gero, viskuo. Kad esu čia su tavimi. Ir kad tai atrodo taip lengva. Ir kad tu visada taip skaniai kvepi.

Tėja nenorom nusijuokė.

– Šįkart nesikvepinau jemonijomis... – ištarė ji, bet kaipmat prikando liežuvį. Nuo plūstelėjusio adrenalino ėmė skaudžiai dilgsėti kūną.

Gal jai pasimaišė? O Žeme, vos neišpliurpė sudėtinių kerų dalių. Bėda ta, kad su juo nepaprastai lengva šnekėtis. Ji pernelyg dažnai užmiršta, kad jis ne raganius.

– Gerai jautiesi? – pasiteiravo jis, užtrukus tylai. Balsas buvo susirūpinęs.

Ne, negerai. Iš vienos pusės mane spaudžia Blezė, iš kitos – Nakties pasaulis; abu pasiruošę mane pričiupti. O aš net nežinau, ar tu to vertas.

– Galiu kai ko paklausti? – ūmiai pasiteiravo ji. – Kodėl nustūmei mane nuo gyvatės?

– Hm? Ji ruošėsi gelti. Būtų tau suleidusi nuodų.

– Tau irgi galėjo įgelti. – Taip ir įvyko.

Jis suraukė kaktą, lyg kankindamasis dėl vienos iš neįmenamų gyvenimo mįslių.

– Taip... Kažkodėl tai neatrodė taip baisu. Ko gero, kvailai pasakiau.

Tėja nenumanė, ką atsakyti. Staiga jos širdyje kilo siaubinga sumaištis. Kūnas, regis, troško priglusti Erikui prie peties, o protas vien nuo šios minties išgąstingai klykė.

Tą akimirką šokių aikštelės kampe ji išgirdo garsų barnį.

– Pasitrauk iš kelio! – rėkavo vaikinas mėlynu švarku. – Ji man nusišypsojo, ir aš ten einu.

– Tai man ji nusišypsojo, žioply, – atkirto vaikinas pilku švarku. – Todėl traukis ir praleisk mane!

Keiksmai.

– Ne, ji šypsojosi man, tu verčiau nesimaišyk po kojų!

Dar daugiau keiksmų.

– Ne, man, greičiau praleisk!

Vaikinai ėmė kumščiuotis. Pribėgo budėtojai.

Spėk, dėl ko visa tai, paklausė savęs Tėja. Jai buvo nesunku rasti Blezę. Aplink raudonai puoštą smokingą spietėsi berniukai, o netoliese stoviniavo piktos pamestos merginos.

– Gal eime pasisveikinti, – pasiūlė Tėja. Ji norėjo perspėti Blezę dėl kylančių muštynių.

– Gerai. Ji tikrai populiari, tiesa?

Jiems pavyko prasibrauti pro šokėjus. Blezė jautėsi kaip žuvis vandenyje, meilikavimai ir maišatis ją džiugino.

– Laukiau pusantros valandos, o tu nepasirodei, – priekaištavo labai išblyškęs Kevinas. Jis vilkėjo nepriekaištingus baltus šilkinius marškinius ir dailiai pasiūtas juodas kelnes. Žvilgsnis buvo tuščias.

– Gal davei klaidingą adresą, – susimąstė Blezė. – Neradau tavo namų. – Ji buvo įsikibusi į parankę itin aukštam vaikinui šviesiais ligi pečių plaukais – jis atrodė taip, lyg treniruotųsi kasdien keturias–penkias valandas. – Beje, nori pašokti?

Kevinas pašnairavo į šviesiaplaukį, ir šis abejingai nužvelgė jį įtempęs smakrą su duobute.

– Nesijaudink, Serdžijau, – tarė Blezė. – Jis tik palaikys man draugiją. Tai nenori pašokti?

Kevinas nudelbė akis.

– Na taip, žinoma, noriu...

Blezei atsiplėšus nuo Serdžijaus, Tėja palinko į priekį.

– Verčiau elkis apdairiau, – šnypštelėjo pusseserei į ausį. – Jau kilo vienos peštynės.

Blezė tik linksmai pažvelgė į ją ir paėmė Keviną už rankos. Dauguma vaikinų nusekė paskui ją; būreliui nutolus, Tėja prie staliuko išvydo Danę. Ji vilkėjo tviskančią aukso spalvos suknelę ir buvo viena.

– Eime prisėsti, – pasiūlė Erikas, Tėjai nespėjus nė žodžio ištarti. Ji dėkinga pažvelgė į jį.

– Kur Džonas? – pasidomėjo Tėja, jiems prisitraukus kėdes prie staliuko.

Danė mostelėjo galva į sekiojantį Blezę būrį.

– Bet man vis vien, – tarė ji, mąsliai gurkšnodama punšą. – Jis buvo nuobodokas. Nieko neišmanau apie visus tuos šokius.

Tėja suprato, ką ji turėjo galvoje – šie šokiai skyrėsi nuo Rato šokių, kur nėra porų, visi jaučiasi esą darnos dalis. Ten šoki su stichijomis ir su visais kitais, visi tampa viena glaudžia visuma.

Erikas pasisiūlė atnešti dar punšo.

– Kaip sekasi judviem? – jam nutolus, tyliai pasidomėjo Danė. Jos aksominės akys smalsiai tyrinėjo Tėją.

– Kol kas viskas gerai, – išsisukinėjo Tėja. Tada pažvelgė į šokių aikštelę. – Mačiau, Viva su Selene irgi čia.

– Taip. Manding, Vivjena jau gavo kraujo. Įdūrė Tironui puokštelės smeigtuku.

– Labai sumanu, – pagyrė Tėja.

Vivjena vilkėjo juodą suknelę, prie kurios jos plaukai atrodė lyg liepsna, o Selenė – tamsiai violetinę, paryškinančią šviesius plaukus. Atrodo, jiedvi abi smagiai leido laiką.

Danė nusižiovavo.

– Turbūt greitai važiuosiu namo... – ištarė ji, bet staiga nutilo.

Kitoje salės pusėje prie pagrindinio įėjimo kilo kažkoks sąmyšis. Stumdėsi vaikinai. Iš pradžių Tėja pamanė, kad tai dar vienos menkos peštynės dėl Blezės, bet netrukus vienas vaikinas išsvirduliavo į apšviestą šokių aikštelės plotą.

– Noriu žinoti! – šaukė šaižus balsas, nustelbiantis muziką. – Noriu žinooooti!

Muzikantai nutilo. Žmonės atsigręžė. Kažkas tame balse vertė atsigręžti. Jis buvo toks akivaizdžiai nenormalus, moduliacija tokia netaisyklinga, kad to negalėjai priskirti vien girtumui. Tai buvo sutrikusios psichikos žmogaus balsas.

Tėja atsistojo.

– Noriu žinooooti, – pakartojo vaikinas, pažiūrėti suglumęs ir nekantrus. Tada pasigręžė, ir Tėjai per nugarą perbėgo šiurpuliai.

Žmogus dėvėjo Helovino kaukę.

Vaikišką plastikinę futbolininko kaukę su gumyte, puikiai tinkamą Helovino vakarėliui. Vis dėlto absolventų šokiuose ji atrodė šiurpiai.

O Eileitija, mintyse sušuko Tėja.

– Ar gali man pasakyti? – žmogus paklausė neaukštos mergaitės su juodais raukinukais. Ši atsitraukė ir įsikibo į ranką šokių partneriui.

Plevėsuodamas kaklaraiščiu pribėgo ponas Adkinsas, Tėjos fizikos mokytojas. Aplink daugiau nebuvo nė vieno budėtojo – tikriausiai jie kitur mėgino malšinti mūšius dėl Blezės.

– Gerai, ramiau, ramiau, – prabilo ponas Adkinsas, tarsi keistasis žmogus būtų nesuvaldoma klasė. – Nurimkime...

Vaikinas Helovino kauke kažką išsitraukė iš po švarko. Daiktas spalvotoje šokių salės šviesoje sutvisko vaivorykštės spalvomis, jis atspindėjo šviesą kaip veidrodis.

– Skutimosi peiliukas, – prislopintu balsu tarė Danė. – Karaliene Izide, iš kur jis jį gavo?

Kažkodėl šis ginklas – gal dėl to, kad toks keistas, toks senamadiškas, – Tėją išgąsdino labiau už peilį. Ji prisiminė, kaip galima juo įsipjauti.

Ponas Adkinsas traukėsi atbulas ištiesęs rankas, tarsi siekdamas apsaugoti moksleivius sau už nugaros. Jo akys atrodė išsigandusios.

Turiu tai sustabdyti, ryžosi Tėja. Bėda, kad ji nė nenumanė, kaip. Jei tai būtų gyvūnas, prieitų ir pamėgintų suvaldyti jo mintis. Valdyti žmogaus ji negalėjo.

Vis dėlto pamažu, tarsi nenorėdama patraukti dėmesio, Tėja pradėjo artintis. Apėjo grūstį šokių aikštelės pakraštyje ir atsidūrė netoliese kaukėtojo vaikino.

Dabar jis kėlė kitą klausimą.

– Ar jūs ją matėt? – eidamas kamantinėjo jis, ir visi traukėsi tolyn. Vivjena ir Selenė su savo partneriais atsistojo nuošaly. Peiliukas blizgėjo.

Tėja pažvelgė į kitą salės galą – ten stovėjo Blezė su Kevinu Imamura.

Nebuvo nei Bako, nei Diuano, galinčių ją apginti. Tačiau Blezė nebuvo panaši į išsigandusią, anaiptol, ji rodė nepaprastą drąsą. Stovėjo įsisprendusi į šoną ir – Tėja matė – puikiai žinojo, kas jos laukia.

Tarp judančių porų Tėja pastebėjo kai ką kita. Kitu aikštelės pakraščiu žingsniavo Erikas, nešinas dviem punšo taurėmis vienoje rankoje, trečia – kitoje. Jis ėjo lygia greta su kaukėtuoju vaikinu.

Tėja mėgino sugauti jo žvilgsnį, bet spūstis buvo per didelė.

– Ar matėt ją? – paklausė kaukėtasis priešais Blezę stovinčią porą. – Aš noriu žinooooti...

Pora prasiskyrė kaip virstantys kėgliai. Priešais vaikiną stovėjo Blezė, aukšta ir elegantiška su savo juodu kostiumu, lempų šviesoje tviskančiais vidurnakčio juodumo plaukais.

– Rendi, aš čia, – tarė ji. – Tai ką norėjai sužinoti?

Rendis Marikas, sunkiai šnopuodamas į plastikinę kaukę, sustojo. Didžiulėje salėje įsivyravo kraupi tyla.

Tėja tyliai priėjo arčiau. Erikas slinko kita aikštelės puse ir tik dabar ją pastebėjo. Papurtęs galvą ištarė vien lūpomis:

– Nesiartink.

Taigi. O tu ketini jį įveikti ginkluotas trimis punšo taurėmis. Pažvelgusi į jį Tėja be garso atsakė:

– Tai tu nesiartink.

Rendžio ranka virpėjo, peiliukas blykčiojo. Krūtinė kilnojosi.

– Rendi, kas tai? – paklausė Blezė, aukštakulnio nosimi nekantriai bilsnodama į žemę.

– Aš blogai jaučiuosi, – bemaž suvaitojo Rendis. Staiga pasirodė, kad jo galva ne itin gerai pritvirtinta prie kaklo. – Pasiilgau tavęs.

Nuo jo balso Tėjai pašiurpo oda. Jis atrodė kaip žmogus aštuoniolikmečio kūnu ir keturmečio proteliu.

– Vis verkiu ir verkiu, – prisipažino jis.

Kaire ranka jis nusitraukė Helovino kaukę. Kevinas atšoko. Tėją apėmė siaubas.

Jis verkė kruvinomis ašaromis. Iš abiejų akių tekėjo kruvini upeliai, susiliejantys su paprastomis ašaromis.

Negi tai burtai, pamanė Tėja. Paskui suprato: ne, jis susipjaustė.

Taip ir buvo. Vaikinas po akimis buvo pasidaręs pjautuvo pavidalo rėžius, iš jų ir tekėjo kraujas.

Veidas ir šiaip buvo šiurpus – baltas kaip numirėlio, blogai skusta barzda. Akys paklaikusios. O plaukai, anksčiau buvę šiaudų geltonumo, švelnūs, styrojo ant galvos kaip išblukęs šienas.

– Atėjai šitokį kelią iš Naujojo Hampšyro man pasakyti? – nusistebėjo Blezė vartydama akis.

Rendis sukūkčiojo.

Kevinas, regis, pasijuto drąsiau.

– Klausyk, žmogau, nenumanau, kas tu toks, bet verčiau nesiartink prie jos, – tarė jis. – Drožk namo ir išsiblaivyk.

Tai buvo klaida. Paklaikusios akys virš kruvinų skruostų įsmigo į jį.

– Kas tu toks? – kimiai paklausė Rendis, žengdamas žingsnį pirmyn. – Kas... tu... toks?

– Kevinai, traukis! – paragino Tėja.

Bet buvo per vėlu. Ranka su peiliuku judėjo žaibo greičiu. Kevinui iš veido ištryško kraujas.

ŠEŠTAS SKYRIUS

Kevinas, spausdamas ranką prie skruosto, sustūgo:

– Jis man įpjovė! Tas bernas man įpjovė!

Jam pro pirštus sunkėsi kraujas.

Rendis vėl pakėlė peiliuką.

Tėja pasiuntė mintis. Ne šiaip pasiuntė – svieste sviedė. Elgėsi instinktyviai, nes buvo mirtinai persigandusi ir tegalvojo apie tai, kad jis ketina nužudyti Keviną, gal net Blezę.

Kai ką užčiuopė. Skausmą, sielvartą ir įniršį, jausmai blaškėsi lyg didžiulė beždžionė narve. Akimirką ji juos sulaikė, bet tuo pat metu Erikas tėškė Rendžiui į veidą dvi taures punšo. Rendis suklykė ir atsigręžė į Eriką.

Tėją apėmė siaubas. Rendis kirto peiliuku, bet Erikas nesnaudė – atšoko atgal, apsuko ratą ir atsidūrė už Rendžio. Rendis apsigręžė ir vėl smogė. Taip jie sukosi ratu, šokdami mirties šokį.

Sulig kiekvienu apsisukimu Tėją vis labiau kaustė baimė, tačiau Erikas išsisukdavo nuo blyksinčio peiliuko. Galop Tėjos dėmesį patraukė sujudimas šokių aikštelėje. Ten buvo ponas Adkinsas ir dar du mokytojai. Jie puolė Rendį, kilo baisi maišatis. Galiausiai jis atsidūrė ant žemės.

Lauke vis artėdamos kaukė sirenos. Erikas pasitraukė nuo kūnų krūvos, gulinčios ant žemės.

Sunkiai alsuodamas jis pažvelgė į Tėją. Ji linktelėjo, atseit, jai viskas gerai, o tada užsimerkė.

Jautėsi siaubingai pavargusi ir išsekusi. Dabar Rendį išveš, bet vargu ar kas nors dar gali jam padėti. Jis tikrai per toli nuėjo.

Tą akimirką ji susigėdo, kad yra ragana.

– Nagi, žmonės, – kalbėjo ponas Adkinsas. – Pasitraukite iš čia. Padarykite vietos. – Jis pažvelgė į Blezę, palinkusią virš sėdinčio Kevino ir laikančią nosinę jam prie skruosto. – Judu galite likti. – Tada uždėjo ranką Blezei ant peties. – Kaip jautiesi?

Blezė pakėlė į jį plačias, liūdnas pilkas akis.

– Regis, neblogai, – narsiai atsakė ji.

Ponas Adkinsas nugurkė seiles. Spustelėjo Blezei petį. Tėja išgirdo jį murmant kažką panašaus į „vargšą vaikutį“.

Ak, neerzinkit manęs, pamanė Tėja. Vis dėlto savanaudei jos daliai palengvėjo. Dėl šito Blezei nekils bėdų; jų neišmes. Senelei neteks patirti gėdos prieš Vidinį Ratą.

Blezė tikrai atrodė sunerimusi dėl Kevino. Ji vėl susirūpinusi pasilenkė prie jo. Tarsi jis jai iš tiesų rūpėtų.

Tėja pralindo po ištiesta mokytojo ranka.

– Ar gerai jauties? – sušnibždėjo Blezei.

Blezė paslaptingai pažvelgė į ją. Tik dabar Tėja pastebėjo ją servetėlėje slepiant buteliuką. Jau sklidiną kraujo.

– Tu... – Tėja nerado žodžių.

Blezė išsiviepė, ir tai turėjo reikšti – žinau; vis dėlto proga buvo pernelyg gera, kad praleisčiau.

Tėja pasitraukė ir nulėkė prie Eriko. Jis raminamai apglėbė ją.

– Ar Blezei nieko blogo?

– Jai viskas gerai. O man reikia nešdintis iš čia.

Erikas pažvelgė jai į akis. Atrodė baisokai: susivėlęs, akys tamsios. Teištarė:

– Eime.

Jie praėjo pro Vivjeną ir Selenę. Tėja turėjo pripažinti: abi atrodė sukrėstos ir nuliūdusios. Tik kažin, ar ilgam?

Danė stovėjo automobilių aikštelėje su Džonu Finkelšteinu.

– Važiuoju namo, – reikšmingai tarė ji Tėjai ir kažką švystelėjo į erškėčius.

Tai buvo tuščias buteliukas.

Tėjai bent kiek palengvėjo. Ji švelniai palietė Danei ranką.

– Ačiū.

Danė atsigręžė į kavinę.

– Įdomu, ką jis taip norėjo sužinoti? – sumurmėjo ji.

Kaip tik tada pro apšviestas duris, tarsi atsakymas į klausimą, ataidėjo riksmas – tarsi ne žmogaus, veikiau kenčiančio gyvūno.

– Kodėėėėėėl?

Tėja ūmiai apsisuko ir vos neatsitrenkė į Eriko visureigį.

Jiems važiuojant tamsiomis gatvėmis, Erikas tyliai paklausė:

– Spėju, jis jos ankstesnis vaikinas.

– Praeito mėnesio.

Erikas pažvelgė į ją.

– Vargšelis, gerokai pasimaišęs.

Dar ir kaip, mintyse pritarė Tėja. Visam gyvenimui. Tikrai vargšelis.

– Tokia jau ta Blezė, – tarė ji. Neketino apie tai su juo šnekėtis, bet žodžiai savaime veržėsi iš gerklės, atrodė, ji sprogs, jeigu jų neišleis. – Ji nuolat taip elgiasi, ir aš negaliu jos sulaikyti. Amžinai medžioja vaikinus, jie ją įsimyli, o tada ji juos meta.

– Įsismyli? Hm, – numykė Erikas.

Tėja apstulbusi pažvelgė į jį.

Jis žiūrėjo tiesiai prieš save, ilgais lanksčiais pirštais tvirtai laikydamas vairą.

Ką gi. O aš maniau, kad tu naivuolis. Galbūt suvoki daugiau, nei man atrodo.

– Tai tokia meilės rūšis, – tarė ji. – Žinai, senovės Graikijoje buvo garbinama deivė Afroditė – meilės deivė, pasižyminti žiaurumu. – Tėja papurtė galvą. – Kartą mačiau spektaklį apie karalienę, vardu Fedra. Afroditė ją privertė įsimylėti savo posūnį, o spektaklio gale beveik visi veikėjai žuvo. O Afroditė tik šypsojosi. Juk ji elgėsi taip, kaip elgiasi deivės – kaip viesulas nuneša namus arba kaip liepsna sudegina mišką.

Ji nutilo. Skaudėjo krūtinę, trūko kvapo. Tačiau tam tikra prasme ji jautėsi geriau, tarsi nusimetusi naštą.

– Manai, Blezė tokia?

– Taip. Tarsi gamtos gaivalas, negalintis susivaldyti. Ar tai beprotiška mintis?

– Tikrai ne. – Erikas šyptelėjo. – Gamta žiauri. Vanagai medžioja triušius. Liūtai pjauna liūtukus. Džiunglių įstatymai.

– Bet jie nieko nepateisina. Galbūt tai tinka deivėms ir gyvūnams, bet ne žmonėms. – Tik po akimirkos ji susigaudė, ką pasakė: „žmonėms“.

– Na, juk žmonės nedaug kuo skiriasi nuo gyvūnų, – atsargiai priminė Erikas.

Tėja atsirėmė į atlošą. Tebesijautė sutrikusi ir liūdna, bet labiausiai ją gąsdino stiprus poreikis apie tai kalbėtis su Eriku. Atrodo, jis taip gerai ją supranta... geriau už visus kitus pažįstamus. Ir ne tik supranta, jam tai rūpi.

– Žinau, ko tau reikia, – staiga nušvitęs tarė Erikas. – Norėjau pasiūlyti nuvažiuoti į Haros barą, bet sumaniau šį tą geresnio.

Dirstelėjusi į laikrodį Tėja pamatė, kad jau beveik vienuolika.

– Ką?

– Gyvūnėlių terapiją.

– Ką?

Jis tik šyptelėjo ir pasuko visureigį į pietus. Sustojo prie kuklaus pilko pastato su užrašu: SAN SIČIO GYVŪNŲ GYDYKLA.

– Tai tu čia dirbi.

– Aha. Galėsime anksčiau paleisti Pilarą, – lipdamas iš automobilio ir darydamas pagrindines pastato duris kalbėjo Erikas. – Eime.

Pro langelį į juos pažvelgė žavi mergaitė tamsiais iki pečių plaukais. Tėja atpažino Pilarą Osorio iš savo mokyklos – tylią mergaitę, pažiūrėti puikią mokinę.

– Kaip šokiai? – pasiteiravo ji.

Tėjai pasirodė, kad tai sakydama ji ilgesingai pažvelgė į Eriką.

Erikas gūžtelėjo.

– Tiesą sakant, klaiku. Kilo muštynės, ir mes išėjome. – Tėja pastebėjo, kad jis nepaminėjo prisidėjęs prie jų numalšinimo.

– Kaip baisu, – užjaučiamai tarė Pilara. Bet Tėjai pasidingojo, kad ji ne itin apgailestauja, jog šokiai buvę prasti.

– Taigi. O kaip mūsų berniukas?

– Gerai – tik mažumėlę siautėja. Vėliau galėsi išvesti pasivaikščioti. – Pilara pasiėmė striukę. Mandagiai linktelėjusi Tėjai ji patraukė prie durų. – Iki pirmadienio.

Jai patinka Erikas.

Durims užsidarius, Tėja apsidairė po laukiamąjį.

– Vadinasi, klinika nedirba.

– Ne, bet kas nors turi čia pasilikti pernakt su gyvūnais. – Jis vėl išsišiepė. – Eik paskui mane.

Erikas per apžiūros kabinetą ją nusivedė koridoriumi į šunidę. Tėja susidomėjusi dairėsi. Jai dar niekada neteko lankytis gyvūnų gydykloje.

Čia stovėjo keli šunų voljerai. Iš paskutiniojo sklido garsus inkštimas.

Erikas šelmiškai pažvelgė į ją.

– Trys, du, vienas...

Ir atidarė voljerą. Išpuolė nemenkas labradoriukas, energingai vizgindamas uodegą. Jis buvo nuostabių spalvų – nuo tamsios auksinės ant nugaros iki beveik baltos ant kojų ir letenėlių.

– Labas, Badi, – sušuko Erikas. – Sveikas, biče, ar buvai geras? – Jis išdidžiai pažvelgė į Tėją. – Tai pats meiliausias šunytis.

Tėja atsisėdo ant linoleumo ir išskėtė rankas.

– Oi... tavo suknelė... – švelniai tarė Erikas, bet šunytis jau lėkė oru. Tėja jį sugavo, šuniukas uždėjo letenėles jai ant pečių ir kvėptelėjo šilto oro į ausį.

– Man regis, įsimylėjau, – aiktelėjo Tėja, laikydama pilną glėbį šilto, sunkaus šuniuko meilumo.

Ją apėmė džiaugsmas. Nereikėjo stengtis susilieti su šuniuko mintimis; galima sakyti, jis ją paėmė jėga. Visos jo mintys buvo gražios, visos sukosi apie dabartį. Apie tai, kaip nuostabiai viskas kvepia, kaip malonu, kai kas nors kaso blusos įkąstą vietą už ausies.

Geri jausmai, džiaugsmas... Man tikrai patinka šitas didžiulis plikas šuo... Įdomu, kuris mūsų viršesnis?

Šuniukas įkando Tėjai, ir ši žaismingai jam krimstelėjo.

– Klysti – tai aš gaujos vadas, – pareiškė laikydama jį už nasrų.

Tik viena atrodė keista. Ji regėjo, kaip šuniukui atrodo pasaulis, ir dešinėje nebuvo matyti jokio vaizdo. Tik tuštuma.

– Ar kas nors negerai jo akims?

– Teisingai pastebėjai, jam katarakta. Daugelis žmonių to nemato. Taip, jis neregi dešine akimi. Ūgtelėjęs galės sugrįžti operuotis. – Erikas atsirėmė į sieną šypsodamasis nuo ausies ligi ausies. – Tu tikrai pažįsti gyvūnus, – tarė jis. – O pati jokio nelaikai?

Jis paklausė atsargiai, neįkyriai. Tėja išsiblaškiusi atsakė:

– Na, paprastai laikau tik trumpai. Paimu juos, o pasveikusius nunešu atgal – arba, jei jie nori būti naminiai, surandu jiems namus.

– Tu juos pagydai.

Žodžiai ir vėl nuskambėjo švelniai, bet Tėja mažumėlę išsigando. Kodėl ji, būdama su šiuo vaikinu, nenulaiko liežuvio už dantų? Pažvelgusi į Eriką pamatė, kad jis budriomis žaliomis akimis žvelgia į ją ramiai ir tiriamai.

Tėja giliai įkvėpė.

– Aš juos pašeriu, jei reikia, nuvedu pas veterinarą. Tada palaukiu, kol pasveiks.

Erikas linktelėjo, bet tebežiūrėjo tiriamu žvilgsniu.

– Ar pati nenorėtum tapti veterinare?

Tėja buvo priversta nudelbti akis. Apsimetė bučiuojanti šuniuką.

– Hm, apie tai negalvojau, – suniurnėjo į šviesų kailiuką.

– Bet tu turi gabumų. Klausyk, esu sukaupęs medžiagos apie Deiviso universitetą. Jo puiki parengiamoji programa, o pats universitetas vienas geriausių šalyje. Ten pakliūti nelengva, bet tau pavyktų. Žinau, kad pavyktų.

– Nesu tikra, – sumurmėjo Tėja. Jos mokyklinėje biografijoje yra kelios baisios dėmės – pavyzdžiui, keturi išmetimai iš mokyklos.

Bet tai būtų dar pusė bėdos. Dalykas tas, kad raganos nedirba veterinarėmis. Tiesiog taip nebūna.

Ji gali tapti brangakmenių, žolelių arba ritualinių drabužių, giesmių, runų, istorijos arba amuletų specialiste; gali studijuoti šimtus dalykų, tačiau Deiviso universitete jie nedėstomi.

– Sunku paaiškinti, – tarė Tėja. Ji jau nebeįstengė kuo nors stebėtis, antraip būtų nustebusi, kad trokšta pasiaiškinti žmogui. – Tiesiog... mano šeima tam nepritartų. Jie nori, kad tapčiau kuo kitu.

Erikas prasižiojo, tada vėl užsičiaupė.

Šunytis nusičiaudėjo.

– Na, gal kada nors man padėsi parašyti prašymą, – galop tarė Erikas. – Žiauriai nesiseka.

Ak, tu klastūne, pamanė Tėja.

– Galbūt, – ištarė.

Tą akimirką sučirškė skambutis – toli, bet atkakliai. Badis amtelėjo.

– Kas ten?.. Tai laukujų durų skambutis, – paaiškino Erikas. – Bet naktį čia niekas neturėtų ateiti. – Jis atsistojo ir patraukė į priekinę pastato dalį. Tėja nusekė įkandin, pirštų galais liesdama Badžio galvą, kad galėtų jį valdyti.

Erikas atidarė duris ir nustebęs atšlijo.

– Rozamunda... ką čia veiki? Ar mama žino, kur tu?

Į priimamąjį įlėkė tarsi mažytis viesulas. Tai buvo vaikas, maža mergytė smėlio spalvos plaukų kupeta, kyšančia iš po beisbolo kepuraitės. Ji nešėsi susuktą mėlyną antklodę, o veidelis, kiek galėjai matyti iš po plaukų, atrodė rūstus.

– Mama sakė, kad Poniai Kiuri nieko rimto nėra, bet ji serga. Iškviesk daktarę Džoaną.

Tai tarusi mergytė įžygiavo į priimamąjį, nustūmusi į šalį sąvaržėles ir skiepų korteles, numetė ant stalo mėlyną antklodę.

– Ei, nereikia. – Mažylė Eriko nesiklausė, tad jis pažvelgė į Tėją. – Hm, tai mano sesuo Rozamunda. Neįsivaizduoju, kaip ji čia atsidangino...

– Atvažiavau dviračiu ir noriu, kad Ponia Kiuri būtų pagydyta dabar pat.

Badis stojosi ant užpakalinių kojų ir mėgino apuostyti antklodę. Tėja jį švelniai nustūmė.

– Kas ta Ponia Kiuri?

– Ponia Kiuri yra jūrų kiaulytė, – atsakė Erikas. Palietė antklodę. – Roze, daktarės Džoanos nėra. Ji išvažiavusi į konferenciją kitame mieste.

Rozamundos veidelis tebebuvo rūstus, bet smakras virptelėjo.

– Gerai, paklausyk. Aš apžiūrėsiu Ponią Kiuri, galbūt ką nors suprasiu. Bet pirmiausia turime paskambinti mamai ir pranešti, kad tu gyva. – Jis ištiesė ranką į telefoną.

– Aš parvesiu Badį atgal, – tarė Tėja. – Jis tikriausiai mano, kad Ponia Kiuri yra jo vakarienė.

Ji nuvedė šunytį į galinį kabinetą ir, pažadėjusi vėliau pamyluoti, įkalbino grįžti į voljerą.

Jai grįžus į priimamąjį, Erikas stovėjo palinkęs prie mažytės rudai baltos jūrų kiaulytės. Atrodė nusiminęs.

– Jai tikrai negera – man taip atrodo. Pažiūrėti silpnesnė nei paprastai ir tarytum mieguista... – staiga jis suspigo ir atitraukė ranką.

– Ne tokia jau mieguista, – pasakė žiūrėdamas į varvantį iš nykščio kraują. Nusišluostė jį nosine ir vėl pasilenkė prie kiaulytės.

– Ji prastos nuotaikos, – tarė Rozamunda. – Ir blogai ėda. Jau vakar tau sakiau, kad serga.

– Ne, nesakei, – ramiai paprieštaravo Erikas. – Sakei, jai įgriso gyventi patriarchato sąlygomis.

– Taip, jai įgriso. Ir ji serga. Daryk ką nors.

– Vaike, dar nežinau, ką daryti. Palauk. – Jis pasilenkė arčiau prie žvėrelio ir ėmė murmėti sau po nosimi. – Ji nekosti... vadinasi, ne angina. Limfmazgiai nepadidėję... O sąnariai atrodo patinę. Keista.

Rozamunda stebėjo jį žaliomis akimis, sklidinomis karšto pasitikėjimo. Akys kaip Eriko, pastebėjo Tėja.

Ji ištiesė ranką ir pirštais vos palytėjo švelnų kiaulytės kailį. Atsargiai pasiuntė mintis.

Išgąsdinto gyvūnėlio mintys: jūrų kiaulytei čia nepatiko, ji ilgėjosi savo narvelio pjuvenų, troško saugumo. Ji bjaurėjosi ligoninės kvapais, baiminosi didelių svetimų iš dangaus nusileidžiančių pirštų.

Namai, lizdas, mąstė ji. Ir dar buvo kažkokia keista mintis. Sąvoka – veikiau kvapas ir skonis nei vaizdas. Ponia Kiuri įsivaizdavo save ėdančią kai ką... kai ką sultinga, aštroko skonio. Ji vis ėdė, ėdė ir ėdė.

– Ar yra koks nors jos labai mėgstamas ėdalas? – abejodama paklausė Tėja. – Pavyzdžiui, kopūstai?

Erikas sumirksėjo, tada atsitiesė tarsi nutrenktas elektros. Jo žalios akys smigo tiesiai į ją.

– Štai kas! Tu nepaprasta!

– Kas yra?

– Tu atspėjai. Jai skorbutas! – Jis išlėkė iš priimamojo ir grįžo nešinas stora knyga smulkiomis raidėmis. – Taip – štai jis. Anoreksija, mieguistumas, patinę sąnariai... tinka visi simptomai. – Jis karštligiškai vertė lapus, paskui pergalingai sušuko: – Belieka duoti daugiau daržovių, galima į vandenį įberti šiek tiek askorbo rūgšties.

Skorbutas – argi ne šia liga paprastai serga jūreiviai? Tie, kurie išvyksta į ilgas keliones, neturėdami šviežių vaisių ir daržovių? O askorbo rūgštis – juk tai...

– Vitaminas C!

– Taip! Buvo karšta, o namie vanduo kietas – dėl to jos organizme sumažėjo vitamino C. Tai nesunku ištaisyti. – Erikas pažiūrėjo į Tėją ir stebėdamasis pakraipė galvą. – Mokiausi metų metus, be to, dirbau čia, o tu tik pažvelgei į gyvūną ir viską supratai. Kaip tau pavyko?

– Ji paklausė Ponios Kiuri, – abejingai atsakė Rozamunda.

Tėja sunerimusi pažvelgė į ją. Kodėl ši šeima tokia pastabi?

– Cha, cha, – linksmai nusijuokė ji.

– Tu man patinki, – taip pat abejingai ištarė Rozamunda. – O kur man dabar gauti kopūstų?

– Paieškok vakcinų šaldytuve gale, – patarė Erikas. – Jei jų ten nėra, galėsime vartoti vitaminų lašiukus.

Rozamunda nurūko. Erikas, neslėpdamas meilės, žvelgė jai pavymui.

– Įdomus vaikas, – tarė Tėja.

– Ji, galima sakyti, geniali. Be to, mažiausia pasaulyje karingoji feministė. Žinai, ji padavė į teismą Berniukų turistų klubą. Ten jos nepriima, o mergaitės turistės neturistauja. Jos pina.

Tėja pažvelgė į jį.

– O ką tu apie tai manai?

– Aš? Nuvežu ją pas advokatą, kai mama negali. Antraip nesiliauja niurzgėjusi. Be to, ji teisi.

Kaip paprasta, pamanė Tėja. Ji stebėjo, kaip Erikas lanksto mėlyną antklodę, ir mintyse girdėjo balsą – lyg pranešėjas skelbtų ją laimėjus loterijoje.

Pažvelk į šį vaikiną. Jis mielas ir mandagus. Narsus. Nepaprastai įžvalgus. Drovus, bet turi neprastą humoro jausmą. Sumanus, nuoširdus, myli gyvūnus...

Jis žmogus.

Man vis viena.

Ją apėmė jausmas – keistas jausmas, lyg būtų per daug prisikvėpavusi jemonijų šaknų. Oras atrodė saldus ir sunkus, tarsi daigantis, prisotintas atogrąžų elektros.

– Erikai...

Tėja nejučia palietė jo ranką.

Erikas akimirksniu paleido antklodę ir atvertęs delną suėmė jos pirštus. Nežiūrėjo į ją. Tebespoksojo į priimamojo stalą. Krūtinė kilnojosi.

– Erikai?

– Kartais bijau, kad sumirksėsiu, ir išnyksi.

O Eileitija, pamanė Tėja. O Afrodite. Papuoliau į baisią bėdą.

Ir siaubinga, ir nuostabu tuo pat metu. Ji jautėsi sutrikusi, bet neapsakomai saugi; mirtinai persigandusi, bet ir nieko nebijanti. O troško visai paprasto dalyko. Jei tik jis jaustų tą patį, būtų puiku.

– Nebegaliu įsivaizduoti gyvenimo be tavęs, bet bijau, kad pradingsi, – kalbėjo Erikas, vis dar žiopsodamas į kompiuterį ant stalo. Tada atsigręžė į Tėją. – Ar nepyksti?

Tėja papurtė galvą. Rodės, širdis tuoj išlėks iš krūtinės. Jų žvilgsniams susitikus, tarytum susijungė srovės grandinė. Dabar jie buvo susieti, traukiami vienas kito, tarsi pati Afroditė būtų paėmusi juos į glėbį.

Viskas tapo šilta ir nuostabu. Maloniau, nei laikyti apkabinus šunytį, nes Erikas irgi ją apglėbė. Vis užliejančios ją siaubo bangos sproginėjo lyg fejerverkas ir virto džiaugsmu.

Skruostu ji glaudėsi Erikui prie skruosto. Dar niekada nebuvo jutusi tokios palaimos. Eriko skruostas atrodė glotnus ir tvirtas – čia ji buvo saugi, mylima. Būtų galėjusi amžinai taip rymoti. Ją užliejo ramybė tarsi vėsus vanduo. Jie buvo du paukšteliai, apsiautę vienas kitą sparnais.

Gulbės tuokiasi visam gyvenimui... Išvydusios atpažįsta būsimą gyvenimo draugą, pamanė ji. Tas pat nutiko ir dykumoje. Mes pažinome vienas kitą, tarsi būtume išvydę kits kito sielą. Kai pamatai kito sielą, tampi amžiams su juo susijęs.

Taip, Nakties pasaulyje tam yra pavadinimas, kalbėjo viena jos proto dalis, mėgindama sutrikdyti ramybę. Sielos draugo dėsnis.

Nori pasakyti, kad tavo išrinktasis yra žmogus?

Vis dėlto Tėjos nė tokia mintis nebegalėjo išgąsdinti. Ji jautėsi atskirta ir nuo Nakties, ir nuo žmonių pasaulio. Juodu su Eriku susikūrė savo tikrovę; užteko vien stovėti čia, alsuoti ir justi jo alsavimą, nereikėjo būgštauti dėl ateities...

Prasivėrus durims, pūstelėjo šaltas oras.

Tėja plačiai atsimerkė. Jai apmirė širdis, o paskui ėmė skausmingai daužytis.

Tai nebuvo tos durys, pro kurias išėjo Rozamunda. Tai buvo laukujės durys, Erikas tikriausiai paliko jas nerakintas. Priimamajame stovėjo Blezė.

SEPTINTAS SKYRIUS

– Visur tavęs ieškojau, – tarė Blezė. – Tik paskambinusi poniai Ros sužinojau, kad tu čia.

Juodi vėjo sutaršyti plaukai krito jai ant pečių. Blezė buvo nusirišusi raudoną juostą ir atsisegusi viršutinę marškinių sagą. Skruostai įraudę, o žaliose akyse degė tamsi ugnelė. Atrodė neapsakomai graži, tikrų tikriausia ragana.

Tėja su Eriku atšlijo vienas nuo kito, ir Tėja spėjo juos abu raustant.

– Mes tik... – lemeno Erikas. – Ėėė. Hm. – Blezei atidžiai žvelgiant, jis paėmė mėlyną antklodę ir perlankstė. – Ė, gal nori apžiūrėti ligoninę?

– Gyvūnai man rūpi tik tada, kai iš jų būna iškeptas šašlykas. – Viena ranka įsisprendusi į šoną Blezė apsidairė po patalpą...

O, ji siaubingos nuotaikos.

Tėjai sudrėko delnai. Ji nenutuokė, ką Blezė mano apie jų apsikabinimą... Bet juk Tėja ir turėjo suvilioti Eriką, tiesa?

Jos žvilgsnis užkliuvo už nosinės, suteptos Eriko krauju. Nepastebimai čiupo ją ir suglamžė delne.

– Tai išėjai iš šokių, – tarė ji Blezei. – O kurgi... – kas buvo tikrasis Blezės partneris šįvakar? Serdžijus? Kevinas? Dar kas nors?

– Šokiai baigėsi, – atsakė Blezė. – Užsiraukė. Per Rendį – jis tikras galvos skausmas. – Tada jos išraiška pasikeitė, ji meiliai nusišypsojo. – O kas tu tokia, mieloji?

Iš koridoriaus pasirodžiusi Rozamunda atšoko tarpduryje, prispaudusi prie krūtinės Ponią Kiuri. Ji netarė nė žodžio, bet žalios akys buvo priešiškai įsmeigtos į Blezę.

– Oi, atleisk, – tarė Erikas. – Tai mano sesuo. Ji... drovi.

– Vadinasi, tai šeimos bruožas, – tarė Blezė. – Kaip miela.

Įsiterpė Tėja:

– Manau, laikas namo.

Jai reikėjo pasišnekėti su Eriku, tačiau vienai, be narsios kovotojos ir įtarios raganos.

Ji pažvelgė į Eriką mažumėlę susidrovėjusi. Erikas atrodė taip pat.

– Ką gi, susitiksime mokykloje.

– Taip. – Ūmiai jis šyptelėjo. – Žinai, noriu dar kai ką pasakyti. Jei sumanytum stoti į Deivisą, galėtum pereiti į sustiprintą zoologiją. Tai puiki klasė.

– Matysim. – Ji suvokė, kad Blezė ją stebi.

Tačiau lauke Blezė tarė:

– Atleisk, elgiausi šiurkščiai. Bet aš visur tavęs ieškojau, kad papasakočiau, kaip šauniai leidau laiką. – Kerinčiai šypsodamasi ji papurtė juodus plaukus. – Taip smagu būti bjaurybe, kai to nori.

Tėja atsiduso ir staiga sustojo kaip įbesta.

– Bleze, automobilis!

Sidabrinis Kevino poršė atrodė lyg grįžęs iš karo. Priekinis buferis įlenktas, keleivio durelės suknežintos, priekinis stiklas įskilęs.

– Turėjau šiokių tokių bėdų, – šaltai atsakė Blezė. – Bet viskas gerai; šįvakar susipažinau su vaikinu, vardu Lukas Praisas, jis turi mazeratį. – Pažvelgusi į Tėją ji pridūrė: – Juk nesmerki manęs, ką? Kad šitaip elgiuosi su žmonėmis.

– Ne, žinoma, ne. Tik nenoriu, kad mus vėl išmestų.

– Niekas nedraudžia padaryti avariją. Ė, gausi ropštis pro vairuotojo pusę.

Ji važiavo, regis, be jokios aiškios krypties. Tėja sėdėjo tyliai, aiškiai jusdama dažnus tiriamus žvilgsnius.

– Na, – Blezės balsas buvo švelnus kaip šilkas, – ar gavai?

– Ko?

– Nejuokink.

Tėja ištiesė ranką su suglamžyta nosine delne.

– Į buteliuką nepyliau – būtų atrodę keista. Bet pasitelkiau išmonę ir gavau ganėtinai.

– Hmm. – Ploni Blezės pirštai kraujo raudonumo nagais nedaug skyrėsi nuo nosinės. Tėja išsigandusi griebė ją, ir nosinė perplyšo. Jai liko tik kampelis.

– Ei...

– Kas negerai? Noriu tik pasaugoti, – ramiai tarė Blezė. – O kaip sekėsi visa kita?

– Puikiai, – atsakė Tėja. Delnai drėko, vis dėlto jai pavyko šnekėti nerūpestingai. – Atrodo, jis užkibo, – pridūrė ji, stengdamasi pamėgdžioti atsainų, pasipūtėlišką Blezės balsą.

– Ak, nejaugi? – Jiedvi atsidūrė judrioje gatvėje, todėl automobilis vos slinko. Neoninės reklamos apšvietė kreivą Blezės šypseną. – Ką ten šnekėjote apie Deivisą?

– Nieko. Jis ten studijuos, todėl, žinoma, norėtų, kad stočiau ir aš.

– Jis jau žvelgia į ateitį. Puikiai padirbėta. Sveikinu.

Tėjai nepatiko, kaip pusseserė tai ištarė. Labiau nei bet kada ji troško apsaugoti Eriką nuo Blezės – tik nenumanė, kaip. Visa priklausys nuo to, kiek šiai kils įtarimų.

– Žinai, man atrodo, smagiausias būna tas pokštelėjimas, – prisiminė Blezė. – Žmonių vaikinai visi skirtingi – bet galų gale supanašėja. O kai visiškai pasiduoda, tai bemaž girdėti. Toks pokštelėjimas. Lyg balionas sprogtų.

Tėja nurijo seiles, stebeilydamasi į milžinišką auksinį liūtą priešais MGM viešbutį. Jo žalios akys jai priminė Eriką.

– Tikrai? Gan įdomu.

– O, taip ir yra. O po to pokštelėjimo jie suglemba, visa, kas juos sudaro, visa jų savastis tiesiog išvarva lauk. Tada, žinoma, iš jų jokios naudos. Jie pasidaro kaip seni, poruotis netinkami elniai. Jie tiesiog... nusibaigia.

– Kaip smagu.

– Žinai, man atrodo, kad Erikas pasirengęs tokiam pokštelėjimui. Jis jau įsimylėjo tave, matau tai. Ko gero, pats laikas.

Tėja nieko neatsakė. Vampyrė mergaitė juodu kostiumu skynėsi kelią per spūstį. Galop Tėja tarė:

– Bleze...

– Ką? Ar tau tai nepatinka? Gal per sunku? O gal širdis suminkštėjo? Galbūt truputį per daug prisirišai prie jo?

– Bleze...

– Ar tu jį myli?

Tėją užliejo siaubas; klausimas, regis, virpėjo ore.

Galop ji sukuždėjo:

– Nešnekėk niekų.

– O tu nemėgink manęs kvailinti. Nepamiršk, su kuo šnekiesi. Pažįstu tą apspangusį žvilgsnį, kai svaičioji dėl kokio nors gyvūnėlio. Mačiau, kaip buvai jį apkabinusi.

Tėją apėmė neviltis. Ji bijojo ne tik Blezės. Nakties pasaulio įstatymai dėl meilės žmonėms itin griežti.

Jos laukia mirtis. Ne tik jos – Eriko taip pat.

Tėja galėjo padaryti tik viena. Pasigręžusi ji pažvelgė pusseserei į akis.

– Gerai, Bleze, tu mane pažįsti. Mes visada buvome lyg seserys, ir nesvarbu, kaip elgiesi, žinau, kad myli mane.

– Žinoma, myliu, – nekantriai nukirto ją Blezė, ir Tėja suvokė, jog tai irgi problema. Besimainančioje neoninių Velnių viešbučio kolonų šviesoje ji pastebėjo, kad Blezės akys ašarotos. Ji būgštavo dėl Tėjos – ir pyko dėl to, kad jai baisu.

Tėja paėmė pusseserę už rankos.

– Tada paklausyk. – Tai buvo maldavimas. – Bleze, kai pirmą kartą pamačiau Eriką, kai kas įvyko. Negaliu paaiškinti – negaliu apibūdinti. Bet užsimezgė ryšys. Žinau, tai atrodo beprotiška, ir žinau, kad tau nepatiks... – ji atsikvėpė. – Bleze, ką darytum, jei rastum sielos draugą, bet visi tau sakytų, kad nevalia jo mylėti?..

Ji vėl nutilo, dabar Blezė sėdėjo pastėrusi. Kurį laiką abi tylėjo, tada Blezė labai lėtai ištraukė ranką.

– Radai... sielos draugą? – paklausė ji.

Tėjai akyse tvenkėsi ašaros. Ji dar niekada nesijuto tokia vieniša.

– Man taip atrodo, – sušnabždėjo ji.

Blezė atsisuko į priekį. Ant jos juodų plaukų krito purpurinė šviesa.

– Tai rimčiau, nei maniau.

Paplūdo ašaros.

– Tai tu man padėsi?

Blezė liaunais pirštais pabilsnojo į vairą. Galop tarė:

– Be abejo, padėsiu. Privalau padėti. Juk mes kaip seserys – niekada nepalikčiau tavęs bėdoje.

Tėjai taip palengvėjo, kad net galva apsisuko. Keista, nuo to ji dar graudžiau pravirko.

– Aš taip bijojau... Nuo tada, kai taip atsitiko, mėginu ką nors išsiaiškinti. – Ji žagtelėjo. Blezė vėl pažvelgė į ją, nusišypsojo, pilkos akys keistai žybtelėjo. – Bleze...

– Aš tau pagelbėsiu, – tebesišypsodama patvirtino Blezė. – Pati jį perimsiu. O paskui nužudysiu už tai, kad sukėlė mano seseriai tokį pavojų.

Akimirką Tėjos sieloje buvo visiška tyla – bet ji tuoj pat virto sumaištimi.

– Nieku gyvu, – sušuko ji. – Girdi mane, sese? Nieku gyvu.

Blezė ramiai vairavo.

– Žinau, dabar nemanai, kad taip geriausia. Bet kada nors man padėkosi.

– Bleze, paklausyk manęs. Jei ką nors jam padarysi – jei jį nuskriausi – tai nuskriausi mane.

– Tu ištversi. – Vaivorykštinėje Rivjeros šviesoje Blezė atrodė lyg kokia senovės likimo deivė. – Verčiau dabar šiek tiek pakentėti nei paskui būti pasmerktai myriop.

Tėja taip niršo, kad net drebėjo. Taip niršo, kad padarė klaidą. Jei ji būtų ginčijusis, suprato vėliau, Blezė galiausiai būtų suklususi. Bet įsiutusi ir išsigandusi Tėja išdrožė:

– Ką gi, nemanau, kad tau pavyktų. Netikiu, kad panorėjusi galėtum jį iš manęs atimti.

Blezė žiopsojo tarsi nerasdama žodžių. Paskui atmetė galvą ir nusijuokė.

– Tėja, – tarė ji, – galiu iš bet ko bet ką atimti. Bet kada, bet kur, bet kaip. Aš tai gebu.

– Tik ne šįkart. Erikas mane myli, ir tu to nepakeisi. Negalėsi jo atimti.

Blezė paslaptingai šypsojosi. Sukdama iš pagrindinės gatvės į tamsias gatveles ji teištarė du žodžius:

– Stebėk mane.

Tėja miegojo prastai. Mintyse vis regėjo Rendžio Mariko veidą, o sapne jis virsdavo Eriko veidu: kruvinu, tuščiomis akimis.

Jai pabudus, į kambarį sruvo saulės šviesa.

Šio kambario savininkės buvo dvi. Viena jo pusė atrodė tvarkinga, čia vyravo žydra ir gelsvai žalsva spalva. Kitoje pusėje tvyrojo netvarka, o dekoracijos buvo tos pirmykštės spalvos, kuri kelia daugiausia emocijų, kuri reiškia ir aistrą, ir neapykantą. Raudonos.

Paprastai toje pusėje miegodavo Blezė, apsiklojusi raudona aksomine Ralfo Loreno lovatiese, bet šįryt jos nebebuvo. Blogas ženklas. Blezė keldavosi anksti tik dėl rimtų priežasčių.

Tėja apsirengė ir sunerimusi nulipo laiptais.

Krautuvėlė buvo tuščia, tik Tobijas nukabinęs nosį sėdėjo savo įprastoje vietoje, prie kasos aparato. Tėjai pasisveikinus, jis tik suniurzgė ir toliau spoksojo į sieną, viena ranka gniaužydamas tamsius garbanotus savo plaukus. Be abejo, jis, kaip kiekvienas devyniolikametis, savaitgalį troško praleisti kur kitur.

Tėja nuėjo į klasę.

Blezė sėdėjo prie ilgo stalo užsidėjusi ausines ir niūniavo. Priešais ją gulėjo brėžinys.

Tėja pritykino arčiau.

Jau iš tolo pamatė, kad jis gražus. Blezė genialiai kūrė papuošalus, dažniausiai remdamasi senoviniais modeliais. Ji verdavo vėrinius iš bitučių ir drugelių, gėlių girliandų, gyvatėlių, šokančių delfinų. Jie visi atrodydavo gyvi, sklidini džiaugsmo... stebuklingi.

Štai čia ir atsiskleidė tikrasis genialumas. Blezė visas detales sujungdavo turėdama tam tikrą tikslą. Brangakmenius parinkdavo taip, kad šie stiprintų vienas kitą. Rubinas skatino geismą, juodasis opalas – prieraišumą, topazas – ilgesį, granatas – aistrą. Čia buvo ir žvaigždės akmuo – padūmavusi pilka safyro atmaina su šešiakampe žvaigžde. Blezės akmuo, jo spalva visai kaip jos akių.

Ji buvo išsidėliosi akmenis, bet jos burtai rėmėsi ne vien jais. Vėrinyje buvo ir medalionų – mažyčių dėžučių, į kurias galima įpilti nuodų arba miltelių. Blezė tiesiogine žodžio prasme prisotindavo brangakmenius kerų.

Netgi pats išdėstymas buvo burtai. Kiekviena eilutė, kiekvienas išlenkimas, kiekvienas gėlės stiebelis galėjo turėti prasmę, vesti žvilgsnį raštais, ne mažiau veiksmingais už simbolius, kreida piešiamus ant grindų. Vien žvelgdamas į papuošalą turėjai būti apžavėtas.

Šiuo metu Blezė kūrė vėrinį, galintį bet ką išversti iš kojų.

Tėja matė, kaip jis įgauna pavidalą. Blezė taikė vaško metodą: išpjaudavo dalis iš kieto mėlyno vaško, ir tik paskui darydavo sidabro, vario arba aukso atliejas. Tai, ką ji liejo dabar, gniaužė kvapą. Net širdis salo. Šio įmantraus meno kūrinio poveikis turėjo būti toks pat, kaip stebuklingosios Afroditės juostos – kad joks į jį pažvelgęs vyras neliktų nepakerėtas.

Be to, ji turėjo Eriko kraujo. Tai svarbiausioji sudėtinė dalis, leidžianti pritaikyti kerus kaip tik jam.

Gerai dar, kad Blezė užtruks kelias dienas, kol užbaigs kūrinį. O kai jis bus gatavas...

Eriko neišgelbės nė pats pragaras.

Tėja atsitraukė atgal nežinodama, ar Blezė ją pastebėjo – tiesą sakant, jai tai nerūpėjo. Nematydama kelio ji nusvirduliavo į savo kambarį.

Jiedu su Eriku – sielos draugai. Tačiau Blezė tam tikra prasme yra pati Afroditė. Kas gi galėtų jai atsispirti?

Ką man daryti?

Ji irgi turėjo lašelį Eriko kraujo ant nosinės kampučio. Tik meilės kerais Blezei ji niekaip neprilygtų. Blezė turėjo ilgametę patirtį ir įgimtą talentą, pranokstantį visų kitų gebėjimus.

Vadinasi, būtina sumanyti ką kita. Tai, visų pirma, turėtų neleisti Blezei prisiartinti prie Eriko. Apsaugoti jį...

Tėja atsitiesė.

Negaliu. Tai pernelyg pavojinga. Dvasių iššaukimo burtai ne mergelėms. Su jais turi būti atsargus netgi Vidinis Ratas.

Vis dėlto senelė turi medžiagos. Žinau, kad turi. Mačiau dėžutę.

Galiu žūti jau vien mėgindama.

Ją apėmė keista ramybė. Susitelkusi į pavojų ji jautėsi geriau nei svarstydama, ką pasakytų senelė, jei sučiuptų. Dėl Eriko ji drįstų lįsti į pavojų. Galvojant apie tai pavyko atsikratyti minties, kad pats sumanymas ne tik pavojingas, bet ir netikęs.

Šįkart ji nulipo laiptais lyg lunatikė. Rami ir abejinga.

– Tobi, kur senelė?

Jis vos kilstelėjo galvą.

– Išvyko aplankyti Tjerio Deskuedro, pasikalbėti apie kažkokį jo dvarą. Liepė vakare važiuoti jos pasiimti.

Tjeris buvo vampyras ir Nakties Valdovas. Jis turėjo daug dvarų į šiaurės rytus nuo Las Vegaso – bet kaip su tuo susijusi senelė?

Tiek to. Svarbu, kad senelės visą dieną nebus namie.

– Tai galėtum išeiti pasilinksminti. Aš prižiūrėsiu krautuvę.

Tobijas dėbtelėjo į ją apdujusiomis mėlynomis akimis, ir apskritas jo veidas nušvito.

– Rimtai? Tu čia pabūsi? Galėčiau tave išbučiuoti. Nagi, aplankysiu Kiši... ne, gal Zoją... o gal Šiną...

Kaip ir visi raganiai, mieste jis turėjo didžiulę paklausą tarp raganaičių.

Tebemurmėdamas jis pasitikrino piniginę, stvėrė automobilio raktelius ir movė prie durų, tarsi Tėja galėtų bet kurią sekundę apsigalvoti.

– Grįšiu laiku jos paimti, pažadu, – skubiai tarė Tobijas ir nėrė pro duris.

Vos jam dingus, Tėja apvertė lentelę prie durų užrašu „UŽDARYTA“ į viršų, užsirakino ir pritykino prie prekystalio.

Apatinėje rakinamoje lentynoje buvo geležinė skrynelė, pažiūrėti penkių šimtų metų senumo. Tėja ją vargais negalais pakėlė – buvo sunki. Sukandusi dantis, nenuleisdama akių nuo karoliukų užuolaidos, skiriančios krautuvę nuo senelės dirbtuvės, ji užsirepečkojo laiptais aukštyn.

Dar porą kartų nusileido apačion pasiimti kitų reikmenų. Karoliukų užuolaida nesujudėjo.

Galop Tėja nuėjo į senelės kambarį. Ant vinies šalia galvūgalio kabojo didelis žiedas su tuzinu raktų. Ji jį paėmė. Grįžusi į savo kambarį užsirakino ir užkimšo durų apačią rankšluosčiu, kad Blezė neužuostų dūmų.

Gerai, dabar atidarykime tą daiktą.

Ji atsisėdo ant grindų sukryžiuotomis kojomis priešais skrynelę. Pritaikyti spynai raktą buvo nesunku – tiesiog susirado patį seniausią ir grubiausią geležinį raktą ant žiedo. Šis idealiai tiko, ir skrynelė atsidarė.

Viduje buvo bronzinė dėžutė, o joje – sidabrinė.

Sidabrinėje dėžutėje gulėjo senovinė knyga pageltusiais, sutręšusiais lapais ir žalias buteliukas, užlietas vaško kamščiu ir dėl tvirtumo aprištas kaspinais. Joje dar buvo apie trisdešimt keturiasdešimt amuletų. Tėja paėmė vieną ir apžiūrėjo.

Šviesių plaukų sruoga susukta, surišta į mazgą ir suklijuota molio gurvuoliuku. Molis buvo tamsiai raudonas, jį, padarytą iš žemės ir iš raganos kraujo, Tėja lietė pagarbiai. Ko gero, visi Rato nariai prie jo dirbo ištisas savaites: įkrovė kraują galiomis, giedojo, maišė jį su slaptomis sudėtinėmis dalimis, degė ritualinėje ugnyje.

Aš liečiu raganą, dingtelėjo Tėjai. Pačią esybę tos, kuri mirė prieš šimtus metų.

Slaptingas ženklas ant amuleto viršaus turėjo parodyti, kas toji ragana. Bet molis buvo taip aptrupėjęs, kad Tėja ženklo neįžiūrėjo.

Nesijaudink. Surask aprašymą knygoje ir palygink su amuletu.

Ji ėmė atsargiai vartyti sudūlėjusius knygos lapus, mėgindama įskaityti išblukusį įmantrų raštą.

Iks U Sihnal, Anė Bater, Markas Klingelsmitas... Ne, jie visi atrodo pernelyg pavojingi. Liučijus Kaliostras – galbūt. Bet aš nenoriu alchemiko. Devis Ratihas, Omija Inošiši... pala. Febė Garner.

Ji atidžiai perskaitė puslapį apie Febę. Miela mergaitė iš Anglijos, gyvenusi dar prieš inkviziciją, laikiusi namų dvasias. Jauna mirė nuo tuberkuliozės, bet visi ją pažinoję laikė palaimintąja – netgi žmonės, vertinę jos gebėjimą atitolinti nuo miesto blogus kerus. Jie taip pat raudojo prie jos kapo.

Nuostabu, pamanė Tėja.

Ji puolė žarstyti amuletus, ieškoti to, ant kurio būtų įspaustas ženklas, panašus į esantį knygoje šalia Febės vardo.

Štai jis. Tėja suspaudė delne amuletą. Febės plaukai buvo kaštoniniai ir labai švelnūs.

Puiku. Dabar paruošk laužą.

Jis turėjo būti sukrautas iš ąžuolo ir uosio – dviejų medžių, kurių liepsnoje buvo išdegtas molis. Į didžiausią bronzinį senelės dubenį Tėja sukrovė sausus pagaliukus ir uždegė.

Dabar įberk kasijos drožlių, šventųjų dagių, mandragoros šaknies. Jie skirti galiai padidinti. Patys burtai yra buteliuke, išskaptuotame iš vientiso malachito luito. Tai iššaukiamieji nuodai, jų kilmės Tėja nenumanė.

Ji krapštė nagu vašką, kol atlaisvino kamštelį. Tada liovėsi – rankos tirtėjo, tvinkčiojant kraujui.

Iki šiol ji tik apžiūrinėjo slaptus dalykus – tai blogai, bet atleistina. Dabar ji ryžosi uždegti draudžiamą ugnį... tai jau nedovanotina. Jeigu seniūnai išsiaiškins, ką ji padarė...

Tėja ištraukė kamštelį.

AŠTUNTAS SKYRIUS

Jai į šnerves tvoskė stiprus, aitrus kvapas. Laikydama buteliuką virš ugnies ji labai atsargiai jį pakreipė ir sumirksėjo, kad išriedėtų ašaros.

Vienas lašas, du, trys lašai.

Ugnis plykstelėjo mėlynais liežuviais.

Viskas parengta. Laužas – vienintelis būdas dvasiai iš anapus iškviesti; nebent peržengtum uždangą ir pats ją atsivestum.

Tėja abiem rankomis suėmė Febės amuletą, perlaužė molį ir sutrupino antspaudą. Paskui, laikydama perlaužtą amuletą virš ugnies, ištarė galios žodžius – buvo girdėjusi juos iš seniūnų per praėjusį Sauiną.

– Tebūna man suteikta Hekatės žodžių galia.

Akimirksniu ji pajuto, kaip žodžiai randasi joje ir veržiasi pro lūpas. Girdėjo taip, tarsi juos būtų taręs kas kitas.

Pro uždangą... šaukiu tave!

Pro metų miglą... šaukiu tave!

Iš tuštumos gelmių... šaukiu tave!

Siauru takeliu... šaukiu tave!

Į liepsnos širdį... šaukiu tave!

Ateik spėriai, maloniai, nedelsdama!

Ji pajuto siūbuojant grindis lyg per žemės drebėjimą. Virš įprastos liepsnos, rodos, degė kitokia ugnis: šalti, vaiduokliški, žydri ir violetiniai liežuviai kilo ir laižė jai kulkšnis.

Tėja jau ketino praskleisti delnus, kad amuletas įkristų į stebuklingąją liepsną. Bet nespėjo – pasigirdo trenksmas.

Miegamojo durys plačiai atsidarė, ir antrą kartą per dieną ji išsigando išvydusi Blezę.

– Visas namas dreba – ką čia darai?

– Bleze – nesiartink!

Blezė spoksojo. Staiga žioptelėjo ir šoko į priekį.

– Ką tu čia darai?

– Jau baigiu...

– Išprotėjai! – Blezė pamėgino išplėšti Tėjai iš rankų amuletą, bet ši paslėpė rankas už nugaros. Blezė sugriebė sidabrinę dėžutę.

– Palik ją ramybėj! – Tėja stvėrė dėžutę iš kitos pusės. Mergaitės tampė dėžutę, mėgindamos atimti viena iš kitos. Liepsna nudegino Tėjai rankas.

– Paleisk! – užriko Blezė ir pamėgino sukamuoju judesiu ištraukti dėžutę. – Perspėju...

Tėjos pirštai buvo drėgni nuo prakaito. Dėžutė išsprūdo.

Tada kai kas nutiko.

Sidabrinė dėžutė apsivertė Blezės rankose, ir visur pabiro amuletai. Pasklido pilkų, juodų, rusvų plaukų sruogos. Daugelis jų nukrito ant grindų, bet vienas pataikė tiesiai į laužą.

Tėja išgirdo spragtelėjimą – molinis antspaudas perlūžo.

Akimirką ji stovėjo nustėrusi, tada įkišo ranką į ugnį. Molis jau degė – įkaitęs iki baltumo, nebe iki raudonumo. Negalėjo jo suimti pirštais. Mėlynose liepsnose jai tarsi šmėstelėjo ženklas, o tada ugnis plykstelėjo, tarytum būtų trenkęs žaibas. Jis bloškė Tėją į Blezės lovą, o Blezę – į sieną.

Žaibas kilo lyg kolona, ir iš jo kai kas išniro.

Tėja ne tiek matė, kiek juto. Šmėkla ėmė siautėti po kambarį lyg šiaurės vėjo gūsis. Į orą pakilo knygos ir drabužiai. Pasiekusi langą ji akimirksnį sustojo tarsi norėdama susikaupti, tada nėrė, lyg stiklo nė nebūtų buvę.

Šmėkla pradingo.

– Didžioji Gyvybės deive, – iš pasienio sukuždėjo Blezė, stebeilydama pro langą plačiomis spindinčiomis akimis – jai buvo baisu. Blezė išsigando.

Tik tada Tėja suprato, kad reikalai visai prasti.

– Ko mes pridarėme? – pašnabždom paklausė ji.

– Ko mes pridarėme – ko tu pridarei, reikia klausti, – sėsdamasi atkirto Blezė. Atrodė beatsigaunanti. – Kas buvo tas padaras?

Tėja gindamasi mostelėjo į pabirusius amuletus.

– Kaip tu manai? Ragana.

– Bet kas tokia?

– Iš kur man žinoti? – Tėja vos nešaukė, baimė užleido vietą pykčiui. – Aš ketinau išsikviesti štai šitą. – Ji pačiupo kaštoninius plaukus ir perlaužė Febės Garner amuletą. – O ta įkrito, tau išvertus dėžutę.

– Tik jau neaiškink, kad aš kalta. Tai tu naudojaisi draudžiamais burtais. Tai tu kvieteisi protėvius. Dėl visko, ką ji iškrės, – Blezė parodė į langą, – tu būsi kalta.

Ji atsistojo, pasikedeno plaukus, išsitiesė.

– Štai ką gavai už tai, kad mėginai užsiundyti dvasias ant manęs! – Ji nusigręžė ir žengė pro duris.

– Aš nemėginau užsiundyti ant tavęs dvasių! – sušuko Tėja, bet durys jau buvo užsitrenkusios.

Tėjos pyktis išgaravo. Visa nustėrusi ji pažvelgė į apverstą sidabrinę dėžutę – ant jos buvo laikinai pasidėjusi nosinę su Eriko krauju.

Aš tik mėginau rasti jam sergėtoją. Kas jam padėtų atsispirti kerams, kas suprastų, kad jis asmenybė, nors tik žmogus.

Tėja suglumusi žvalgėsi po kambarį. Paskui, jausdamasi senesnė už savo senelę, sunkiai atsistojo ir lyg medinė ėmė tvarkyti kambarį.

Versdama iš dubens pelenus ji pastebėjo, kad prie dugno kažkas priskretę. To nebuvo galima nei nuplauti, nei peiliu nukrapštyti. Ji pakišo dubenį po lova.

Jai tvarkantis, galvoje sukosi mintys.

Kas išskrido? Dabar to niekaip nesužinosi. Atmetimo būdu neišsiaiškinsi, nes yra daugybė nepažymėtų amuletų.

Ką dabar daryti? To ji irgi nenumanė.

Jei kam nors papasakosiu – tarkim, senelei – ji ims kamantinėti, kam kviečiausi mirusiąją. Jeigu išaiškės tiesa, mudviejų su Eriku laukia mirtis.

Leidžiantis saulei, gatvelėje už namo sustojo limuzinas. Tėja pastebėjo jį pro langą ir išsigandusi nudūmė laiptais žemyn.

Senelei išlipti padėjo du vampyrai mandagiais veidais be jokios išraiškos. Tjerio tarnai.

– Senele, kas atsitiko?

– Nieko neatsitiko. Užėjo šioks toks silpnumas, ir viskas. – Ji trinktelėjo vienam vampyrui lazda. – Aš pati susitvarkysiu, sūneli!

– Ponia, – tarė vampyras, gal tris ar keturis kartus vyresnis už senelę. Jis kreipėsi į Tėją: – Tavo senelė buvo nualpusi – kurį laiką ji gana prastai jautėsi.

– O tas niekam tikęs mano mokinys taip ir nepasirodė, – sušuko senelė, kėblindama prie užpakalinių durų.

Tėja atsisveikindama linktelėjo vampyrams.

– Senele, tai aš kalta dėl Tobijo. Aš jam daviau laisvadienį. – Pilvas, visą dieną buvęs suspaustas lyg kumštis, dar labiau susigniaužė. – Ar tu rimtai sergi?

– Dar kelerius metus pratempsiu. – Ji ėmė pūškuoti laiptais. – Tiesiog vampyrai nežino, kas toji senatvė.

– Ko ten važiavai?

Senelė sustojo atsikosėti.

– Ne tavo reikalas. Turėjau dėl kai ko susitarti su Tjeriu. Jis sutiko per Sauiną savo žemėse priimti Vidino Rato narius.

Užlipusi į viršų Tėja virtuvėlėje užplikė žolelių arbatos. Senelei su arbata gulint lovoje, ji sukaupė drąsą.

– Senele, kai seniūnai per Sauiną iššaukia dvasias – kaip jas grąžina atgal?

– Kam tau žinoti? – piktai paklausė senelė. Tėja tylomis žvelgė į ją, tad galop ji ėmė pasakoti. – Iššaukiant dvasias sakomi tam tikri burtažodžiai – neklausk, kokie, – o norint jas grąžinti atgal, jie tariami atbulai. Iškvietusi dvasią ragana turi ją ir išvaryti.

Vadinasi, tik aš galiu tai atlikti.

– Ir viskas? – pasiteiravo Tėja.

– Žinoma, ne. Reikia ilgai kurstyti ugnį ir berti žoleles – bet jei viską atliksi teisingai, apsupsi dvasią stačių akmenų ratu, tai grąžinsi ten, iš kur ji atėjo. – Senelė murmėjo toliau, bet Tėjai užkliuvo pirmesni žodžiai.

– Stačių akmenų ratu?.. – išlemeno ji.

– Dvasią reikia apsupti stačiais akmenimis. Na, mąstyk, Tėja! Jei nebūtų rato, sulaikančio dvasią, ji tik zvimbt, – senelė mostelėjo ranka, – ir išlėktų. Kaip tada ją rastum? Kaip tik to šiandien ir važiavau pas Tjerį, – garsiai sriūbtelėjusi arbatos pridūrė ji. – Mums reikia tokios vietos, kad iš smiltainio susidarytų natūralus ratas... Be abejo, viską organizuoti teks man... – tyliai suburbėjo ji.

Tėjai pasidarė bloga.

– Ar, norėdamas ją grąžinti atgal, turi būti šalia?

– Žinoma. Turi būti per spjūvio atstumą. Tik nemanyk, kad nesuprantu, kam viso to klausinėji.

Tėja sulaikė kvapą.

– Jūs ką nors kuriate Sauinui – ir veikiausiai tai Blezės sumanymas. Judvi labai panašios į Mają ir Helevaizę. Verčiau užmirškite tai – šie burtai seniūnams, o ne mergiotėms. – Ji nutilo ir sukosėjo. – Nesuprantu, ko taip trokštate tapti senolėmis, iki galo nepabuvusios mergelėmis. Turėtumėte džiaugtis jaunyste, kol dar laikas...

Tėja paliko ją tebeniurnančią.

Prieš iššaukdama dvasią ji nepadarė jokio rato – nė nenutuokė, kad jo reikia.

O dabar... kaip ji prisiartins prie tos dvasios, kad galėtų parsiųsti ją atgal?

Ką gi, tegu toji lieka pasaulyje, narsiai tarė ji sau. Tai blogai... bet juk dvasios vis tiek klajoja po pasaulį. Jeigu dingusiajai nepatiks lakioti, gal sugrįš atgal.

Vis dėlto ją slėgė kaltės jausmas ir baimė. Ką jau kalbėti apie nerimą – nors ir nedidelį – dėl senelės silpnumo priepuolio.

Blezės lovoje nebuvo. Ji liko apačioje ir iki išnaktų dirbo prie savo vėrinio.

Pirmadienį visi mokykloje šnekėjo apie Rendį Mariką ir sugadintus šokius. Mergaitės dėl to niršo ir kaltino Blezę; berniukai niršo ir kaltino Rendį.

– Gerai jautiesi? – po pasaulinės literatūros pamokos Danė pasiteiravo Tėjos. – Atrodai išblyškusi.

Tėja nelinksmai šyptelėjo.

– Savaitgalis buvo sunkus.

– Tikrai? Ar ką nors veikei su Eriku? – Tai, kaip ji ištarė „ką nors veikei“, Tėjai sukėlė nerimą. Ovalus Danės veidelis atrodė mielas ir susirūpinęs kaip visuomet... bet Tėja negalėjo kliautis netgi ja. Juk Danė yra Nakties Žmogus, ragana, žmonių priešė.

Nesvarbu. Tėja taip jaudinosi, kad žodžiai patys ėmė lietis.

– Ką galėjau veikti? Sudaužyti jo automobilį? Paversti jį rupūže?

Danė, regis, nustebo, jos tamsios aksominės akys išsiplėtė.

Tėja nusigręžė ir spėriai nudrožė sau.

Kvaiša, kvaiša, barė ji save. Kam taip žioplai pasielgei? Prieš Blezę gali ir nebeapsimetinėti, kad nežaidi su Eriku, o kitoms raganoms privalai vaidinti.

Beveik nematydama kelio, nekreipdama dėmesio į vaikus aplinkui, ji patraukė prie Eriko spintelės.

Aš čia dar tik savaitę ir jau spėjau šitaip susigadinti gyvenimą! Susipykau su Bleze, būriau draudžiamu būdu ir nedrįstu to prisipažinti senelei, be to, nusižengiau Nakties pasaulio įstatymui.

– Tėja! Ieškojau tavęs.

Tai buvo Eriko balsas. Šiltas, džiugus – kaip tik tai, ko stigo Tėjai. Atsigręžusi ji išvydo žalias akis su pilkais mirgančiais taškeliais ir akinamą šypseną. Ta šypsena ją įtraukė, permainė pasaulį.

Galbūt viskas susitvarkys.

– Vakar tau skambinėjau, bet vis atsiliepdavo atsakiklis.

Tėja nė nežvilgtelėjo į atsakiklį.

– Atleisk, tiek visko įvyko. – Erikas atrodė toks mielas, kad ji ėmė svarstyti, ką iš tos įvykių gausos galėtų jam papasakoti. – Susirgo senelė.

Jis iškart surimtėjo.

– Tai baisu.

– Taip. – Tėja išsitraukė iš kuprinės šįryt susikrautą maišelį su žolelėmis. Sudvejojo. – Erikai... ar kur nors galėtume pasišnekėti vieni? Porą minučių. Noriu tau kai ką duoti.

Erikas sumirksėjo, tada kilstelėjo antakius.

– Smagu girdėti. Žinau tinkamą vietelę. Eime.

Jis nusivedė Tėją per mokyklos kiemą į didelį pastatą, stovintį atokiau nuo viso komplekso. Jis atrodė apleistas, dvigubų durų dažai apsilaupę. Ant plakato oranžinėmis ir juodomis raidėmis buvo užrašyta: NEPRALEISKITE ŠAUNIAUSIO HELOVINO VAKARĖLIO.

– Kas tai?

Erikas, atidaręs duris, priglaudė pirštą prie lūpų. Dirstelėjo vidun, tada pamojo Tėjai.

– Tai sena sporto salė. Ją ketinama suremontuoti ir paversti moksleivių centru, bet neužtenka pinigų. – Erikas prunkštelėjo. – Tikriausiai todėl, kad per daug išleidžiama senamiesčiui renovuoti. Na, ką ten norėjai man duoti?

– Tai... – apsidairiusi Tėja nustėro ir kaipmat užmiršo žolių maišelį. – Erikai... – besižvalgant ją ėmė pykinti. – Ar tai... Helovino vakarėliui?

– Taip. Tokiuose vakarėliuose renkamos lėšos. Keista šventė, bet surengtoji pernai davė nemaža pelno.

Kur jau ten keista, nuščiuvusi pamanė Tėja. Keista – netinkamas žodis.

Pusė patalpos buvo tuščia, tik nubrūžintos kietmedžio grindys, sulaužyta krepšinio lenta ir palubėje kybantys vamzdžiai. Bet kita pusė priminė viduramžių kalėjimą ir lošimo namus tuo pat metu. Ji lėtai žengė artyn, žingsniams aidint.

Įvairaus dydžio būdelės buvo papuoštos oranžiniu ir juodu krepinu bei dirbtiniais voratinkliais. Tėja skaitė vieną plakatą po kito.

– Išsiburk laimę... Apipilk bobą... Pagauk sudžiūvusią galvą...

– Tiesą sakant, tai obuolys – jį reikia pagauti, – rodos, sutrikęs paaiškino Erikas. – Tai netikras lošimas. Lošiama iš goblinų pinigų, šie keičiami į prizus.

Tėja negalėjo atplėšti žvilgsnio nuo klumpių. O štai kankinimų ratas: ruletės viduryje lėlė, aprengta kaip ragana, ištemptomis rankomis ir kojomis. Kruvinasis „dvidešimt vienas“. Velnio smiginys... jo taikinyje – kamštinė ragana.

Visur pilna raganų. Ant palubės vamzdžių sukabinti jų drabužiai. Nuo būdelių viršaus vėpso kartoninės, ant sienų šoka popierinės raganos. Storos, liesos, žilaplaukės, žvairos, karpotos, juokingos, baisios... ir bjaurios. Bendras jų visų bruožas.

Tai štai ką jie, žmonės, apie mus mano. Visi žmonės...

– Tėja, ar gerai jautiesi?

Tėja apsigręžė.

– Ne, negerai. – Ji mostelėjo ranka aplinkui. – Ar matai visa tai? Negi tau tai tikrai atrodo juokinga? Tinkama vakarėliui? – Beveik nesuvokdama ką daranti ji atgręžė Eriką į „geležinę mergelę“ – medinę kopiją guminiais dygliais.

– Ką žmonės čia veiks? Mokės, kad ten įlįstų? Negi jie nesupranta, kad tai iš tiesų buvo? Kad į ją būdavo įstumiami tikri žmonės, ir, užsidarius durims, tie spygliai smigdavo jiems į kūną, į rankas, pilvą, akis... – jai užkando žadą.

Erikas atrodė toks pat nustebęs, kaip pirmiau Danė. Tokios Tėjos jis dar nebuvo matęs.

– Tėja, klausyk, aš atsiprašau... niekada nemaniau...

– Arba tai, – Tėja parodė kankinimų ratą, žodžiai veržte veržėsi iš jos. – Ar žinai, kaip iš tikrųjų raganą guldydavo ant rato? Jai sulaužydavo kiekvieną kaulą, kad galėtų perkišti rankas ir kojas tarp stipinų. Tada iškeldavo ratą ant stulpo ir palikdavo ją ten mirti...

Eriko veidą perkreipė siaubas.

– Dieve, Tėja...

– O šitie atvaizdai... Kankinamos raganos nebuvo žaliaodės piktomis akimis. Ir ne pabaisos, jos neturėjo nieko bendra su velniais. Jos buvo žmonės.

Erikas ištiesė į ją ranką, bet Tėja išsisuko ir pažvelgė į itin bjaurią raganą ant sienos.

– Ar tu manai, kad ši vieta tinkama vakarėliui? Kad čia bus linksma? Kad raganos atrodo štai taip? – Ji skėstelėjo rankomis, bemaž apimta isterijos. – Ar taip manai?

Mintyse ji regėjo visą pasaulį: kairėje Danę, Blezę ir visas kitas raganas; dešinėje – Eriką, čia susirinkusius moksleivius ir kitus žmones; abi rasės nekentė viena kitos ir niekino viena kitą. Ji pati stovėjo maždaug viduryje.

Erikas suėmė ją už pečių.

– Ne, aš nemanau, kad tai gerai. Tėja, gal galėtum bent minutėlę manęs paklausyti?

Erikas beveik purtė ją, bet Tėja matė jo akių kampučiuose besitvenkiant ašaras.

– Jaučiuosi siaubingai, – tarė jis. – Niekada į tai nežiūrėjau rimtai – suprantu, tai ne pasiteisinimas, o kvaila klaida. Bet dabar, klausydamasis tavęs, supratau, kaip tai siaubinga, ir man labai gaila. Niekada neturėjau tavęs čia atsivesti – ypač tavęs...

Bent kiek atsipalaidavusi Tėja vėl įsitempė.

– Kodėl ypač manęs? – griežtai paklausė.

Erikas padvejojo, tada jų žvilgsniai susitiko, ir jis tyliai paaiškino.

– Dėl tavo senelės krautuvėlės. Suprantama, tai tik žolelės ir pozityvusis mąstymas – bet taip pat žinau, kad senovėje kas nors būtų bedęs į ją pirštu ir pavadinęs ragana.

Tėja vėl aprimo. Nieko baisaus, kad žmonės senelę vadina ragana – jei tik turi galvoje moteriškę, bendraujančią su augalais ir maišančią naminį plaukų balzamą. Ji negalėjo netikėti Eriku, žvelgiančiu tomis rimtomis žaliomis akimis.

Bet čia pasitaikė proga, ir Tėja ja pasinaudojo.

– Taip, veikiausiai ir aš būčiau sudeginta už tai, kad įteikiau tau šią dovaną, – tarė ji ir atskleidė saują. – O tu tikriausiai išsigąsi, jei paprašysiu visą laiką ją nešiotis su savimi: pamanysi, kad ketinu tave kaip nors užburti...

– Aš nieko nemanysiu, – tvirtai tarė jis, imdamas iš Tėjos mažą žalią maišelį. Šis kvepėjo šviežiais pušų spygliais – jų čia daugiausia ir buvo. Be jų, Tėja įdėjo kelias apsaugines žoleles, Ištar kristalą – auksinį trikampės žvaigždės pavidalo berilį su išraižytu babiloniečių deivės motinos vardu. Tai buvo daugiausia, kuo ji galėjo priešintis Blezės kerams.

– Aš tik pabučiuosiu jį ir įsidėsiu į kišenę; visada nešiosiuosi, – kalbėjo Erikas. Jis taip ir padarė. Pabučiavęs tarė: – Mm, gardžiai kvepia.

Tėja nenorom šyptelėjo. Netgi drįso pasakyti:

– Tiesą sakant, tai primins apie mane.

– Niekada neišsitrauksiu jo iš kišenės, – rimtai pažadėjo jis.

Ką gi, viskas puikiai pavyko.

– Klausyk, gal ką nors galime padaryti dėl šios vietos, – dar kartą apsidairęs pasiūlė Erikas. – Mokyklos taryba nenorėtų, kad mokykla blogai pagarsėtų. Galėčiau nulėkti iki žurnalistikos kabineto ir pasiskolinti fotoaparatą. Padarytume kelias nuotraukas, kad būtų matyti, kuo skundžiamės.

Tėja dirstelėjo į rankinį laikrodį.

– Kodėl gi ne? Vis vien pavėlavau į prancūzų.

Erikas išsišiepė.

– Tuoj grįšiu.

Jam išdūmus, Tėja, paskendusi mintyse, ėmė pamažu vaikštinėti tarp būdelių.

Mudviem šnekantis vos kelias minutes, vos neišplepėjau jam tiesos, prisiminė ji. O vėliau išsigandau, kad pats viską išsiaiškino.

Argi tai būtų taip jau blogai? Jis vis vien pasmerktas dėl to, kad aš jį myliu; dabar nebesvarbu, ką žino.

Bet jeigu jis sužinotų... ką tada pasakytų? Kad apskritai raganos nėra tokios jau baisios – bet ar jis tikrai norėtų draugauti su ragana?

Vienintelis būdas sužinoti – prisipažinti.

Ji atsirėmė į kopėčias ir nieko nematydama įsispoksojo į klijuotę, numestą po kabančia kilpa. Žinoma, tai tik teorinis klausimas. Kokia ateitis jų lauktų?..

Ūmiai Tėja suvokė, į ką spokso.

Po klijuote buvo batas, ant kažko užmautas. Ji įsivaizdavo, kad tai dar viena netikra ragana... ir kaipmat atsipeikėjo. Pajuto, kaip ant rankų šiaušiasi plaukeliai ir ima dilgsėti kūną.

Kam raganą apauti juodais Nike sportbačiais?

DEVINTAS SKYRIUS

Batas čia taip nederėjo, kad akimirką Tėja manė sapnuojanti. Ko gero, taip veikia pati aplinka: tamsi aidinti patalpa su visomis šiurpiomis būdelėmis. Jeigu ji nusigręžtų ir dar kartą pasižiūrėtų...

Batas tebebuvo.

Reikia palaukti, paskui kam nors paskambinti. Tai gali būti siaubinga. Tam yra žmonių valdžia; reikia sulaukti bent jau Eriko...

Tėja pasijuto einanti palengva, kaip per sapną.

Smiliumi ir nykščiu suėmė klijuotės kampą ir pakėlė kelis centimetrus.

Batas buvo užmautas ant kojos.

Džinsuotos kojos. Tikrai ne raganos. Štai ir kitas batas.

Tėją apėmė siaubas ir užliejo adrenalino banga. Keista, bet tai padėjo. Pirma kilusi mintis buvo: Tai žmogus, jis gali būti sužeistas. Ją apėmė ryžtas, tarp jos ir baimės iškilo siena.

Laikykis, viskas gerai, tuoj pažiūrėsiu...

Ji nutraukė klijuotę. Išvydo kojas, liemenį, pirštus, gniaužiančius juodai aprengtos netikros raganos rankovę...

Tada pamatė galvą ir atšlijo, rankomis užsidengdama burną. Vos dirstelėjo, bet vaizdas rėžte įsirėžė į atmintį.

Melsvai pilkas, siaubingai ištinęs veidas. Klaikiai išverstos akys. Liežuvis kaip dešrelė, išlindęs pro juodas lūpas.

Tėjos kojos neišlaikė.

Ji jau buvo mačiusi mirtį. Dalyvaudavo atsisveikinimo ceremonijose, per kurias mirtingi raganų palaikai būdavo grąžinami žemei. Bet tai būdavo natūrali mirtis, lavonas atrodydavo ramus. O čia...

Turbūt tai berniukas. Plaukai trumpi, krūtinė plokščia. O veido atpažinti neįmanoma. Toks sudarkytas – nebepanašus į žmogų...

Jis mirė smurtine mirtimi. Tegu jo dvasia išsilaisvina; tegu jos čia nelaiko keršto troškimas. O Sekhmeta, liūtagalve Egipto deive, mirties mokytoja, kelių atvėrėja, tylioji Sekhmeta...

Padrikas mintis nutraukė vidun įspindusi saulės šviesa. Nuo durų sušuko Erikas:

– Grįžau!

Tėja atsistojo. Kojos vėl ėmė linkti. Ji prasižiojo, bet įstengė tik sukuždėti:

– Erikai...

Erikas pribėgo prie jos.

– Tėja, kas atsitiko?

– Čia kažkas negyvas.

Tėja išvydo jo akis nepatikliai išsiplečiant, tada Erikas pažvelgė pro ją. Žengė prie kūno ant grindų, sustojo, pasilenkė, akimirką pažiūrėjo. Tada ūmiai atsigręžė ir stvėrė Tėją tarsi norėdamas apsaugoti nuo to vaizdo.

– Nežiūrėk į jį, nežiūrėk ten, – aikčiojo jis. – O Dieve, kaip baisu.

– Žinau. Mačiau.

– Tai baisu, tai taip baisu...

Jie abu stovėjo apsikabinę. Tik tai teikė saugumo šiame košmare.

– Jis negyvas. Tas vaikis negyvas, – vapėjo Erikas. Tai buvo akivaizdu, betTėja suprato, kad jam reikia šnekėti. – Mes niekuo negalime jam padėti. O Dieve, Tėja, man atrodo, tai Kevinas Imamura.

– Kevinas? – Tėjai akyse ėmė mirgėti juodi taškeliai. – Ne, negali būti...

– Mačiau jį su šiais marškiniais. Ir plaukai... Be to, jis priklausė salės puošimo komitetui. Tikriausiai norėjo pakabinti šią lėlę.

Tėjai mintyse iškilo šiurpus vaizdas. Sukrešėjusi tamsi linija ant išpampusio veido gali būti žaizda nuo skutimosi peiliuko. O švelnūs juodi plaukai... Taip, tai gali būti Kevinas. Vadinasi...

Blezė.

– Eime, – apdujęs tarė Erikas. – Turime pranešti raštinei.

Tėja leidosi vedama. Jos mintys buvo kitur. Blezė. Ar Blezė žino... ar Blezė galėjo...

Ji nenorėjo nė įsileisti tokios minties, vis dėlto nieko negalėjo padaryti.

...Eiti iki galo? Ne tik pralieti kraują, bet ir atimti gyvybę?

Raganoms tai draudžiama. Bet Harmanai iš dalies yra lamijos, o vampyrai kartais žudo, siekdami galių. Ar Blezė galėjo žengti taip toli į tamsą?

Jiems nuėjus į raštinę, viskas vyko labai greitai, Tėja negalėjo nė susikaupti. Aplink buvo žmonės. Sekretorė. Direktorius. Policija. Ji jautėsi dėkinga Erikui, vis pasakojančiam apie įvykį, kad jai nereikėtų.

Turiu suieškoti Blezę.

Jie grįžo į sporto salę. Policija buvo aptvėrusi pastatą geltona juosta. Spoksojo mokinių ir mokytojų būrys. Tėja akimis naršė tarp žmonių, bet Blezės niekur nepastebėjo.

Aplinkui buvo girdėti balsai.

– Girdėjau, tai Kevinas Imamura.

– Kažkas sakė, kad vyrukas iš šokių sugrįžo ir jį pričiupo.

– Erikai! Erikai, ar tikrai jį matei?

Tada vienas balsas perrėkė kitus:

– Ei, ponia Čeng, kaipgi Helovino vakarėlis? Ar iki to laiko sporto salė bus atidaryta?

Direktorė, stovinti su pora policijos pareigūnų, atsigręžė. Vėjelis šiaušė juodus plaukus ant kaktos, jai kreipiantis į susirinkusiuosius.

– Nežinau, kaip bus su sporto sale. Čia įvyko tragedija, ir dabar reikės atlikti tyrimą. Turime laukti ir žiūrėti, kas bus toliau. Dabar noriu, kad visi grįžtumėte į klases. Mokytojai, prašyčiau vestis mokinius į pamokas.

– Negaliu grįžti, – sušnabždėjo Tėja. Juodu su Eriku stovėjo tolėliau nuo retėjančio būrio. Regis, visi juos užmiršo.

– Parvešiu tave namo, – iškart pasisiūlė Erikas.

– Ne – turiu surasti Blezę. Noriu ją kai ko paklausti. – Ji mėgino priversti dirbti atbukusias smegenis. – Erikai, turėjau anksčiau tave perspėti. Saugokis.

– Ko?

– Blezės.

Jis atrodė nustebęs.

– Tėja... – Erikas dirstelėjo į senąją sporto salę. – Juk nemanai, kad ji kaip nors su tuo susijusi – su Kevino žūtimi?

– Nežinau. Ji galėjo ko nors paprašyti – arba jį patį priversti taip padaryti. – Tėja kalbėjo tyliai. Žiūrėjo Erikui tiesiai į akis, stengdamasi įtikinti. – Erikai, žinau, kad nieko nesupranti, bet prisimink, ką pasakojau anksčiau. Ji kaip Afroditė. Arba Medėja. Ji juokiasi naikindama. Ypač kai užpyksta... o ant tavęs ji užpykusi.

– Už ką?

– Nes pasirinkai mane, o ne ją, nes tu man patinki – dėl daugelio dalykų. Tai nesvarbu. Svarbiausia, kad ji gali tave persekioti. Gali mėginti tave... suvilioti. Ir... – Tėja pažvelgė į plazdančią geltoną juostą aplink senąją sporto salę, – mėginti tau pakenkti. Todėl ją pamatęs būk atsargus. Ar pažadi?

Erikas atrodė suglumęs ir sukrėstas, bet neryžtingai linktelėjo:

– Pažadu.

– Tai susitiksime vėliau. Dar turime apie ką pasikalbėti – bet pirmiausia noriu rasti Blezę.

Ji nuėjo prie mokinių, palikusi Eriką stovėti vėjyje. Žinojo, kad jis ją stebi.

Tėja pamatė kažką mojant. Tai buvo Danė užuojautos ir susirūpinimo kupinu veidu.

– Tėja, ar gerai jautiesi?

– Pusėtinai. – Tėja neatpažino savo balso. – Ar kur nors nepastebėjai Blezės?

Švelni Danės rankelė atsidūrė jos delne.

– Jiedvi su Vivjena parvažiavo namo – pas jus. Aš, jei nori, grįšiu su tavim. Tau negalima likti vienai.

Tėja spustelėjo jai ranką.

– Ačiū už rūpinimąsi. – Jautėsi dėkinga ir jai palengvėjo, kad Danė neužpyko. – Dane, dėl to, kaip elgiausi pirmiau...

– Užmiršk. Nepamenu, ką pasakiau, bet nenorėjau tavęs supykdyti. – Ji švelniai pridūrė: – Tėja, ar tau tikrai viskas gerai? Tikrai? Nenorėčiau dar labiau tavęs jaudinti...

– Kas yra? Kas, Dane?

– Tavo senelė serga. Todėl Blezė su Vivjena ir grįžo namo – jas iškvietė Vivjenos mama. Ji žiniuonė – turiu omeny, Vivjenos mama – ir, manau, vešis tavo senelę į savo namus.

Tėja susikrimto. Senelė į Las Vegasą persikėlė dėl kitų priežasčių nei visi Nakties Žmonės. Lamijos ir sukurtieji vampyrai kraustėsi į šį miestą, nes daugelis čia gyvenančių žmonių buvo perėjūnai – tokių dingusių niekas nepasigestų. Raganos čia kėlėsi dėl galios verpetų dykumoje. O senelė apsigyveno dėl šilto, sauso klimato. Ji jau nuo vaikystės sirgo plaučiais.

Kad tik tai nebūtų rimta, mintyse maldavo Tėja, Danei ją vežant namo.

Joms pasiekus krautuvėlę, senelės nebebuvo. Apačioje laukė Tobijas ir Vivjena.

– Ar ji gerai jaučiasi? – pasiteiravo Tėja. – Jai nieko rimto?

– Nieko baisaus, – atsakė Tobijas. – Jai šiandien svaigo galva, paskui ištiko ilgalaikio, nesibaigiančio kosulio priepuolis. Galop ji nusprendė, kad bus geriausia, jei kas nors ją užkalbės. Todėl paskambino poniai Morigan.

Nuostabu – užkalbėjimas! Senelė tai mėgo. Bet ji, matyt, rimtai serga, jei to prašo.

– Galiu jai paskambinti?

– Verčiau nereikia, – įsiterpė Vivjena. Jos žalios akys buvo malonios, balsas ramino. – Šiuo metu mama veikiausiai dirba su ja, o jos užkalbėjimai trunka kiaurą naktį. Nederėtų joms trukdyti. Bet nesijaudink, Tėja, mano mama tikrai tai geba.

– Aš visai ne dėl to jaudinuosi. – Tėja išsiblaškiusi apsidairė, galiausiai vėl pažvelgė Vivjenai į akis. – Ar girdėjai, kas atsitiko mokykloje?

– Ne. – Vivjena, regis, truputį susidomėjo. – Kas atsitiko?

Užuot atsakiusi, Tėja paklausė:

– Kur Blezė?

– Viršuje, kraunasi daiktus. Ji nakvos pas mane. Tu irgi gali važiuoti.

Tėja jau dūmė laiptais aukštyn.

Įpuolė į jųdviejų su Bleze kambarį. Blezė buvo pasidėjusi ant lovos atidarytą lagaminą.

Tėja ėjo tiesiai prie reikalo.

– Ar tu nužudei Keviną Imamurą?

Blezė išmetė juodą šilkinį meškiuką.

– Ką padariau? Ką čia šneki?

– Jis negyvas.

– Ir tu pamanei, kad tai padariau aš? Labai ačiū, bet ne jį norėčiau nudėti. – Blezė prisimerkė, ir Tėja pajuto šaltį. Paskui Blezė pakreipė galvą. – Tai kaip jis žuvo?

– Buvo pasmaugtas. Kažkas jį nužudė.

Blezė tik kilstelėjo antakius ir sumurmėjo:

– Hm. Kažin, kur Rendis? – Ji kilstelėjo palaidinę, pasvarstė, tada pridūrė: – Norėsi su manim važiuoti pas Vivą? Vis geriau, nei likti čia vienai.

– Nežinau. Ar turiu tave stebėti, kad Erikui neatsitiktų taip, kaip Kevinui?

Blezė įtūžusi dėbtelėjo į ją.

– Jei jau koks vaikinas man krinta į akį, pirmiausia jį suvilioju. Nesmaugiu nė neprasidėjus smagumams.

Ji trinktelėjo lagamino dangtį ir išžygiavo.

Tėja atsisėdo ant lovos.

Kad ir kaip aštriai šneka Blezė, ji to nepadarė, suprato Tėja. Pusseserė atrodė nuoširdžiai nustebusi.

O Rendis? Galėjo nužudyti ir jis, jei tik būtų ištrūkęs iš ten, kur buvo nugabentas. Rendis turėjo priežasčių nekęsti Kevino. Bet...

Galvoje taip greitai kilo kitas paaiškinimas, kad Tėja suprato, kaip tai akivaizdu.

Dvasia.

Ji sėdėjo be galo ilgai ir mėgino susikaupti. Tarsi būtų ieškojusi kelio tirštame rūke.

Senelė išvažiavo... Jeigu ji serga, negaliu jai trukdyti... Žinoma, Blezė nepadės... Vis dėlto turiu kuo nors kliautis...

Danė švelniai stumtelėjo duris.

– Galiu užeiti?

Tėjai linktelėjus, ji įėjo ir atsisėdo ant Tėjos lovos.

– Jos išvažiavo. Ir Tobijui leidau išeiti – jis nori susitikti su savo mergina. Jei nori, nakvosiu pas tave.

Tėja trūksmingai atsiduso.

– Ačiū, Dane.

– Klausyk, Tėja, nenoriu būti įkyri, bet... ar tikrai gerai jautiesi? Tu balta kaip numirėlis... – Danė prikando lūpą. – Atleisk, prastai parenku žodžius. Bet aš tavo draugė ir mielai padėsiu, kuo galėsiu.

Tėja vėl atsiduso. Tada apsisprendė.

– Aš būriau draudžiamu būdu.

Danė atrodė nustebusi, bet neišsigandusi.

– Kokiu?

– Iššaukiau dvasią.

Danė neėmė klykti ir nenualpo, tad Tėja jai papasakojo visą istoriją. Išskyrus tai, dėl ko kvietėsi dvasią.

– Dabar aš bijau, – užbaigė ji. – Vakar kažką išleidau, o šiandien žuvo Kevinas. Blezė jo nežudė. Ji mano, kad prie to gali būti kaip nors prisidėjęs Rendis, bet... – Tėja papurtė galvą.

– Tėja, mąstykim logiškai. Kodėl tai turėtų būti susiję su tavo burtais? – Ramus Danės balsas guodė. – Seniūnai nuolat kviečia protėvius, bet nieko baisaus nenutinka. Tu tiesiog jautiesi kalta, nes žinai, kad negalima taip daryti.

– Ne. Dane, tai sunku paaiškinti, bet ta mano išleistoji dvasia... nebuvo draugiška. Parbloškė mudvi su Bleze. Nė viena seniūnų iššaukta dvasia, kiek mačiau, taip nesielgė.

– Ką gi... – Danė, rodos, abejojo. – Bet kodėl kokiam nors protėviui reikėtų nužudyti žmogų?

– Nenutuokiu. – Kalbantis apie tai, Tėjai prašviesėjo galvoje. Ji lėtai ištarė: – Bet... gal knyga ką nors paaiškintų.

Po dešimties minučių jiedvi sėdėjo ant Tėjos lovos, ant žemės pasidėjusios geležinę skrynutę, o tarp savęs – knygą.

– Pirmiausia, ar gali bent ką pasakyti apie įkritusį į ugnį amuletą? – mokslininkės tonu paklausė Danė. – Pavyzdžiui, jei plaukai žili, tai galėtų reikšti...

– Kad ragana buvo sena, – pagavo mintį Tėja. – Ne, jie nebuvo nei žili, nei šviesūs. Jie buvo tamsūs – kaip raudonmedis. – Ji užsimerkė, mėgindama prisiminti. – Viskas vyko taip greitai, bet man atrodo, jie buvo ilgi. Daug kartų perlenkti ir suklijuoti moliu.

– Vadinasi, tai veikiausiai moteris.

– Taip. – Tėja kurį laiką skaitė. – Pala. Pažvelk čionai.

– Siuzana Blanšet, – sunkiai perskaitė Danė. – Gimusi tūkstantis šeši šimtai trisdešimt ketvirtaisiais Esgavane tą dieną, kai, švenčiant taiką tarp Prancūzijos ir Ispanijos, buvo kuriami laužai. Nuteista tūkstantis šeši šimtai penkiasdešimt trečiaisiais Rončeine ir įkalinta Rio dvare.

– Paklausyk, kuo ji kaltinama, – niūriai tarė Tėja. – Užkeikdavo javus, žudydavo galvijus, užtraukdavo kraštui badą, naktimis savo ilgais plaukais smaugdavo kūdikius.

– Smaugdavo, – aiktelėjo Danė.

– Ji tai neigė, todėl buvo kankinama. Paklausyk: „Timptelėta ant kankinimų suolo ji be atvangos šaukė nesanti ragana, bet smarkiau tempiama pripažino, kad tai tiesa.“

– Paskui buvo kankinama jos šeima, – tarė Danė, pirštu vedžiodama eilutes. – O Izide, pažiūrėk. Ji turėjo dešimtmetį brolį Klementą ir šešerių metų sesutę Liusjeną. Abu buvo kankinami.

– Ir sudeginti. – Tėją ėmė krėsti drebulys. Kambary buvo nešalta, bet iš vidaus ją tarsi stingdė ledas. – Klausyk: „Vaikams buvo pažadėta malonė, kad, prieš deginant, jie bus pasmaugti, bet budeliui nebuvo sumokėta, todėl jie gyvi atsidūrė liepsnose...“ – Ji nebegalėjo užbaigti.

– „...sesers akyse“, – sušnabždėjo Danė. Ji taip pat virpėjo ir glaudėsi prie Tėjos. – Kaip jie galėjo tai daryti?

– Neįsivaizduoju, – tyliai atsakė Tėja.

– Nenuostabu, kad Nakties pasaulio įstatymai tokie griežti. Nenuostabu, kad turime slapstytis – pažiūrėk, ką jie daro sužinoję apie mus.

Tėja prikando lūpą – nenorėjo galvoti apie Nakties pasaulio taisykles.

– Paskiausiai buvo sudeginta Siuzana, – įbedusi akis į knygą kuždėjo ji. – Jiems uždegus laužą, ji dar kažką suriko, šaukėsi keršto.

– Ir aš būčiau šaukusis, – švelnus Danės balsas buvo plieno tvirtumo. – Būčiau sugrįžusi ir juos išžudžiusi.

Ji nutilo, ir abi su Tėja susižvalgė.

– Gal ji kaip tik tai ir daro, – lėtai tarė Tėja. – Tik nebegali pasiekti savo kankintojų. Bet surado kai ką panašaus – netikrą kankinimų kambarį. O ten Kevinas ką nors darė su raganos pavidalo lėle – gal kabino. Ko gero, jo veiksmai jai priminė... – Tėja linktelėjo į knygą. – Šiaip ar taip, Kevinui kažką darant, ji nesusilaikė.

– Ir jį nužudė. Pasmaugė – juk tuo buvo kaltinama. Tėja, – Danė susiraukė, tada kalbėjo toliau. – Kai išvydai Kevino kūną – ar kas nors buvo jam ant kaklo?

Tėja stebeilijosi į užuolaidą, mėgindama prisiminti. Klaikų ištinusį veidą... iškištą liežuvį... ir mėlynes ant gerklės.

– Ne, – pratarė ji. – Buvo žymės – bet smaugimo įrankio neliko.

– Ji jį pasiėmė. – Danė suvirpėjo, tada uždėjo rankas ant knygos. – O gal ir ne. Klausyk, Tėja, tai puiki pasaka sekti prie laužo, bet iš tiesų mes tik spėliojame.

Tėja žvelgė į pageltonavusį lapą po Danės pirštais.

– Aš taip nemanau, – tyliai tarė ji. – Matai šį simbolį prie Siuzanos Blanšet vardo? Aš jį prisimenu. Akimirką išvydau ant degančio amuleto.

– Tikrai?

Tėja nusigręžė.

– Taip. Dane, tai ji. Ir aš dėl visko kalta. Aš ją išleidau... o dabar ji žudo žmones. Dėl manęs žuvo žmogus.

Tik dabar, tai ištarusi, ji iki galo suvokė tiesą – tarsi žodžiais būtų ją patvirtinusi. Kevinas negyvas. Jis nebeis į mokyklą, nebegalės susitaisyti savo poršė. Niekada nebesišypsos mergaitėms. Jis prarado visa, ką tik gali prarasti žmogus.

– Aš... man taip gėda, – tarė Tėja. Gerklę mėšlungiškai gniaužė skausmas, lyg pykinant. Iš akių paplūdo ašaros.

Danė ją kūkčiojančią laikė glėbyje. Galop, Tėjai verkiant tyliau, tarė:

– Tu nežinojai, kad taip bus. Nenorėjai nieko blogo. Tik žaidei ir padarei klaidą. Tu nežinojai.

– Nesvarbu. – Tėja rankove nusišluostė veidą ir atsisėdo. Skausmas krūtinėje atlėgo, ir ji pamažu suvokė, kad atsirado kai kas nauja. Kai kas šilto ir šviesaus. Poreikis veikti.

– Nesvarbu, – pakartojo ji. – Vis tiek tai padariau aš. Bet žinau viena – neleisiu, kad tai pasikartotų. Turiu ją sustabdyti. Kitaip sakant, parsiųsti atgal.

– Aš tau padėsiu. – Mažytis Danės smakras buvo ryžtingai iškeltas. – Bet kaip?

Tėja pasižiūrėjo į sieną, tada tarė:

– Šį tą sumaniau.

DEŠIMTAS SKYRIUS

– Senelė man sakė, kad dvasią parsiųsti atgal gali tik ją iššaukęs žmogus, – ėmė aiškinti Tėja. – Bėda ta, kad reikia matyti dvasią, būti netoliese. Tada galima atlikti grąžinamąjį būrimą.

– Gerai, – linktelėjo Danė. – Bet...

– Pala, tuoj paaiškinsiu. – Tėja atsistojo ir ėmė matuoti žingsniais grindis nuo savo iki Blezės lovos. Iš pradžių ji kalbėjo lėtai, paskui vis greičiau. – Manau, taip įvyko ne pirmą kartą. Kadaise kur nors, kokiai nors raganai yra pasitaikę išsikviesti ir paleisti dvasią. Tad paskui teko ją sugauti.

– Neabejoju. Tik kas iš to?

– Jeigu rastume užrašus, kaip ji tai padarė, – kaip susekė dvasią, – mums tai pagelbėtų.

Danė susijaudino.

– Taip – tai nebūtinai iššauktoji dvasia. Juk kai kurios dvasios po mirties tiesiog nenori pereiti į kitą pusę, tiesa? Gal rasime kokį įrašą apie tai, kaip jos buvo nusiųstos už uždangos?

– Arba legendą. Arba eilėraštį. Ką nors, kad padėtų išsiaiškinti, kaip burtais priversti dvasią likti šalia. – Tėja nutilo ir išsišiepė Danei. – Jei senelė ko nors ir turi apsčiai, tai užrašų, legendų bei eilėraščių. Dirbtuvėje šimtai knygų.

Danė pašoko išplėtusi akis.

– Paskambinsiu mamai ir pasakysiu, kad nakvoju pas tave. Tada mes rasime, ko reikia.

Danei pasikalbėjus su mama, Tėja paskambino Erikui, kad pasiteirautų, ar jam viskas gerai. Žinodama apie ištrūkusią į laisvę pamišėlę dvasią, ji nuogąstavo dėl jo.

– O tau viskas gerai? – pasiteiravo jis. – Vis dar kremtuosi, kad nusivedžiau tave ten. Norėčiau... na, kad mums susitikus neįvyktų nieko baisaus.

Tėjai lyg kas būtų suspaudęs širdį.

– Ir aš.

– Gal rytoj galėtume ką nuveikti? Jei tu nusiteikusi.

– Būtų gerai. – Ji nedrįso daug šnekėtis, girdint Danei. Draugė būtų pernelyg lengvai atspėjusi jos jausmus.

* * *

Dirbtuvėje Tėja pirmiausia pastebėjo, kad Blezė buvo pasiėmusi savo darbą.

Veikiausiai jau baigia.

– Aš pradėsiu čia, – tarė Danė, sustojusi priešais didelę knygų spintą. – Kai kurios jų atrodo itin senos.

Tėja ėmėsi kitos spintos. Čia buvo įvairiausių knygų: odiniais, popieriniais, medžiaginiais, zomšiniais, minkštais viršeliais. Vienos spausdintos, kitos rašytos ranka, trečios pieštos. Kai kurios buvo parašytos Tėjai nežinomomis kalbomis.

Pirmojoje lentynoje ji nerado nieko, išskyrus įdomią burtų knygą, pavadintą „KAIP PASIGAMINTI PASIBJAURĖJIMO ELIKSYRĄ, veikiantį taip pat gerai, nors gal kiek silpniau už įprastinius neapykantą keliančus eliksyrus, ne tokį sudėtingą ir brangų kaip paniekos eliksyras, vartojamas karališkosios šeimos narių ir aukštuomenės, bet puikiai išsilaikantį.“

Hmm...

Tėja pasidėjo tą knygą į šalį. Jai peržiūrėjus dar pusę lentynos, Danė sušuko:

– Ė, radau tavo šeimos medį.

Tėja prilėkė.

– Taip, senelė jį saugo. Jis nė iš tolo nesiekia Helevaizės, – nusijuokė Tėja.

– Kas šis vyrukas? – Danė pirštu parodė vardą. – Medžioklis Redfernas. Maniau, Redfernai buvo pagarsėjusi apsukruolių vampyrų šeima.

– Lamijų šeima. Kaip žinai, yra skirtumas. Sukurtieji vampyrai negali turėti vaikų.

– Bet ką tas lamija veikia tavo šeimos medyje?

– Tai jis šešioliktame amžiuje atliko giminystės ceremoniją su Maeve Harman. Anuomet ji buvo Harmanų galva. Supranti? O mes visos esame jos dukters Rozekler palikuonės.

– Ji tai atliko su vampyru? Siaubas.

Tėja šyptelėjo.

– Ji tai padarė siekdama sutaikyti šeimas – jos tarpusavyje kariavo. Taigi dabar mes, visi Harmanai, turime truputį vampyrų kraujo.

– Prisimenu, spėliojau, ar neimsi žiūrėti man į gerklę. – Danė perbraukė pirštu medį. – Atrodo, judvi su Bleze esate paskutinės moteriškosios lyties Harmanų įpėdinės.

– Taip ir yra. Mes – paskutinės Židinio Sergėtojos.

– Tai didžiulė atsakomybė.

Beveik tą patį kalbėjo ir senelė. Tėja staiga pasijuto nesmagiai.

– Taip. Hm, gal verčiau skaitykime toliau.

Po poros valandų Danė tyliai tarė:

– Radau.

– Ką?

Tėja priėjusi atsisėdo šalia. Knyga ant Danės kelių buvo žaliu viršeliu su mėnulio pjautuvu ir trimis žvaigždėmis – Nakties pasaulio raganų simboliu.

– Tai humoristiniai pasakojimai, bet rašoma, kad jie tikri. Štai čia pasakojama apie vaikiną vardu Volstonas Harmanas, gyvenusį tūkstantis septyni šimtai septyniasdešimtaisiais. Jis mirė, bet negalėjo išeiti anapus. Bastėsi po miestą ir visiems krėtė išdaigas – pasirodydavo naktį nešinas galva po pažasčia ir panašiai. Niekada neapsistodavo vienoje vietoje tiek ilgai, kad galėtum jį sugauti.

– Tai kaip jis buvo susektas?

Danė pergalingai nusišypsojo.

– Nesusektas. Įviliotas.

Tėja susigaudė.

– Žinoma – kokia aš kvaila. Bet kaip?

Plonas Danės pirštelis slydo lapu žemyn.

– Na, pirmiausia gaudytojai sulaukė Sauino, per kurį uždanga tarp pasaulių esti ploniausia. Tada Nikolas Harmanas surengė didžiulę šventę ir ant milžiniško stalo prikrovė mėgstamiausių Volstono valgių. – Danė išsišiepė. – Tai buvo pyragas su kapota lokiena ir moliūgas su kukurūzinių miltų plutele. Čia yra ir jo receptas. Cha.

– Maža kam gali prireikti. Ar tai padėjo?

– Regis, taip. Jie pastatė stalą su valgiais tuščiame kambaryje ir apstojo namą ratu. Senį Volstoną priviliojo maistas – rodos, jis neatsispyrė pagundai bent pasižiūrėti, juk valgyti negalėjo. Jam atlėkus paspoksoti į patiekalus, jie atidarė duris ir jį sučiupo.

– Ir spėriai bei maloniai išsiuntė siauru takeliu į tuštumos gelmes, – Tėja perskaitė per Danės petį.

Istorija skambėjo tikroviškai – šiuos žodžius galėjo žinoti tik tas, kuris buvo pats matęs iššaukimą arba sugrąžinimą.

– Taigi dabar žinome, ką daryti, – tarė Danė. – Sulauksime Helovino ir tada ją atsiviliosime. Tik turime rasti, kas jai patinka...

– Arba... ko ji nekenčia, – šovus minčiai Tėja pertraukė draugę.

Jos susižvalgė.

– Pavyzdžiui, tai, ką ji matė senojoje sporto salėje, – sukuždėjo Danė. – Tai, kas primintų, ką jai padarė žmonės.

– Taip, bet... – Tėja nutilo. Galvoje sukosi mintys, tačiau ji nenorėjo jomis dalytis su Dane. Juk žmonės per Heloviną ir šiaip darys tai, kas patrauks Siuzanos dėmesį. Jeigu policija atidarytų senąją sporto salę, Helovino vakarėlis būtų neįtikimai gardus masalas. Visos tos siaubo būdelės...

Vadinasi, jei noriu ją nuvilioti kur kitur, turiu atlikti dar ką nors baisesnio, kad dar labiau priminčiau anuometinius įvykius. Ir dar man reikia jauko, kurį ji norėtų nužudyti. Žmogaus. Tokio, kad sutiktų man padėti...

Tik ne Eriko.

Supratusi, kur veda mintys, ji liovėsi galvojusi. Pajuto rankas stingstant į ledą, o širdį vos tuksint.

Ne. Kad ir kas grėstų, tik ne Eriko. Net jei reikėtų gelbėti kitų gyvastis.

Ji išstūmė šią mintį iš galvos. Tikrai rasis kitas būdas, ji būtinai sugalvos. Dar yra laiko.

– Tėja! Tu vis dar čia? – Danė ją stebėjo.

– Tik mėginu viską perprasti. – Ji prisivertė kalbėti ramiai, sutelkti dėmesį į Danę. – Hm, paklausyk, kai ką sumaniau – galbūt mes turime šiek tiek laiko. Jei Siuzana vis dar stebi senąją sporto salę, mums gali pavykti. Kol salė uždaryta, žmonės ten neis, ir ji nieko nenužudys.

– Tikiuosi, – atsakė Danė. – Suprantu, ko ji niršta, bet niekas – netgi žmogus – nenusipelnė mirti taip, kaip Kevinas.

Naktį, Danei ramiai alsuojant Blezės lovoje, Tėja gulėjo ir stebeilijosi į silpną šviesą virš užuolaidų.

Ji galvojo ne tik apie Keviną. Mintys vis grįždavo prie to, ką sakė Danė ir ką kalbėjo senelė apie atsakomybę.

Netgi jei parsiųsiu Siuzaną atgal, net jei senelė pasveiks, net jei man pavyks apsaugoti Eriką nuo Blezės... Kas aš esu?

Esu ragana išdavikė. Mudu su Eriku neturime ateities... nebent pabėgtume. Bet tada jam tektų amžiams palikti šeimą – o mus medžiotų, kur benuvyktume. Aš išduočiau Židinio Sergėtojas ir Nakties pasaulį.

Prieš prisiverčiant viską išmesti iš galvos, šmėkštelėjo dar viena mintis.

Neįmanoma, kad visi būtų laimingi.

Kitą rytą Tėja vėlavo į mokyklą. Buvo sunku rasti Blezę – tik per pietus jiedvi su Dane aptiko Vidurnakčio Rato raganas didžiajame kieme.

– Būk gera, parodyk, – maldavo Selenė, priėjus Tėjai ir Danei. – Leisk bent žvilgtelėti, ką?

– Pirmiausia noriu išmėginti. – Blezė atrodė itin patenkinta savimi. Gurkštelėjo šaltos arbatos, nekreipdama dėmesio į Tėją ir Danę.

– Kaip senelė? – be įžangų paklausė Tėja.

Blezė atsigręžė.

– Jai geriau, tik ne tavo dėka. Kodėl šįryt nepaskambinai?

– Pramiegojau. – Po šiurpaus košmaro apie smaugiamus žmones.

– Vakar vėlai atsigulėme, – paaiškino Danė. – Tėja nekalta.

– Tavo senelė tikrai puikiai laikosi, – maloniai atsakė Vivjena. – Jai tik reikia mažumėlę pailsėti – mama tikriausiai dar porą dienų neišleis jos namo. Žinia, miegas gydo.

Tėją apėmė šioks toks palengvėjimas, tarytum pavasarinis vėjelis dvelktelėjo. Jei senelė sveiksta, bent dėl to nereikės nerimauti.

– Ačiū, Viva. Padėkok ir savo mamai.

Blezė kilstelėjo antakius ir tyliai numykė:

– Hmm. – Tada ilgu nagu pabaksnojo sau į smakrą. – Išmėginti... – pakartojo ji, žvelgdama į tolį.

Ji buvo apsirengusi neįprastai: bronzinės spalvos šilkiniu švarkeliu aukšta apykakle, užsegta iki pat viršaus. Ūmiai Tėja susiprotėjo.

– Ką tu nori išmėginti? – pasidomėjo Danė.

Blezė plačiai išsišiepė.

– Palūkėk, tuoj pamatysi. – Ji apžvelgė kiemą ir meiliai tarė:

– O štai ir idealus taikinys. Selene, gal galėtum pakviesti jį čia?

Selenė atsistojo ir nuslimpino prie berniuko, į kurį buvo rodžiusi Blezė.

Tėja jį pažino – Lukas Praisas, vaikinas, važinėjantis blizgančiu raudonu mazeračiu ir atrodantis kaip blogiukas iš Holivudo filmo. Buvo madingai nesiskutęs ir nesišukavęs, žalsvai žydrų akių, ir dabar, sekdamas paskui Selenę prie Blezės, atrodė kiek nustebęs.

– Lukai, kaip sekasi? – maloniai pasiteiravo Blezė.

Lukas gūžtelėjo.

– Gerai. Ko nori? – Jo žalsvos akys sustojo ties Bleze, buvo matyti, kad pratęs vaidinti kietą vaikiną.

Blezė nusijuokė, tarsi netikėtai užklupta klausimo.

– Nieko, ką galėčiau gauti, – suniurnėjo ji, tada mažumėlę išsigandusi apžvelgė save. – Noriu su tavim pasikalbėti, – susitvardžiusi ramiai tarė ji. – Ir... – ji susimąsčiusi pakreipė galvą, – ...galbūt tavo automobilio raktelių.

Lukas garsiai nusikvatojo. Šonu atsirėmė į betoninę sienelę prie laiptų ir iš marškinių kišenės dviem pirštais išsitraukė cigaretę.

– Tau ne visi namie, – burbtelėjo.

Danė sukosėjo, dūmams atsklidus iki jos. Tėja rankoje sukiojo plastikinį Evian butelį.

Blezė susiraukė.

– Užgesink, šlykštu, – tarė ji.

Lukas pūstelėjo į ją dūmus.

– Jei nori ką nors pasakyti, tai sakyk. – Jis nepalankiai dirstelėjo į užsegtą ligi kaklo Blezės švarkelį. – Jei ne, negaišink manęs.

Blezė nusišypsojo.

Palietė švarkelio užtrauktuką.

– Spėlioji, kas po juo?

Luko akys bėgiojo aukštyn žemyn šilkiniu švarkeliu, ilgiau apsistodamos ties įlinkiais.

– Gal verčiau parodyk.

– Nori, kad parodyčiau? Tikrai? Dabar pat?

Tėja užvertė akis, nykščiu sukiodama aplink Evian butelio kaklelį.

Lukas piktai žiūrėdamas išpūtė dūmus pro vos pravertas lūpas. Jo žalsvos akys prisimerkė.

– Rodos, imi mane erzinti...

Blezė dviem pirštais suėmė užtrauktuką ir trūktelėjo žemyn.

Vėrinys tarsi apykaklė buvo prigludęs prie baltos jos kaklo odos ir paprastos matinės juodos palaidinės. Atrodė toks, kokį Tėją ir tikėjosi išvysti.

Subtilus, puošnus, stebuklingas. Žvaigždžių ir mėnulių sūkuriai, išdėstyti kerinčiais raštais. Įvairiausi brangakmeniai, suvarstyti paslaptingais vingiais. Žaliasis granatas, didingasis topazas, saulės akmuo cinoberis. Violetinis safyras, Afrikos smaragdas, dulsvasis topazas.

Atrodė, vėrinys mainosi bežiūrint, linijos vilnydamos kinta. Traukia tave į savo slaptingąjį centrą, vejasi aplink tave lyg švelniai blizgančių plaukų sruogos. Tvirtai tave laiko...

Tėja atsitraukė pasitelkusi bemaž fizinę jėgą. Turėjo ranka užsidengti akis.

Jeigu jis taip veikia mane...

Lukas spitrijosi. Tėja iš tikrųjų matė, kaip nuo vėrinio kerų keičiasi jo veidas. Taip geras aktorius iš blogo berniuko gali čia pat scenoje virsti jautriu vaiku. Luko smakras sušvelnėjo, sučiauptos lūpos prasivėrė. Raumenys aplink akis atsipalaidavo, ir žvilgsnis tapo nuoširdesnis. Jis atrodė nustebęs, netgi bejėgis. Atviras. Žalsvai žydros akys apstulbusios, vyzdžiai išsiplėtę. Lukas įtraukė oro, tarytum dustų. Atrodė pagarbus, paskui lyg užhipnotizuotas, dar vėliau apimtas ilgesio...

Pakerėtas.

Lukas persimainė. Kūnas, regis, sumažėjo. Burna prasižiojo. Akys tapo didžiulės, sklidinos šviesos. Atrodė, gali bet kurią akimirką pulti ant žemės ir garbinti Blezę.

Ši sėdėjo lyg karalienė, vidurnakčio juodumo plaukai draikėsi aplink vėrinį, krūtinė, jai alsuojant, palengva kilnojosi, akys spindėjo kaip brangakmeniai.

– Mesk tą šlykščią cigaretę, – paliepė ji.

Lukas sviedė žemėn cigaretę ir primynė kaip vorą.

Tada vėl atsigręžė į Blezę.

– Tu... tu nuostabi. – Jis ištiesė į ją ranką.

– Pala, – sušuko Blezė. Jos veidas įgavo graudžią, ilgesingą išraišką. – Pirmiausia tau papasakosiu liūdną istoriją. Turėjau mažą šunytį, kokerspanielį, jį labai mylėjau. Vakarais mes ilgai vaikštinėdavome.

Tėja prisimerkusi pašnairavo į pusseserę. Dar nebuvo girdėjusi tokio melo. Ir kam tos pasakos apie šunis?

– Bet jį suvažinėjo bjaurybė penkiaašis sunkvežimis, – sumurmėjo Blezė. – Nuo to laiko jaučiuosi tokia vieniša... taip jo ilgiuosi. – Ji įsmeigė žvilgsnį į priešais stovintį vaikiną. – Lukai... ar būsi mano šunytis?

Lukas atrodė sutrikęs.

– Supranti, – toliau kalbėjo Blezė, kišdama ranką į kišenę, – jei turėčiau ką nors, kas man jį primintų, jausčiausi kur kas geriau. Jeigu dėl manęs užsisegtum šitą...

Rankoje ji laikė mėlyną šuns antkaklį.

Lukas, rodos, dar labiau suglumo. Kaklą ir smakrą jam užliejo raudonis. Akys pritvinko ašarų.

– Dėl manęs, – įkalbinėjo Blezė, žvangindama antkakliu – gerokai per dideliu spanieliui, pastebėjo Tėja. – Būčiau tokia dėkinga.

Atrodė, Luko viduje verda nuožmi vidinė kova. Jis trūksmingai alsavo. Sunkiai gurkė seiles. Smakras trūkčiojo.

Tada labai lėtai ištiesė ranką į antkaklį. Blezė jį nuleido.

Lukas žvilgsniu sekė antkaklį. Trūkčiodamas, tarsi vieni raumenys priešintųsi kitiems, atsiklaupė šalia Blezės. Taip ir klūpojo akmeniniu veidu, kol ji segė šuns antkaklį jam ant kaklo.

Baigusi Blezė nusijuokė. Žvilgtelėjo į kitas mergaites, tada sužvangino metaline kilpele pavadėliui.

– Geras berniukas, – tarė ji ir paplekšnojo Lukui galvą.

Luko veidas nušvito džiaugsmu, panašiu į ekstazę. Jis spoksojo Blezei į akis.

– Myliu tave, – vis dar klūpodamas kimiai ištarė.

Blezė suraukė nosį ir nusikvatojo. Tada užsisegė bronzinės spalvos švarkelį.

Šįkart Luko veidas persimainė greičiau nei pirmą kartą. Akimirką jis, regis, nieko nesusigaudė, tada apsidairė lyg staiga pažadintas per pamoką.

Pakėlė ranką prie antkaklio. Pašoko iš pykčio ir siaubo perkreipęs veidą.

– Kas čia dedasi? Ką aš darau?

Blezė ramiai žvelgė į jį.

Lukas nusiplėšė ir nuspyrė antkaklį. Dėbsojo į Blezę, bet paskutinių poros minučių, rodos, neprisiminė.

– Ei, tu – tai pasakysi, ko nori, ar ne? – išrėžė jis virpančia viršutine lūpa. – Nesiruošiu čia visą dieną laukti.

Tada, niekam nieko neatsakius, suirzęs nupėdino. Draugužiai kitame kiemo gale griausmingai kvatojosi.

– Oi, – šūktelėjo Blezė. – Užmiršau automobilio raktelius. – Ji pasigręžė į kitas mergaites. – Bet, sakyčiau, veikia.

– Sakyčiau, tai šiurpu, – sušnabždėjo Danė.

– Sakyčiau, nuostabu, – sumurmėjo Selenė.

– Sakyčiau, fantastiška, – patvirtino Vivjena.

O aš sakyčiau, kad tai papuošalų Armagedonas, pamanė Tėja. Tai štai kaip pasikeitė Selenės ir Vivjenos požiūris. Jei jos ir buvo sukrėstos to, kas nutiko Rendžiui ir Kevinui, šis sukrėtimas greitai praėjo.

– Bleze, – įsitempusi tarė ji, – jei rodysi jį mokykloje, kils sumaištis.

– Bet aš neketinu rodyti jo mokykloje, – tarė Blezė. – Šiuo metu mane domina tik vienas vaikinas. O čia, – ji palietė sau kaklą, – esama jo kraujo. Jeigu vėrinys šitaip veikia kitus žmones, įdomu, kaip reaguos jis pats?

Tėja porą kartų giliai įkvėpė, kad nepykintų. Raganaujant jai dar neteko varžytis su Bleze. Ir niekas niekada nesivaržė su Bleze dėl vaikino.

Bet ji neturėjo kito pasirinkimo, o išsisukinėdama nieko nelaimės.

– Tikriausiai tikiesi užpulti jį iš pasalų, – tarė ji. – Kai manęs nebus šalia.

Tai suveikė. Blezė atsistojo, aukšta ir tiesi su savo bronzos spalvos šilkiniu švarkeliu, susikišusi rankas į kišenes, ant nugaros kriokliu krentančiais plaukais. Išdidžiai nusišypsojo Tėjai.

– Man nereikia pulti iš pasalų, – itin pasitikėdama savimi tarė ji. – Iš tikrųjų... galėtume po pamokų surengti susitikimą. Tik mes trise. Tu, aš ir Erikas – žaistume atverstomis kortomis. Ir telaimi geriausia ragana.

VIENUOLIKTAS SKYRIUS

– Nesuprantu, – aimanavo Erikas, Tėjos tempiamas į stadioną.

– Ko čia nesuprasti?

– Blezė užsigeidė pasikalbėti su manim akis į akį, o tu nori, kad aš sutikčiau.

– Teisybė. – Tėja neįsivaizdavo, kaip įmanoma tuo pat metu kalbėti linksmai ir šaltai. – Sakiau, kad ji tikriausiai mėgins tave suvilioti...

– Ir liepei man jos saugotis. Labai aiškiai pasakei.

– Žinau. Tiesiog... – Tėja mėgino paaiškinti taip, kad nereikėtų meluoti, ir gniaužė Evian butelį. Jai nereikėjo klausti, ar Erikas apsaugotas burtais – užuodė pušų spyglius.

– Tiesiog manau, kad geriausia viską išsiaiškinti, – galop tarė ji. – Vienaip ar kitaip. Gal pasikalbėjęs su ja akis į akį... Na, galėsi nuspręsti, ko nori, ir viską užbaigsime.

– Tėja... – Erikas sustojo, priversdamas sustoti ir Tėją. Atrodė visiškai sutrikęs. – Tėja – nežinau, ką sau manai, bet man nereikia šnekėtis su Bleze, kad suprasčiau, ko noriu. – Jis švelniai uždėjo delną jai ant peties. – Kad ir ką ji sakytų, tai nieko nepakeis.

Tėja žvelgė į jo dailų, gerą veidą, išraiškingas akis. Jam viskas atrodo taip paprasta.

– Tai nueik ir jai pasakyk. – Tėja stengėsi, kad balsas skambėtų optimistiškai. – Tai viską išspręs.

Erikas papurtė galvą, bet leidosi vedamas tolyn.

Blezė stovėjo atsirėmusi į betoninį atsarginių žaidėjų suolelį prie beisbolo aikštelės. Likus kokiems trims metrams, Tėja sustojo ir linktelėjo Erikui, kad eitų vienas.

Šis prisiartino prie Blezės, o ji pamažu išsitiesė, tingiai ir grakščiai kaip išsiranganti gyvatė.

Tėja nykščiu užkimšo Evian butelį ir pateliūskavo.

– Tėja sakė, kad nori su manim pasikalbėti. – Eriko balsas buvo mandagus, bet ne itin draugiškas. Tai taręs vaikinas atsigręžė į Tėją.

– Noriu, – melodingu, įtaigiu balsu patvirtino Blezė. Tėjos nuostabai, ji stovėjo nunarinusi galvą, tarsi susigėdusi. – Bet dabar... na, man taip nepatogu. Suprantu, ką veikiausiai apie mane galvoji – kai mėginu sakyti tokius dalykus, šalia stovint tavo draugei.

– Na... – Erikas vėl žvilgtelėjo į Tėją. – Viskas gerai, – jau švelniau pridūrė jis. – Verčiau kalbėtis jai girdint, negu už akių.

– Taip. Tai tiesa. – Blezė giliai įkvėpė, lyg kauptų drąsą, tada pakėlė galvą ir pažvelgė Erikui į akis.

Ką, po galais, ji daro? Tėja spoksojo į pusseserę. Iš kur ši scena?

– Erikai... nežinau, kaip tai pasakyti, bet... tu man svarbus. Suprantu, tai gana keista. Manai, jog turiu dešimtis vaikinų, ir iš mano elgesio su jais neatrodo, kad jie man rūpėtų. Nekaltinsiu tavęs, jei nuspręsi tiesiog eiti šalin neišklausęs manęs. – Blezė apčiuopė užtrauktuką po smakru.

– O, aš nesiruošiu eiti. Taip su tavim nesielgčiau. – Eriko balsas suskambo dar švelniau.

– Ačiū. Tu toks geras – kur kas geresnis, nei esu verta.

Atsainiai, tarsi tai būtų paprasčiausias gestas, Blezė suėmė užtrauktuką ir trūktelėjo žemyn.

Pasirodė vėrinys.

Nežiūrėk tiesiai į jį, paliepė sau Tėja. Nukreipė akis į Eriko smėlio spalvos viršugalvį – jis ūmiai sustingo.

– Žinai, keista, bet daugeliui tų vaikinų aš ne itin patinku. – Dabar Blezės balsas buvo švelnus, gundantis, tačiau ji atrodė pažeidžiama. – Jie tik... geidžia manęs. Mato paviršių ir nė nemėgina pažvelgti giliau. Todėl kartais jaučiuosi... tokia vieniša.

Tėja akies kampučiu matė besimainant ir vilnijant žvaigždes bei mėnulius. Iki jos atsklido jemonijų šaknų ir kiti malonūs kvapai. Pirmąkart ji to nė nepastebėjo, nes vėrinio kerai neleido analizuoti pojūčių. Virpėjo netgi oras – dvi trys natos skambėjo bemaž aukščiau girdimumo ribos.

Dainuojantys kristalai. Žinoma. Blezė puolė visas jusles, audė auksinį tinklą, iš kurio neištrūksi... Ir visa tai buvo priderinta prie Eriko kraujo.

– Visą laiką troškau vaikino, kuriam būčiau tokia svarbi, kad jis pažvelgtų giliau. – Dabar Blezės balsas buvo vos vos viliojamas. – Prieš sužinodama, kad patinki Tėjai, maniau, jog tu galėtum būti toks vaikinas. Erikai, būk geras, pasakyk man – ar tai visiškai neįmanoma? Ar man atsižadėti bet kokios vilties? Jei liepsi, taip ir padarysiu.

Erikas stovėjo tarsi paralyžiuotas. Tėja matė, kad jo alsavimas padažnėjęs. Nenorėjo pažvelgti į akis – žinojo, kokios jos bus. Kaip Luko: nuostaba, virstanti Blezės garbinimu.

– Tik pasakyk man, – maldavo Blezė, graudžiai ištiesusi ranką. – Jei pasakysi „ne“, amžiams pasitrauksiu. Bet jei... jei manai, kad aš tau svarbi... bent truputėlį... – ji žvelgė į jį spindinčiomis, ilgesingomis akimis.

– Aš... – Erikas prabilo dusliai, dvejodamas. – Aš... Bleze... – Atrodė, jis negali suregzti sakinio.

Nenuostabu. Jis jau žuvęs.

Tėja tai aiškiai suvokė ir liovėsi teliūskavusi plastikinį butelį. Jos silpnutis pasibjaurėjimo eliksyras niekaip neįveiktų Blezės kerų. Erikas užkibo, ir Blezė jį vyniojo aplink pirštą.

Jis nekaltas. Niekas neatsispirtų Blezės burtams ir psichologiniam poveikiui – taip puikiai suderintiems, kad pati Tėja kone patikėjo Blezės istorija.

Vis dėlto ji turi pamėginti. Negalima atiduoti Eriko be mūšio.

Visa sudrebėjusi Tėja ištraukė nykštį iš butelio kaklelio. Bespalvis skystis šovė aukštyn ir apliejo Eriką. Pasišlykštėjimo geizeris.

Tik vienas dalykas nepavyko. Eliksyro liūčiai permerkus Eriką, jis atsisuko pasižiūrėti, iš kur ji. Užuot žiūrėjęs į Blezę, skysčiui smelkiantis į odą, jis atsigręžė į Tėją.

Ši apimta siaubo spoksojo į pilkai taškuotas jo akis.

Antras kartas. Dabar jis jau dukart užkerėtas: mylėti Blezę ir nekęsti Tėjos.

O Eileitija, tai galas...

Pavojaus akimirką ji reagavo instinktyviai. Troško išgelbėti Eriką ir išsigelbėti pati. Griebė jį mintimis, kaip būtų griebusi ranka krentantįjį nuo uolos.

Erikai.

Jungtis.

Tarytum susijungė srovės grandinė – to tereikėjo. Tėja pajuto plūstelint... kažką karštą ir mielą, stebuklingesnį už Blezės kerus. Tarytum distiliuotą žaibą. Oras tarp jos ir Eriko buvo toks įelektrintas, kad atrodė, lyg kas glostytų odą aksomu. Jie atsidūrė kosminių galių sankirtoje.

Viskas buvo gerai. Eriko veidas atrodė įprastai. Gyvas, budrus, sklidinas šilumos – jai. Ne Blezę garbinančio zombio veidas.

Tėja.

Negali būti taip paprasta.

Vis dėlto taip buvo. Juodu su Eriku žvelgė vienas į kitą, virpant orui, ir visata atrodė lyg vienas didelis dainuojantis kristalas.

Mes skirti vienas kitam.

Nebylią bendrystę perskrodė riksmas. Tėja pažvelgė į atsarginių žaidėjų suolelį ir pamatė, kad pažeidžiamoji Blezė dingo.

– Aš šlapia, – suspigo Blezė. – Gal išprotėjai? Ar bent nutuoki, ką vanduo daro šilkui?

Tėja prasižiojo, tada vėl užsičiaupė. Jautėsi apsvaigusi nuo džiugaus palengvėjimo. Nežinojo, ar Blezė mano, jog tai tik vanduo. Aišku viena – kad ir kokie stiprūs buvo jos kerai, dabar jie išsisklaidė. Ir Blezė tai suprato.

Blezė timptelėjo užtrauktuką ir nudrožė tolyn.

– Ji pyksta, – tarė Erikas.

– Na... – Tėja tebesijuto apdujusi. – Sakiau, kad ji mėgsta pykti. – Ji labai švelniai paėmė Eriką už rankos, iš dalies pati norėdama nusiraminti. – Eime.

Jiems žengus kelis žingsnius, Erikas tarė:

– Ačiū Dievui, kad apliejai mane tuo vandeniu.

– Taip. – Nors eliksyras nesuveikė, jis kažkokiu būdu atitraukė Eriko dėmesį, išblaškė Blezę ar dar ką padarė. Reikės pamėginti išsiaiškinti, kaip pavyko sunaikinti tokius stiprius burtus, kokius buvo sukūrusi Blezė.

– Žinai, man buvo labai nepatogu, – toliau kalbėjo Erikas. – Vis svarsčiau, kaip mandagiai pasakyti, kad ji neturi galimybių, bet nieko nesugalvojau. Ir kaip tik tada, kai supratau, kad teks tai pasakyti ir ją įskaudinti, tu mus aplaistei.

Tėja apmirė. Pažvelgė į jį.

Jis kalbėjo rimtai.

– Suprantu, vis vien ją įžeidžiau. Antraip nebūtų taip įsiutusi. Tėja, ar tu pyksti ant manęs?

Ji žengė tolyn.

– Nori pasakyti, kad nė kiek netroškai būti su ja? Nė truputėlio?

Jis sustojo.

– Kaip galėčiau trokšti būti su ja, jei trokštu būti su tavimi? Jau pirmiau tau sakiau.

Galbūt taip yra dėl to, kad mes sielos draugai? O gal dėl to, kad jis toks užsispyręs? Šiaip ar taip, Blezei verčiau nieko nesakyti. Sužinojusi, kad jos kerai nutekėjo nuo Eriko kaip nuo žąsies vanduo, ji turėtų dar vieną priežastį jį nužudyti.

– Na, dabar viskas išsisprendė, – sumurmėjo ji, tą akimirką nuoširdžiai tuo tikėdama. Buvo pernelyg laiminga galvoti apie baisius dalykus.

– Tikrai? Ar tai reiškia, kad pagaliau galėsime rodytis kartu? Draugauti?

Jo žvilgsnis buvo toks ilgesingas, kad Tėja nusijuokė. Jautėsi lengva, laisva ir kupina jėgų.

– Taip. Dabar pat galime kur nors eiti. Pavyzdžiui, pas tave. Norėčiau dar kartą pamatyti tavo seserį ir Ponią Kiuri.

Erikas suraukė kaktą.

– Na, Poniai Kiuri gal ir patiktų. Bet Roza pralaimėjo bylą – teismas nusprendė, kad Berniukai turistai yra privati organizacija, galinti priimti ką panorėjusi.

– Tai dar viena priežastis susitikti su ja. Vargšė mergaitė.

Erikas pašaipiai pažvelgė į ją.

– Tu rimtai? Galėtum rinktis bet kurią vietą Las Vegase, bet nusprendei važiuoti pas mane?

– Kodėl gi ne? – Tėja nepasakė, kad žmonių namai jai egzotiškesni už bet kurią kitą Las Vegaso vietą.

Ji jautėsi laiminga.

* * *

Kuklus karkasinis namas stovėjo poros paprastų medžių – ne palmių – paunksnėje. Eidama vidun Tėja susidrovėjo.

– Mama dar darbe. Beje, – Erikas dirstelėjo į rankinį laikrodį, – Roza iki penkių turėtų būti savo kambaryje. Namų areštas. Šįryt mikrobangų krosnelėje iškepė savo Barbes.

– Turbūt krosnelei ne itin patiko.

Rozamundos durys buvo apklijuotos savadarbėmis iškabomis. NEITI. NESIARTINK – SKIRTA ERIKUI. FEMINIZMAS – TAI RADIKALUS POŽIŪRIS, KAD MOTERYS YRA ŽMONĖS.

Erikui atvėrus duris, į jį skriejo suoliukas. Erikas pasilenkė. Suoliukas trenkėsi į sieną, bet, keisčiausia, nesulūžo.

– Roza...

– Nekenčiu visų! Ir visi nekenčia manęs! – Atlėkė knyga kietais viršeliais.

Erikas mitriai uždarė duris. Bumbt.

– Ne visi tavęs nekenčia! – suriko jis.

– Tada aš jų nekenčiu! Dink iš čia!

Bumbt. Žnekt. Terkšt.

– Gal geriau palikime ją ramybėje, – pasiūlė Erikas. – Jai kartais subjūra nuotaika. Nori apžiūrėti mano kambarį?

Jo kambarys gražus, įvertino Tėja. Daug knygų, kai kurios atsiduoda pelėsiais.

– Pirkau jas antikvariate.

„Lyginamoji stuburinių anatomija“, „Kiaulės gemalo raida ir sandara“, „Raudonasis ponis“. Daugelis jų vienaip ar kitaip pasakojo apie gyvūnus.

Ir daugybė prizų. Už beisbolą, už krepšinį, keli už tenisą.

– Kasmet kaitalioju beisbolą ir tenisą.

Aplink, tarp knygų ir nešvarių kojinių, buvo nerūpestingai išmėtyta sporto įranga.

Ne taip jau skiriasi nuo Nakties pasaulio paauglio kambario. Šiaip ar taip, tai žmogaus kambarys.

Ant stalo stovėjo nuotrauka – vyras smėlio spalvos plaukais ir nuostabia akinama, visai kaip Eriko, šypsena.

– Kas jis?

– Mano tėtis. Jis žuvo, kai Roza buvo maža – sudužus lėktuvui. Buvo pilotas. – Erikas tai pasakė paprastai, bet akys tapo liūdnos.

Tėja švelniai tarė:

– Ir mano tėvai žuvo, kai buvau maža. Liūdniausia, kad aš jų neprisimenu.

Erikas vėl pažvelgė į nuotrauką.

– Žinai, niekada apie tai negalvojau, bet aš džiaugiuosi, kad prisimenu. Jis bent jau tiek buvo su mumis.

Jie nusišypsojo vienas kitam.

Šalia lovos stovėjo maloniai gurguliuojantis akvariumas. Tėja atsisėdo prie jo ir ėmė stebėti nardančias vaivorykštės spalvų žuveles. Pasuko lempą taip, kad apšviestų akvariumą.

– Patinka?

– Man čia viskas patinka, – atsakė Tėja. Pažvelgė į jį. – Viskas.

Erikas sumirksėjo. Dirstelėjo į lovą, ant kurios sėdėjo Tėja, tada pamažu atsigręžė į stalą. Nerūpestingai atsirėmė į jį alkūne, ir popieriai pabiro ant žemės.

– Oi!

Tėja vos tramdė juoką.

– Ar čia prašymas į Deiviso universitetą?

Erikas liovėsi juos rinkęs ir viltingai pakėlė akis.

– Žinoma. Nori pažiūrėti?

Tėja vos neištarė „taip“. Jai buvo taip linksma, kad galėjo sutikti su bet kuo, priimti bet kokį pasiūlymą. Vis dėlto akimirką pamąsčiusi apsigalvojo. Kai kuriais atžvilgiais jos nueita per toli.

– Ačiū, kol kas ne.

– Ką gi... – jis padėjo lapus į vietą. – Žinai, vis vien gali pereiti į zoologijos klasę. Ponia Gasparo – puiki mokytoja. Tau tikrai patiktų, ko ji moko.

Gal ir taip, pamanė Tėja. Juk tai nepakenktų.

– O jei kada susidomėtum, daktarei Selindžer visada reikia pagalbos. Moka nedaug, bet tai puiki patirtis.

Galbūt... ir tai nepakenktų? Juk ji nebenusižengtų jokiems įstatymams. Nereikėtų ir galiomis naudotis, tiesiog būtų šalia gyvūnų.

– Pagalvosiu, – atsakė ji. Savo balse išgirdo slopinamą džiaugsmą. Pažvelgė į Eriką, šis sėdėjo alkūnėmis atsirėmęs į kelius, pasilenkęs, rimtai žiūrėdamas į ją. – Ačiū, – švelniai padėkojo.

– Už ką?

– Už tai... kad nori man gera. Kad rūpiniesi manimi.

Apšviestas akvariumas ant sienų ir lubų metė melsvas bangeles. Miegamasis atrodė lyg povandeninis pasaulis. Bangelės mirguliavo ir Tėjai ant kūno.

Erikas stebeilijosi į ją. Tada nurijo seilę ir užsimerkė. Užsimerkęs prislopintu balsu tarė:

– Tikriausiai neįsivaizduoji, kaip labai man rūpi.

Ir pažvelgė į ją.

Vėl užsimezgė tas ryšys. Atrodė, juos traukia vieną prie kito – bemaž fiziškai. Tai ir džiugino, ir baugino.

Erikas labai lėtai atsistojo ir perėjo per kambarį. Atsisėdo šalia Tėjos. Nė vienas nenugręžė akių.

Ir tada viskas įvyko savaime. Jų pirštai susipynė. Tėja žiūrėjo aukštyn, Erikas žemyn. Jie buvo taip arti, kad juto vienas kito alsavimą. Tėja suvirpėjo nuo elektros srovės.

Viskas atrodė apgaubta auksinės miglos.

Terkšt.

Kažkas iš kitos pusės trinktelėjo į sieną.

– Nekreipk dėmesio, tai bildukai, – suniurnėjo Erikas. Jo lūpos buvo per centimetrą nuo jos lūpų.

– Tai Rozamunda, – atsiliepė Tėja. – Jai liūdna, ir tai nesąžininga. Turime pamėginti ją paguosti. – Jausdamasi tokia laiminga ji linkėjo laimės ir visiems kitiems.

Erikas suaimanavo.

– Tėja...

– Leisk pamėginti ją paguosti. Tuoj grįšiu.

Erikas užsimerkė, atsimerkė ir įjungė lempą. Liūdnai šyptelėjo.

– Gerai. Vis vien turiu palaistyti mamos augalus sode, pašerti triušius ir dar šį tą nuveikti. Pranešk, kai ji ganėtinai pralinksmės. Lauksiu.

Tėja pasibeldė ir įkišo galvą į Rozamundos kambarį.

– Roza, ar galėčiau su tavim šnektelėti?

– Nevadink manęs taip. Noriu, kad vadintum Fredu.

– Hm, kodėl Fredu?

Tėja atsargiai prisėdo ant lovos kraštelio – tiesą sakant, tai buvo net ne lova, o rėmas su spyruoklėmis. Čiužinys stovėjo stačias kitame kambario gale. Pats kambarys atrodė taip, lyg jį būtų sutartinai nusiaubęs uraganas ir žemės drebėjimas, čia smarkiai dvokė jūrų kiaulyte.

Pamažu virš čiužinio pasirodė smėlio spalvos galvelės dalis. Viena žalia akis pažvelgė tiesiai į Tėją.

– Todėl, – neįprastai brandžiai paaiškino Rozamunda, – kad aš nebe mergaitė. Mergaitėms amžiais nesiseka, ir tai niekada nepasikeis. Tik nereikia man visų tų medicininių paistalų, kad moterys aštriau girdi, joms geriau sekasi plaukioti povandeniniais laivais ir jų labiau išlavėjusi smulkioji motorika, nes man tai nerūpi. Nuo šiol būsiu berniukas.

– Tu protingas vaikas, – tarė Tėja. Ji stebėjosi, kokia protinga Roza, ir kaip norisi ją paguosti. – Bet tu turėtum pastudijuoti istoriją. Ne visada šitaip buvo. Tam tikrais laikais moterys ir vyrai būdavo lygūs.

Rozamunda tik paklausė:

– Kada?

– Na, tarkime, senovės Kretoje. Visi buvo Eileitijos, didžiosios deivės vaikai, ir berniukai, ir mergaitės narsiai elgdavosi, pavyzdžiui, atlikdavo akrobatinius triukus ant šuoliuojančio tauro. Žinoma... – Tėja nutilo, sukrėsta minties, – atėjo graikai ir juos nukariavo.

– Mhm.

– Bet, ėė, – Tėja laužė galvą, stengdamasi prisiminti žmonių istoriją. – Senovės keltai taip pat buvo šaunuoliai – kol atėjo romėnai ir juos nukariavo. Ir... ir...

Žmonių istorija labai paini.

– Sakiau, – su kartėliu tarė Rozamunda. – Visada baigiasi vienodai. O dabar eik iš čia.

– Na... – Tėja dvejojo.

Jai padėjo džiaugsmas – svaiginantis jausmas, kad pasaulyje viskas gerai. Ji pernelyg kliovėsi savimi, o Nakties pasaulio įstatymai atrodė menkniekis, prireikus juos bus galima apeiti.

Nedaryk to, kuždėjo viena jos proto dalis. Nedaryk, antraip pasigailėsi.

Tačiau Rozamunda atrodė tokia nelaiminga. O Tėją tebegaubė auksinis švytėjimas, jame ji jautėsi saugi. Nepažeidžiama.

– Klausyk, – tarė ji, – gal tai ir nepadės, bet papasakosiu tau istoriją, nuo kurios būdama maža visada pasijusdavau geriau. Tik turėsi laikyti ją paslaptyje.

Žaliose Rozamundos akyse blykstelėjo susidomėjimas.

– Tai tikra istorija?

– Na, negaliu sakyti, kad tikra. – Tai tiesa – aš negaliu. – Bet tai puiki istorija iš tų laikų, kai valdė moterys. Apie mergaitę, vardu Helevaizė.

DVYLIKTAS SKYRIUS

Tėja įsitaisė ant spyruoklių, ne pačios patogiausios sėdynės.

– Visa tai vyko anomis dienomis, kai dar būdavo buriama, supranti? Helevaizė taip pat mokėjo kerėti, kaip ir daugelis jos genties žmonių. Ji buvo Hekatės, raganos karalienės dukra...

– Ji buvo ragana? – susidomėjusi paklausė Roza.

– Na, anuomet jų taip nevadindavo. Tokias moteris vadindavo Židinio Sergėtojomis. Ir ji nebuvo panaši į Helovino raganą. Atrodė graži: aukšta, ilgais geltonais plaukais.

– Kaip tu.

– Hm? O, – Tėja išsišiepė. – Ačiū, bet ne. Helevaizė buvo tikrai graži – be to, protinga ir stipri. Mirus Hekatei, Helevaizė kartu su savo seserimi Maja tapo genties valdovėmis.

Dabar virš čiužinio iškilo visa Rozamundos galva. Ji klausėsi labai susidomėjusi, nors ir nepatikliai.

– Taigi Maja. – Tėja kramtė lūpą. – Maja irgi buvo labai graži: aukšta, ilgais, tik juodais plaukais.

– Kaip ta gyvūnų gydykloje tavęs ieškojusi mergaitė.

Tėja apstulbo. Buvo užmiršusi, kad Rozamunda yra mačiusi Blezę.

– Na, hm, gal ir panaši. Beje, Maja taip pat buvo protinga ir stipri, tačiau jai nepatiko dalytis valdžia su Helevaize. Troško valdyti viena ir turėjo dar vieną svajonę – gyventi amžinai.

– Man tai atrodo nebloga mintis, – burbtelėjo Rozamunda.

– Taip, sutinku, visai gera būti nemirtingam. Viskas priklauso nuo to, kiek esi pasirengęs už tai mokėti. Supranti?

– Ne.

– Hm... – Tėja svyravo. Bet kuris Nakties Žmogus būtų išsyk supratęs, apie ką ji šneka, net jei dėl kažkokio baisaus atsitiktinumo nebūtų girdėjęs šios istorijos. Bet žmonės, be abejo, kitokie. – Supranti, svarbiausia, ką jai dėl to teko daryti. Jokie įprastiniai kerai negali suteikti nemirtingumo. Ji išmėgino įvairiausius dalykus, netgi Helevaizė jai padėjo. Galiausiai jos išsiaiškino, kaip reikėtų burti – bet tada Helevaizė atsisakė šiais burtais pasinaudoti.

– Kodėl?

– Nes jie per daug baisūs. Ne, neklausk manęs, – pridūrė Tėja, Rozamundai staiga pradėjus domėtis. – Negaliu sakyti. Tai ne vaikams.

– Ką? Ką? Jei nepasakysi, įsivaizduosiu dar ką nors baisesnio.

Tėja atsiduso.

– Tai susiję su kūdikiais, supranti? Ir krauju. Bet ne tai istorijos esmė...

– Jos žudė kūdikius?

– Helevaizė – ne. Maja žudė. O Helevaizė mėgino ją sustabdyti, bet...

– Lažinuosi, ji gėrė kraujo.

Tėja nutilo ir griežtai pažvelgė į Rozamundą. Gal žmonių vaikai ir nieko nežino, bet jie nekvaili.

– Taip, tiesa, ji gėrė kraujo. Patenkinta?

Roza išsišiepė, linktelėjo ir atsilošusi ėmė įdėmiai klausytis.

– Taigi tada Maja tapo nemirtinga. Bet tik vėliau sužinojo, kokią kainą už tai teks mokėti. Ji gyvens amžinai, jei kasdien gers mirtingų būtybių kraują. Antraip mirs.

– Kaip vampyras, – patenkinta tarė Rozamunda.

Tėja akimirką išsigando, tada nusijuokė pati iš savęs. Be abejo, žmonės žino apie vampyrus – tiek pat, kiek žino apie raganas. Tai paikos legendos, kupinos klaidingos informacijos.

Vadinasi, Tėja gali pasakoti savo istoriją nebijodama, kad ja patikės.

– Tikrai, visai kaip vampyrai, – įtaigiai tarė ji, žiūrėdama Rozamundai į akis. – Maja buvo pirmoji vampyrė. Ir visi jos vaikai tapo pasmerkti būti vampyrais.

Roza prunkštelėjo.

– Vampyrai negali turėti vaikų. – Ji abejodama pažvelgė į Tėją. – Ar gali?

– Tie, kurie kilę iš Majos, gali, – atsakė Tėja. Ji neketino žmonių vaikui ištarti žodžio „lamija“. – O tie, kurie vampyrais virsta, aniems įkandus, negali. Maja turėjo sūnų vampyrą, vardu Redfernas, ir juodu abu gėrė žmonių kraują. Štai kokia istorija – Maja norėjo, kad visi taptų tokie, kaip ji. Todėl ėmė gerti ir savo gentainių kraują. Galiausiai Helevaizė nusprendė tai sustabdyti.

– Kaip?

– Čia ir buvo bėda. Helevaizės gentis ketino stoti į karą su Maja ir kitais vampyrais. Tačiau Helevaizė suprato, kad tokiu atveju veikiausiai visi žūtų. Abi pusės. Todėl ji iškvietė Mają į dvikovą.

Rozamunda nustūmė čiužinį, ir jis šlumštelėjo ant žemės.

– Aš stosiu į dvikovą su ponu Hendriu – jis Berniukų turistų vadas. – Ji užšoko ant čiužinio ir puolė pagalvę rankomis, kojomis ir dantimis. – Ir nugalėsiu. Jis prastos formos.

– Na, Helevaizė netroško kovoti, tačiau privalėjo. Jai buvo baisu, nes virtusi vampyre Maja tapo daug stipresnė.

Akimirką Tėja užsigalvojo, mintyse išvydo istoriją taip, kaip ją regėdavo vaikystėje. Matė Helevaizę balta odine suknele, stovinčią tamsioje girioje ir laukiančią pasirodant Majos. Ir žinančią, kad net laimėjusi ji veikiausiai žus – ir tokią narsią, kad vis vien laukiančią. Pasiryžusią viską paaukoti dėl mylimų žmonių ir dėl taikos.

Nemanau, kad galėčiau būti tokia narsi. Žinoma, tikiuosi, kad būčiau narsi, nors kamuoja abejonė.

O tada įvyko kai kas labai keista. Tėja mintyse išgirdo balsą, ne įprastą vidinį, bet kalbantį reikliai, bemaž kaltinamai. Balsas klausė taip, tarsi ji dabar pat turėtų apsispręsti.

Ar tu visko atsižadėtum?

Tėja pasimuistė. Paprastai ji negirdėdavo balsų.

Ko gero, taip svarstė Helevaizė, sumišusi tarė pati sau.

– Tai kas buvo toliau? Ei! Tėja! Kas įvyko? – Rozamunda šoko ant čiužinio karo šokį.

– Ak. Na, vyko nuožmi kova, ir vis dėlto Helevaizė laimėjo. Ji išvijo Mają. Gentyje vėl įsiviešpatavo taika, ir visi ilgai, laimingai gyveno... hm, išskyrus Helevaizę. Ši mirė nuo žaizdų.

Rozamunda liovėsi šokusi ir nepatikliai pažvelgė į Tėją.

– Ir tu man tai pasakoji, kad pasijusčiau geriau? Dar neteko girdėti tokios šlykščios istorijos. – Smakras jai ėmė virpėti.

Tėja buvo užmiršusi, kad turi reikalų su žmonių vaiku. Ji ištiesė rankas, kaip tada, kai glaudė šunytį Badį, kaip būtų ištiesusi bet kuriai kenčiančiai būtybei – ir Rozamunda puolė jai į glėbį.

– Ne, ne, – susirūpinusi murmėjo Tėja. – Supranti, esmė ta, kad Helevaizės gentis gyveno toliau ir džiaugėsi laisve. Galbūt tai atrodo menkas dalykas, nes gentis buvo mažytė, bet ji vis didėjo ir stiprėjo, ir gentainiai liko laisvi. Visos pasaulio raganos yra kilusios iš tos genties, jos atmena ir gerbia Helevaizę. Šią istoriją kiekviena motina pasakoja savo dukterims.

Rozamunda kurį metą alsavo neritmingai.

– O sūnums?

– Sūnums irgi. Sakydama „dukterims“ turiu galvoje sūnus ir dukteris. Tiesiog taip trumpiau.

Iš po susivėlusių plaukų kupetos dirstelėjo žalia akis.

– Kaip „jis“ arba „jie“ reiškia ir „ji“ arba „jos“, tiesa?

– Taip. – Tėja susimąstė. – Ko gero, nėra skirtumo, kaip pasakysi. – Ji gūžtelėjo. – Svarbiausia, kad vienos moters drąsa mums – jiems – dovanojo laisvę.

– Klausyk, – Rozamunda atsitiesė ir pažvelgė pro plaukų uždangą. – Ar tu mane tik linksmini, ar tai tikra istorija? Nes, atvirai tariant, tu man panaši į raganą.

– Ir aš tą pat norėjau pasakyti, – ištarė linksmas balsas Tėjai už nugaros.

Tėja staiga atsigręžė. Durys buvo vos vos praviros, už jų stovėjo moteris. Aukšta ir liesa, su mažais akinukais ir ilgais švelniais kaštoniniais plaukais. Jos išraiška Tėjai buvo pažįstama – matyta Eriko veide. Ji buvo mažumėlę suglumusi, tarsi staiga priblokšta stulbinamo slėpinio.

Bet tai neturi reikšmės. Svarbiausia, kad ji svetima. Pašalietė.

Žmogus.

Tėja išpliurpė Nakties pasaulio paslaptis – raganų istoriją, ir ją išgirdo suaugęs žmogus.

Staiga jai nutirpo rankos ir kojos. Auksinė migla išsisklaidė, liko vien šalta pilka tikrovė.

– Atsiprašau, – tarė moteris, bet Tėjai jos balsas skambėjo tarsi iš tolo. – Nenorėjau tavęs išgąsdinti. Tik pajuokavau. Man labai patiko pasakojimas – tai tarsi šiuolaikinė legenda vaikams, tiesa?

Tėjos žvilgsnis nukrypo į dar vieną žmogų. Į Eriką. Jis irgi klausėsi.

– Mama mėgsta pajuokauti, – susijaudinęs tarė jis; žalios akys žvelgė atsiprašomai – ir įdėmiai. Tarsi jis būtų mėginęs susieti pasakojimą su Tėja.

Tačiau Tėja nenorėjo, kad šie žmonės ją sietų su ana istorija. Ji buvo įkliuvusi jų namuose, apsupta žmonių. Jautėsi kaip barškuolė, apstota stambių padarų su lazdomis.

Ją apėmė klaikas.

– Žinai, turėtum tapti rašytoja, – tarė moters balsas. – Šitokia vaizduotė... – Moteris žengė žingsnį į kambarį.

Tėja atsistojo, pargriaudama Rozamundą. Jie supo ją – atrodė, net sienos artėja. Jie svetimi, žiaurūs, sadistai, teroristai, blogi, ne jos rūšies. Jie inkvizitoriai, viską žinantys apie ją. Dabar gatvėje ją badys pirštais ir šauks: „Ragana!“

Tėja leidosi bėgti.

Ji prasmuko tarp Eriko ir jo mamos kaip išgąsdintas kačiukas, neprisiliesdama nė prie vieno. Nukūrė koridoriumi, per svetainę ir movė pro duris.

Buvo apsiniaukę ir temo. Tėja stabtelėjo tik susiorientuoti, tada kiek įkabindama nukulniavo į vakarus. Širdis jai daužėsi ir liepė skubėti.

Eik iš čia, eik iš čia. Slėpkis. Susirask namus.

Tėja pėdino kampais ir zigzagais, kaip šunų gaudoma lapė.

Iki namų likus dešimčiai minučių kelio, sau už nugaros išgirdo variklį. Atsigręžė. Tai buvo Eriko visureigis. Erikas vairavo, automobilyje sėdėjo jo mama ir Rozamunda.

– Tėja, sustok. Būk gera, palauk. – Erikas sustabdė visureigį ir iššoko.

Sustojo ant šaligatvio priešais ją. Tėja apmirė.

– Paklausyk, – tyliai tarė jis, nusigręžęs nuo automobilio. – Man labai gaila, kad ir jos atvažiavo – niekaip negalėjau jų atsikratyti. Mama jaučiasi siaubingai. Ji verkia, ir Roza verkia... Gal galėtum grįžti?

Atrodė, ir jis pats tuoj pravirks. Tėja tebebuvo pastėrusi.

– Viskas gerai. Nieko baisaus, – suvapėjo ji kas pakliuvo. – Nenorėjau nieko nuliūdinti. – Leisk man eiti.

– Klausyk, mums nederėjo klausytis. Suprantu. Tiesiog... tau taip puikiai sekėsi su Rozamunda. Dar nemačiau žmogaus, kad jai taip patiktų. Ir... ir... žinau, jog dėl senelės esi jautri tokiems dalykams. Tai dėl to susijaudinai, tiesa? Ji tau sekė šią pasaką?

Tolimoje Tėjos proto kertelėje užsidegė blausi švieselė. Bent jau Erikas tiki, kad tai pasaka.

– Mes irgi turime šeimos legendų, – su nevilties gaidele balse tarė Erikas. – Senelis mums sakydavo, kad yra marsietis – prisiekiu Dievu, tikra tiesa. Kartą atėjo pasiimti manęs į darželį, o aš vaikams pasakiau, kad jis marsietis. Jie jam pypsėjo ir juokėsi, ir man buvo taip gėda. Jis atrodė toks suglumęs...

Erikas toliau paistė niekus, ir Tėja ganėtinai atsigavo, kad imtų jo gailėtis. Bet, šmėkštelėjus kažkokiam pavidalui, ji vėl įsitempė. Tai buvo Eriko mama išdrikusiais švelniais plaukais.

– Klausyk, Tėja, – tarė ji. Atrodė rimta ir liūdna. – Visi pažįstame tavo senelę, žinome, kokia ji sena, kad bent kiek... keistoka. Bet jeigu ji tave gąsdina – jeigu pasakoja kokius nors baisius dalykus...

– Mama! – iškošė Erikas.

Ji numojo ranka. Akinukai buvo aprasoję.

– Tu neprivalai to kęsti, supranti? Joks vaikas neprivalo to kęsti. Jei tau reikia kur gyventi, jei ko nors trūksta... Galėtume paskambinti socialinei tarnybai...

– Mama, būk gera, nutilk.

Socialinė tarnyba, pagalvojo Tėja. Mieloji Izide, jie tikrai atliktų tyrimą. Harmanai atsidurtų teisme. Senelė būtų kaltinama senatvine silpnaprotyste – arba kokio nors kulto puoselėjimu. O tada Nakties pasaulis ateitų vykdyti teisingumo...

Siaubui pasiekus viršūnę, ji apmirė.

– Viskas gerai, – tarė ji atsigręžusi į Eriką, bet nežiūrėdama jam į akis. – Tikrai gerai. Senelė ne tokia jau keistuolė. Ji seka pasakas – bet nieko negąsdina.

Ar gerai suvaidino? Užtektinai juos įtikino? Ar dabar jie paliks ją ramybėje?

Regis, taip.

– Aš tik nenorėčiau, kad dėl manęs jūs su Eriku... na... – mama susijaudinusi atsiduso, beveik nusijuokė.

– Išsiskirtume? – Tėja taip pat skleidė panašius į juoką garsus. – Nesijaudinkite. Aš to tikrai nenoriu. – Ji nusišypsojo Erikui nudelbusi akis, nes negalėjo atlaikyti jo žvilgsnio. – Atsiprašau, kad buvau tokia... jautri. Manau, tiesiog... susigėdau. Kaip tu dėl savo senelio.

– Grįši su mumis? Ar leisi parvežti tave namo? – Eriko balsas buvo malonus. Jis norėjo, kad ji grįžtų.

– Jei neprieštarauji, norėčiau namo. Turiu namų darbų. – Ji pakėlė akis ir prisivertė nusišypsoti.

Erikas linktelėjo. Neatrodė laimingas, bet ir nebe toks nusiminęs, kaip anksčiau.

Rozamunda ant užpakalinės visureigio sėdynės prisiglaudė prie Tėjos ir spustelėjo ranką.

– Nepyk, – karštai kaip visada atsiprašė ji. – Ar pyksti? Atleisk. Nori, ką nors dėl tavęs nužudysiu?

– Nepykstu, – sušnabždėjo Tėja, žiūrėdama pro pasišiaušusią Rozamundos galvelę. – Nesijaudink.

Ji griebėsi į spąstus papuolusio žvėrelio taktikos. Laukti progos. Nesipriešinti, kol nematai galimybės išsivaduoti.

– Iki rytojaus, – jai išlipus iš visureigio, šūktelėjo Erikas. Jo balsas skambėjo kone kaip maldavimas.

– Iki rytojaus, – atsisveikino Tėja. Dar ne laikas sprukti. Ji mojo, kol visureigis pradingo.

Metas! Ji puolė vidun, užlėkė aukštyn laiptais ir atsidūrė prie Blezės.

– Pala, – tarė Blezė. – Neskubėk. Tai sakai, jie niekuo nepatikėjo?

– Tikrai taip. Blogiausiu atveju Eriko mama mano, kad senelė kuoktelėjusi. Vis dėlto nedaug trūko. Jau maniau, kad ji pareikalaus pripažinti senelę neveiksnią ar panašiai.

Jiedvi sėdėjo ant grindų šalia Blezės lovos – ten, kur susmuko Tėja. Blezė viena ranka valgė saldžius kukurūzus, kita paišinėjo geltoname bloknote, tuo pat metu atidžiai klausydamasi.

Tokia jau ta Blezė. Gal tuščia, egocentriška, vaidinga, karštakošė, tinginė, nemėgstanti žmonių ir apskritai sunkiai sugyvenama, bet dėl šeimos galinti padaryti bet ką. Juk ji ragana.

Atleisk, kad pasakiau, jog esi truputį panaši į Mają, mintyse atsiprašė Tėja.

– Tai aš kalta, – balsiai ištarė.

– Taip, kalta, – kažką keverzodama patvirtino Blezė.

– Turėjau iš pat pradžių rasti būdą laikytis nuo jo atstu.

Bet, žinoma, ji to negalėjo dėl Blezės. Manė, su ja Erikui bus saugiau negu su Bleze. Manė, kad kaip nors... kaip nors...

Viskas išsispręs. Kitaip negali būti. Ji visą laiką puoselėjo slaptą viltį, kad jųdviejų su Eriku laukia bendra ateitis. Kažkur tolimoje širdies kertelėje tikėjosi, kad viskas bus gerai.

O dabar jai teko susidurti su tikrove.

Ateities nėra.

Viena, ką ji gali suteikti Erikui – tai mirtis. Ir jis jai tegali duoti tą pat. Tėja tai suvokė siaubingą nušvitimo akimirką, kambaryje išvydusi Eriko mamą.

Jie nieku gyvu negalės būti kartu. Net jeigu pabėgtų, Nakties Žmonės kada nors vis tiek juos surastų. Pastatytų priešais Nakties pasaulio tarybą, vampyrų ir raganų seniūnus. Ir būtų įvykdytas teisingumas...

Tėja dar nebuvo mačiusi, kaip vykdoma mirties bausmė, bet buvo apie tai girdėjusi. O jeigu Harmanai mėgintų kliudyti Tarybai juos nužudyti, kiltų karas. Raganos prieš vampyrus. Gal netgi raganos prieš raganas. Tai būtų visa ko pabaiga.

– Vadinasi, mamos žudyti, regis, nereikės, – susiraukusi ir tebekraigaliodama tarė Blezė. – Kita vertus, jei nužudysime vaikus, nuliūdusi mama gali imti ieškoti sąsajų. Taigi norėdamos būti saugios...

– Negalime žudyti nė vieno, – tyliai, tačiau tvirtai paprieštaravo Tėja.

– Ne mus turiu galvoje. Paskambinsiu kuriam nors pusbroliui vampyrui. Ešui – jis turėtų būti kažkur Vakarų pakrantėje, tiesa? Arba Kvinui – jam patinka tokie dalykėliai. Vienas staigus įkandimas, kraujas išteka...

– Bleze, neketinu leisti vampyrams žudyti Eriko. Ir kitų, – Blezei prasižiojus, pridūrė ji. – Tai nebūtina. Niekam nereikia žūti.

– Turi geresnį sumanymą?

Tėja pažvelgė į Izidės, egiptiečių deivės, statulėlę ant stalo.

– Aš... nežinau. Galvojau apie Letos taurę. Kad jie mane visiškai užmirštų. Bet tai gali atrodyti įtartinai – visa šeima praranda atmintį. Ir vaikai mokykloje stebėtųsi, kad Erikas nebeprisimena mano vardo.

– Tai jau tikrai.

Tėja spoksojo į mėnulį tarp auksinių Izidės ragų. Šaltas ir logiškas mąstymas, anksčiau padėdavęs jai išgyventi, kažkur prapuolė. Turi būti būdas išgelbėti Eriką ir jo šeimą – antraip kokia prasmė gyventi?

Tada ji sumanė.

– Iš tiesų manau, kad būtų geriausia, – iš lėto tarė ji, nes žodžiai kėlė tiesiog fizinį skausmą, – jei aš neberūpėčiau Erikui. Jeigu jis įsimylėtų kitą.

Blezė atsilošė. Ilgais dailiais nagais pamaišė kukurūzus. Suvalgė vieną spragėsį.

– Žaviuosi tavimi, – pritarė ji. – Tai labai protinga.

– Tik ne tave, – iškošė Tėja. – Juk supranti, tiesa? Žmogų. Jeigu jis pamils kitą mergaitę, užmirš mane ir be Letos. Niekam nereikės nei dingti, nei netekti atminties, niekam nekils įtarimų.

– Puiku. Nors ir norėčiau su juo pamėginti. Jis tvirtos valios – manau, būtų kurį metą atsilaikęs. Būtų man tikras iššūkis.

Tėja nesiklausė.

– Tebeturiu jo kraujo. Ar dar žinai kokius meilės kerus, kad galėtų jam visiškai apsukti galvą?

Blezė suvalgė dar vieną spragėsį.

– Be abejo, žinau. – Ji primerkė pilkas akis. – Tik, žinoma, tai draudžiamieji kerai.

– Tai jau supratau. Bleze, aš tikra draudžiamųjų kerų karalienė. Koks skirtumas, vienu daugiau ar mažiau. Aš atliksiu visą darbą, nenoriu, kad patektum į bėdą.

– Tau nepatiks. Reikės bezoaro akmens iš kalnų ožio skrandžio – jį visai netyčia pasičiupau, mums gyvenant pas tetą Gerdetą.

Kalnų ožiai – nykstantys gyvūnai. Bet anas jau buvo nugaišęs.

– Aš viską atliksiu, – užsispyrusi pakartojo Tėja.

– Jis tau tikrai svarbus, tiesa?

– Taip, – sušnabždėjo Tėja. – Vis dar manau, kad mes sielos draugai. Bet...

Ar visko atsižadėtum?

– Nenoriu, kad dėl manęs jis žūtų. Arba kad dėl manęs kiltų karas tarp Harmanų ir viso kito Nakties pasaulio. Jei jau jo atsižadu, verčiau viską atliksiu pati, pasirūpinsiu, kad jis būtų saugus su mylinčiu žmogumi.

– Ar jau ką nors išrinkai?

– Jos vardas Pilara. – Ūmiai Blezė pažvelgė į pusseserę. – Bleze, kai Lukas paklausė, ko nori, ir tu atsakei, kad to gauti negali... ką turėjai galvoje?

Blezė atsilošė ir ėmė apžiūrinėti lubas. Tada nuleido galvą.

– Argi kas nors trokšta to, ko gali gauti? Kaip manai?

– Aš... nežinau.

Blezė apsikabino kelius ir pasidėjo ant jų smakrą.

– Jei galime ką nors turėti, nebetrokštame. Todėl visada yra tai, ko trokštame ir negalime gauti... Galbūt tai gerai.

Tėjai tai neatrodė gerai. Buvo panašu į paiką pamokymą iš psichologijos knygelės, neva turintį tave subrandinti.

– Atlikime kerėjimą, – tarė ji.

TRYLIKTAS SKYRIUS

– Žinai, ko gero, jis tave pamilo tik dėl jemonijų, – tarė Blezė.

Tėja pažvelgė į ją iš savo suolo tuščioje chemijos laboratorijoje – tai buvo nuošaliausias kabinetas, kokį joms pavyko rasti mokykloje.

– Ačiū, Bleze. Man tik to ir trūko.

Galbūt tai tiesa? Ji jau buvo užmiršusi, kad iš pat pradžių, norėdama patraukti Eriko dėmesį, pasitelkė burtus.

Tai svarbi mintis, tarė ji sau. Jeigu viskas dirbtina, neturėčiau jo pasigesti.

– Gavai?

– Žinoma. – Blezė numetė ant aukšto stalo žiedą. – Paprašiau parodyti, tada neva pamečiau krūmuose. Ji vis dar jo ieško.

Tėja išsitraukė iš kuprinės jungiamųjų burtų reikmenis.

Dvi anatomiškai tikslias lėlytes, padarytas iš mėlyno vaško, Blezės naudojamo papuošalams gaminti. Dailūs maži žmogiukai – Blezė tikra menininkė. Vyriškoje figūrėlėje buvo nosinė su Eriko krauju ir smėlio spalvos plauku, kurį Tėja rado ant savo peties.

Moteriškai figūrėlei Tėja ant kojos užmovė turkio žiedą ir pririšo raudonu siūlu. Ištiesė ranką.

Blezė iš kuprinės išsitraukė užkimštą šešiakampį buteliuką. Jame esantis skystis buvo sumaišytas iš įvairiausių šlykštynių, taip pat kalnų ožio akmens. Sulaikiusi kvėpavimą Tėja užpylė jo ant dviejų figūrėlių, ir iškart pakilo dūmai.

– Dabar juos surišk, – kosėdama ir vaikydama dūmus, kad galėtų įkvėpti, tarė Blezė.

– Žinau. – Tėja paėmė dviejų metrų ilgio raudoną kaspiną ir ėmė vynioti aplink lėlytes. Suvystė kaip mumijas. Laisvą galą įkišo į plyšį.

– Štai jie, – tarė Blezė. – Surišti ligi mirties. Sveikinu. Nagi, dabar po dešimt penkiolika, taigi jis turėtų tave užmiršti... tarkime, po dešimt šešiolika.

Ji ištiesė rankas į Tėją, ir jas abi lyg juodas vanduo apgaubė jos plaukai.

Tėja pamėgino nusišypsoti.

* * *

Skausmas buvo stiprus. Tarsi būtų nukirsta kuri nors kūno dalis. Atvira žaizda kraujavo, ir Tėja nė iš tolo nesusidorojo su tokiais dalykais kaip prancūzų kalba arba trigonometrija.

Bet juk gyvenimas nesibaigia. Kur nors nuvyksiu ir padėsiu kitiems; dirbsiu trečiojo pasaulio šalyse arba stengsiuosi gelbėti nykstančias gyvūnų rūšis.

Vis dėlto mąstymas apie būsimus gerus darbus nepadėjo numalšinti atviros žaizdos skausmo. Tėja juto, kad liovusis skausmui ji apmirtų ir niekada nebebūtų laiminga.

Ir visa tai dėl žmogaus...

Nė ši mintis negelbėjo. Ji nebegalėjo mąstyti po senovei. Galbūt paprasti žmonės skiriasi nuo Nakties Žmonių, bet visgi jie žmonės. Ne blogesni už raganas. Tik kitokie.

Tėjai pavyko visą dieną mokykloje nesusitikti su Eriku – į koridorių išlėkdavo tik suskambėjus skambučiui ir vėlavo į kiekvieną pamoką. Iškart po pamokų ji dūmė pas Danę į istorijos kabinetą ir vos neatsitrenkė į Pilarą.

– Tėja!

Balsas atrodė nustebęs. Tėja pakėlė akis.

Gilios gintaro rudumo akys su tankiomis juodomis blakstienomis. Pilara į ją žvelgė labai keistai.

Stebisi savo sėkme, dingtelėjo Tėjai. Gal Erikas jau pasiūlė draugauti?

– Ką? – paklausė ji.

Pilara sudvejojo, tada papurtė galvą ir nuėjo.

Tėja smuko į istorijos kabinetą.

Danė sušuko:

– Tėja!

Šiandien kažkodėl visi atrodė nustebę.

– Kur buvai? Erikas visur tavęs ieško.

Žinoma, turėjau susiprotėti. Blezė klydo – jis taip paprastai neužmirš ir nepaliks manęs. Jis džentelmenas – ketina man pranešti pasitraukiąs.

– Galiu šiandien pasisvečiuoti pas tave? – graudžiai paklausė ji Danės. – Man reikia nusiraminti.

– Tėja... – Danė nusitempė ją į kampą ir nužvelgė sunerimusiomis akimis. – Erikas labai nori su tavim susitikti... Bet kas atsitiko? – sušnabždėjo ji. – Ar tai susiję su Siuzana? Senoji sporto salė vis dar uždaryta, tiesa?

– Tai neturi nieko bendra. – Jai jau ketinant siūlyti eiti, pro duris žengė aukštas vaikinas.

Erikas.

Jis pasuko tiesiai prie Tėjos.

Apstoję mokytojo stalą mokiniai sužiuro. Mokytojas taip pat sužiuro. Tėja pasijuto kaip cirko išsigimėlis.

– Mums reikia pasišnekėti, – ramiai tarė Erikas.

Ji dar nebuvo jo tokio mačiusi. Išblyškusio, apniukusiomis akimis, įdubusiais skruostais. Nuo vakar dienos jis pasikeitė taip, kad atrodė savaitę nemiegojęs.

Jis teisus. Reikia viską užbaigti. Tėja turi jam pasakyti, kad nepyksta, antraip jis nieku gyvu jos nemes.

Negaliu prisiversti.

– Kur nors vienu du, – pasiūlė Tėja.

Jie paliko Danę ir nuėjo per mokyklos kiemą, pro senąją sporto salę, aptvertą geltona nukarusia policijos juosta. Per futbolo stadioną. Tėja nenumanė, kur jie traukia, spėjo nenumanant ir Eriką – jie tiesiog drožė tolyn, kol dingo visiems iš akių.

Žalia išpuoselėta žolė perėjo į gelsvą, paskui į rudą, ir galiausiai prasidėjo dykuma. Tėja apglėbė save rankomis ir pagalvojo, kad vos per pusantros savaitės orai gerokai atvėso. Vasaros neliko nė ženklo.

Dabar tai pasikalbėsime, pamanė ji, Erikui sustojus. Puiku. Man nereikia mąstyti, tik ištarti tinkamus žodžius. Ji prisivertė į jį pažvelgti.

Erikas atgręžė į ją iškamuotą, susirūpinusį veidą ir tarė:

– Noriu, kad liautumeisi.

Keistai parinkti žodžiai. Jis turi omeny pabaigą, išsiskyrimą, visų vargų galą.

Tėja negalėjo pati to ištarti, todėl tepaklausė:

– Ką?

– Nesuprantu, ką tu darai, – tarė jis, – bet noriu, kad liautumeisi. Tuojau pat.

Jo žalios akys buvo ramios. Žvilgsnis ne atsiprašomas, o veikiau reikalaujantis. Balsas tylus.

Tėją staiga apėmė jausmas, lyg visa tikrovė būtų persimainiusi. Ant rankų pašiurpo plaukeliai.

Šitaip užklupta nemąstanti ji tesugebėjo ištarti:

– Aš... apie ką čia šneki?

– Pati supranti, apie ką šneku. – Jis vis dar įdėmiai žvelgė į ją.

Tėja papurtė galvą.

Erikas gūžtelėjo. Tarsi sakytų: „Kaip sau nori.“

– Nors ir kažin ką darai, – bauginamai aiškiai ištarė jis, – kad pamilčiau Pilarą, turi liautis. Tai nesąžininga jos atžvilgiu. Šiuo metu ji prislėgta, nes aš elgiuosi kaip pamišėlis. Bet aš nenoriu būti su ja. Aš myliu tave. Ir, jei nori manęs atsikratyti, tai pasakyk man, o ne mėgink įbrukti kam kitam.

Tėja jo šnekos klausėsi tarsi sklandydama ore. Dangus ir dykuma atrodė pernelyg skaistūs, nešilti, bet ryškūs. Mintims karštligiškai blaškantis, lyg Poniai Kiuri naujame narvelyje, jai pavyko išlementi:

– Ką gi galėjau padaryti... kad pamiltum Pilarą?

Erikas apsižvalgė, susirado akmenį ir atsisėdo. Kurį laiką spoksojo į savo rankas. Galop pakėlė galvą bejėgiška išraiška.

– Neerzink manęs, Tėja, – tarė jis. – Manai, aš visai kvailas?

Ak. Jai dingtelėjo: nestovėk čia kaip įbesta. Jau anksčiau esi jį apmulkinusi. Įrodžiusi, kad gyvatė neįgėlė. Dėl Žemės, kad ir ką jis galvotų, pasistenk įrodyti, jog klysta.

– Erikai, man atrodo, mes visi patyrėme nemenką įtampą...

– O, būk gera, tik nereikia šito. – Atrodė, jis šnekasi su sidabrinės opuncijos krūmu ir apžiūrinėja siaubingus spyglius, tarsi ruošdamasis ant jų šokti. – Būk gera, tik nereikia šito.

Jis giliai įkvėpė ir ryžtingai kalbėjo toliau:

– Tu užkeri gyvates ir skaitai jūros kiaulyčių mintis. Prisilietimu išgydai nuo barškuolės gylio. Įsiskverbi žmonėms į smegenis. Gamini stebuklingus kvapnius maišelius, o tavo pamišėlė pusseserė yra deivė Afroditė. – Jis pažvelgė į Tėją. – Ar nieko nepraleidau?

Tėja surado dar vieną akmenį ir atbula žengė prie jo. Atsisėdo. Tą akimirką iš visų dalykų ji aiškiausiai suvokė savo alsavimą.

– Nujaučiu, – žiūrėdamas į ją savo žaliomis akimis tarė Erikas, – kad jūs, merginos, iš tiesų esate senosios gerosios raganų karalienės Hekatės įpėdinės. Šilta?

– Turbūt tikiesi prizo už nuovokumą? – Tėja vis dar negalėjo mąstyti, negalėjo suregzti prasmingo sakinio. Tik vapėjo.

Erikas nutilo ir kreivai, skausmingai šyptelėjo, vis dėlto šiandien tai buvo pirmoji jo šypsena. Netrukus ji išnyko.

– Tai tiesa ar ne? – paprastai paklausė jis.

Tėja žvelgė į dykynę, į plikas uolas tolumoje. Nesutelkė žvilgsnio, tik klaidžiojo akimis po rudai žalias platybes.

Tuoj ji padarys tai, dėl ko ją pasmerks visi protėviai, ko niekas iš jos artimųjų nesupras.

– Tai tiesa, – sušnabždėjo.

Jis atsiduso – vienišas žmogus šioje neaprėpiamoje dykumoje.

– Ar seniai supratai? – paklausė Tėja.

– Aš... nežinau. Ko gero, visą laiką nujaučiau. Tačiau tai buvo neįtikima, ir tu nenorėjai, kad aš suprasčiau. Taigi nesupratau. – Jo nuovargis pamažu virto jauduliu. – Vadinasi, tai tikra tiesa. Tu moki kerėti.

Ištark tai, liepė sau Tėja. Visa kita jau padarei. Ištark žmogui tą žodį.

– Aš – ragana.

– Regis, tu sakei: „Židinio Sergėtoja“. Roza man pasakojo.

Apėmęs siaubas privertė Tėją atsikvošėti.

– Erikai – negali apie tai kalbėtis su Roza. Tu nesupranti. Ją nužudys.

Jis neatrodė toks sukrėstas, kaip Tėja ir tikėjosi.

– Mačiau, kad kažko nuogąstauji. Maniau, tiesiog būgštauji, kad žmonės neįskaudintų tavęs – ir tavo senelės.

– Jie mane nužudys. Bet to negana, nužudys ir tave, ir Rozą – ir tavo mamą, ir kitus žmones, jų manymu, galėjusius sužinoti apie mus.

– Kas tie jie?

Tėja pažvelgė į jį, akimirką susvyravo, tada išdavė didžiausią paslaptį.

– Vadinamasis Nakties pasaulis.

* * *

– Gerai, – po pusvalandžio ištarė Erikas.

Jie sėdėjo greta ant jo akmens. Tėja nesiglaudė prie Eriko, nors visu šonu juto jį esant.

– Gerai, – trumpai tariant, Majos palikuonys yra lamijos, o Helevaizės palikuonys – raganiai ir raganos. Ir drauge jie sudaro tą didelę slaptą organizaciją – Nakties pasaulį.

– Taip. – Tėja nugalėjo įprotį kalbėtis pašnibždomis. – Bet jam priklauso ne tik lamijos ir raganos. Dar yra persikeitėlių, sukurtųjų vampyrų ir kitų. Visa tai rūšys, su kuriomis nesugyvena žmonės.

– Vampyrai, – vėl apniukusiu žvilgsniu žiūrėdamas į opunciją sumurmėjo Erikas. – Štai kas mane išties domina. Tikrieji vampyrai. Pagal logiką išeitų... – jis veriamai pažvelgė į Tėją. – Klausyk, jei visi jūsiškiai turi antgamtinių galių, tai kodėl neimate valdžios?

– Mūsų per maža, – atsakė Tėja. – O jūsų per daug. Kad ir kokiomis antgamtinėmis galiomis pasižymėtume.

– Bet, klausyk...

– Jūs kur kas greičiau dauginatės, turite daugiau vaikų – ir žudote mus, kai tik sučiumpate. Prieš susivienydamos su kitomis rūšimis ir sukurdamos Nakties pasaulį, raganos buvo ties išnykimo riba. Štai kodėl Nakties pasaulio įstatymai taip griežtai saugo nuo žmonių mūsų paslaptį.

– Ir todėl tu norėjai atiduoti mane Pilarai, – tarė Erikas.

Tėja tiesiog fiziškai juto jo žvilgsnį. Spoksojo į žalumos lopinėlį prie savo kojų.

– Nenoriu, kad žūtum. Ir pati nenoriu žūti.

– Negi jie tikrai mus nužudys už tai, kad mylime vienas kitą?

– Nedelsdami.

Jis palietė Tėjai petį. Tėja jautė, kaip nuo jo rankos sklinda šiluma, ir prisivertė nedrebėti.

– Mes saugosime paslaptį, – tarė Erikas.

– Erikai, tu nesupranti. Mes neturime kur keliauti, mums nėra kur pasislėpti. Nakties Žmonių esama visur...

– Ir visi laikosi tų pačių taisyklių.

– Taip. Tokiu būdu mes išgyvename.

Erikas kurį metą alsavo, tada kimiai tarė:

– Juk turi būti kokia nors išeitis.

– Ir aš leidau sau taip manyti – kurį metą. – Jos pačios balsas virpėjo. – Vis dėlto turime žvelgti tiesai į akis. Vienintelė galimybė išgyventi – tai kiekvienam keliauti savo keliais. Turi kiek įmanydamas stengtis užmiršti mane ir visa, ką pasakiau.

Dabar ji drebėjo, akys prisipildė ašarų. Bet jos rankos buvo sugniaužtos į kumščius, o akys nuleistos.

– Tėja...

Pasipylė ašaros.

– Nenoriu, kad dėl manęs žūtum!

– Bet aš negaliu tavęs užmiršti! Negaliu liautis mylėjęs.

– Gal tai tebuvo kerai, – šniurkščiodama tarė Tėja. Ašaros riedėjo skruostais ir krito ant akmens. Erikas apsižvalgė, ar ko neras, tada pamėgino nušluostyti jai skruostus nykščiu.

Tėja nustūmė jo ranką.

– Paklausyk manęs. Kai ką praleidai mano darbų sąraše. Aš panaudojau meilės kerus. Panaudojau prieš tave, todėl tu mane pamilai.

Erikui, regis, tai nepadarė įspūdžio.

– Kada?

– Kada apkerėjau? Tądien, kai pakviečiau tave į šokius.

Erikas nusijuokė.

– Tu...

– Tėja. – Jis papurtė galvą. – Klausyk, – švelniai tarė, – aš dar prieš tai tave pamilau. Dar tada, kai nešėme gyvatę. Pažvelgėme vienas į kitą ir... ir... išvydau tave apgaubtą rūko – atrodei pati gražiausia pasaulyje. – Jis vėl papurtė galvą. – Gal tai ir stebuklas, bet nemanau, kad tu mane užkerėjai.

Tėja rankove nusišluostė akis. Vadinasi, jemonijos su tuo nesusijusios. Be to, gali manyti, kad meilės kerai tiesiog nelimpa prie Eriko – netgi lėlytės nepadėjo...

Staiga ji pasilenkė ir pasiėmė kuprinę.

– Nesuprantu, kodėl tai nesuveikė, – suniurnėjo ji. Ištraukė dygsniuotą kosmetikos krepšelį, atsegė ir įkišo ranką vidun.

Ištraukė surištas lėlytes. Iš pirmo žvilgsnio viskas atrodė kaip reikiant. Tada Tėja kai ką pastebėjo.

Vyriška figūrėlė buvo nusigręžusi. Užuot žiūrėjusi į moterišką figūrėlę, stovėjo nugara į ją.

Jie tebebuvo stipriai apvynioti raudonu kaspinu. Lėlytė niekaip negalėjo pati apsigręžti. Figūrėlės visą dieną buvo krepšelyje, o krepšelis gulėjo jos kuprinėje.

Erikas stebėjo.

– Tai Pilaros žiedas. Ei, ar čia mudviem su Pilara skirti burtai? Galiu pažiūrėti?

– Kodėl gi ne? – sušnabždėjo Tėja. Vėl pasijuto apsvaigusi.

Vadinasi, lėlytė neapsigręžė pati, ir joks žmogus negalėjo jos apgręžti. Taip pat ir jokia ragana.

Galbūt...

Galbūt yra burtų, stipresnių už jos kerus? Gal veikia sielos draugo dėsnis, ir, jei dviem žmonėms lemta būti kartu, niekas negali jų išskirti?

Erikas baugščiai atvyniojo raudoną kaspiną.

– Atiduosiu žiedą Pilarai, – tarė jis. Išardė jungiamuosius burtus ir atsargiai sukrovė į krepšelį.

Tada pažvelgė į Tėją.

– Visada tave mylėjau, – prisipažino. – Vienintelis klausimas... – jis susidrovėjęs nutilo, – ...ar tu mane myli? – galų gale užbaigė. Balsas skambėjo švelniai, bet akys įdėmiai žvelgė į Tėją.

Galbūt esama to, kam nepasipriešinsi...

Ji prisivertė pažvelgti į Eriką. Vaizdas sumirgėjo ir išskydo.

– Myliu tave, – sukuždėjo ji. – Nežinau, kas bus toliau, bet myliu.

Jie lėtai, kaip sapne apsikabino.

– Yra viena bėda, – po kiek laiko tarė Tėja. – Be visų kitų. Kitą savaitę turėsiu kai ką atlikti, ir man reikės laiko.

– Kas tas kai kas?

– Negaliu pasakyti.

– Teks pasakyti, – ramiai tarė Erikas, alsuodamas jai į plaukus. – Dabar turi man viską sakyti.

– Tai burtai, jie pavojingi... – akimirką per vėlai Tėja susigaudė padariusi klaidą.

– Ką tai reiškia – pavojingi? – Erikas atsitiesė. Iš jo balso galėjai spręsti, kad paliaubos baigėsi. – Jei manai, kad leisiu tau vienai pačiai lįsti į pavojų...

Jis pergalėjo Tėją. Puikiai tai gebėjo – dar geriau už savo seserį. Nebuvo prasmės ginčytis. Galiausiai Tėja jam papasakojo apie Siuzaną Blanšet.

– Mirusi ragana, – tarė Erikas.

– Dvasia. Ir labai pikta.

– Manai, ji grįš? – spėjo Erikas.

– Manau, ji visą laiką čia sukiojasi. Galbūt tūno senojoje sporto salėje rankas sudėjusi, nes niekas nekankina raganų lėlių. O jei salė bus atidaryta Helovino vakarėliui...

– Joje bus daugybė žmonių, visi landžios į būdeles, viskas jai primins anuos baisius laikus. Ji galės naikinti žmones kaip šuns erkes.

– Ko gero. Manau, būtų nežmoniškai šiurpu. Taigi man reikės patyliukais nusivilioti ją kur nors kitur, o paskui grąžinti ten, iš kur ji atėjusi.

– Kaip tai padarysi?

– Neįsivaizduoju. – Tėja pasitrynė kaktą. Saulė sviro uolų link, ir per dykumą nusidriekė ilgi vakaro šešėliai.

– Tu turi planą, – dalykiškai tarė Erikas.

O ne, išsigando Tėja. Pasižadėjau tavęs neįvelti. Netgi tam, kad būtų išgelbėtos gyvybės.

– Tu turi planą ir manai, kad jis pavojingas žmonėms. Tiksliau man, nes aš tau padėsiu.

– Nesinaudosiu tavimi...

– Susitarkime gražiuoju. Juk žinai, kad neketinu leisti veikti tau vienai. Priimkime tai kaip faktą ir galvokime toliau.

Šis pašėlęs vaikinas nepaiso geliančių gyvačių ir puola žmones apsiginklavęs punšu, priminė ji sau. Negi tikrai tikiesi jį nuo to atkalbėti?

O jeigu jam kas nors atsitiks...

Vėl pasigirdo anas balsas, bet Tėja jo nesuprato ir nenorėjo suprasti.

Ar visko atsižadėtum?

KETURIOLIKTAS SKYRIUS

Savaitė praėjo daugmaž ramiai. Senelė Harman grįžo namo, kosuliui aprimus. Atrodo, ji nepastebėjo, kokia pasikeitusi Tėja.

Dienos trumpėjo, mokykloje visi šnekėjosi apie vakarėlius ir kostiumus. Atvėsus orams, buvo pranešta, kad senoji sporto salė bus atidaryta Helovinui.

Tėja girdėjo, kad Rendis Marikas paguldytas į psichiatrijos ligoninę ir intensyviai gydomas. Jau taisąsis.

Tėja su Eriku kiekvieną dieną tobulino savo planą.

Įdomiau buvo tik tą vakarą, kai ji įėjo į kambarį, atsisėdo ant Blezės lovos ir tarė:

– Jo niekas neveikia.

– Ką? – Blezė liovėsi tepusis kremu alkūnes.

– Turiu galvoje kerus ir Eriką. Jie tiesiog atšoka nuo jo. Noriu, jog tai žinotum, nes pastebėsi, kad juodu su Pilara nedraugauja.

Blezė užspaudė kremo dangtelį. Ištisą minutę stebeilijosi į Tėją, tada griežtai paklausė:

– Ką čia šneki?

Tėjai praėjo linksmumas. Ji nudelbė akis.

– Sakau, kad mes sielos draugai, – tyliai pratarė ji. – Ir kad aš negaliu nieko pakeisti. Ničnieko negaliu padaryti.

– Man sunku patikėti, kad po viso šito...

– Teisybė. Po viso šito darbo. Kai aš taip stengiausi liautis, nes esu mirtinai išsigandusi. Bet, Bleze, nėra jokio būdo pasipriešinti. Štai ką mėginu tau paaiškinti. Turiu rasti kokį nors būdą su tuo gyventi. – Ji pažvelgė į pusseserę. – Gerai?

– Pati žinai, kad negerai. Toli gražu negerai.

– Turiu omeny, gal galėtum jo nežudyti ir mūsų neišduoti? Nes neištversiu, jei teks dar kartą su tavim kovoti. O laikytis įstatymų negaliu.

Blezė švystelėjo kremo indelį spintelės pusėn.

– Tėja, ar gerai jautiesi? – rimtai paklausė ji. – Nes tu mane...

– Gąsdinu?

– Taip, gąsdini.

– Man viskas gerai. Aš tik... aš tik nežinau, kuo visa baigsis, bet jaučiuosi ganėtinai... rami. Stengsiuosi, kiek galėsiu. Erikas irgi stengsis. O vėliau kas bus, tas.

Blezė dar kurį laiką tiriamai spoksojo Tėjai į veidą pilkomis akimis. Tada papurtė galvą.

– Aš tavęs neišduosiu. Juk žinai, kad niekada neišduočiau. Mes seserys. O dėl jo... – ji paniurusi gūžtelėjo. – Veikiausiai nė nepavyktų nužudyti. Tas vaikinas neįtikimas.

– Ačiū, Bleze. – Tėja švelniai palietė pusseserei ranką.

Blezė akimirkai uždėjo Tėjai ant rankos savo delną raudonai dažytais nagais. Tada atsilošė ir staigiu judesiu pataisė pagalves.

– Tik nieko daugiau nesakyk, gerai? Aš nusiplaunu rankas ir nebenoriu žinoti, ką judu veikiate. Be to, turiu savų rūpesčių. Turiu pasirinkti: mazeratis arba Karmann Ghia.

Helovinas.

Tėja pro langą žvelgė į tamsą. Gatvelė atrodė tuščia, bet ji žinojo, kad po miestą zuja vaikai. Goblinai, vaiduokliai, raganos ir vampyrai – visi netikri. Tikrieji vampyrai sėdi namie prie židinio, o gal kikena sau privilegijuotųjų vakarėliuose.

O tikros raganos ruošiasi Sauino Rato sueigai.

Tėja apsivilko baltą berankovę tiesaus kirpimo suknelę, pasiūtą iš vientisos medžiagos atkarpos. Susijuosė minkštu baltu diržu ir viename jo gale surišo kilpelę galais į viršų, o kitu galu apsuko ją tris kartus.

Tada atsiduso ir vėl pažvelgė laukan.

Džiaukis ramybe, kol gali, tarė sau. Laukia sunki naktis.

Į gatvelę įsuko Eriko visureigis. Pyptelėjo.

Tėja iš palovio išsitraukė kuprinę. Ji buvo pilna daiktų: ąžuolo, uosio ir kasijos skiedrų, šventojo dagio, mandragorų šaknų. Sudžiūvusių likučių iš bronzinio dubens, jos vargais negalais nukrapštytų Blezės peiliu, skirtu meno kūriniams gaminti. Joje buvo ir medinis antspaudas, taip pat išpjaustinėtas Blezės įrankiais. Ir trisdešimties mililitrų buteliukas su trimis brangiais iššaukiamųjų burtų lašais, nukniauktais iš malachitinio indelio.

Ji patraukė prie laiptų.

– Ė, jau išeini? – paklausė iš vonios išlindusi Blezė. – Iki Rato sueigos dar – kiek? – pusantros valandos.

Blezė atrodė įspūdingai, panaši į save kaip niekada. Ji taip pat vilkėjo iš vienos atkarpos siūtą tiesaus kirpimo berankovę suknelę, tik juodą. Palaidi plaukai krito ligi juosmens, į juos buvo įpinta mažyčių varpelių. Rankos tamsių plaukų ir suknelės fone atrodė baltos ir nuostabios, ji buvo basa, ant kulkšnies užsisegusi grandinėlę.

– Dar turiu prieš Rato sueigą kai ką nuveikti, – tarė Tėja. – Tik neklausk, ką.

Blezė nenumanė, kam ruošiasi Tėja su Eriku. Danė taip pat nieko nežinojo. Taip bus geriausia.

– Tėja... – Blezė atsistojo ant laiptų viršaus ir pažvelgė žemyn į dumiančią Tėją. – Būk atsargi!

Tėja pamojo pusseserei.

Visureigio bagažinė buvo pilna malkų.

– Pamaniau, verčiau paimsiu daugiau, jei kartais prireiktų, – paaiškino Erikas, mesdamas vidun jos kuprinę. Tada kitokiu balsu pridūrė: – Tokia tu... atrodai... stulbinamai.

Tėja nusišypsojo.

– Ačiū. Tai tradicinis drabužis. Tu irgi dailus.

Jis vilkėjo septyniolikto amžiaus prancūzų kareivio kostiumą – ar bent tokį, kokį galima įsivaizduoti iš senų knygų medžio raižinių.

Jie išvažiavo į dykumą, aplenkė milžiniškas plikas uolas, išsuko iš pagrindinio kelio ir nardė tarp trumpalapių jukų, kol surado tinkamą vietą. Tai buvo viso labo negili duobė žemėje, beveik aklinai apsupta rausvo smiltainio kolonų. Kolonos nepriminė Stounhendžo akmenų – jos buvo gumbuotos ir pasvirusios, kaip vaiko nulipdyti plastilininiai bokštai, bet tarnavo tam pačiam tikslui.

Jie patys vieni surado šią vietą, ir Tėja tuo labai didžiavosi.

– Laužas tebedega, – tarė ji. – Tai puiku.

Jis liepsnojo rato viduje jau tris dienas. Tėja vylėsi, kad Siuzana juo susidomės – ir pasitrauks nuo besirenkančių senojoje sporto salėje žmonių. Regis, taip ir įvyko.

Žinoma, padėjo ne tik laužas. Trys lėlės, paguldytos ant žemės ir pririštos prie kuolų, taip pat turėjo ją sudominti.

– Merginos atrodo puikiai, – tarė Erikas. Paėmė mažiausią lėlę ir nušluostė dulkes. Įsmeigė kuolą į duobutę žemėje ir pastatė ją lyg kaliausę.

Kaliausė vilkėjo juodą laisvą suknelę, sujuostą ir surištą Izidės mazgu. Ant jos kaklo kabojo lentelė su užrašu LIUSJENA.

Kita nedidukė lėlė turėjo lentelę su užrašu SIUZANA.

– Gerai, – tarė Tėja, jiems iškrovus malkas, o kuprinę palikus visureigyje. – Tik žiūrėk, nieko nedaryk, kol grįšiu, supratai? Ničnieko. Jei kelias minutes vėluosiu, tiesiog lauk.

Jis palinksėjo.

– Helovino vakarėlis prasideda devintą. Jei lygiai devintą čia nebūtum, galėčiau...

– Ne. Nieko neliesk ir nieko nedaryk.

– Tėja, mes galime ją prarasti. Jeigu ji nuspręs, kad čia nieko nevyksta, gali sumanyti apsilankyti vakarėlyje...

– Aš nevėluosiu, – ramiai tarė Tėja. Regis, tai buvo vienintelis būdas laimėti ginčą. – Tik nedegink šių raganų, kol nepasirodysiu. Gerai?

– Sėkmės, – palinkėjo jis.

Erikas su savo įmantriais drabužiais atrodė žavus ir paslaptingas. Nepanašus į save. Jie pasibučiavo šviečiant priešpilniui.

– Saugokis, – sušnabždėjo Tėja, prisiversdama atsiplėšti nuo jo.

– Sugrįžk, – ištarė Erikas. – Myliu tave.

Ji nuvairavo visureigį atgal į miestą, į mergelių Saulėlydžio Rato susirinkimą.

Šiemet jis vyko Nakties pasaulio klube pietiniame miesto pakraštyje. Ant durų nebuvo jokio ženklo, bet ant kilimėlio, ištiesto tarp dviejų išsiviepusio moliūgo pavidalo žibintų, buvo nupieštas juodas jurginas.

Tėja pasibeldė, ir durys atsidarė.

– Dane! Atrodai nuostabiai.

– Tu irgi, – tarė Danė. – Ji vilkėjo paprastą baltą klostuotą egiptietiško stiliaus suknelę iki kulkšnių. Juodi kaspinai, susegti sidabriniais segtukais, nuo karūnėlės krito ant pečių ir rankų. Ji vaidino gražiąją karalienę Izidę. – Tu neapsivilkai kostiumo? – paklausė ji.

– Mudvi su Bleze būsime tarsi Maja su Helevaize, – atsakė Tėja. Tiesą sakant, su įprastais Rato drabužiais ji jautėsi patogiausiai ir žinojo, kad Blezė su savaisiais atrodo gražiausiai.

– Na, eime žemyn. Tu paskutinė. – Danė paėmė Tėją už rankos.

Jos nulipo laiptais į požeminį kambarį. Jis atrodė apstatytas kaip pakliuvo, sėdėjimui išdėliotos dėžės, tarp betoninių kolonų sukabinti žibintai. Metalinės kėdės nustumtos į pakraščius.

– Tėja! Eikš čionai! Smagu tave matyti! – šūkavo žmonės. Ji gręžiojosi į visas puses, šypsojosi, glebėsčiavosi.

– Linksmo Sauino, – vis kartojo ji. – Vienybė.

Kurį laiką Tėja užmiršo, kas šįvakar turės įvykti. Buvo taip gera matyti visus savo draugus iš Vasaros Rato sueigų.

Kiši Hirata buvo apsivilkusi auksiniais ir oranžiniais drabužiais kaip Amaterasu, japonų saulės deivė. Alarikas Bridlavas, Mido ežero gimnazijos antraklasis, vaidino piemenį Tamūzą, motinos deivės Ištar sūnų. Kler Blesingvėj buvo persirengusi navahų genties indėnų deive Persikeitėle, jos žalsvai melsvą suknią puošė raudoni žiedlapiai. Natanielis Longas vaidino Hernę, keltų medžioklės dievą – jo drabužis buvo girios žalumo, su elnio ragais.

Šiais laikais žmonės rengiasi drabužiais norėdami pasikeisti. Raganos jais siekia atspindėti savo vidinę savastį – tai, kas slypi jų širdyje, kuo jos trokšta būti.

– Štai, paragauk, – Kler padavė Tėjai popierinį puoduką. Jis buvo sklidinas tiršto raudono žolelių gėrimo, paskaninto cinamonais ir gvazdikėliais. – Tai kinrožės – mano tėčio receptas.

Kažkas pasiuntė ratu trapius mėnulio pjautuvo pavidalo sausainius. Tėja paėmė vieną. Čia taip šviesu, taip šilta – ir ji taip džiaugtųsi, jei šiąnakt daugiau nieko nereikėtų daryti. Tik dalyvauti Sauino Rato renginyje. Švęsti.

Tačiau ten, tamsioje ir šaltoje dykynėje, laukė Erikas. Ir Tėja skaičiavo minutes, kada galės išbėgti.

– Gerai, gerbiamieji, laikas pradėti.

Salės viduryje stovėjo Lavaja Ikua, daili, tvirta mergina į juodą nailoną panašiais plaukais. Ji vilkėjo raudoną tiesaus kirpimo suknelę ir buvo apsivijusi gėlių girliandomis. Tėja spėjo, kad ji persirengusi Pele, havajiečių ugnies deive.

– Sudarykime ratą. Gerai, puiku. Chang Ksi, tu čia jauniausia.

Maža mergytė didelėmis įkypomis akimis droviai įžengė į raganų ratą. Tėja jos dar nebuvo mačiusi – tikriausiai jai tik po pernykštės Vasaros Rato sueigos suėjo septyneri. Mergytė vilkėjo žalsvą Kuan Jin, kinų gailestingumo deivės, suknelę.

Ji nedrąsiai paėmė palėpščio šakelę ir pašlavė grindis rato viduje.

– Tėja, pabarstyk druskos.

Tėja nustebo ir apsidžiaugė. Paėmė Lavajos duodamą jūros druskos dubenį ir pamažu ją barstydama apėjo ratu.

– Alarikai, pasirūpink vandeniu...

Lavaja nutilo ir, regis, nustebusi pažvelgė į laiptus. Tėja pastebėjo, kad ir kiti žvalgosi. Ji atsigręžė.

Laiptais lipo du suaugę žmonės, motinos. Šviesai krentant ant pirmosios moters veido, Tėja krūptelėjo.

Tai buvo teta Ursula pilku kostiumu.

Ir atšiauria kaip niekad veido išraiška.

Niekas nė nekrepštelėjo. Visi stovėjo sustingę kaip trumpalapės jukos ir laukė, kol moterys nulips apačion. Pertraukti Rato renginį – negirdėtas dalykas.

– Gero Sauino, – tyliai išlemeno Lavaja.

– Gero Sauino. – Teta Ursula kalbėjo mandagiai, bet nesišypsojo. Atrodė kaip nepatenkinta mokytoja. – Labai apgailestauju, kad turiu jus sutrukdyti, bet tik minutėlę.

Tėjos širdis ėmė daužytis, lėtai ir sunkiai.

Tai tik nerami sąžinė, ji mėgino sau įrodyti. Tai nebūtinai susiję su tavimi.

Vis dėlto tai buvo susiję su Tėja. Širdyje ji tai suprato dar prieš tetai Ursulai apžvelgiant Rato narius ir ištariant:

– Tėja Sofija Harman!

Tarsi nežinotų, kaip atrodau, dingtelėjo apdujusiai Tėjai.

Ji šiaip ne taip nuslopino laukinį instinktą, liepiantį mauti pro tetą Ursulą tiesiai į gatvę. Dabar ji suprato, kodėl triušiai, priartėjus šuniui, palieka gerą slėptuvę ir sprunka tolyn. Tik siaubas priverčia taip kvailai elgtis.

Ji pasitraukė nuo spoksančios Kiši kairėje pusėje ir sunerimusios Nat dešinėje. Juto į save įsmeigtas visų akis.

– Kas yra? – ji stengėsi atrodyti nustebusi.

Teta Ursula pažvelgė jai tiesiai į akis tarsi sakydama: pati žinai. Ji nieko neištarė, ir tai buvo ne ką geriau.

– Dane Naete Mela Abfort.

O Eileitija. Tik ne Danė...

Danė žengė iš rato. Mažą galvelę laikė išdidžiai iškėlusi, bet Tėja jos akyse įžvelgė baimę. Danė priėjo, lininiam audeklui plazdant aplink kojas, ir atsistojo šalia Tėjos.

Dane, atleisk...

– Viskas, – tarė teta Ursula. – Visi kiti tęskite Rato sueigą. Visiems gero Sauino. – Tėjai su Dane ji paliepė: – Eime laukan.

Jos tyliai nusekė paskui tetą. Nebuvo ko daryti.

Visoms išėjus į vėsų nakties orą, Danė paklausė:

– Ar... kas negerai? – ji žvilgčiojo tai į tetą Ursulą, tai į kitą moterį, žemą, bet įspūdingos išvaizdos.

Tėjai toji moteris atrodė pažįstama... Galiausiai ji prisiminė.

Tai Nana Buruku. Iš Vidinio Rato.

Vadinasi, tai ne Harmanų šeimos reikalas. Mus išsikvietė pats Vidinis Ratas.

– Mums reikia kai ką aptarti. Eime, greičiau viską išsiaiškinkime, – tyliai tarė Nana Buruku, uždėjusi Tėjai ant rankos cinamonų spalvos plaštaką. Čia pat stovėjo senutėlis senelės Continental modelio linkolnas. Nana Buruku pati sėdo prie vairo.

Danė ir Tėja ant užpakalinės sėdynės susikibo rankomis. Danės pirštai buvo šalti kaip ledas.

Automobilis sukiojosi gatvėmis, knibždančiomis skanėstų prašančių vaikų, kol pasiekė didelį vienaukštį namą medine tvora, užstojančia galinį kiemą. Tai Selenės namai, suprato Tėja, ant pašto dėžutės išvydusi Luknų pavardę.

Tai čia turėtų vykti mergelių Vidurnakčio Rato susirinkimas.

Teta Ursula išlipo. Tėja ir Danė liko automobilyje su Nana Buruku. Po kelių minučių teta Ursula grįžo vedina Bleze.

Joms iš paskos sekė Selenė sidabriniais drabužiais ir Vivjena juoda suknele. Atrodė rimtos ir išsigandusios, nė iš tolo nepanašios į piktas raganas.

Užtat Blezė buvo panaši. Basa, regis, nejaučianti šalčio, su skambančiais varpeliais ji atrodė susijaudinusi, pikta ir išdidi. Staigiu judesiu atidarė dureles ir klestelėjo šalia Tėjos.

– Kas čia darosi? – ganėtinai garsiai paklausė. – Čia nėra sausaininių mėnuliukų, čia nieko nėra. Koks gi tai Sauinas?

Tėja dar niekada ja taip nesižavėjo.

– Grįšime laiku, – tarė Danė, ir jos balsas skambėjo ramiai, nors pirštai tebebuvo šalti.

Jos abi narsios, pamanė Tėja. O aš? Kad ir kaip norėdama ji negalėjo išspausti nė žodžio.

Bemaž tikėjosi, kad Nana Buruku įsuks į greitkelį ir nulėks į dykumą, į Tjerio žemes. Bet linkolnas važiavo pažįstamomis gatvėmis ir sustojo už senelės Harman krautuvėlės.

Tėja juto klausiamą Danės žvilgsnį, bet nė nenutuokė, kas vyksta, ir bijojo pažvelgti jai į akis.

– Eime, – tarė teta Ursula ir pro užpakalines duris įsivedė jas į krautuvėlę, o paskui pro karoliukų užuolaidas į dirbtuvę.

Senelės mokinių kėdės stovėjo sustatytos į netvarkingą ratą. Žmonės sėdėjo arba stovėdami tyliai šnekučiavosi, bet, prasiskleidus užuolaidai ir paskui Naną Buruku įžengus Tėjai, visi nutilo ir sužiuro.

Tėjos žvilgsnis klaidžiojo nuo vieno veido prie kito, ji jautėsi nesava, tarsi sapnuojanti. Senelė Harman atrodė niūri ir pavargusi. Motina Sibilė, Vidinio Rato Motina, – taip, kaip senelė yra Senolė, – atrodė išsigandusi. Mielas Mergelės Aradijos veidelis buvo rimtas ir liūdnas.

Tėja atpažino ir kitus prieš dvejus metus matytus asmenis – tai buvo garsūs Nakties Žmonės, jų vardus ji žinojo. Risas, Belfana, Kreonas, senis Bobas.

Su teta Ursula ir Nana Buruku iš viso jų buvo devyni.

Jie atrodė kaip paprasti žmonės, dirbantys vyrai ir moterys, žvalūs pensininkai, kokius kasdien matai gatvėje.

Bet tik iš pirmo žvilgsnio.

Iš tiesų čia buvo didžiausia ypatingų talentų santalka visame pasaulyje. Šie žmonės – raganiai genijai, išminčiai, aiškiaregiai, mokytojai, politikai – sudarė Vidinį Ratą.

Ir jie visi žiūrėjo į Tėją.

– Mergaitės jau čia, – Motina Sibilė švelniai tarė Aradijai. – Jos stovi viduryje.

Senelė tarė:

– Gerai, pradėkime. Gal susėstumėte. – Atrodė, tai ne pasiūlymas, o įsakymas. Senelė buvo visų šių įžymybių galva.

Bet ji nežiūrėjo į Tėją. Tai atrodė siaubinga, tikras košmaras. Elgėsi taip, lyg Tėja su Bleze būtų nepažįstamos.

Visi susėdo ir sustumdė kėdes lygesniu ratu. Tėja suvokė, kad jie vilki įprastiniais drabužiais: kostiumais, uniformomis, kelnėmis ir marškiniais. Aradija mūvėjo džinsus. Senis Bobas vilkėjo purviną kombinezoną.

Vadinasi, šįvakar jie nė nepradėjo ceremonijos. Tai toks svarbus reikalas, kad Sauiną teko praleisti.

Tai teismas.

Raudonplaukė Belfana įstūmė ratukinę Kreono kėdę į laisvą vietą. Ji atsisėdo paskutinė.

Aš apsupta, toptelėjo nustėrusiai Tėjai.

Išsipildė jos klaikiausia baimė, dykumoje vertusi bėgti nuo Eriko tą pirmąjį kartą, jai pajutus su juo sielos draugų ryšį. Dabar tai virto tikrove.

Ji girdėjo neritmingą Danės alsavimą ir tylų varpelių skimbčiojimą, Blezei perkeliant svorį nuo vienos ant kitos kojos.

– Gerai. – Senelės balsas buvo pavargęs, bet oficialus. – Žemės, oro, vandens ir ugnies vardu šaukiu šį Ratą vienytis. – Ji toliau tarė senovinę dalykinio susirinkimo formulę.

Per kraujo tvinksėjimą ausyse Tėja beveik negirdėjo žodžių. Keista, kaip baisu stovėti iš visų pusių apsuptai žmonių. Kur pažvelgsi, visur rimti, neįskaitomi veidai. Jautėsi esanti spąstuose, lyg tarp priešų.

– Tėja Sofija Harman, – kreipėsi senelė, ir staiga ji vėl sukluso. – Tu kaltinama...

Atrodė, tyla trunka amžinybę, nors Tėja suprato, kad, ko gero, praėjo tik akimirka.

– ...draudžiamų kerų naudojimu, nusižengiant Helevaizės ir šio Rato įstatymams.

Kurį laiką Tėja tegirdėjo žodžius „draudžiamų kerų naudojimu“. Jie tarytum aidėjo ore. Viena jos dalis laukė, kol pasigirs kiti, baisesni kaltinimai išdavus Nakties pasaulio paslaptį ir pamilus žmogų. Tačiau tokių nebuvo.

– ...dvasios iššaukimu iš tolybių, iš už uždangos... Dviejų žmonių sujungimu draudžiamais meilės kerais...

Tada senelė ištarė Blezės vardą.

Blezė buvo kaltinama tuo, kad iš draudžiamų medžiagų pagamino vėrinį ir panaudojo draudžiamus žavesio kerus prieš žmones. Danė buvo kaltinama tuo, kad padėjo Tėjai ir ją kurstė iššaukti dvasią iš tolybių. Žinoma, tai netiesa, apdujusi pamanė Tėja.

Visas jos kūnas nuo galvos iki kojų dilgsėjo. Iš baimės... ir tarsi palengvėjimo.

Jie nežino. Jie nežino paties baisiausio dalyko, antraip būtų pasakę – juk taip? Ir, jei tik aš tylėsiu, iš kur jiems sužinoti?

Tada ji sutelkė dėmesį į senelę, baigusią skaityti kaltinimus ir vėl kalbančią įprastu balsu.

– Turiu pasakyti, kad nusivyliau jumis trimis. Ypač tavimi, Tėja. Iš jos, žinoma, to buvo galima tikėtis. – Ji mostelėjo galva į Blezę, kreipdamasi į visus Rato narius. – Iš šios mano įpėdinės, persirengusios blogąja Hekatės dukterimi. Bet tikrai maniau, kad Tėja protingesnė.

Ji ir atrodė nusivylusi. Be to – įsižeidusi. Tėja visada buvo gera mergaitė, auksinė mergaitė, jauniausia ir daugiausiai žadanti Židinio Sergėtojų palikuonė. Dabar, žvelgdama į aplinkinių veidus, ji matė vien nusivylimą.

Aš juos nuvyliau, suteršiau savo paveldą. Man taip gėda...

Ji panoro susigūžti ir visai išnykti.

Kaip tik tada pasigirdo sidabrinis varpelių dzingsėjimas. Blezė atlošė tamsią galvą. Ji atrodė įžūli, pašaipi, labai išdidi ir netgi mažumėlę nuobodžiaujanti.

– Aš noriu žinoti, kas mus įskundė, – vos girdimai, bet grasinamai sušnabždėjo ji. – Kad ir kas jis būtų, labai pasigailės.

Kažkodėl Tėjos baimė staiga aprimo. Kitų nusivylimas nebe tiek daug reiškė. Galima supykdyti Vidinį Ratą ir vis vien stovėti iškelta galva. Blezė tai įrodė.

Tik dabar Tėja suvokė, kokia tai likimo ironija. Ji visą gyvenimą turėjo rūpesčių dėl Blezės, o dabar dėl jos jas abi ištiko didžiausia bėda, kokią tik gali įsivaizduoti.

Danė taip pat pateko į bėdą. Jos aksominės akys buvo sklidinos ašarų. Tai išvydusiai Tėjai atsirišo liežuvis.

– Klausykit – atsiprašau, norėčiau kai ką pasakyti. Dabar pat...

– Turėsi progą kalbėti vėliau, – tarė Motina Sibilė švelniu ir tvirtu balsu – toks buvo ir jos žemas apvalainas kūnas.

– Ne, turiu pasakyti dabar. – Tėja kreipėsi į senelę ne kaip į Vidinio Rato Senolę. – Senele, Danės čia neturėtų būti. Tikrai. Ji nieko nežinojo apie iššaukimą; aš viena tai padariau. Prisiekiu.

Senelės veido išraiška tapo švelnesnė, raukšlės išsilygino. Paskui ji vėl tapo abejinga.

– Gerai, gerai, tai aptarsime vėliau. Pirmiausia reikia išsiaiškinti, ką tu padarei. Nes atrodo, kad tai tu viską sukurstei.

Vos jai ištarus „vėliau“, Tėją užplūdo prisiminimai lyg cunamio banga. Visa, kas vyko čia, tarsi nutolo.

Vėliau... laikas... kiek dabar valandų?

Ji ėmė karštligiškai dairytis laikrodžio. Štai – už senio Bobo galvos...

Be dešimt devynios.

Erikas.

Persigandusi, kad teta Ursula atvažiavo jos pasiimti, ji visiškai užmiršo dykumoje laukiantį Eriką.

O dabar aiškiai jį išvydo, lyg stovėtų priešais – Eriką, stebintį laikrodį, skaičiuojantį minutes, laukiantį atvykstančios Tėjos. Eriką, žvelgiantį į laužą ir į tris juodai aprengtas lėles, pririštas prie kuolų.

Ir vakarėlį. Helovino vakarėlį mokykloje. Apsilaupiusios metalinės durys atsiveria, ir į vidų plūsteli žmonės. Nuzulintomis medinėmis grindimis kaukši batai, persirengę vaikai stovi po kabančiomis raganų figūrėlėmis. Vaikai spygauja iš džiaugsmo, keičia goblinų pinigus, grūdasi į kankinimų būdeles.

O kažkas už vamzdžių palei lubas slapstosi. Gal nematomas, o gal kaip baltas debesis arba žvarbaus vėjo gūsis. O gal kaip moteris ilgais raudonmedžio spalvos plaukais.

Tyko... ir staiga sminga žemyn...

Ji ims juos žudyti. Jie visiškai bejėgiai...

Baimė pervėrė Tėją lyg dantytas metalas.

Visa vyksta dabar, ir ji nieko nedaro, kad sustabdytų. Tai trunka jau beveik valandą, o ji apie tai nė nesusimąstė.

PENKIOLIKTAS SKYRIUS

– Tėja, – Danė papurtė jai ranką. – Jie kalbasi su tavimi.

Regėjimas išnyko. Tėja stovėjo senelės dirbtuvėje ir viską matė lyg per kreivą stiklą. Žmonių veidai atrodė pailgi; balsai skambėjo tęsiamai.

– Klausiau, iš kur išmokai iššaukti dvasias? – lėtai pakartojo senelė.

Erikas. Jis nelauks; pradės be manęs. O gal ne? Liepiau taip nedaryti. Bet jis nerimaus dėl vakarėlio...

Vakarėlis. Visi tie mokiniai... netgi maži vaikučiai. Žmonės, bet vis dėlto... Kaip viščiukai, virš kurių skraido vanagas. Kiek jų žus – kaip Kevinas?

– Dvasių iššaukimo burtai! – sušuko senelė, lyg Tėja būtų priekurtė.

– Aš... mes... aš girdėjau jus prieš dvejus metus per Sauiną. Vermonte. Mačiau, kaip Vidinio Rato nariai atliko iššaukimą. – Netgi jos pačios balsas skambėjo keistai, iškreiptai.

– Mes jus matėme. Mes abi. Slėpėmės už medžių, bet jūs nepastebėjote. – Aiškiai tarė Blezė, ir vėl dzingtelėjo varpeliai.

Tėja jai pajuto dėkingumą, bet mintis buvo užvaldžiusios baisybės.

Erikas... Bet jei mėginsiu pas jį nuvažiuoti, Vidinis Ratas sužinos jį įsipainiojus... tai jį pražudytų. Žmogus negali žinoti apie Nakties pasaulį. Už tai nedelsiant baudžiama mirtimi.

O Siuzana? Jeigu jis ims deginti tas lėles, Siuzana jį nužudys, kaip nužudė Keviną.

Bet kokiu atveju Erikas žus.

Nebent...

– KOKIĄ... DVASIĄ... IŠKVIETEI? – senelė rėkė taip, lyg Tėja būtų ne tik apykurtė, bet ir nevisprotė.

Nebent...

– Tai ir norėjau papasakoti, – tarė ši.

Ji rado išeitį. Jai bus galas, bet galbūt pavyks išgelbėti Eriką. Jeigu užteks laiko, jeigu ją išleis vieną, jeigu Erikas šiuo metu nesiekia tapti didvyriu...

– Aš noriu apie tai papasakoti, – pakartojo Tėja. Tada žodžiai liete liejosi, vis greičiau, tarsi viduje būtų išgriuvusi kokia užtvanka. – Aš jums viską papasakosiu – bet, senele, būk gera, išleisk mane – maldauju. Tik valandėlei. Man būtinai reikia kai ką atlikti. Turi mane išleisti, pakui aš sugrįšiu, ir galėsite man daryti ką panorėję.

– Luktelėk, – sušuko Motina Sibilė, bet Tėja negalėjo liautis.

– Būk gera, būk gera, senele. Padariau siaubingą dalyką – ir tik aš galiu sutvarkyti. Aš grįšiu...

– Pala, pala. Nurimk, – tarė senelė. Ji ir pati atrodė susijaudinusi. – Kur čia taip staiga suskubai? Ramiau. Ką ketini daryti?

– Turiu grąžinti ją atgal. – Tėja suprato turinti šį bei tą paaiškinti. Stengėsi kalbėti aiškiai ir lėtai, kad ja patikėtų. – Tą savo išleistąją dvasią, senele. Jos vardas Siuzana Blanšet, ir ji buvo sudeginta šešioliktame amžiuje. Ji išlėkė – ji išlėkė ir jau nužudė žmogų.

Dabar visi sukluso, vieni palinkę į priekį, kiti susiraukę. Tėja apžvelgė veidus aplink save, kreipdamasi į juos visus. Tebebuvo išsigandusi, bet dabar jai tai nerūpėjo. Svarbiausia Erikas.

– Praeitą savaitę ji nužudė berniuką iš mano gimnazijos. O šiąnakt, per mokyklos Helovino vakarėlį, nužudys dar daugiau. Negaliu paaiškinti, iš kur žinau – nėra laiko. Bet nė neabejoju. Tik aš galiu ją sustabdyti. Aš ją iššaukiau, taigi aš vienintelė galiu ją grąžinti atgal.

– Taip, bet tai, deja, nelengva, – tarė žemas balsas. Tėja atsigręžusi atpažino Risą, liesą raumeningą vyrą baltu laboratorijos chalatu. – Jeigu dvasia stipri...

– Žinau, bet aš sumaniau, kaip ją įvilioti į spąstus. Viskas parengta, ir aš... – Tėja sudvejojo. – Aš kai ką pergudravau, kad man padėtų, – lėtai ištarė Tėja. – Šiuo metu jis pavojuje. Todėl turite mane išleisti, kad galėčiau tai sutvarkyti. Maldauju.

– Tu eisi į gimnaziją, į vakarėlį, – tarė teta Ursula. Nors sučiaupusi lūpas kaip visada, ji nebeatrodė pikta. Veikiau nuovoki.

Tėja prasižiojo, norėdama tai paneigti, bet paskui vėl sutrikusi nutilo.

Vakarėlis ar dykuma? Jeigu Siuzana iš tikrųjų žudytų žmones vakarėlyje, ji turėtų vykti ten. Taip būtų, jeigu Erikas dykumoje nemėgintų patraukti Siuzanos dėmesio. Jis Tėjai tebebuvo svarbesnis už visus kitus. Bet jeigu jis nieko nedaro, – ir Siuzana yra vakarėlyje, – ji gali ką nors nužudyti, Tėjai su Eriku nespėjus jos atsivilioti...

Tuoj išprotėsiu.

Tėja pasijuto alpstanti. Svaigo galva. Buvo per daug galimybių. Visa priklauso nuo to, kur šiuo metu yra Siuzana, o to niekaip nesužinosi.

Ji ėmė smarkiai tirtėti, prieš akis sumirgėjo juodos dėmės.

Aš neišmanau ką daryti.

– Atsiprašau... ar galėtumėte visi minutėlę paklausyti? Aš kai ką regiu.

Tai buvo Aradijos balsas, tylus, švelnus ir ramus. Brandus, nors ji tik šiek tiek vyresnė už Tėją. Tėja pamėgino ją išvysti pro juodas dėmes.

– Manau, tai svarbu ir susiję su kalbamuoju dalyku, – tarė Aradija. Jos dailus veidas lygia kavos su grietinėle spalvos oda buvo atgręžtas į Tėją. Plačios rudos akys kaip visada žvelgė visiems virš galvų.

Šiomis akimis Aradija neregėjo – bet jai to ir nereikėjo. Ji matė mintimis – tai, kas nematoma daugeliui žmonių.

– Regiu berniuką – jis vilki kažkokį senovinį kostiumą. Jis prie laužo, akmenų rate.

Erikas...

– Jis turi lazdą – žioruojančią. Dairosi aplink. Dabar jis eina prie... panašu į kaliausę. Gerai neįžiūriu. Po ja sukrauta pagalių krūvelė. Jis lenkiasi. Uždega pagalius.

Ne.

– Turiu eiti, – sušuko Tėja. Ji nebeprašė leidimo.

Aradija kalbėjo toliau.

– Taigi pagaliai užsidega. Dabar aiškiau įžiūriu... Tai ne kaliausė; panašu į raganą. Lėlė. – Ji nutilo, gražios neregės akys išsiplėtė. – Ji... ji juda... Ne, ją kažkas judina. Dabar matau – dvasia. Dvasia judina lėlę. Ji išeina... artinasi prie berniuko...

– Turiu eiti, – tarė Tėja. Ji prasibrovė pro Risą ir senį Bobą, ištrūko iš rato. Užuolaidos karoliukai užgavo jai veidą ir barkštelėjo susiglausdami už nugaros.

– Tėja, luktelk!

– Tėja, grįžk!

– Ursula, turi ją sulaikyti...

Visureigis. Mano kuprinė visureigyje. Pirmiausia turiu pasiekti jį.

Linkolno rakteliai kabojo ant vinies prie užpakalinių durų. Tėja griebė juos.

Ji atstūmė duris, trims ar keturiems žmonėms lendant pro karoliukų užuolaidas. Užtrenkė duris jiems prieš nosį.

Bėk prie automobilio. Greičiau. Dabar važiuok.

Ji atbula išvairavo iš gatvelės, cypiant padangoms. Jau sukdama į Dykumos gatvę matė, kaip pro atdaras krautuvėlės duris krenta šviesa.

Erikas...

Tėja važiavo, kaip dar nebuvo važiavusi. Perlėkdavo sankryžas prieš pat užsidegant raudonai šviesai, tamsoje kirto kampus. Jau po kelių minučių pasiekė Nakties pasaulio klubą su moliūgo pavidalo žibintais verandoje.

Čia nebuvo vietos jos linkolnui. Tėja paliko jį vidury gatvės su rakteliais spynelėje. Iš prisegtos prie diržo piniginės išsitraukė visureigio raktelius ir šoko prie vairo.

Greičiau. Greičiau. Vėl sužviegė padangos.

Greičiau. Greitkelis.

Erikas...

Kad tik spėčiau pas jį. Kad tik nepavėluočiau. Daugiau nieko nenoriu, nesvarbu, kas bus paskui.

Ar visko atsižadėtum?

Šįkart balsas nebeatrodė svetimas ir grėsmingas. Tik smalsus. Ir Tėja žinojo atsakymą.

Taip.

Jei suspėsiu laiku, išsiskirsiu su juo. Papasakosiu jam kokią nors istoriją, priversiu kur nors išvykti. Liepsiu pasislėpti. Rato nariams pasakysiu, kad buvau jį pergudravusi arba užbūrusi, kad man padėtų; netgi nesakysiu jo vardo. Niekas manęs neprivers.

Kad ir ką jie man darytų, Erikas bus saugus. Visa kita man nerūpi. Daugiau nieko netrokštu.

Vis dėlto ir šis jos noras buvo didelis. Tėja tai suprato, todėl spaudė greičio pedalą kiek įmanydama.

Išsuko iš greitkelio į šalutinį keliuką.

Važiavo beprotiškai greitai. Galvoje sukosi tik viena mintis: greičiau, greičiau, – nors visureigį ir šiaip jau mėtė.

Dykuma.

Kelias čia buvo prastas. Blogai matyti – mėnulis beveik nusileidęs. Visureigis šokčiojo per kalnelius ir daužėsi į duobes.

Erikai, daryk ką nors. Šnekėkis su ja, bėk. Tu sumanus – maldauju, būk sumanus dabar. Nukreipk jos dėmesį, saugokis jos plaukų.

Ar stipri toji dvasia? Tėja nežinojo.

Dabar viską taip aiškiai supratau. Buvau savanaudė, galvojau tik apie save, apie tai, kaip būti laimingai. Daugiau to nebus. Nesvarbu, net jei jis apsigyventų Marse, net jei niekada jo nebepamatyčiau. Kol jis bus sveikas, jausiuosi laimingiausia pasaulyje.

Nuo smūgio barkštelėjo dantys. Ji išsuko iš kelio ir toliau vairavo pagal orientyrus. Pravažiavo nudžiūvusių jukų, primenančių liesąją pusseserę Its, giraitę.

Kelias toks ilgas, per ilgas. Greičiau. Greičiau.

Priešais išvydo rausvo smiltainio kolonas žibintų šviesoje.

Štai jis! Pirmyn, pirmyn!

Visureigis kratėsi per krūmelius. Dauboje tarp kolonų ji išvydo liepsną. Vairavo tiesiai į ją.

Ugnis – judėjimas – siluetas...

– Erikai!

Ji suklykė spausdama stabdį. Visureigis trūkčiodamas sustojo per kelis centimetrus nuo smiltainio bokštelio.

– Erikai! – rankoje ji jau laikė kuprinę. Atplėšė dureles, iššoko ir pasileido bėgte.

– Tėja! Nesiartink!

Ji išvydo Eriką.

Laužo liepsna metė šiurpius atšvaitus ant savaime kraupaus smiltainio. Viskas buvo raudona, tarsi kruvina. Visureigio variklio riaumojimas ir laužo ūžesys susiliejo į garsą, primenantį pragaro liepsnas.

Tačiau Erikas buvo gyvas ir kovojo. Kovojo su ja.

Tėja puolė prie jo, jos smegenys tuo pat metu fiksavo įspūdžius.

Šmėkla vieną sekundę atrodė kaip moteris, kitą – kaip debesų draiskanos. Regis, viena jos dalis apsivijo Eriką ir abiem rankomis gniaužė jam gerklę. Tėjos dovanoto pušų spyglių amuleto gabalėliai mėtėsi jam po kojomis. Iš jų nebuvo jokios naudos.

– Pasitrauk nuo jo! Tai aš čia viską suruošiau! – suriko Tėja. Pribėgusi prie Eriko sugriebė šmėklą, tą jos dalį, kuri buvo apsivijusi jam aplink kaklą. Pirštais juto Eriko rankas, šaltą orą.

– Ne... Tėja, saugokis...

Ji išvydo vaiduoklį paleidžiant Eriką, ir šis susiūbavo. Matė, kaip dvasia keičia pavidalą, susitelkia ir puola ją.

– Tėja! – Erikas nubloškė ją šalin. Pūstelėjo šaltas vėjas.

Juodu su Eriku suvirto krūvon.

Tėja šūktelėjo:

– Erikai, bėk! – paskui atsistojo. Mėgino jį nustumti, žvalgydamasi šmėklos. – Bėk, dink iš čia! Visureigis užvestas – lipk ir važiuok. Vėliau paskambinsiu.

– Suremkime nugaras, – neatgaudamas kvapo pasiūlė jis. – Ji neįtikimai greita. – Paskui iškošė pro dantis: – Juk žinai, kad niekur iš čia neisiu.

– Kvaily, čia raganų reikalai! – suniurzgė ji, atsirėmusi į jo nugarą. – Man tavęs nereikia. Tik maišaisi po kojomis!

Tėja stengėsi iš širdies. Jai netgi pavyko suteikti balsui šiek tiek pykčio. Bet Eriko tai nepaveikė. Jis atsigręžė, sugriebė ją už pečių ir suriko:

– Žinai, kad niekur neisiu, tai ir nebegaišk!

Paskui vėl nustūmė šalin, ir žvarbus vėjas brūkštelėjo jai per skruostą, net ausis sugrubo.

– Atleisk, – įprastu balsu tarė jis. – Ar tau viskas gerai?

Tėja atsigręžė. Jai už nugaros pleveno šmėkla. Atrodė kaip moters pavidalo garų debesis, rankas ir kojas buvo galima tik nuspėti, bet aplinkui draikėsi ilgi plaukai.

– Turiu visus reikmenis, – sumurmėjo Erikui Tėja, supratusi, kad jis nesitrauks. – Tačiau burtams prireiks kelių minučių. Turime jos išvengti.

Ji stebėjo besiplaikstančius plaukus, bet vis tiek nespėjo laiku pasitraukti. Pasigirdo garsas – lyg botago pliaukštelėjimas, lyg elektros traškesys – ir jie apsivijo jai kaklą.

Pirmiausia ji pajuto šaltį. Neapčiuopiamą, ledinį, tarsi šiaurės vėjo gūsį. O paskui šmėkla trūktelėjo plaukus, jie suveržė Tėjai kaklą ir tikrai tapo juntami. Priminė metalą, tarsi vamzdį, pilną atšaldyto skysčio, tarsi kokios nežinomos būtybės čiuptuvą, kuriuo teka ne kraujas, o ledas. Ji ėmė dusti. Negalėjo nei įkvėpti, nei užkišti pirštų. Plaukai vis stipriau veržė, jai skaudėjo. Tėja juto savo akis lipant iš akiduobių.

– Pažvelk į mane! – sušuko Erikas. Jis laikė pagalį degančiu galu ir šokinėjo kaip beprotis kitoje laužo pusėje. – Žiūrėk! Siuzana! Tuoj uždegsiu tavo sesutę! – Jis bakstelėjo degančiu pagaliu į netikrą Liusjeną – ne į aplinkui sukrautas malkas, o į pačią lėlę.

– Štai! Štai! Kaip tau tai patinka? – Jis baksnojo į lėlę. Juodi drabužiai užsiliepsnojo. – Prisipažink, kad esi ragana!

Tėja pajuto kažką nuo savęs nuslystant, kaklą atsilaisvinant.

Ji pamėgino surikti ir perspėti Eriką, bet tik sugargaliavo. Šiaip ar taip, Erikas jau movė į kitą pusę.

Tai štai ką jis visą laiką veikė. Išsisukinėjo.

– Erikai, daryk taip ir toliau!

– Gerai, tik paskubėk!

Jis metėsi į šoną.

Tėja prisivertė nukreipti dėmesį kitur. Jos kuprinė gulėjo rato pakrašty, kur buvo numesta. Čiupo ją ir viską išvertė ant žemės.

Reikėjo viską atlikti teisingai ir taip greitai, kaip dar niekada neteko burti.

Ąžuolas ir uosis. Sumetė juos į pagrindinį laužą, bėgte tempė visus kitus daiktus.

Atplėšė plastikinį maišelį ir pasisėmė kasijos skiedrų. Jos buvo lengvos, ir jai teko įkišti ranką į laužą, kad medis užsidegtų. Šventieji dagiai buvo miltelių pavidalo – subėrė juos į ugnį. Mandragoros šaknis buvo kieta, ją irgi švystelėjo laužan.

Jai bestveriant trisdešimties mililitrų buteliuką, Erikas suriko:

– Tėja, lenkis!

Ji nepakėlė akių, kad pasižiūrėtų, ko reikia saugotis. Akimirksniu krito kniūbsčia. Tai ją išgelbėjo. Ledinis vėjas vos nenupūtė jos į laužą.

– Siuzana! – šaukė Erikas. – Uždegiau tavo brolį! Žiūrėk!

Dabar degė visi trys kuolai, o Erikas lakstė nuo vieno prie kito, baksnodamas į lėles.

Tėja dantimis atplėšė plastikinį buteliuko kamštelį. Supylė skystį į laužą, ranka vėl atsidūrė liepsnoje.

Vienas, du, trys.

Liepsna suūžė garsiai kaip niekad, ji visa nusidažė mėlynai. Tėja atšoko.

– Siuzana! Čionai! – Eriko balsas vos prasimušė per ūžesį.

Tėjos skruostais riedėjo ašaros, nosį ir akis graužė aitrus kvapas. Ji grabaliojo paskutinio daikto, jo būtinai reikėjo, kad Siuzana grįžtų atgal... Maišelio su likučiais iš bronzinio dubens. Kaire ranka pasėmė jų ir įbėrė tarp dviejų suanglėjusių rąstų laužo pakrašty.

Tada atsistojo – ir pamatė Eriką patekus į bėdą.

Jis buvo pametęs degančią lazdą. Šmėkla laikė jį už gerklės ir vyniojosi aplinkui, kas sekundę keisdama pavidalą. Erikas buvo prasižiojęs, bet Tėja negirdėjo nė garso.

– Tebūna man suteikta Hekatės žodžių galia!

Ji ne kalbėjo, o šaukė spragsinčiai ugniai, besisukančiai, besimainančiai dvasiai.

Iš jos burnos sklido žodžiai, turintys galią.

– Į ugnies širdį... siunčiu tave! Siauru takeliu... siunčiu tave!

Ji sutelkė į šiuos žodžius visą savo jėgą, tarė juos su tokiu autoritetu, kokio niekada nesijautė turinti. Nes šmėkla priešinosi. Ji nenorėjo išeiti.

– Į tuštumos gelmes... siunčiu tave! Pro metų miglą... siunčiu tave!

Erikas susvirduliavo, pasviro. Atrodė, šmėkla kelia jį nuo žemės.

– Pro uždangą... siunčiu tave! Keliauk spėriai, maloniai, nedelsdama!

Eriko kojos mataravo ore. Štai kaip mirė Kevinas, staiga visiškai aiškiai suprato Tėja.

Ji nejučia ėmė šaukti žodžius, kokių dar nebuvo girdėjusi.

– Žemės, oro ir vandens galia! Ugnies galia šią Hekatės naktį! Mano pačios, kaip Helevaizės dukters, galia! Keliauk spėriai, maloniai ir nedelsdama, bjaurybe tu!

Nė nenutuokė, iš kur tai. Bet po akimirkos Erikas krito ant žemės. Šmėkla jį paleido.

Ji lėkė tiesiai į Tėją – ir staiga sustojo, tarsi atsitrenkusi į nematomą mūro sieną. Pakibo tiesiai virš laužo.

Sugauta.

Iš mėlynų liepsnų virto dūmai, bet slinko pažeme. Virš jų Tėja aiškiai matė dvasią. Ši nebeatrodė kaip debesis. Atrodė kaip moteris.

Mergina. Vyrėlesnė už Tėją, bet dar paauglė. Ilgais tamsiais plaukais, plevenančiais aplink, ir blyškiu veidu su didelėmis liūdnomis akimis. Lūpos praviros, tarsi ji mėgintų prabilti.

Tėja spoksojo į ją. Išgirdo save šnabždant:

– Siuzana...

Mergina ištiesė į ją baltą ranką. Bet tą pat akimirką ugnis vėl plykstelėjo. Atrodė, nuo jos užsiliepsnojo merginos plaukai. Tamsi liepsna supo merginą, o jos veide atsispindėjo begalinis sielvartas.

Tėja nejučia ištiesė į ją ranką...

Ugnis suūžė.

Blykstelėjo sakytum žaibas.

Siuzaną įtraukė liepsna. Žaibas tapo kūgio pavidalo, kaip siauras tunelis.

Plastikiniai maišeliai ir kitos atliekos skriejo ratu, lyg pagauti sūkurio.

Siuzana ir balto žaibo kūgis susiliejo ir išnyko.

Dingo tuštumos gelmėse. Pro metų miglą...

Ugnis plykstelėjo Tėjai virš galvos, paskui nuščiuvo. Mėlyni liežuviai prigludo prie žemės. Liepsna vėl buvo geltona, kaip paprasto laužo.

Tarsi užtraukus užuolaidą.

Anapus uždangos...

Tenai dabar atsidūrė Siuzana.

Laužo pakrašty, kur buvo sumesti likučiai iš dubens, gulėjo minkšto molio gumulas. Tėja atsiklaupė ir jį pakėlė. Pažvelgusi į laužo vidurį išvydo ilgų raudonmedžio spalvos plaukų sruogą. Jų galiukai juodavo ir raitėsi ugnyje.

Tėja ištiesė ranką ir sugriebė plaukus. Susukusi greitai įspaudė į molį. Tai buvo negrabiai padaryta, Blezė šį darbą butų atlikusi kur kas geriau, ir vis dėlto plaukai liko molyje. Pagraibiusi rado ant žemės medinį antspaudą ir priglaudė prie gumulo. Siuzanos simbolis, slaptingas jos vardo ženklas, įsispaudė molyje.

Darbas baigtas.

Amuletas atgamintas, Siuzana vėl sugauta. Ji liks ten, kur turi likti, jei tik koks kvailys vėl neiššauks.

Tėja nusviedė amuletą nežiūrėdama kur, atsistojo ir apeidama laužą nušlubčiojo prie gulinčio Eriko. Visa aplinkui atrodė keistai pilka.

Po tokių negandų... jis turi būti sveikas... O, meldžiu, kad tik jis būtų...

Tėjai priėjus, Erikas sujudėjo.

– Erikai, mums pavyko. Jos nebėra. Mums pavyko.

Erikas šyptelėjo. Gergždžiančiu balsu tarė:

– Neverk.

Tėja nė nejuto, kad verkia.

Erikas atsisėdo. Buvo visas susitaršęs, susivėlęs, purvinas. Tėjai jis atrodė labai gražus.

– Mums pavyko, – dar kartą sušnabždėjo ji. Paglostė plaukus, ir ranka liko jam ant galvos.

Erikas dirstelėjo į laužą, paskui vėl į Tėją.

– Man buvo nemalonu jai tai sakyti. Kad ir kokia ji bloga... – Jis palietė Tėjos kaklą, švelniai paglostė. – Ar tu sveika? Regis, įsitaisei mėlynių.

– Aš? Tai tu įsitaisei. – Ji pirštais vos palytėjo jo kaklą. – Bet suprantu, ką turi galvoje, – sušnabždėjo ji. – Man... prieš pat galą... jos pagailo.

– Nebeverk. Būk gera. Man tai nepatinka, – sukuždėjo Erikas ir apkabino ją laisva ranka.

Ir jie kaip pašėlę puolė bučiuotis. Beprotiškai. Juokėsi, bučiavosi, glebėsčiavosi. Tėja nuo Eriko lūpų ragavo savo pačios ašaras, šilo nuo jo šilumos ir virpėjo kaip paukštelis.

Netrukus pasigirdo garsai. Tėja nenorėjo nė pajudėti, bet Erikas pakėlė galvą ir sustingo.

– Hm, mes ne vieni.

Tėja irgi pažvelgė.

Aplink smiltainio kolonas stovėjo automobiliai. Tikriausiai suvažiavo, jiems kariaujant su Siuzana, kai Tėja buvo sutelkusi dėmesį į bandančią ją nužudyti šmėklą, o laužo ūžesys nustelbė variklių gausmą.

Nes žmonės jau buvo išlipę iš automobilių. Senelė Harman, prilaikoma tetos Ursulos. Risas su laboratoriniu chalatu. Dručkė Motina Sibilė, uždėjusi delną Aradijai ant rankos. Senis Bobas, Nana Buruku.

Čia susirinko beveik visas Vidinis Ratas.

ŠEŠIOLIKTAS SKYRIUS

Tėja atlaisvino glėbį. Ji vis dar mėgino išgelbėti Eriką.

Tačiau Erikas jos nepaleido. Ir ji pati troško jo laikytis.

Jie stovėjo drauge, apsikabinę, ir žvelgė į Vidinį Ratą kaip viena esybė.

– Ką gi, – tankiai mirksėdama tarė Motina Sibilė. – Aradija mus čia atvedė manydama, kad jums gali prireikti pagalbos. Bet jūs viską patys sutvarkėte. Matėme pabaigą – labai įspūdinga.

– Ir aš mačiau, – pritarė Aradija. Ji stovėjo atsigręžusi į Tėją ir vos pastebimai šypsojosi. – Tėja Harman, tu puikiai padirbėjai. Tu tikra Židinio Sergėtoja.

– Taip, ir iš kur buvo tas paskutinis kreipinys? – pasiteiravo senelė, perkeldama svorį ant lazdos, paduotos jai Riso. – Gyvenime neteko girdėti, kad kas pasitelktų savo, kaip Helevaizės dukters, galias.

Ji tai ištarė burbėdama, bet Tėja kažkodėl pamanė, kad senelė bemaž patenkinta.

Tėja žvelgė į juos visus, į Vidinio Rato Mergelę, Motiną ir Senolę. Tebelaikė apglėbusi Eriką.

– Neįsivaizduoju, iš kur tai, – atsakė ji ir pradžiugo išgirdusi, kad balsas ne per daug dreba. – Tiesiog... atsirado.

– O kaip tu? Kuo tu vardu, jaunuoli? – pasiteiravo senelė.

– Erikas Rosas. – Tėja didžiavosi, kad jis taip atsakė – tyliai ir pagarbiai, bet be išgąsčio balse.

Senelė žvilgtelėjo į jį, paskui į Tėją. Paskui vėl į jį.

– Tu tai atlikai kartu su mano anūke?

– Jis nieko nežinojo... – prabilo Tėja, bet, žinoma, tai buvo beviltiška. Ir juokinga.

– Žinau, kad myliu Tėją, – nutraukė ją Erikas. – Ir ji myli mane. Ir jeigu kokia nors taisyklė draudžia mums būti kartu, ji tiesiog kvaila.

Jis atrodė nepaprastai narsus ir labai jaunas. Tėja pasijuto apkvaitusi. Spaudė jam pirštus, kol abiejų rankos nuo įtampos ėmė virpėti. Tik dabar suvokė, kad jos dešinė smarkiai nudeginta.

– Senele, meldžiu jį paleisti, – sukuždėjo ji. Senelei tylint, pridūrė: – Meldžiu... Niekada su juo nebesusitiksiu, o jis niekam nieko nepasakos. Jis tik stengėsi man padėti, gelbėti gyvybes. Būk gera, nebausk jo už mano kaltę. – Akys pritvinko šilumos, ir ši išsiliejo.

– Jis padėjo vykdyti teisingumą, – tarė Aradija. – Bent man taip atrodo.

Tėja suabejojo, ar gerai išgirdo. Regis, senelė taip pat, nes paklausė:

– Kokiu būdu?

– Helevaizė uždraudė raganoms žudyti žmones, tiesa? – ramiu veidu paklausė Aradija. – Na, ta dvasia buvo ragana, jau nužudžiusi žmogų – ir ketino nužudyti daugiau. O Erikas padėjo parsiųsti ją atgal. Jis padėjo Tėjai atšaukti draudžiamuosius kerus, sutrukdė dvasiai dar kartą pažeisti raganų įstatymą.

Risas suniurnėjo:

– Gražiai pasakyta. – Tėja nesuprato, ar jis pritaria, ar ne.

Senelė vilkdama kojas žengė į priekį ir pažvelgė į Eriką.

– Tai kaipgi tu padėjai, jaunuoli?

– Nežinau, ar padėjau, – tyliai, paprastai atsakė Erikas. – Aš tik stengiausi nesileisti jos nužudomas...

– Kada uždegei laužus? – pusbalsiu paklausė Tėja, tebegniauždama jam delną.

Erikas pažvelgė į ją. Kilstelėjo lūpų kamputį.

– Devintą, – ištarė jis.

– Nors manęs čia nebuvo, – garsėliau prakalbo Tėja. – Tu žinojai, kad Siuzana čia ateis ir mėgins tave nužudyti, ir neturėjai jokių burtų su ja kovoti. Kodėl tai padarei?

Erikas pažvelgė į ją, paskui į senelę. Paskui vėl į Tėją.

– Pati žinai kodėl. Antraip ji būtų nulėkusi į vakarėlį.

– Ir nužudžiusi daugiau žmonių. – Tėja pažvelgė į senelę.

Senelė spoksojo į Eriką, jos senos tamsios akys verte vėrė jį.

– Vadinasi, gelbėjai žmonių gyvybes.

– Nežinau, – vėl siutinančiai nuoširdžiai atsakė Erikas. – Bet nenorėjau rizikuoti.

– Jis ir man išgelbėjo gyvybę, – tarė Tėja. – Siuzana bandė mane nužudyti. Be to, niekaip nebūčiau įstengusi atlikti kerėjimo ir parsiųsti dvasios atgal, jei Erikas nebūtų atitraukęs jos dėmesio.

– Gražu, bet nesu tikras, ar to gana, – tarė senis Bobas, delnu braukdamasis šeriuotą smakrą. Jo nugairintas veidas atrodė pašaipus. – Niekur nepasakyta, kad vieno įstatymo vykdymas atperka nusižengimą kitam įstatymui. Ypač Nakties pasaulio įstatymui. Taip juokaudami galime prisidaryti didelių bėdų.

Senelė su Motina Sibile susižvalgė. Tada senelė kreipėsi į senį Bobą.

– Aš keisdavau tau vystyklus – nepasakok, kad geriau išmanai Nakties pasaulio įstatymus, – nukirto ji. – Neketinu leisti ištroškusių kraujo vampyrų gaujai man nurodinėti. – Ji atsigręžė į kitus. – Turime kur nors pasitarti slaptai. Važiuokime atgal pas mane.

Kur nors slaptai. Visureigiui šokčiojant ir dardant namo, Tėją apėmė svaiginanti viltis.

Erikas vairavo, o Tėja sėdėjo ant galinės sėdynės, kad abudu negalėtų šnekėtis. Priekyje šalia Eriko sėdėjo teta Ursula.

Senelė mano pusėje. Ir Aradija, gal netgi Motina Sibilė. Jos nenori, kad mirčiau. Tikriausiai negeidžia ir Eriko mirties.

Tačiau tikrovė vijo lauk viltį.

Ką jie gali padaryti? Raganos ir žmogaus draugystė nedovanotina. Jie negali sukelti karo su visu kitu Nakties pasauliu, net norėdami mane išgelbėti.

Nėra jokios išeities.

Mažoji vilkstinė įsuko į gatvelę už senelės parduotuvės.

Ir Tėja vėl atsidūrė dirbtuvėje, kėdžių rate. Kreonas ir Belfana laukė. Taip pat ir Blezė su Dane, dabar jiedvi sėdėjo.

– Viskas gerai? – stodamasi pasiteiravo Danė, paskui nutilo. Pažvelgė į Eriką, jos tamsios, aksominės akys išsiplėtė. Rate žmogus!

– Mes išsiuntėme Siuzaną atgal, – paprastai paaiškino Tėja. Vėl paėmė Eriką už rankos.

Vidinio Rato nariai apsupo juodu, raganą ir žmogų.

– Padėtis štai kokia, – tarė senelė. Ir viską išdėstė, nors daugelis ir taip suprato, kur čia bėda. Ji pasakojo išsamiai, paeiliui žvelgdama į kiekvieną Rato narį. Aradija ir Sibilė sėdėjo jai iš šonų ir kartais įterpdavo išmintingą pastabą.

Po kelių minučių Tėja susigaudė. Senelė siekia juos visus patraukti savo pusėn, kreipdamasi į kiekvieną jų – ir rodydama, kad Motina ir Mergelė jai pritaria.

– Rezultatas: turime štai šituos du, – galiausiai užbaigė ji. – Ir reikia nuspręsti, ką su jais daryti. Sprendimą priims Vidinis Ratas, Helevaizės sūnūs ir dukterys. Ne Nakties pasaulio taryba, – pridūrė ji, žvelgdama į senį Bobą.

Šis persibraukė ranka žilus plaukus ir burbtelėjo:

– Tarybai gali atrodyti kitaip. – Bet nusišypsojo.

– Buvo laikai, – tarė senelė, – kai raganos ir žmonės sutarė geriau nei dabar. Neabejoju, tai žino visi, kurių giminės medis siekia gana tolimą praeitį.

Erikas pažvelgė į Tėją, ši papurtė galvą ir dirstelėjo į Blezę.

– Ji turi omeny, – įsiterpė Motina Sibilė, – kad senų senovėje mes tekėdavome už žmonių. Dėl to, kad vyrų raganių niekada neužtekdavo. Tai buvo dar anais laikais, kai turėjome trečiąjį – Aušros – ratą. Tą, kurio nariai mokė žmones kerėti.

– Tai truko tol, kol šie ėmė mus deginti, – pasakė Belfana. Jos strazdanotas veidas po ryškiai raudonų plaukų kupeta buvo rimtas.

– Na, šitas vargu ar ką sudegintų, – lyg ir nusišaipė teta Ursula. Tą akimirką Tėja ją pamilo.

– Niekas netvirtina, kad reikia keisti įstatymus, – tarė Motina Sibilė, sunerdama putlius pirštus. – Anie laikai nebegrįš, nes dabar žinome, kokį pavojų gali kelti žmonės. Klausimas, ar šiuo vieninteliu atveju galima daryti išimtį.

– Nesuprantu, kaip tai padaryti, – lėtai prabilo Risas, – kad visi nebūtume apkaltinti išdavyste.

– Vėl kiltų Nakties karai, – pridūrė Nana Buruku. – Nakties Žmonių gentys stotų vienos prieš kitas.

– Nelinkiu jiems nieko blogo, – nuo savo ratukinės kėdės vos girdimu gergždžiančiu balsu atsiliepė Kreonas. – Bet jie negali gyventi nei mūsų, nei žmonių pasaulyje.

Tikslus apibendrinimas, suprato Tėja. Mums niekur nėra vietos. Kol vienas – ragana, o kitas – žmogus...

Staiga šmėkštelėjo mintis, lyg žaibo blyksnis.

Tokia paprasta. Ir tokia baugi.

Galbūt pavyktų...

Bet jei pavyktų, ar ištverčiau?

Ar visko atsižadėtum?

Visko – taip pat senelės ir Blezės. Danės ir Lavajos, ir pusseserės Selestinos. Dėdės Galeno, tetos Gerdetos, tetos Ursulos... Selenės ir Vivjenos, visų iš Saulėlydžio Rato.

Žolelių kvapo, levandų, sumaišytų su rožių žiedlapiais. Vėsaus akmens bučinio į delną. Visų giesmių, visų burtų... visų išmoktų kerų. Jausmo, kai per pirštų galus srūva stebuklingoji galia. Netgi Helevaizės atminimo...

Helevaizė balta laisva suknele tamsioje girioje...

Ar visko atsižadėtum... dėl taikos?

Dėl Eriko?

Šįkart vidinis balsas buvo jos pačios. Ji žvilgtelėjo į Eriką ir suprato žinanti atsakymą.

Jis toks geras, toks mielas. Švelnus ir stiprus. Sumanus, narsus, nuoširdus, įžvalgus... ir mylintis.

Jis mane myli. Buvo pasiryžęs dėl manęs žūti.

Jis atsižadėtų visko.

Erikas stebėjo ją, jo pilkai taškuotos akys buvo susirūpinusios. Jis suvokė jos viduje kažką vykstant.

Tėja nusišypsojo jam. Pajuto juo besididžiuojanti, nes jis šelmiškai jai šyptelėjo puse lūpų – net dabar, apsuptas Nakties Žmonių, jam veikiausiai atrodančių kaip kraupių legendų veikėjai.

– Turiu sumanymą, – tarė ji senelei ir Vidiniam Ratui. – Letos taurė.

Stojo tyla. Raganiai susižvalgė. Senelė apstulbo.

– Ne tik jam, – tarė Tėja. – Man irgi.

Tyloje pasigirdo gilūs atodūsiai.

Senelė užsimerkė.

– Jei užtektinai išgerčiau, užmirščiau viską, – aiškino Tėja visiems rimtiems veidams. – Viską apie Nakties pasaulį. Nebebūčiau ragana, nes užmirščiau, kas esu.

– Taptum paklydusia ragana, – pridūrė Aradija. Jos mielas veidelis buvo ramus, neišsigandęs. – Kaip tie ekstrasensai, nežinantys apie savo paveldą. O paklydusios raganos gali gyventi su žmonėmis.

– Ir mes nė vienas neprisimintume Nakties pasaulio, – toliau kalbėjo Tėja. – Kaip tada galėtume nusižengti įstatymui?

– Įstatymui nebūtų nusižengta, – patvirtino Aradija.

Erikas stipriau spustelėjo Tėjai pirštus.

– Bet...

Tėja pažvelgė į jį.

– Tai vienintelis būdas mums likti kartu.

Jis užsičiaupė.

Tyla buvo labai ilga.

Tada Blezė, susinėrusi rankas ir juos stebinti, tarė:

– Ji man pasakė, kad juodu sielos draugai.

Akimirką Tėjai atrodė, kad pusseserė neslepia pagiežos ir nori pakenkti.

Bet senelė nustebo.

– Sielos draugai? Šios sąvokos seniai negirdėjau.

– Archajiškas mitas, – muistydamasis sumurmėjo Risas su savo laboratorijos chalatu.

– Gal ir ne, – švelniai paprieštaravo Motina Sibilė. – Galbūt senosios galios vėl atgimsta. Gal jos nori mums ką nors pranešti.

Senelė nuleido galvą. Kai vėl pažvelgė į Tėją, jos liepsnojančiose tamsiose akyse spindėjo ašaros. Pirmą kartą, kiek Tėja pažinojo senelę, tos akys atrodė iš tikrųjų senos.

– Jeigu leistume jums tai padaryti, – pasakė ji, – jeigu leistume tau atsižadėti savo paveldo ir išeiti... Kur keliautumėt?

Atsiliepė Erikas.

– Pas mane, – paprastai tarė. – Mano mama ir sesuo jau spėjo pamilti Tėją. Mama žino, kad ji našlaitė. Jeigu pasakytume jai, kad Tėja nebegali čia likti – ji tikrai ją priimtų.

– Suprantu, – pasakė senelė.

Erikas nepaminėjo, kad, mamos manymu, Tėja gyvena netinkamuose namuose su kuoktelėjusia senute, bet ji nujautė senelę tai suprantant.

Vėl stojus tylai senelė apžvelgė susirinkusiuosius. Galop linktelėjo ir atsiduso.

– Manau, mergaitė rado tinkamą išeitį, – tarė ji. – Ar kas prieštarauja?

Niekas neištarė nė žodžio. Daugelyje veidų buvo matyti užuojauta. Jie mano, kad toks likimas baisesnis už mirtį, toptelėjo Tėjai.

Staiga Blezė vėl prabilo:

– Aš atnešiu taurę.

Ir nėrė pro karoliukų užuolaidas.

Gerai. Gerai, kad tuoj viskas bus baigta, pamanė Tėja. Širdis jai daužėsi kaip pašėlusi. Juodu su Eriku laikėsi taip stipriai susikibę, kad net perštėjo nudegintus pirštus.

– Neskaudės, – sukuždėjo jam. – Mes jausimės tarytum apduję... Bet paskui susivoksime... Tik nieko nebeprisiminsime apie burtus.

– Galėsi pereiti į zoologiją, – kalbėjo jis. – Ir stoti į Deivisą. – Erikas šypsojosi, nors akys buvo sklidinos ašarų.

Danė žengė į priekį.

– Ar galėčiau... aš tik norėčiau atsisveikinti. – Ji tai ištarė ganėtinai tvirtai. Tada springdama puolė Tėjai į glėbį.

Tėja ją apkabino.

– Atleisk, kad pridariau tau rūpesčių, – sukuždėjo ji.

– Nepridarei... pasakei jiems, kad aš nekalta. Man nieko nedarys. Bet mokykloje be tavęs bus taip liūdna... – Danė žingtelėjo atgal purtydama galvą ir stengdamasi nepravirkti. – Būk palaiminta.

Grįžo Blezė, skambant varpeliams. Vienoje rankoje laikė alavinę taurę, kitoje – buteliuką.

Vien pamačiusią buteliuką Tėją nukrėtė šiurpas. Jis nuo senumo atrodė toks patamsėjęs, kad negalėjai numanyti, kokios spalvos buvo anksčiau, ir toks persikreipęs, kad nebeaišku, ar kadaise apvalus, ar kampuotas. Kamštis užlietas vašku, užspaustas visokiais antspaudais ir apvyniotas kaspinais.

Senelė sulaužė antspaudus, nuvyniojo kaspinus. Pamėgino ištraukti kamštį iš vaško, bet prireikė Blezės pagalbos.

Tada ji pakėlė buteliuką virš Blezės laikomos taurės.

Ištekėjo rusvas skystis. Senelė pripylė pusę taurės.

– Kai šitai išgersi, – senelė tarė Tėjai, – užmirši mane. Nebepažinsi nieko iš čia esančių. Bet mes tavęs neužmiršime. – Ji kalbėjo oficialiai, lyg skaitydama pranešimą Rato nariams. – Tėja Sofija Harman, paliudyk esanti tikra Helevaizės dukra.

Ji nušlubčiojo į priekį ir pabučiavo Tėją į skruostą.

Tėja paskutinįkart apglėbė jos seną gležną kūną.

– Lik sveika, senele. Myliu tave.

Tada priėjo Blezė, abiem rankomis laikydama taurę. Atrodė graži ir laisva; plaukai vilnijo kaip juodas krioklys, pirštai, laikantys taurę, buvo labai balti.

– Likite sveiki, – tarė Tėja ir paėmė iš jos taurę.

Blezė šyptelėjo.

Greičiau, tarė sau Tėja. Nedvejok. Negalvok apie tai.

Ji pakėlė taurę prie lūpų ir ėmė gerti.

Nuo pirmo gurkšnio mažumėlę paspringo. Skonis kaip...

Jos žvilgsnis nuklydo į Blezę.

Blezė žvelgė į ją didelėmis, pilkomis, spindinčiomis akimis. Žvelgė įdėmiai. Taip įdėmiai, kad tai turėjo būti perspėjimas.

Tėja gėrė toliau.

Arbata. Atskiesta šalta arbata. Štai koks buvo Letos taurės skonis.

Buteliukas buvo užkimštas... juk Blezė neturėjo laiko... kamštis užlietas vašku...

Jos galvoje sukosi mintys. Vis dėlto užteko proto nesustoti. Ji išgėrė iš taurės tiek skysčio, kad, Erikui atsigėrus, Ratui neliktų ko tyrinėti.

Nutaisiusi abejingą veidą grąžino taurę Blezei, o ši padavė ją Erikui.

Erikas gurkštelėjo, atrodė mažumėlę nustebęs, bet gėrė toliau.

– Pabaik viskąąąą, – sušuko Blezė. Akis tebebuvo įsmeigusi į Tėją.

Tada Tėjai paaiškėjo.

Tu tai padarei anksčiau, kai šnekėjai, kad per absolventų šokius, praliejusi vaikinų kraują, duosi jiems gurkštelėti iš Letos taurės. Tu kažkur perpylei skystį, pakeitei jį arbata ir iš naujo uždėjai antspaudus – žinoma, atkūrei juos liejimo formose. O dabar... o dabar...

Blezei imant taurę iš Eriko, Tėjos vos neištiko isterija.

Tai nieku gyvu nepavyks. Jie nė už ką nepatikės. Bet...

Tėja paėmė Eriką už rankos ir suleido nagus jam į delną. Nedrįso pratarti nė žodžio, net pažvelgti į jį. O mintyse maldavo: tik nekalbėk, nieko nedaryk, mėgdžiok mane.

Ji nutaisė veidą be išraiškos, it vaškinės lėlės.

Erikas stovėjo šalia. Jis nenumanė, ko tikėtis, bet puikiausiai juto Tėjos nagus. Ir savo tylėjimu įrodė esąs nuovokus.

– Darome pertrauką, – tarstelėjo senelė. – Bleze, išvesk juos, kol dar nesusigaudo. Namo turėtų rasti kelią patys. – Ji nusigręžė, nepažvelgusi į Tėją.

– Tvarka, – atsakė Blezė.

Aradija tarė:

– Aš eisiu su tavimi.

SEPTYNIOLIKTAS SKYRIUS

Jie patraukė prie Eriko visureigio. Naktis buvo labai šalta ir be mėnulio.

Tėja uždėjo ranką Erikui ant peties, pasiruošusi spustelėti, jeigu jis imtų dvejoti. Bet Erikas nedvejojo.

Prie visureigio durų Tėja pažvelgė į Blezę. Bijojo kaip nors išsiduoti. Ar Aradija juos regi? Beprotiškai troško paskutinį kartą apkabinti Blezę.

Aradija paklausė:

– Ar iš krautuvėlės yra langas į šitą pusę?

Tėja pažvelgė į Blezę. Blezė atsakė:

– Ne.

– Tai galite atsisveikinti. Paskui turėsite apsimesti, kad nepažįstate viena kitos.

Tėja dirstelėjo į ją, paskui pajuto besiveržiant prislopintą kikenimą.

– Dabar suprantu, kodėl esi Mergelė, – vos girdimai sušnabždėjo ji. – Bet... ar dar kas nors suprato?

– Nemanau. Galbūt kai kurie įtaria, bet, man regis, neprasižios. Greičiau atsisveikinkite.

Tėja apkabino Blezę ir negalėjo prisiversti paleisti.

– Ačiū. O Eileitija, Bleze, kaip tavęs pasiilgsiu!

– Dabar aš esu paskutinė Harmanų įpėdinė, – prastai vaidindama tarė Blezė. – Turėsiu savo kambarį, – jau įtikinamiau pridūrė. – Ir prigriebsiu Šiną.

– Ką?

– Tiesa, tu nieko nežinai. Tai ji mus išdavė – viena iš Tobijo mergiočių, priklausanti Vidurnakčio Ratui. Regis, jis mus šnipinėjo. Užtektinai jai papasakojau, jog Šina suprastų, kad mes kerėjome draudžiamu būdu. Tada Šina viską pranešė senelei.

– Dabar tai nebesvarbu.

– Gal juokauji? Mane išsiųs į Vienuolyną. Aš ją nudėsiu. – Blezei papurčius galvą, skimbtelėjo varpeliai.

Tada ji stipriau apglėbė Tėją.

– Nesuprantu, kodėl nori būti su žmogumi, – sukuždėjo ji. – Bet tikiuosi, kad norėsi ir tada, kai nebeturėsi kitos išeities.

– Bleze, kai grįši – būk gera, nieko nebeskriausk. Jie – žmonės. Tikri.

Blezė išsisukinėdama vyptelėjo. Taip tyliai, kad Tėja vos girdėjo, pasakė:

– Pasiilgsiu tavęs, sese.

Dabar Tėja galėjo ją paleisti.

Jai įsėdus į visureigį, Aradija pasilenkė prie atvirų durelių.

– Du dalykai, – greitai tarė ji. – Tik tuo galiu tau padėti. Motina Sibilė minėjo Aušros Ratą. Girdėjau gandus, kad raganos vėl ruošiasi jį kažkur įsteigti. Jos trokšta užmiršti deginimų laikus ir nesilaiko Nakties pasaulio įstatymų. Nežinau, ar tai tiesa. Jei taip, galbūt tau pavyks jas rasti.

Tėjai užgniaužė kvapą. Nuo tokios galimybės apėmė neapsakomas džiaugsmas.

– Kitas dalykas, – šypsodamasi, kaip reta, tarė Aradija. – Turiu žinių, kad kai kurios tavo pusseserės Redfern elgiasi neįprastai. Netgi girdėjau jas kalbant, kad žmonės gali būti sielos draugai – kaip ir tavasis. Gali pamėginti su jomis susisiekti ir išklausyti jų istoriją.

Tėja atsikvėpė ir apsipylė ašaromis.

– Ak, Aradija. Dėkui.

– Sėkmės, Tėja. Ir tau, Erikai. Abiem jums, kad ir kur nukeliautumėte.

Erikas, tyliai sėdėjęs prie vairo, ištiesė ranką ir švelniai palietė jai pirštus.

– Ir tau.

Tėja iš jo balso suprato, kad jis sutrikęs ir apkvaitęs, tik stengiasi to neparodyti.

Tada jie nuvažiavo. Tėja atsisukusi žiūrėjo, kaip Blezė vis tolsta ir mažėja. Vėjeliui kedenant plaukus, ji atrodė kaip tamsi paslaptinga Afroditė, deivė, kuri niekada nesielgia taip, kaip iš jos tikiesi.

Erikas važiavo greitai, kol jie gerokai nutolo nuo krautuvėlės, tada sustojo mažoje gatvelėje. Pažvelgęs į Tėją jis atsargiai paklausė:

– Ar aš atsparus tokiems dalykams? Nes nieko neužmiršau. O gal tai nutiks po kurio laiko?

Tėja pabučiavo jį.

Tada ėmė isteriškai kvatotis.

– Ne! Ne!

– Nori pasakyti, kad mes iš tiesų išsigelbėjome? Tu išsaugojai savo galias?

– Taip! Taip!

Tėja turėjo tai be galo kartoti, kol jį įtikino. Galiausiai Erikas susigaudė, ir jo išraiška pasikeitė. Veidą nušvietė akinama šypsena. Jis glustelėjo Tėją, papurtė ir iššokęs iš visureigio ėmė šaukti:

– Nuostabu! Šaunuolė, Bleze! Nuostabu! Taip!

– Erikai!

Jis trankė visureigį.

– Erikai, lipk vidun, paikše! Čia gali būti Nakties Žmonių. – Paskui, vis dar nevaldomai juokdamasi iš meilės, dėkingumo ir palengvėjimo, ji pakvietė: – Lipk čionai. – Ir išskėtė rankas.

Erikas įšoko vidun. Jie idealiai tiko vienas kitam, Erikas laikė ją apglėbęs, alsuodamas į plaukus.

– Aš toks laimingas, – tarė jis. – Myliu tave, raganaite.

Tėja juokėsi ir verkė tuo pat metu.

– Ir aš tave myliu.

Jis pakštelėjo jai į smilkinį. Ji pabučiavo jam į skruostą. Paskui jų lūpos susiglaudė, ir tai truko ilgai. Tėja užmiršo juoktis, užmiršo, kad, be jų, dar yra visas pasaulis.

Paskui jie sėdėjo tamsoje atsirėmę vienas į kitą, tik kvėpuodami. Saugūs. Sujungti.

Tėja rado žmogų, kuris ją pažįsta, kuris regi tai, ką regi ji. Savo sielos draugą. Ir jie galės būti kartu niekieno nepersekiojami, nieko nebijodami.

Ji buvo sklidina džiaugsmo ir ramybės.

Ir dar tylaus liūdesio. Ši nauja pradžia jiems duota ne veltui. Ji tapo tremtine, atskirta nuo šeimos. Prarado senelę. Jeigu pasimatys su Bleze, tai tik slapta. Ji daug paaukojo. Beveik viską.

Bet Tėja nesigailėjo. Nes glėbyje laikė šiltą, tvirtą Eriką. Nakties pasaulis buvo išgelbėtas nuo pilietinio karo, pavojus žmonėms nebegrėsė.

Kas toliau, susimąstė ji.

Keista, nors aiškaus atsakymo ir nebuvo, ji nejautė baimės. Galėjo vaizduotis daug ateities galimybių, ir visos jos atrodė vienodai gražios.

Dabar jie nuvažiuos pas Eriką, jo mama suglums, bet pasielgs kilniai, o Roza pasius iš džiaugsmo. Kitą savaitę Tėja grįš į mokyklą ir pereis į sustiprintą zoologijos klasę.

Gaus stipendiją studijuoti Deivise, taps veterinare ir naudodamasi savo galiomis aiškinsis, kuo gyvūnai negaluoja. Galbūt susidomės vilkais arba drambliais, taps gamtininke, lankysis tolimose šalyse ir tyrinės jų gyvenimą. Gal jiedu su Eriku augins tokį šuniuką kaip Badis ir kartu parašys knygą, padėsiančią žmonėms suprasti savo šunis.

O gal ji susiras Aušros Ratą ir susitiks su raganomis, norinčiomis užmiršti deginimų laikus. Jie pirmieji atskleis žmonėms burtų paslaptis, ir Rozamunda, žinodama legendas apie Helevaizę, augs narsi ir išdidi.

Galbūt ji susiras savo pusseseres vampyres ir išsiaiškins, ar sielos draugo dėsnis iš tikrųjų vėl veikia. Jų grupė bus tarsi magnetas, ji pritrauks kitus jaunus Nakties Žmones, puoselėjančius naujas idėjas. Jie sukels pogrindinę revoliuciją.

Gali būti, kad nauja Redfernų ir Harmanų karta sudarys sąjungą su žmonėmis. Galbūt ateis metas baigtis nesantaikai.

Tikriausiai bunda senosios galios ir ateina nauji laikai. Pasaulis keičiasi.

Tik viena aišku: yra begalė galimybių.

Apkabinusi Eriką ji juto jo alsavimą ir džiaugėsi nakties ramybe.

r1

r2

Content

Smith L J Kerėtoja