Слотер Карин

Aklumas

Versta iš:

Karin Slaughter

BLINDSIGHTED

Harper

ISBN 9786090105504

Copyright © 2001 by Karin Slaughter

Published by arrangement with William Morrow, an imprint of HarperCollins Publishers

© Vertimas į lietuvių kalbą, Gabrielė Gailiūtė, 2012

Viršelio nuotraukos:

Mergina © Bowie15 | Dreamstime.com

Lapai © Uwe Mayer | Dreamstime.com

Fonas © Igor Korionov | Dreamstime.com

© Leidykla „Alma littera“, 2012

Iš anglų kalbos vertė Gabrielė Gailiūtė

Redagavo Rita Markulienė

Korektorė Ramutė Prapiestienė

Viršelio dailininkė Jurga Kurtinaitienė

Maketavo Albertas Rinkevičius

Skiriu tėveliui, kuris mane išmokė mylėti Pietus, ir Bilie Bennett, kuri paskatino mane apie juos rašyti.

Pirmadienis

1

Sara Linton atsilošė kėdėje, tyliai murmėdama į ragelį:

– Gerai, mamyte.

Jai šmėstelėjo mintis, ar kada nors bus per sena mamos beržinei košei.

– Gerai, mamyte, – pakartojo Sara, rašikliu barbendama į stalą. Juto, kaip kaista skruostai, ir jai pasidarė labai gėda.

Į kabineto duris kažkas tyliai pabeldė ir nedrąsiai pratarė:

– Daktare Linton?

Sara pasistengė neišsiduoti, kaip jai palengvėjo.

– Man reikia eiti, – pasakė ji motinai, o ši dar sykį papriekaištavo ir padėjo ragelį.

Nelė Morgan atidarė duris ir griežtai nužvelgė Sarą. Hartsdeilio vaikų poliklinikos reikalų tvarkytoja Nelė Sarai atstojo sekretorę. Nelė čia šeimininkavo, kiek tik siekė atmintis, net tada, kai pati Sara dar buvo poliklinikos pacientė.

Nelė tarė:

– Jūsų skruostai dega.

– Mane ką tik aprėkė mama.

Nelė kilstelėjo antakį.

– Matyt, buvo už ką.

– Taigi, – atsakė Sara, tikėdamasi, kad tuo pokalbis baigsis.

– Atėjo Džimio Pauelo tyrimų rezultatai, – pasakė Nelė, vis dar įdėmiai žvelgdama į Sarą. – Ir paštas, – pridūrė numesdama šūsnį laiškų ant neskaitytos korespondencijos lentynėlės. Nuo papildomo svorio plastikas net sulinko.

Perskaičiusi faksą, Sara atsiduso. Jei diena būdavo sėkminga, ji tenustatydavo, dėl ko skauda ausis ar peršti gerklę. O šiandien jai teks dvylikamečio berniuko tėvams pranešti, kad jam ūminė mieloblastinė leukemija.

– Blogos naujienos, – įtarė Nelė. Ji taip seniai dirbo poliklinikoje, kad puikiai suprato laboratorijos ataskaitas.

– Taip, – pritarė Sara, trindamasi akis. – Labai blogos. – Ji atsilošė kėdėje ir paklausė: – Pauelai išvažiavo į Disnėjaus pramogų parką, taip?

– Gimtadienio proga, – atsakė Nelė. – Turėtų grįžti šįvakar.

Sarą užplūdo liūdesys. Ji neišmoko ramiai pranešti tokių naujienų.

Nelė pasiūlė:

– Galiu užrašyti juos rytoj iš pat ryto.

– Ačiū, – atsakė Sara, kišdama ataskaitą į Džimio Pauelo kortelę. Ji pažvelgė į sieninį laikrodį ir net aiktelėjo. – Jis teisingai rodo? – paklausė dirsteldama ir į rankinį laikroduką. – Prieš penkiolika minučių turėjau susitikti pietų su Tesa.

Nelė pažvelgė į savo laikrodį.

– Taip vėlai? Jau beveik laikas vakarieniauti.

– Jokiu kitu metu negalėjau, – atsakė Sara, surinkdama korteles.

Ji užkliudė neperskaitytų laiškų lentynėlę, ta su visa šūsnimi popierių šleptelėjo ant grindų ir įskilo.

– Velnias, – sušnypštė Sara.

Nelė puolė jai padėti, bet Sara ją sulaikė. Visų pirma, Sara nemėgo, kai kiti žmonės tvarkydavosi už ją, o antra, jei Nelė kaip nors įstengtų atsiklaupti ant kelių, kažin ar atsistotų be pagalbos.

– Aš surinksiu, – pasakė jai Sara, semdama visą šūsnį ir tėkšdama ant stalo. – Dar kas nors?

Nelė šyptelėjo.

– Trečiąja linija skambina policijos viršininkas Toliveris.

Sara atsisėdo ant kulnų, apimta siaubo. Ji buvo ir miestelio pediatrė, ir koronerė. Džefris Toliveris, jos buvęs vyras, – policijos viršininkas. Vidury dienos jis gali skambinti Sarai tik dėl dviejų priežasčių, ir nė viena iš jų nėra labai maloni.

Nusprendusi nedaryti skubotų išvadų, Sara atsistojo ir pakėlė ragelį.

– Tikiuosi, kas nors mirė.

Džefrio balsas vėlėsi, tikriausiai jis skambino mobiliuoju telefonu.

– Deja, ne, – atsakė jis, tada pridūrė: – Aš laukiau dešimt minučių. O jei reikalas būtų skubus?

Sara ėmė krautis popierius į lagaminėlį. Poliklinikoje galiojo nerašyta taisyklė priversti Džefrį atsistoti ant ausų, prieš leidžiant jam kalbėtis su Sara telefonu. Ji net nustebo, kad Nelė nepamiršo pranešti, jog jis skambina.

– Sara?

Sara pažvelgė į duris ir sumurmėjo:

– Taip ir maniau, kad reikia eiti iš čia.

– Ką? – paklausė jis, mobiliuoju jo balsas šiek tiek aidėjo.

– Sakiau, kad kai skubu, tu atsiunti žmogų, – pamelavo ji. – Kur tu?

– Koledže, – atsakė jis. – Laukiu sarginių šunų.

Šitaip jiedu vadindavo Valstybinio Granto technologijos koledžo miestelio centre apsaugos darbuotojus.

Ji paklausė:

– Kas nutiko?

– Tik domiuosi, kaip tu laikaisi.

– Kuo puikiausiai, – atkirto ji, traukdama popierius iš lagaminėlio, pati nesuprasdama, kodėl apskritai juos ten sukišo. Ji pervertė kelias korteles ir sudėjo jas į šoninę kišenėlę. – Vėluoju pietauti su Tesa. Ko tau reikia?

Jos nedraugiškas tonas jį, regis, sutrikdė.

– Tiesiog vakar atrodei išsiblaškiusi, – atsakė jis. – Bažnyčioje.

– Visai ne, – sumurmėjo ji, perversdama laiškus.

Išvydusi atviruką stabtelėjo ir visas jos kūnas pastiro. Atviruke buvo pavaizduotas Atlantos Emorio universitetas, kurį baigė Sara. Kitoje pusėje, šalia vaikų poliklinikos adreso, buvo parašyta: „Kodėl mane apleidai?“

– Sara?

Ją išmušė šaltas prakaitas.

– Man reikia eiti.

– Sara, aš…

Ji padėjo ragelį, neleidusi Džefriui pabaigti sakinio, ir kartu su atviruku susikišo į lagaminėlį dar tris korteles. Niekieno nepastebėta išsmuko pro šonines duris.

Išėjus į gatvę, Sarą apšvietė saulė. Oras buvo vėsus, nors rytą atrodė šilčiau, o iš tamsaus debesies žadėjo vakare palyti.

Pravažiavo raudonas „Thunderbird“, pro jo langą išlindo rankytė.

– Laba diena, daktare Linton! – riktelėjo vaikas.

Sara pamojo, šūktelėjo „Labas!“ ir perėjo gatvę. Paėmė lagaminėlį į kitą ranką ir žengė per veją priešais koledžą. Šaligatviu pasuko dešinėn, Didžiosios gatvės link, ir vos per penkias minutes atsidūrė valgykloje.

Tesa sėdėjo prie staliuko tolimajame tuščios valgyklos gale ir valgė mėsainį. Atrodė nepatenkinta.

– Atsiprašau, kad vėluoju, – tarė Sara, artindamasi prie sesers. Ji mėgino šyptelėti, bet Tesa raukėsi toliau.

– Sakei, antrą. O dabar beveik pusė trijų.

– Turėjau sutvarkyti dokumentus, – paaiškino Sara, dėdama lagaminėlį ant suolo.

Tesa buvo santechnikė, kaip jų tėvas. Nors užsikimšę vamzdžiai – ne juokai, „Lintonas ir dukros“ labai retai sulaukdavo tokių skubių skambučių kaip Sara kasdien. Jos šeima nesuvokė, ką Sarai reiškia sunki diena, ir nuolat piktindavosi, kad ji vėluoja.

– Aš antrą valandą skambinau į morgą, – pranešė Tesa, knebinėdama bulvytę. – Tavęs ten nebuvo.

Sara niurgzdama atsisėdo ir persibraukė pirštais plaukus.

– Grįžau į polikliniką, paskambino mama, ir visai užsimiršau. – Ji nutilo ir pridūrė tai, ką sakydavo visada: – Atleisk. Reikėjo tau paskambinti. – Tesai nieko neatsakius, Sara kalbėjo toliau: – Gali pykti ant manęs visus pietus arba susitaikom, ir nupirksiu tau šokoladinio torto.

– Kakavinio, – nesutiko Tesa.

– Sutarta, – atsakė Sara, ir jai nepaprastai palengvėjo. Gana jau, kad mama ant jos pyksta.

– Beje, – pratarė Tesa, bet Sara jai nė nebaigus sakinio suprato, ko ji paklaus. – Džefris neskambino?

Sara pasikėlė ir kyštelėjo ranką į priekinę kišenę. Ištraukė du banknotus po penkis dolerius.

– Paskambino prieš man išeinant iš darbo.

Tesa nusikvatojo per visą restoraną.

– Ką sakė?

– Padėjau ragelį jam nespėjus nieko pasakyti, – atsakė Sara, paduodama seseriai pinigus.

Tesa įsikišo penkiukes į užpakalinę mėlynų džinsų kišenę.

– Tai skambino mama? Ji labai ant tavęs užpyko.

– Ir aš labai ant savęs užpykau, – atsakė Sara.

Prieš dvejus metus išsiskyrusi, ji vis dar negalėjo pamiršti buvusio vyro. Kartais Sara nekęsdavo Džefrio Toliverio, o kartais – pati savęs. Ji norėjo bent vieną dieną negalvoti apie jį, apsieiti be jo. Vakar, kaip ir šiandien, buvo ne tokia diena.

Velykos – svarbi šventė jos mamai. Nors pati Sara nebuvo labai religinga, vieną sekmadienį per metus jai neatrodė sunku apsitempti pėdkelnes dėl Ketės Linton laimės. Sara nesitikėjo, kad į bažnyčią ateis Džefris. Pastebėjo jį akies krašteliu jau po pirmosios giesmės. Jis sėdėjo per tris eiles jai už nugaros, šiek tiek į dešinę, ir jiedu, regis, pamatė kits kitą tuo pačiu metu. Sara prisivertė nusigręžti pirma.

Sėdėdama bažnyčioje, klausydama pamokslininko ir negirdėdama nė vieno jo žodžio, Sara ant sprando juto Džefrio žvilgsnį. Nuo to žvilgsnio ją mušė toks karštis, kad visa net išraudo. Nors sėdėjo bažnyčioje su mama, Tesa ir tėvu, Sara pajuto, kad kūnas atsiliepia į Džefrio žvilgsnį. Tokiu metų laiku ji nežinia kodėl pasidarydavo lyg nesava.

Ji net ėmė muistytis, įsivaizduodama Džefrio prisilietimus, jo rankas ant savo odos, kai Sarai į pašonę kumštelėjo Ketė Linton. Motinos žvilgsnis išdavė, kad ji puikiai supranta, kas tą sekundę dedasi Saros galvoje, ir jai tai visiškai nepatinka. Ketė piktai sukryžiavo rankas, visa povyza rodydama, jog mėgina susitaikyti su tuo, kad Sara eis į pragarą, nes per Velykų pamaldas Primityviųjų baptistų bažnyčioje galvoja apie seksą.

Sukalbėta malda, sugiedota dar viena giesmė. Praėjus, Saros nuomone, pakankamai laiko, ji vėl dirstelėjo per petį į Džefrį, bet išvydo, kad jis miega nunarinęs galvą ant krūtinės. Štai kur bėda su Džefriu Toliveriu – mintys apie jį daug gražesnės už tikrovę.

Tesa pabarbeno pirštais į stalą, mėgindama patraukti Saros dėmesį.

– Sara?

Sara prisidėjo ranką prie krūtinės, pajutusi, kad širdis daužosi taip pat kaip vakar rytą bažnyčioje.

– Ką?

Tesa supratingai pažvelgė į ją, bet, laimė, nieko neklausinėjo.

– Ką sakė Džebas?

– Kaip suprasti?

– Mačiau, kaip po pamaldų kalbėjaisi su juo, – paaiškino Tesa. – Ką jis sakė?

Sara pasvarstė, meluoti ar ne. Pagaliau atsakė:

– Kvietė šiandien papietauti, bet pasakiau, kad susitinku su tavim.

– Galėjom atšaukti.

Sara gūžtelėjo pečiais.

– Mes susitinkam trečiadienį vakare.

Tesa kone rankomis suplojo.

– Dieve, – suniurzgė Sara. – Ir ką aš sau galvojau?

– Bent kartą negalvojai apie Džefrį, – atsakė Tesa. – Tiesa?

Sara paėmė valgiaraštį iš servetėlių stovo, nors į jį žiūrėti jai visai nereikėjo. Ji arba kuris nors jos šeimos narys valgydavo Granto degalinėje bent kartą per savaitę nuo tada, kai Sarai buvo treji metukai, ir per visą tą laiką valgiaraštyje pasikeitė tik tai, kad savininkas Pitas Veinas į desertų sąrašą tuometinio prezidento Džimio Karterio garbei įtraukė žemės riešutų griliažą.

Tesa ištiesė ranką per stalą ir švelniai nulenkė valgiaraštį.

– Kaip tu?

– Žinai, koks metų laikas, – atsakė Sara, rausdamasi lagaminėlyje. Ji surado atviruką ir iškėlė jį.

Tesa atviruko neėmė, tad Sara garsiai perskaitė, kas jame parašyta: „Kodėl mane apleidai?“ Ji padėjo atviruką ant stalo tarp jų, laukdama Tesos atsakymo.

– Iš Biblijos? – paklausė Tesa, nors puikiai žinojo.

Sara pažvelgė pro langą, mėgindama apsiraminti. Staiga ji pakilo nuo staliuko ir tarė:

– Einu nusiplauti rankų.

– Sara?

Ji numojo ranka į Tesos rūpestį ir nuėjo į valgyklos galą, stengdamasi nepratrūkti, kol pasieks tualetą. Nuo neatmenamų laikų moterų tualeto durys staktoje strigdavo, tad Sara smarkiai trūktelėjo rankeną. Nedidelėje juodomis ir baltomis plytelėmis išklijuotoje patalpoje buvo vėsu ir beveik malonu. Ji atsirėmė nugara į sieną, užsidengė rankomis veidą, mėgindama nusibraukti paskutines kelias dienos valandas. Ją vis dar slėgė Džimio Pauelio tyrimų rezultatai. Prieš dvylika metų, kai buvo medicinos internatūroje Atlantos Greidžio ligoninėje, Sara su mirtimi jei ir ne apsiprato, tai bent artimai susipažino. Greidyje buvo geriausias skubios pagalbos skyrius visame pietryčių regione, ir Sara sočiai prisižiūrėjo sunkių traumų – nuo vaikiuko, prarijusio pakelį skutimosi peiliukų, iki paauglės, kuriai kažkas padarė abortą drabužių pakabu. Tai buvo klaikūs atvejai, bet ne tokie jau netikėti dideliame mieste.

Tačiau tokie atvejai kaip Džimio Pauelo, kurių pasitaikydavo vaikų poliklinikoje, Sarą priblokšdavo kaip patrankos sviedinys. Tai bus vienas iš retų atvejų, kai du Saros darbai susisieks. Džimis Pauelas, kuris mėgsta žiūrėti koledžų krepšinio varžybas ir turi vieną didžiausių Saros kada nors matytų „Hot Wheels“ lenktyninių mašinėlių kolekciją, ateinančiais metais tikriausiai mirs.

Sara laisvai suėmė plaukus į uodegą, laukdama, kol kriauklė prisipildys šalto vandens. Ji pasilenkė virš kriauklės, iš jos atsklido salsvas kvapas. Pitas tikriausiai pripylė į vamzdį acto, kad jis neprasmirstų. Tai buvo sena santechnikų gudrybė, bet Sara nekentė acto kvapo.

Sulaikiusi kvėpavimą, ji vis tiek pasilenkė ir apsišlakstė veidą vandeniu, norėdama pažvalėti. Pažvelgusi į veidrodį pamatė, kad visai nepagerėjo, tik žemiau marškinių apykaklės atsirado šlapia dėmė.

– Nuostabu, – sumurmėjo Sara.

Eidama kabinų link, ji nusišluostė rankas į kelnes. Pamačiusi, kaip atrodo vienas tualetas, ji priėjo prie kabinos neįgaliesiems ir atidarė duris.

– Oi! – aiktelėjo Sara ir skubiai žengė atatupsta.

Sustojo tik užpakaliu atsirėmusi į kriauklę. Ji susidėjo rankas už nugaros, čiuopdama spintutę. Burnoje pajuto metalo skonį, todėl prisivertė ryte ryti orą, kad nenualptų. Nunarino galvą, užsimerkė, suskaičiavo visas penkias sekundes, ir tik tada vėl pažvelgė.

Ant tualeto sėdėjo Sibilė Adams, koledžo dėstytoja. Jos galva buvo atlošta ir atremta į plytelių sieną, akys užmerktos. Kelnės buvo nusmukusios iki kulkšnių, kojos plačiai išskėstos. Klozetas tarp kojų buvo pilnas kraujo, jis varvėjo ir ant grindų plytelių.

Sara prisivertė įeiti į kabiną ir atsitūpė priešais jaunąją moterį. Sibilės palaidinė buvo užsmaukta aukštyn, ir Sara išvydo ilgą vertikalų pjūvį per visą pilvą, einantį per bambą ir užsibaigiantį prie gaktikaulio. Kitas, daug gilesnis pjūvis horizontaliai kirto krūtis. Iš čia ir plūdo daugiausia kraujo, jis vis dar sruvo stipria srove per visą liemenį. Sara pridėjo ranką prie žaizdos, mėgindama sustabdyti kraujoplūdį, bet kraujas sunkėsi pro pirštus lyg suspaudus kempinę.

Sara nusišluostė rankas į palaidinės priekį, tuomet palenkė Sibilės galvą į priekį. Moteriai iš lūpų išsiveržė neaiški dejonė, bet Sara nesuprato, ar tai tik oras išeina iš lavono, ar vaitoja gyva moteris.

– Sibile? – vos pralemeno Sara. Gerklės gilumoje lyg vasarinis peršalimas įsitaisė baimė. – Sibile? – pakartojo ji, nykščiu praplėšdama Sibilės akies voką.

Moters oda buvo karšta, lyg per ilgai gulėjus saulėje. Dešinėje veido pusėje ryškėjo didžiulė mėlynė. Po akimi Sara įžiūrėjo kumščio įspaudą. Palietusi mėlynę Sara pajuto, kaip krusteli kaulas, tarsi trintųsi du stiklo rutuliukai.

Virpančia ranka Sara spustelėjo Sibilės miego arteriją. Pirštų galiukai pajuto virpėjimą, bet Sara nesuprato, ar tai dreba jos pačios ranka, ar plevena gyvybė. Sara užsimerkė, susikaupė ir pasistengė atskirti viena nuo kito.

Netikėtai kūnas smarkiai trūktelėjo, griuvo į priekį ir parvertė Sarą ant grindų. Aplink jas abi išsiliejo kraujas, ir Sara instinktyviai ėmė šliaužti iš po traukulių apimtos moters. Šiaip taip įsirėmusi į grindis rankomis ir kojomis, ji stengėsi atsistoti ant slidžių tualeto grindų. Pagaliau Sarai pavyko išlįsti iš po kūno. Ji apvertė Sibilę, suėmė jos galvą, norėdama kaip nors padėti. Staiga traukuliai liovėsi. Sara pridėjo ausį prie Sibilės burnos, mėgindama išgirsti alsavimą. Jo nebuvo.

Atsiklaupusi Sara ėmė gaivinti Sibilę, stengdamasi priversti vėl plakti jos širdį. Užspaudusi nosį, Sara pūtė orą jai į burną. Sibilės krūtinė kilstelėjo, ir viskas. Sara pamėgino dar sykį, žiaukčiodama nuo į burną tekančio kraujo. Kelissyk išspjovė, kad išvalytų burną, ketindama tęsti, bet jau matė, kad per vėlu. Sibilės akys užvirto, ir tyliai gargėdamas išsiveržė kvapas. Tarp kojų nutekėjo šlapimo srovelė.

Ji mirė.

2

Granto apygarda buvo pavadinta gerojo Granto vardu, ne Uliso, o Lemuelio Preto Granto, geležinkelių tiesėjo, kuris XIX a. viduryje atvedė Atlantos geležinkelį į pietinės Džordžijos gilumą, iki pat jūros. Granto geležinkeliais traukiniai gabeno medvilnę ir kitas prekes po visą Džordžiją. Dėl šių geležinkelių žemėlapiuose atsirado tokie miesteliai kaip Hartsdeilis, Madisonas ir Aivondeilis, o to paties žmogaus pavarde buvo pavadinti net keli Džordžijos miestai. Pilietinio karo pradžioje pulkininkas Grantas taip pat sukūrė gynybos planą tam atvejui, jei Atlanta būtų apsiausta; deja, su geležinkeliais jam sekėsi geriau negu fronto linijose.

Per Didžiąją depresiją Aivondeilio, Hartsdeilio ir Madisono gyventojai nusprendė sujungti savo policijos ir gaisrinės departamentus bei mokyklas. Taip buvo galima taupiau teikti reikalingiausias paslaugas ir įtikinti geležinkelius neuždaryti Granto linijos; visa apygarda buvo daug didesnė už atskirus miestus. 1928 m. Madisone buvo įkurta kariuomenės bazė, ir į mažytę Granto apygardą ėmė kraustytis šeimos iš visos šalies. Po keleto metų Aivondeilis tapo Atlantos–Savanos linijos geležinkelių remonto stotele. Praėjo dar pora metų, ir Hartsdeilyje išdygo Granto koledžas. Beveik šešiasdešimt metų apygarda klestėjo, kol užsidarė bazė, prasidėjo konsolidacijos, o Reigano ekonomika nusilpo, ir Madisonas bei Aivondeilis per trejus metus vienas po kito žlugo. Jei ne koledžas, 1946 m. tapęs Technologijos universitetu su agronomijos specializacija, Hartsdeilio būtų laukęs toks pat likimas kaip ir gretimų miestų.

Taigi koledžas tapo miesto gyvybės laidu, ir pirmasis Hartsdeilio mero nurodymas policijos viršininkui Džefriui Toliveriui buvo rūpintis, kad koledžas būtų viskuo patenkintas, kitaip neteksiąs darbo. Džefris taip ir darė – atėjo susitikti su universiteto policija ir aptarti veiksmų plano dėl neseniai prasidėjusių dviračių vagysčių, kai suskambo jo mobilusis telefonas. Iš pradžių jis nepažino Saros balso ir skambutį palaikė pokštu. Per aštuonerius metus, kiek ją pažinojo, dar niekada nebuvo girdėjęs tokios nevilties apimtos Saros. Virpančiu balsu ji pratarė tris žodžius, kurių jis niekada nesitikėjo išgirsti iš jos lūpų: „Man tavęs reikia.“

Džefris pasuko „Lincoln Town Car“ kairėn pro koledžo vartus ir nuvažiavo Didžiąja gatve į valgyklą. Šiemet pavasaris buvo labai ankstyvas, ir pakelėje augančios sedulos jau žydėjo, modamos virš gatvės balta užuolaida. Sodininkystės klubo moterys lysvelėse palei pėsčiųjų takus buvo prisodinusios tulpių, o keli gimnazistai šlavė gatvę, kad nereikėtų visą savaitę sėdėti po pamokų. Drabužių krautuvėlės savininkas pastatė ant šaligatvio kabyklą, o ūkinių prekių krautuvėlė lauke įrengė pavėsinę, net su verandos sūpuoklėmis. Džefris nujautė, kad tokie vaizdeliai sudarys ryškų kontrastą tam, kuris jo laukia valgykloje.

Jis nuleido langelį, ir tvankioje mašinoje pasklido gaivus oras. Kaklą jam veržė kaklaraištis, nė negalvodamas jį nusirišo. Galvoje vis vartė Saros skambutį, mėgindamas iš jo išpešti ką nors daugiau, ne tik akivaizdžius faktus. Sibilė Adams valgykloje subadyta ir nužudyta.

Dvidešimt metų darbo policijoje prie tokių naujienų Džefrio neįpratino. Pusę savo karjeros jis praleido Birmingame, Alabamos valstijoje, kur žmogžudystės nieko nestebino. Nepraeidavo nė savaitė be iškvietimo tirti bent vieną žmogžudystę, paprastai dėl baisaus Birmingamo skurdo: nenusisekusių narkotikų sandėrių, barnių namuose, kur per daug lengvai pasiekiami ginklai. Jei Sara būtų paskambinusi iš Madisono ar net Aivondeilio, Džefris nebūtų nustebęs. Atokesniuose miesteliuose narkotikai ir smurtaujančios gaujos darėsi rimta problema. Hartsdeilis buvo visos apygardos brangakmenis. Per dešimt metų Hartsdeilyje tik viena senutė mirė įtartinai – ją ištiko širdies smūgis užklupus anūką, vagiantį jos televizorių.

– Viršininke?

Džefris pasilenkė ir atsiliepė per raciją.

– Klausau.

Marla Sims, nuovados registratūros darbuotoja, tarė:

– Pasirūpinau tuo, ko prašėt.

– Gerai, – atsakė jis ir pridūrė: – Prašau tylos eteryje iki tolesnių nurodymų.

Marla nutilo ir neklausė to, kas akivaizdu. Vis dėlto Granto miestelis nedidelis, ir net nuovadoje atsirastų plepių. Džefris norėjo, kad gandai nepasklistų kuo ilgiau.

– Aišku? – paklausė Džefris.

Patylėjusi ji atsakė:

– Taip, pone.

Džefris įsikišo mobilųjį telefoną į švarko kišenę ir išlipo iš mašinos. Frenkas Volisas, vyriausiasis dalinio detektyvas, jau budėjo prie valgyklos.

– Kas nors įėjo ar išėjo? – paklausė Džefris.

Jis papurtė galvą.

– Bredas saugo užpakalines duris, – pasakė jis. – Signalizacija atjungta. Įtariu, kad pro jas nusikaltėlis įėjo ir išėjo.

Džefris nusigręžė į gatvę. Betė Reinolds, smulkmenų krautuvėlės savininkė, šlavė šaligatvį, įtariai žvilgčiodama į valgyklą. Netrukus ims rinktis žmonės, jei ne iš smalsumo, tai vakarieniauti.

Džefris vėl atsisuko į Frenką.

– Niekas nieko nematė?

– Visiškai nieko, – patvirtino Frenkas. – Ji čia atėjo iš namų. Pitas sako, kad ateina kiekvieną pirmadienį vėlyvų pietų.

Džefris linktelėjo ir žengė į valgyklą. Granto degalinės valgykla buvo Didžiosios gatvės centras. Dideli raudoni kabinų minkštasuoliai ir šlakuoti balti stalviršiai, chromo turėklai ir šiaudelių laikikliai tikriausiai atrodė panašiai kaip tada, kai Pito tėtis ją atidarė. Net lygios baltos linoleumo plytelės ant grindų, tokios numintos, kad kai kur prasišvietė juodi klijai, valgykloje buvo paklotos nuo pat pradžių. Pastaruosius dešimt metų Džefris čia pietaudavo beveik kasdien. Po darbo su žmonijos padugnėmis valgykla atrodė jauki ir sava. Jis apsidairė po patalpą, suprasdamas, kad daugiau ji niekada tokia nebeatrodys.

Tesa Linton sėdėjo prie baro, rankomis susiėmusi už galvos. Priešais ją sėdėjo Pitas Veinas, bukai spoksodamas pro langą. Pirmą sykį nuo tada, kai sprogo kosminis laivas Challenger, Džefris išvydo jį valgykloje be popierinės kepuraitės. Tačiau Pito plaukai viršugalvyje vis tiek styrojo, ir veidas atrodė ilgesnis negu iš tikrųjų.

– Tesa, – pratarė Džefris uždėjęs ranką jai ant peties.

Ji prigludo prie jo ir pravirko. Džefris paglostė jai plaukus ir linktelėjo Pitui.

Pitas Veinas šiaip jau buvo linksmo būdo, bet šiandien jo veide buvo matyti vien visiškas šokas. Jis tik žvilgtelėjo į Džefrį ir toliau žiūrėjo pro restorano langus, vos krutindamas lūpas be jokio garso.

Kelias akimirkas buvo tylu, tada Tesa atsitiesė. Ji negrabiai krapštėsi su servetėlių laikikliu, kol Džefris pasiūlė savo nosinę. Palaukė, kol ji išsipūs nosį, tada paklausė:

– Kur Sara?

Tesa sulankstė nosinę.

– Ji dar tualete. Nežinau… – Tesos balsas užlūžo. – Šitiek kraujo. Ji manęs ten neįleido.

Jis linktelėjo galva ir nubraukė plaukus jai nuo veido. Sara labai rūpinosi jaunesniąja seserimi, o kol jie buvo susituokę, šis instinktas persidavė ir Džefriui. Net po skyrybų Tesa ir Lintonai tam tikra prasme Džefriui liko šeima.

– Kaip tu? – paklausė jis.

Ji linktelėjo.

– Eik. Jai tavęs reikia.

Džefris stengėsi nekreipti į tai dėmesio. Jei Sara nebūtų apygardos koronerė, jiedu visai niekada nesimatytų. Kad ji atsidurtų vienoje patalpoje su juo, kas nors turėjo numirti – tai šį tą sako apie jų santykius.

Eidamas į valgyklos gilumą, Džefris pajuto, kaip jį užplūsta siaubas. Žinojo, kad įvykdytas smurtinis nusikaltimas. Žinojo, kad Sibilė Adams nužudyta. Bet šiaip jau atidarydamas moterų tualeto duris jis nė neįsivaizdavo, ko tikėtis. Nuo išvysto vaizdo jam tiesiogine prasme užėmė kvapą.

Patalpos viduryje sėdėjo Sara, pasidėjusi ant kelių Sibilės Adams galvą. Visur telkšojo kraujas, kruvinas buvo kūnas, kruvina ir Sara, jos palaidinės ir kelnių priekis buvo permirkęs, lyg kas būtų paėmęs žarną ir ją aplaistęs. Ant grindų buvo daugybė batų ir delnų atspaudų, lyg čia būtų vykusios smarkios grumtynės.

Džefris stovėjo tarpduryje, žvelgdamas į visa tai, mėgindamas atgauti kvapą.

– Uždaryk duris, – sukuždėjo Sara, laikydama ranką Sibilei ant kaktos.

Jis pakluso ir apėjo patalpos pakraščiu. Prasižiojo, bet neišleido nė garso. Klausimai, kuriuos reikėjo užduoti, buvo akivaizdūs, bet atsakymų išgirsti Džefris nenorėjo. Iš dalies jis troško išsivesti Sarą iš čia, pasisodinti į mašiną ir važiuoti nesustojant tol, kol nė vienas neprisimins, kaip atrodė ir kvepėjo šitas ankštas tualetas. Ore tvyrojo smurto skonis, gličiai limpantis prie galugerklio. Vien būdamas šioje patalpoje, jis jautėsi purvinas.

– Ji panaši į Leną, – pagaliau pratarė jis, prisiminęs Sibilės Adams seserį dvynę, savo dalinio detektyvę. – Akimirką pagalvojau…

Jis papurtė galvą, negalėdamas užbaigti sakinio.

– Lenos plaukai ilgesni.

– Aha, – atsakė jis, neįstengdamas atplėšti akių nuo aukos.

Darbe Džefris prisižiūrėdavo visokių baisybių, bet smurtinio nusikaltimo auka dar niekada nebuvo jam asmeniškai pažįstama. Jis nelabai gerai pažinojo Sibilę Adams, bet tokiame mažame miestelyje kaip Hartsdeilis visi kaimynai.

Sara atsikrenkštė.

– Ar jau sakei Lenai?

Klausimas užkrito ant jo lyg priekalas. Kai tapo policijos viršininku, po dviejų savaičių jis priėmė į darbą Leną Adams, ką tik baigusią akademiją Meikone. Pirmaisiais metais ji buvo tokia pat kaip Džefris – pašalinė. Po aštuonerių metų paaukštino ją į detektyves. Sulaukusi trisdešimt trejų, buvo jauniausia detektyvė ir vienintelė moteris tarp dalinio vyresniųjų. O dabar tiesiog jų panosėje, vos du šimtai metrų nuo policijos nuovados, nužudoma jos sesuo. Jis dėl to juto tokią stiprią asmeninę atsakomybę, kad kone stigo oro.

– Džefri?

Džefris giliai atsikvėpė, pamažu atsileisdamas.

– Ji nuvežė įkalčius į Meikoną, – pagaliau atsakė jis. – Paskambinau kelių patruliui ir paprašiau grąžinti ją čia.

Sara žvelgė į jį. Jos akys buvo paraudusios, bet ji neverkė. Džefris džiaugėsi bent tuo, nes niekada nebuvo matęs Saros verkiant. Jam atrodė, kad jeigu ji pravirktų, ir jis pats neatlaikytų.

– Ar žinojai, kad ji buvo akla? – paklausė ji.

Džefris atsirėmė į sieną. Buvo tai pamiršęs.

– Ji nieko nė nematė, – sukuždėjo Sara. Ji nuleido galvą ir pažvelgė į Sibilę. Kaip visada, Džefris nė nenutuokė, kas dedasi Saros galvoje. Jis nusprendė palaukti, kol ji prašneks. Jai aiškiai reikėjo kelių minučių susikaupti.

Jis susikišo rankas į kišenes ir apsidairė. Priešais kriauklę, tokią seną, kad karšto ir šalto vandens čiaupai buvo priešinguose jos kraštuose, stovėjo dvi kabinos medinėmis durimis. Virš kriauklės kabėjo apsitrynęs veidrodis auksu šlakuotais rėmais. Trumpai tariant, patalpa buvo ne daugiau kaip šešių kvadratinių metrų, bet dėl smulkių juodų ir baltų plytelių ant grindų atrodė dar mažesnė. Tamsi kraujo bala aplink kūną įspūdį tik sustiprino. Džefris nebuvo linkęs į klaustrofobiją, bet Saros tyla buvo lyg ketvirtas žmogus patalpoje. Jis pakėlė akis į baltas lubas, mėgindamas pajusti erdvę.

Pagaliau Sara prašneko. Jos balsas skambėjo stipriau, labiau užtikrintai.

– Radau ją sėdinčią ant tualeto.

Nežinodamas, ką daugiau daryti, Džefris išsitraukė nedidelę užrašų knygelę, susegtą spirale. Kišenėlėje ant krūtinės sugraibė rašiklį ir ėmė užsirašinėti Saros pasakojimą apie tai, kas nutiko ligi šiol. Klinikinėmis detalėmis apibūdindama Sibilės mirtį, ji kalbėjo labai monotoniškai.

– Tuomet paprašiau Tesos atnešti mobilųjį.

Sara nutilo, ir Džefris atsakė į jos klausimą, jai nė nespėjus jo užduoti.

– Jai viskas gerai, – paaiškino jis. – Važiuodamas čia, paskambinau Edžiui.

– Pasakei, kas nutiko?

Džefris pamėgino šyptelėti. Saros tėvas nebuvo didelis jo gerbėjas.

– Man pasisekė, kad jis nemetė ragelio.

Sara neįstengė šyptelėti, bet pagaliau pažvelgė Džefriui į akis. Jis jau seniai nebuvo matęs tokio švelnumo jos veide.

– Man reikia atlikti preliminarią apžiūrą, o tada galėsime nugabenti ją į morgą.

Džefris įsikišo užrašų knygelę į švarko kišenę, o Sara švelniai nuleido Sibilės galvą ant grindų. Ji atsisėdo ant kulnų ir nusišluostė rankas į kelnių užpakalį.

Ji tarė:

– Norėčiau ją apvalyti, kol Lena nepamatė.

Džefris linktelėjo galva.

– Ji dar bent dvi valandas neparvažiuos. Turėtų pakakti laiko apžiūrėti nusikaltimo vietą. – Jis mostelėjo į kabinos duris. Spyna buvo išlaužta. – Kai ją radai, spyna tokia jau buvo?

– Ji tokia nuo tada, kai man suėjo septyneri, – atsakė Sara ir parodė į savo rankinę prie durų. – Paduok man pirštines.

Džefris atidarė lagaminėlį, stengdamasis neprisiliesti prie kruvinų rankenų. Iš vidinės kišenėlės ištraukė lateksines pirštines. Kai atsigręžė, Sara stovėjo prie lavono kojų. Jos išraiška persimainė, ir ji, nors kruvinais drabužiais, vėl atrodė susitvardžiusi.

Bet jis vis tiek turėjo paklausti:

– Tikrai nori pati darbuotis? Galim išsikviesti ką nors iš Atlantos.

Sara papurtė galvą ir įgudusiais judesiais užsitempė pirštines.

– Nenoriu, kad ją liestų nepažįstamas žmogus.

Džefris ją suprato. Tai apygardos reikalas. Apygardos žmonės ja ir pasirūpins.

Įsirėmusi rankomis į klubus, Sara apėjo kūną. Jis suprato, kad ji mėgina apžvelgti įvykio vietą, nusikratyti asmeninių jausmų. Nejučia Džefris įdėmiai įsižiūrėjo į šitaip besidarbuojančią buvusią žmoną. Sara buvo aukšta moteris, beveik metro aštuoniasdešimt ūgio, sodriai žaliomis akimis ir tamsiai raudonais plaukais. Mintyse nuklydo į prisiminimus, kaip su ja būdavo gera, šaižus jos balsas grąžino į tikrovę.

– Džefri! – pyktelėjo Sara, griežtai jį nužvelgdama.

Jis irgi žiūrėjo į ją, jausdamas, kad mintimis, regis, nuklydo kur saugiau.

Ji dar sekundėlę žvelgė jam į akis, tuomet pasuko prie kabinos. Džefris išsiėmė iš jos lagaminėlio dar vienas pirštines ir jai kalbant apsimovė.

– Kaip minėjau, – tarė Sara, – kai ją radau, ji sėdėjo ant tualeto. Mes nugriuvome ant grindų, aš apverčiau ją ant nugaros.

Sara pakėlė Sibilės rankas ir patikrino panages.

– Čia nieko nėra. Manau, ji buvo užklupta netikėtai ir nė nesuprato, kas dedasi, o paskui jau buvo per vėlu.

– Manai, viskas įvyko greitai?

– Ne per daug greitai. Kad ir ką jis darė, man viskas atrodo suplanuota. Iki mano atėjimo čia buvo labai švaru. Jei man nebūtų prireikę į tualetą, ji būtų nukraujavusi į klozetą. – Sara nusigręžė. – O gal ir nebūtų, jei aš būčiau atėjusi anksčiau.

Džefris pamėgino ją paguosti.

– Kas žino.

Ji tik gūžtelėjo pečiais.

– Rankomis trenkėsi į turėklus neįgaliesiems, ant riešų mėlynės. Be to, – ji mažumėlę praskėtė Sibilės kojas, – matai čia, ant kojų?

Džefris pažiūrėjo, kur ji rodė. Abiejų kelių oda vidinėje pusėje buvo nubrozdinta.

– Kas čia? – paklausė jis.

– Klozetas, – atsakė ji. – Apatinis kraštas gana aštrus. Manau, grumdamasi ji glaudė kojas. Matyti, kad ant klozeto liko odos atplaišų.

Džefris dirstelėjo į klozetą, tuomet vėl pažvelgė į Sarą.

– Manai, jis pasodino ją ant klozeto, o tada dūrė?

Sara neatsakė, tik parodė nuogą Sibilės liemenį.

– Iki kryžiaus vidurio pjūvis negilus, – paaiškino ji, spusteldama pilvą ir praskėsdama žaizdą, kad jam būtų matyti. – Įtariu, kad peilis galėjo būti dviašmenis. Abiejuose žaizdos galuose matyti V forma.

Sara nesivaržydama įkišo pirštą į žaizdą. Oda šliurptelėjo, ir Džefris, sukandęs dantis, nusigręžė. Kai vėl atsisuko, Sara žvelgė į jį. Paklausė:

– Tau viskas gerai?

Jis linktelėjo, nedrįsdamas prasižioti.

Ji krutino pirštą Sibilės Adams krūtinės žaizdoje. Iš jos sunkėsi kraujas.

– Sakyčiau, ašmenų ilgis – mažiausiai dešimt centimetrų, – nusprendė ji, nenuleisdama akių nuo jo. – Tau nejauku?

Jis papurtė galvą, nors nuo tų garsų jį tiesiog pykino.

Sara ištraukė pirštą ir kalbėjo toliau:

– Ašmenys itin aštrūs. Pjūvis labai užtikrintas, taigi, kaip sakiau, jis nuo pat pradžių žinojo, ką daro.

– O ką jis darė?

Ji atsakė visiškai dalykiškai:

– Perrėžė jai pilvą. Pjūviai tvirti, vienas žemyn, vienas skersai, paskui dūris į viršutinę liemens dalį. Manau, jis buvo mirtinas. Priežastis tikriausiai bus kraujo netekimas.

– Ji mirtinai nukraujavo?

Sara gūžtelėjo pečiais.

– Kol kas manau, kad taip. Ji mirtinai nukraujavo. Tikriausiai užtruko apie dešimt minučių. Traukuliai apėmė nuo šoko.

Džefris nesusitvardė ir suvirpėjo. Jis parodė žaizdą.

– Tai kryžius, taip?

Sara apžiūrėjo pjūvius.

– Regis, taip. Na, o kas daugiau čia gali būti?

– Manai, čia esama kokios nors religinės potekstės?

– Supaisysi tuos prievartautojus, – atsakė ji ir, pastebėjusi jo išraišką, nutilo. – Kas?

– Ji buvo išprievartauta? – paklausė jis, žvelgdamas į Sibilę Adams ir ieškodamas akivaizdžių požymių. Nebuvo mėlynių ant šlaunų ar įdrėskimų dubens srityje. – Ką nors aptikai?

Sara patylėjusi atsakė:

– Ne. Tai yra nežinau.

– Ką aptikai?

– Nieko. – Ji nusitraukė pirštines. – Tik tai, ką išvardijau. Pabaigti galėsiu ir morge.

– Aš ne…

– Paskambinsiu Karlosui, kad atvažiuotų jos paimti, – nutraukė ji, turėdama galvoje savo padėjėją morge. – Kai čia baigsi, atvažiuok pas mane ten, gerai? – Jam neatsakius pridūrė: – Nežinau, ar ji buvo išprievartauta, Džefai. Tikrai. Tik spėju.

Džefris nesumojo, ką atsakyti. Puikiai žinojo, kad jo buvusi žmona darbe nespėlioja.

– Sara? – paklausė jis. – Kaip tu?

Sara nelinksmai nusijuokė.

– Kaip aš? – pakartojo ji. – Jėzau, Džefri, koks kvailas klausimas. – Ji priėjo prie durų, bet neatidarė jų. Kai prašneko, jos žodžiai skambėjo aiškiai ir glaustai. – Turi surasti tą, kuris taip padarė, – pasakė.

– Suprantu.

– Ne, Džefri, – Sara apsigręžė ir verte pervėrė jį žvilgsniu. – Tai ritualinis užpuolimas, o ne atsitiktinumas. Pažiūrėk į jos kūną. Pažiūrėk, kaip ji buvo čia palikta. – Sara nutilo, tada kalbėjo toliau: – Tas, kuris nužudė Sibilę Adams, viską kruopščiai suplanavo. Jis žinojo, kur ją rasti. Jis nusekė paskui ją į tualetą. Šią metodišką žmogžudystę įvykdė asmuo, kuris nori kažką pareikšti.

Suvokus, kad ji kalba tiesą, jam net galva apsvaigo. Tokių žmogžudysčių jau buvo matęs. Puikiai suprato, ką ji šneka. Tai ne mėgėjiškas reikalas. Tas, kuris tai padarė, šią akimirką tikriausiai jau rengiasi kažkam gerokai dramatiškesniam.

Sarai, regis, vis tiek nebuvo aišku, ar jis suprato.

– Manai, jam pakaks vienos?

Šįsyk Džefris nedvejojo.

– Ne.

3

Lena Adams susiraukė ir pamirksėjo šviesomis mėlynai „Honda Civic“ priešais. Kelio ženkluose nurodytas greičio apribojimas šioje Džordžijos I-20 atkarpoje buvo šimtas kilometrų per valandą, bet, kaip ir dauguma Džordžijos kaimiečių, Lena kelio ženklus laikė vien patarimais turistams, keliaujantiems į Floridą. Ir tikrai, „Civic“ numeriai buvo iš Ohajo valstijos.

– Greičiau, – niurzgė ji, dirsčiodama į spidometrą. Jai iš dešinės važiavo aštuoniolikos ratų vilkikas, o priekyje – jankis su „Civic“, aiškiai pasiryžęs neleisti jai smarkiai viršyti greičio. Akimirką Lena pasigailėjo nepaėmusi Granto apygardos policijos automobilio. Jis ne tik greičiau važiuotų nei „Celica“, bet ir mirtinai gąsdintų greičio mėgėjus.

Stebuklas – vilkikas sumažino greitį ir leido „Civic“ persirikiuoti. Lena džiaugsmingai pamojavo vairuotojui, atkišusiam jai vidurinįjį pirštą. Ji tikėjosi, kad jis pasimokys. Vairavimas Pietuose puikiausiai iliustravo Darvino teoriją.

„Celicos“ greitis pasiekė šimtą trisdešimt ir ji išlėkė pro Meikono miesto ribą. Lena išsitraukė iš dėžutės kasetę. Sibilė buvo įrašiusi jai muzikos kelionei atgal. Lena įkišo kasetę į grotuvą ir užgrojus muzikai nusišypsojo, pažinusi Džoan Džet „Bad Reputation“ pradžią. Mokykloje ši daina buvo sesučių himnas, ir jos daug naktų lakstė nuošaliais keliais, visa gerkle plyšodamos: „Man nusispjaut į savo blogą reputaciją.“ Dėl palaidūno dėdulės merginos buvo laikomos padugnėmis, nors negyveno ypatingame skurde ir, ačiū pusiau ispanei motinai, buvo beveik baltaodės.

Nuvežti įkalčius į Džordžijos tyrimų biurą Meikone buvo paprasčiausio pasiuntinuko darbas, bet Lena tokia užduotim apsidžiaugė. Džefris sakė, kad tą dieną ji gali atsipūsti, toks buvo jo eufemizmas, kai liepdavo jai sutvardyti karštą būdą. Frenkas Volisas ir Lena vėl susigrūmė dėl tos pačios bėdos, persekiojančios jų porą nuo pat pradžių. Penkiasdešimt aštuonerių metų Frenkas visai nesidžiaugė, kad į policiją priimamos moterys, juolab nenorėjo porininkės moters. Jis nuolat palikdavo Leną nuošalyje nuo tyrimų, o ji vis kovojo už savo vietą. Kuriam nors teks nusileisti. Kadangi Frenkui liko dveji metai iki pensijos, Lena užsispyrė nepasiduoti pirma.

Tiesą sakant, Frenkas buvo visai neblogas žmogus. Jis, regis, stengėsi, tik jį kamavo senatvinis irzlumas. Sėkmingą dieną ji suvokdavo, kad jo globėjiškas požiūris gilesnis, kilęs ne vien iš savimeilės. Jis buvo iš tų žmonių, kurie atidaro moterims duris ir viduje nusiima kepurę. Frenkas net priklausė vietos masonų ložei. Jis niekaip negalėjo leisti moteriai porininkei tardyti, juolab pirmai veržtis į namą per reidą. Sunkią dieną Lenai norėdavosi užrakinti jį garaže įjungus mašinos variklį.

Džefris teisingai numatė, kad kelionėje ji atsipūs. Lena netruko pasiekti Meikoną, su „Celica“ V-6 sutaupydama kokį pusvalandį. Jai patiko viršininkas, visiška Frenko Voliso priešingybė. Frenkas visada vadovaudavosi nuojauta, o Džefris mieliau įjungdavo smegenis. Be to, Džefris buvo iš tų žmonių, kurie jaukiai jaučiasi prie moterų ir neprieštarauja, kai jos išsako savo svarstymus. Ji nepamiršo, kad jis nuo pirmos dienos ruošė Leną detektyvės darbui. Paskirdamas ją į šias pareigas, Džefris nesistengė pasiekti kokios nors apygardos kvotos ar pasirodyti geresnis už savo pirmtaką; šiaip ar taip, čia Granto apygarda, miestelis apskritai vos prieš penkiasdešimt metų atsirado žemėlapiuose. Džefris patikėjo Lenai šias pareigas todėl, kad gerbė jos pastangas ir sumanumą. Jam visai nerūpėjo, kad ji moteris.

– Šūdas, – sušnypštė Lena, pastebėjusi už nugaros mirksint mėlynas švieseles. Ji sumažino greitį, o „Civic“ ją aplenkė. Jankis papypsėjo ir pamojavo. Dabar jau Lena viduriniuoju pirštu atidavė pagarbą ohajiečiui.

Džordžijos kelių patrulis visai neskubėjo lipti iš mašinos. Lena nusisuko, siekdama rankinės ant galinės sėdynės, ir ėmė raustis joje, ieškodama ženkliuko. Atsigręžusi nustebo, išvydusi policininką, stovintį prie jos automobilio galo. Jo ranka buvo ant pistoleto, ir ji susierzino, kad nepalaukė, kol jis prieis prie mašinos. Jis tikriausiai pamanė, kad ji ieško šautuvo.

Lena numetė ženkliuką ant kelių ir iškėlė rankas.

– Atsiprašau! – šūktelėjo pro atvirą langą.

Krutindamas kampuotą žandikaulį, policininkas nedrąsiai artinosi prie mašinos. Jis nusiėmė tamsius akinius ir įdėmiai pažvelgė į ją.

– Klausykit, – tarė ji, vis dar iškėlusi rankas. – Aš tarnyboje.

Jis pertraukė ją:

– Jūs detektyvė Selena Adams?

Ji nuleido rankas ir klausiamai pažvelgė į patrulį. Jis nebuvo aukštas, bet viršutinė kūno dalis itin raumeninga, kaip žemo ūgio vyrams nutinka, kai jie persistengia mėgindami atsverti ūgio stoką. Jo rankos buvo tokios storos, kad nė neprigludo prie šonų. Uniformos sagos ant krūtinės kone trūkinėjo.

– Lena, – atsakė ji, dirsteldama į ženklelį su jo pavarde. – Ar mes pažįstami?

– Ne, ponia, – atsakė jis, užsidėdamas akinius. – Mums paskambino jūsų viršininkas. Turiu jus parlydėti į Granto apygardą.

– Nesupratau? – paklausė Lena, įsitikinusi, kad blogai išgirdo. – Mano viršininkas? Džefris Toliveris?

Jis linktelėjo galva.

– Taip, ponia.

Jai nespėjus dar ko nors paklausti, jis nuėjo į savo mašiną. Lena palaukė, kol patrulis išvažiuos į kelią, tuomet nuvažiavo jam įkandin. Jis netrukus padidino greitį, vos per kelias minutes pasiekdamas beveik šimtą keturiasdešimt. Jie aplenkė mėlynąjį „Civic“, bet Lena beveik nekreipė į jį dėmesio. Galvoje sukosi viena mintis: „Ko aš šįsyk prisidirbau?“

4

Nors Hartsdeilio medicinos centras buvo įsikūręs Didžiosios gatvės gale, jis niekaip neįstengė pasirodyti toks reikšmingas, kaip galėtum pagalvoti iš pavadinimo. Vos dviejų aukštų ligoninėje buvo įmanoma nebent pasirūpinti smulkiais nubrozdinimais ir maudžiančiais pilvais, kurie negalėjo sulaukti daktarų priėmimo valandų. Maždaug už pusvalandžio kelio, Ogastoje, buvo didesnė ligoninė, kur gydomi sunkesni atvejai. Jei ne rūsyje prisiglaudęs apygardos morgas, medicinos centras seniai būtų buvęs nugriautas, o jo vietoj pastatyti bendrabučiai studentams.

Kaip ir visas miestelis, ligoninė buvo suręsta klestėjimo laikais, ketvirtajame dešimtmetyje. Pagrindiniai aukštai vėliau buvo remontuojami, bet morgas ligoninės tarybai aiškiai nerūpėjo. Sienas dengė tokios senos šviesiai mėlynos plytelės, kad jos net grįžo į madą. Grindys lyg šachmatų lenta išklotos žalio ir rusvo linoleumo kvadratėliais. Lubos apgadintos drėgmės, bet daugumoje vietų užglaistytos. Įranga pasenusi, bet veikianti.

Saros kabinetas buvo gilumoje, nuo morgo atskirtas dideliu stiklo langu. Ji sėdėjo prie stalo ir žvelgė pro langą, mėgindama susikaupti. Visą dėmesį sutelkė į baltą morgo triukšmą: oro kompresorių šaldiklyje, čežančią vandens žarną, kuria Karlosas plovė grindis. Kadangi buvo po žeme, garsas į morgo sienas susigerdavo, o ne atsimušdavo nuo jų, ir pažįstami gaudesiai ir čežėjimai Sarai buvo keistai jaukūs. Tylą pertraukė šaižiai sučirškęs telefonas.

– Sara Linton, – atsiliepė ji, manydama, kad skambina Džefris. Bet skambino jos tėvas.

– Labas, mažute.

Sara nusišypsojo, išgirdus Edžio Lintono balsą jai labai palengvėjo.

– Labas, tėveli.

– Nori, papasakosiu anekdotą?

– Aha, – Sara stengėsi kalbėti linksmu balsu, nes žinojo, kad juokaudamas tėvas įveikia įtampą. – Kokį?

– Pediatras, advokatas ir kunigas kalbasi skęstančiame „Titanike“. Pediatras sako: „Gelbėkit vaikus.“ Advokatas sako: „Užsipisa tie vaikai!“ O kunigas sako: „O tam yra laiko?“

Sara nusijuokė, tiesiog kad tėvui būtų lengviau. Jis tylėjo, laukdamas, kad prašnektų ji. Ji paklausė:

– Kaip Tesė?

– Prigulė, – pranešė jis. – O tu kaip?

– Ak, man viskas gerai.

Sara ėmė paišyti apskritimus staliniame kalendoriuje. Šiaip jau ji nebuvo linkusi paišyti, bet reikėjo kuo nors užimti rankas. Iš dalies jai norėjosi atidaryti lagaminėlį ir pažiūrėti, ar Tesa prisiminė ten įkišti atviruką. Iš dalies ji nė nenorėjo žinoti, kur jis.

Edis pertraukė jos mintis.

– Mama liepia tau rytoj ateiti pusryčių.

– Tikrai? – atsakė Sara, apvesdama apskritimus kvadratais.

Jis kone uždainavo:

– Vafliai, košė, skrebučiai ir kumpis.

– Labas, – tarė Džefris.

Sara staiga pakėlė galvą, rašiklis iškrito iš rankos.

– Išgąsdinai, – pasakė ji, o tėvui pridūrė. – Tėveli, atėjo Džefris…

Edis Lintonas išleido kažkokį nesuprantamą garsą. Jo nuomone, visas Džefrio Toliverio bėdas galima išspręsti plyta per galvą.

– Gerai, – atsakė Sara į ragelį, nejaukiai šypteldama Džefriui.

Jis žvelgė į stikle išgraviruotą užrašą, jos tėvas lipnia juosta buvo užklijavęs pavardę TOLIVER ir juodu žymekliu užrašęs LINTON. Kadangi Džefris buvo neištikimas Sarai su vienintele miesto iškabų gamintoja, abejotina, ar užrašas kada nors bus profesionaliau pataisytas.

– Tėveli, – pertraukė Sara, – pasimatysim ryte.

Ji padėjo ragelį jam nebespėjus ištarti nė žodžio.

Džefris paklausė:

– Jis turbūt siunčia man linkėjimų?

Sara nuleido klausimą negirdomis, nenorėdama veltis į asmeniškumus su Džefriu. Šitaip jis traukė ją atgal, versdamas manyti, kad yra normalus žmogus, kuris moka būti sąžiningas ir ją palaikyti, nors iš tikrųjų vos atgavęs Saros malonę tikriausiai bėgtų slėptis. Tiksliau, lįstų po antklode.

Jis tarė:

– Kaip Tesa?

– Gerai, – atsakė Sara, išsitraukdama iš dėklo akinius. Užsidėjusi juos, paklausė: – Kur Lena?

Jis pažvelgė į laikrodį ant sienos.

– Grįš maždaug po valandos. Frenkas atsiųs man žinutę, kai jai bus likę dešimt minučių.

Sara atsistojo ir pasitaisė drabužį. Prieš tai ji nusiprausė ligoninės dušinėje, o kruvinus savo apdarus sudėjo į įkalčių maišelį, jei jų prireiktų teisme.

Ji paklausė:

– Ar sugalvojai, ką jai pasakysi?

Jis papurtė galvą.

– Tikiuosi prieš kalbėdamas su ja sužinoti ką nors konkretaus. Lena policininkė. Ji norės išgirsti visas smulkmenas.

Sara pasilenkė virš stalo ir pabeldė į stiklą. Karlosas pakėlė akis.

– Gali eiti, – pasakė ji. Tuomet paaiškino Džefriui: – Jis nuneš kraują ir šlapimą į kriminalinę laboratoriją. Tyrimus atliks dar šįvakar.

– Gerai.

Sara vėl atsisėdo.

– Ar tualete ką nors radai?

– Radome jos lazdelę ir akinius už klozeto. Jie buvo švariai nuvalyti.

– O kabinos durys?

– Nieko, – atsakė jis. – Tai yra ne nieko, bet ten praėjo visos miesto moterys. Kai paskutinįsyk skaičiavom, Metas buvo surinkęs daugiau kaip penkiasdešimt skirtingų atspaudų.

Iš kišenės jis ištraukė kelias „Polaroid“ nuotraukas ir nušveitė ant stalo. Jose buvo iš arti nufotografuotas ant grindų gulintis kūnas ir kruvini Saros pėdsakai bei delnų atspaudai.

Sara paėmė vieną nuotrauką ir tarė:

– Turbūt negerai, kad palikau atspaudų nusikaltimo vietoje.

– O ką daugiau galėjai daryti?

Ji nieko neatsakė, tik sudėliojo nuotraukas logiška seka.

Jis pakartojo tai, ką ji sakė anksčiau:

– Tas, kuris tai padarė, žinojo, ką daro. Žinojo, kad ji ateis į valgyklą viena. Žinojo, kad ji nemato. Žinojo, kad tokiu metu ten bus visiškai tuščia.

– Manai, jis laukė jos?

Džefris gūžtelėjo pečiais.

– Regis, taip. Jis tikriausiai įėjo ir išėjo pro užpakalines duris. Pitas atjungė signalizaciją, nes norėjo palikti jas atviras, kad vėdintųsi.

– Aha, – atsakė ji, prisiminusi, kad valgyklos užpakalinės durys dažniausiai būdavo paremtos atviros.

– Taigi ieškome žmogaus, kuris žinojo jos įpročius, taip? Ir kuris gerai pažinojo valgyklą.

Sara nenorėjo atsakyti į klausimą, nes jis reiškė, kad žudikas gyvena Grante, kad pažįsta žmones ir vietas taip, kaip gali pažinoti tik vietos gyventojas. Ji atsistojo ir priėjo prie metalinės dokumentų spintutės kitoje stalo pusėje. Išsitraukusi švarų laboratorijos chalatą, užsimetė jį ir tarė:

– Jau padariau rentgeno nuotraukas ir patikrinau drabužius. O šiaip ji paruošta.

Džefris pasisuko ir pažvelgė į stalą morgo viduryje. Sara irgi į jį pažiūrėjo ir pagalvojo, kad mirusi Sibil Adams atrodo daug smulkesnė negu gyva. Net Sara niekaip negalėjo priprasti prie to, kad mirtis taip sumažina žmones.

Džefris paklausė:

– Gerai ją pažinojai?

Sara pagalvojo. Pagaliau atsakė:

– Matyt. Pernai abi dalyvavome vidurinės mokyklos karjeros dienoje. O dar kartais sutikdavau ją bibliotekoje.

– Bibliotekoje? – paklausė Džefris. – Maniau, ji akla.

– Tikriausiai ten yra garsinių knygų. – Sara sustojo priešais jį ir sukryžiavo rankas. – Klausyk, turiu tau tai pasakyti. Prieš kelias savaites mudvi apsipykom su Lena.

Jis aiškiai nustebo. Sara irgi buvo nustebusi. Su dauguma miesto gyventojų ji puikiai sutarė. Bet tik ne su Lena Adams.

Sara paaiškino:

– Ji paskambino Nikui Šeltonui į Džordžijos tyrimų biurą ir paprašė bylos toksikologinės ataskaitos.

Džefris nesupratęs palingavo galva.

– Kodėl?

Sara gūžtelėjo pečiais. Ji niekaip negalėjo suprasti, kodėl Lena vis stengiasi ją apeiti, ypač turint galvoje, kad Sara puikiai sutarė su Niku Šeltonu, Džordžijos tyrimų biuro agentu Granto apygardai.

– Ir? – paragino Džefris.

– Nežinau, ko Lena tikėjosi, skambindama tiesiai Nikui. Mes apsišūkavome. Nesusimušėme, bet, sakyčiau, atsisveikinome nelabai draugiškai.

Džefris gūžtelėjo pečiais, lyg sakydamas „ką padarysi“. Lena tiesiog profesionaliai sugebėdavo išvesti visus iš kantrybės. Kai Sara ir Džefris dar buvo susituokę, Džefris dažnai priekaištaudavo Lenai už nepagarbų elgesį.

– Jei ji buvo… – Jis nutilo, paskui vėl prašneko: – Jei ji buvo išprievartauta, Sara. Nežinau.

– Pradedam, – skubiai atsakė Sara ir pirma nuėjo į morgą.

Ji atsistojo priešais įrangos spintutę, ieškodama chirurgo chalato. Padėjusi rankas ant durelių, stabtelėjo ir galvoje perkratė pokalbį, svarstydama, kaip jie nuo teismo medicinos tyrimo perėjo prie Džefrio galimo pasipiktinimo tuo, kad Sibilė Adams buvo ne tik nužudyta, bet ir išprievartauta.

– Sara? – paklausė jis. – Kas yra?

Dėl kvailo klausimo ji net pyktelėjo.

– Kas yra? – Ji surado chalatą ir užtrenkė dureles. Metaliniai rėmai net sudrebėjo. Sara atsigręžė ir atplėšė sterilią pakuotę. – Yra tas, kad man atsibodo, jog tu vis klausinėji, kas yra, nors iš tikro tai visiškai akivaizdu. – Ji nutilo ir išlankstė chalatą. – Pagalvok, Džefri. Šiandien tiesiogine prasme man ant rankų mirė moteris. Ir dar pažįstama. Dabar turėčiau būti namie ir mirkti po dušu ar vaikštinėti su šunimis, užuot ėjusi čia ją supjaustyti dar baisiau, negu ji jau supjaustyta, kad galėčiau tau pasakyti, ar jau reikia suimti visus miesto iškrypėlius.

Nuo pykčio virpančiomis rankomis ji mėgino apsivilkti chalatą. Niekaip negalėjo pasiekti rankovės ir visa persikreipė, todėl Džefris priėjo padėti.

Ji piktai atkirto:

– Aš pati!

Jis iškėlė rankas, atgręžęs į ją delnus, lyg pasiduodamas.

– Atleisk.

Sara vargais negalais raišiojosi chalato raištukus, kol visi susipainiojo.

– Šūdas, – sušnypštė ji, mėgindama juos išpainioti.

Džefris pasiūlė:

– Galiu paprašyti Bredo, kad išvestų šunis.

Sara nuleido rankas.

– Aš ne apie tai, Džefri.

– Žinau, – atsakė jis, artindamasis prie jos lyg prie pasiutusio šuns.

Jis paėmė už raištelių, o ji nuleidusi akis ėmė žiūrėti, kaip jis išpainioja mazgą. Saros akys nukrypo į jo viršugalvį, tarp juodų ji pastebėjo ir kelias žilas sruogas. Ji norėjo, kad jis paguostų ją, o ne mėgintų viską nuleisti juokais. Norėjo, kad jis stebuklingai taptų užjaučiantis. Nors po dešimties metų jau buvo netekusi vilties.

Jis šypsodamasis atrišo mazgą, lyg tuo paprastu veiksmu būtų viską sutvarkęs. Tarė:

– Štai.

Tuomet Sara jau pati užrišo virveles kilputėmis.

Jis kilstelėjo jai smakrą.

– Tau viskas gerai. – Šįsyk nebeklausė.

– Aha, – pritarė ji ir atšlijo. – Viskas gerai. – Ji išsitraukė latekso pirštines ir ėmėsi darbo. – Pabaikim preliminarią apžiūrą, kol Lena negrįžo.

Sara priėjo prie porcelianinio skrodimų stalo, viduryje patalpos varžtais pritvirtinto prie grindų. Baltas stalas aukštais lenktais kraštais apglėbė mažą Sibilės kūnelį. Karlosas jai po galva buvo padėjęs juodą guminę trinką ir užklojęs balta paklode. Jei ne pajuodusi mėlynė po akimi, ji atrodytų mieganti.

– Viešpatie, – sumurmėjo Sara, nuklodama paklodę.

Išnešamas iš nužudymo zonos kūnas buvo dar labiau sužalotas. Po ryškiomis morgo šviesomis kiekviena žaizdelė rėžė akį. Per visą pilvą ėjo ilgi, aštrūs pjūviai, sudarantys beveik tobulą kryžių. Kai kur oda buvo paburkusi, ten krypo žvilgsnis nuo gilaus dūrio kryžiaus sankirtoje. Po mirties žaizdos patamsėjo, beveik pajuodo. Perrėžta Sibilės Adams oda žiojėjo lyg drėgna burna.

– Ji turėjo nedaug kūno riebalų, – paaiškino Sara. Ji parodė pilvą, kur vos virš bambos pjūvis žiojosi plačiau. Čia žaizda buvo gilesnė, o oda prasiskėtusi lyg aptempta palaidinė ištrūkusia saga. – Pilvo apačioje, kur ašmenys pradūrė žarnas, yra fekalijų. Nežinau, ar tyčia durta taip giliai, ar ne. Žaizda atrodo praplėsta.

Ji parodė žaizdos kraštus.

– Matyti, kad žaizdos smaigalys įdrėkstas. Galbūt jis sukiojo peilį. Pasuko. Be to… – Ji nutilo, vienu metu ir pati pastebėdama, ir aiškindama. – Ant jos rankų ir ant kabinos turėklų yra ekskrementų, tad manau, kad ji buvo perdurta, tada rankomis griebėsi už pilvo, o paskui kažkodėl įsikibo į turėklus.

Ji pažvelgė pasižiūrėti, kaip Džefris laikosi. Jis atrodė lyg įaugęs į žemę, pakerėtas Sibilės kūno. Iš patirties Sara žinojo, kad protas gali klaidinti, nutrinti ryškias smurto linijas. Net Sarai vėl išvysti Sibilę buvo beveik kraupiau negu pirmą sykį.

Sara uždėjo rankas ant kūno, nustebusi, kad jis dar šiltas. Net vasarą temperatūra morge buvo žema, nes patalpa po žeme. Sibilė jau turėtų būti atvėsusi.

– Sara? – paklausė Džefris.

– Nieko, – atsakė ji, nenorėdama spėlioti. Ji pamaigė aplink žaizdą ties kryžiaus sankirta. – Peilis buvo dviašmenis. Tai jau šis tas. Dažniausiai nuduriama dantytais medžiokliniais peiliais, taip?

– Aha.

Ji parodė patamsėjusią žymę aplink žaizdos vidurį. Valydama kūną, Sara įžvelgė daug daugiau, negu buvo pastebėjusi tualete.

– Čia kriaunų žymė, taigi jis susmeigė peilį iki galo. Manau, prapjovusi pamatysiu, kad stuburas nudrėkstas. Kai įkišau pirštą, apčiuopiau nelygumų. Tikriausiai viduje yra kaulo nuolaužų.

Džefris linktelėjo galva, rodydamas jai tęsti.

– Jei pasiseks, bus likęs koks nors peilio atspaudas. Jei ne, tuomet galbūt ką nors nustatysim iš kriaunų žymės. Kai parodysim ją Lenai, galėsiu pašalinti odą ir preparuoti.

Ji parodė į durtinę žaizdą kryžiaus sankirtoje.

– Durta stipriai, todėl įtariu, kad žudikas buvo aukščiau už ją. Matai, žaizda pakrypusi maždaug keturiasdešimt penkių laipsnių kampu? – Ji apžiūrėjo dūrį, mėgindama ką nors suprasti. – Beveik sakyčiau, kad dūris į pilvą kitoks negu žaizda krūtinėje. Kažkas ne taip.

– Kodėl?

– Dūrių žymės nevienodos.

– Kuo?

– Nežinau, – tiesiai šviesiai atsakė ji. Kol kas palikusi šį klaustuką nuošalyje, ji sutelkė dėmesį į durtinę žaizdą kryžiaus centre. – Taigi, jis tikriausiai stovėjo priešais ją, sulenkęs kojas per kelius, tada užsimojo peiliu iš šono, – ji parodė, atitraukdama ranką, – ir dūrė į krūtinę.

– Dūrė dviem peiliais?

– Nežinau, – prisipažino Sara, vėl apžiūrėdama žaizdą pilve. Kažkas nesutapo.

Džefris pasikasė smakrą, žiūrėdamas į žaizdą krūtinėje.

– Kodėl jis nedūrė į širdį?

– Na, visų pirma, širdis nėra ties krūtinės viduriu, o ten reikia durti, kad pataikytum į kryžiaus sankirtą. Taigi pasirinkimas gali būti estetinis. Antra, širdį supa šonkauliai ir kremzlės. Kad jas pradurtų, turėtų smeigti kelis kartus. Šitaip sugadintų kryžiaus vaizdą, tiesa? – Sara nutilo. – Jei būtų perdurta širdis, pasipiltų labai daug kraujo. Jis lietųsi labai sparčiai. Galbūt jis to nenorėjo. – Ji gūžtelėjo pečiais ir pažvelgė į Džefrį. – Manau, galėjo durti aukštyn iš po šonkaulių, jei norėjo pataikyti į širdį, bet nebūtinai būtų pavykę.

– Nori pasakyti, kad užpuolikas turėjo medicininių žinių?

Sara paklausė:

– O tu žinai, kur širdis?

Jis pridėjo ranką prie kairės krūtinės pusės.

– Teisingai. Taip pat žinai, kad šonkauliai susieina ne pačiame viduryje.

Jis paplekšnojo ranka per krūtinės vidurį.

– Kas čia?

– Krūtinkaulis, – atsakė ji. – Bet durta žemiau. Į kardinę ataugą. Negaliu pasakyti, ar taip pataikyta netyčia, ar tyčia.

– Ką tai reiškia?

– Tai reiškia, kad jeigu užsimojai įrėžti kryžių žmogui ant pilvo ir peiliu perverti jo centrą, čia geriausia vieta susmeigti peilį. Krūtinkaulis sudarytas iš trijų dalių, – paaiškino ji, rodydama ant savo krūtinės. – Rankenos, tai yra viršutinės dalies, kūno, tai yra vidurinės dalies, o po jomis – kardinė atauga. Iš visų trijų kardinė atauga yra minkščiausia. Ypač tokio amžiaus žmogaus. Jai kiek metų, šiek tiek per trisdešimt?

– Trisdešimt treji.

– Kaip Tesai, – sumurmėjo Sara, ir prieš akis trumpam iškilo sesers vaizdas. Ji nusipurtė ir vėl sutelkė dėmesį į kūną. – Bręstant kardinė atauga kaulėja. Kremzlės darosi kietesnės. Taigi, jei norėčiau durti į krūtinę, centrą pažymėčiau čia.

– Gal jis nenorėjo pjaustyti jos krūtų?

Sara susimąstė.

– Man atrodo, kad tai asmeniškiau. – Ji rankiojo tinkamus žodžius. – Nežinau, manau, kad jis norėjo pjaustyti krūtis. Supranti?

– Ypač jei motyvas seksualinis, – pritarė jis. – Na, prievartautojai dažniausiai stengiasi pademonstruoti galią, taip? Jie pyksta ant moterų ir nori jas palaužti. Kodėl jis dūrė čia, o ne toje vietoje, dėl kurios ji yra moteris?

– Prievartavimas taip pat yra įsiskverbtis, – atrėmė Sara. – O tai tikrai tinka. Tai tvirtas dūris, beveik kiaurai. Nemanau… – Ji nutilo, žvelgdama į žaizdą, o galvoje gimė nauja mintis. – Jėzau, – sumurmėjo ji.

– Kas yra? – paklausė Džefris.

Kelias akimirkas ji neįstengė pratarti nė žodžio. Atrodė, kad gerklę kažkas užspaudė.

– Sara?

Morge pasigirdo pypsėjimas. Džefris pažvelgė į pranešimų gaviklį.

– Negi Lena? – pratarė jis. – Galima paskambinti?

– Žinoma. – Sara susikryžiavo rankas, mėgindama apsiginti nuo savo pačios minčių. Ji palaukė, kol Džefris atsisės prie stalo, tada tęsė apžiūrą.

Sara kilstelėjo ranką virš galvos ir pakreipė lempą taip, kad geriau matytų dubens sritį. Įkišusi metalinį skėstuką, ji sumurmėjo maldelę sau, Dievui, bet kam, kas tik galėtų ją išgirsti, tik veltui. Kai grįžo Džefris, ji jau neabejojo.

– Na? – paklausė jis.

Virpančiomis rankomis Sara nusitraukė pirštines.

– Ji buvo išprievartauta užpuolimo pradžioje.

Ji nutilo, numetė ant stalo suteptas pirštines, mintyse įsivaizduodama, kaip Sibilė Adams sėdi ant tualeto, kaip griebiasi už atviros žaizdos pilve, o tada įsikimba į turėklus kabinos šonuose, visiškai nematydama, kas su ja dedasi.

Truputį palaukęs jis paragino:

– Ir?

Sara rankomis susiėmė už stalo.

– Jos makštyje yra fekalijų.

Džefris, regis, nesuprato.

– Prieš tai ją prievartavo analiniu būdu?

– Analinės įsiskverbties požymių nėra.

– Bet radai fekalijų, – vis tiek nesuprato jis.

– Giliai jos makštyje, – atsakė Sara, nenorėdama smulkiai aiškinti, bet supratusi, kad teks. Kalbant jos balsas neįprastai virpėjo. – Dūris į pilvą tyčia buvo gilus, Džefri. – Ji nutilo, nerasdama žodžių, kuriais galėtų apsakyti savo aptiktą siaubą.

– Jis išprievartavo ją, – neklausė Džefris. – Buvo vaginalinė įsiskverbtis.

– Taip, – atsakė Sara, vis dar neįstengdama paaiškinti. Pagaliau pratarė: – Vaginalinė įsiskverbtis sekė po to, kai jis išprievartavo ją pro žaizdą.

5

Netrukus atėjo naktis, nusileidus saulei staiga atvėso. Džefris ėjo per gatvę, o Lena kaip tik įvažiavo į aikštelę prie nuovados. Jam nespėjus prieiti, ji išlipo iš mašinos.

– Kas nutiko? – paklausė, bet jis pastebėjo, kad jau suprato, jog kažkas negerai. – Mano dėdė? – pasiteiravo ji, trindama rankas nuo šalčio.

Ji vilkėjo plonais marškinėliais ir džinsais, ne įprastine darbo apranga, bet kelionei į Meikoną galėjo rengtis laisviau.

Džefris nusivilko švarką ir padavė jai. Jam širdį lyg sunkus akmuo slėgė tai, ką pasakė Sara. Jei būtų Džefrio valia, Lena niekada tiksliai nesužinotų, kas nutiko Sibilei Adams. Ji niekada nesužinotų, ką tas žvėris padarė jos seseriai.

– Eime vidun, – pasakė jis, imdamas ją už alkūnės.

– Nenoriu vidun, – atsakė ji, nusipurtydama jo ranką. Švarkas nukrito ant žemės.

Džefris pasilenkė ir jį pakėlė. Kai pažiūrėjo į ją, Lena stovėjo įsirėmusi rankomis į klubus. Kiek ją pažinojo, Lena Adams visada buvo pasirengusi kibti į atlapus. Giliai širdyje Džefris manė, kad jai reikės išsiverkti ar išgirsti paguodos žodį. Negalėjo patikėti, kad Lena niekada nepraskysta, galbūt todėl, kad ji moteris. O gal dėl to, kad vos prieš kelias minutes matė morge gulinčią išskrostą jos seserį. Nereikėjo pamiršti, kad Lena Adams kietesnė. Derėjo būti pasirengus jos įsiūčiui.

Džefris vėl apsivilko švarką.

– Nenoriu kalbėtis lauke.

– O ką tu pasakysi? – klausė ji. – Pasakysi, kad jis vairavo, taip? Ir kad nulėkė nuo kelio, taip?

Vardydama ji lenkė pirštus, beveik pažodžiui kartodama policijos procedūrų vadovėlį apie tai, kaip pranešti artimiesiems apie šeimos nario mirtį. „Padarykite įžangą, – buvo rašoma ten. – Neišrėžkite visko netikėtai. Leiskite šeimos nariams / artimiesiems apsiprasti su ta mintim.“

Lena vardijo toliau, kas sakinį vis keldama balsą.

– Jį partrenkė kita mašina? Ką? Ir nuvežė į ligoninę? Ir stengėsi jį išgelbėti, bet negalėjo? Padarė viską, kas įmanoma, taip?

– Lena…

Ji grįžo prie savo mašinos, atsigręžė.

– Kur mano sesuo? Ar jai jau sakei?

Džefris giliai įkvėpė ir lėtai atsiduso.

– Tik pažiūrėk, – sušnypštė Lena, žengdama nuovados link ir modama ranka ore. Pro vieną langą žvelgė Marla Sims. – Išeik, Marla! – sušuko Lena.

– Liaukis, – pratarė Džefris, mėgindamas ją sulaikyti.

Ji atšlijo nuo jo.

– Kur mano sesuo?

Jo lūpos neįstengė nė krustelėti. Didžiausiomis valios pastangomis jis pralemeno:

– Ji buvo valgykloje.

Lena nusigręžė ir patraukė gatve valgyklos link.

Džefris kalbėjo toliau:

– Ji nuėjo į tualetą.

Lena sustojo lyg įbesta.

– Ten kažkas buvo. Jis dūrė jai į krūtinę.

Džefris laukė, kad ji atsigręžtų, bet ji neatsigręžė. Lenos pečiai buvo tiesūs, kūnas visiškai sustingęs. Jis kalbėjo toliau:

– Daktarė Linton pietavo su seserim. Nuėjo į tualetą ir rado ją.

Lenai lėtai apsigręžė, mažumėlę pravėrusi lūpas.

– Sara mėgino ją išgelbėti.

Lena pažvelgė jam tiesiai į akis. Jis prisivertė nenusigręžti.

– Ji mirė.

Žodžiai pakibo ore lyg naktiniai drugiai prie gatvės žibinto.

Lena pakėlė ranką prie burnos. Lyg girta ji pasvyravo, tada vėl atsigręžė į Džefrį. Verte verdama jį akimis, ji be žodžių klausė. Čia kažkoks pokštas? Kaip jis gali būti toks žiaurus?

– Ji mirė, – pakartojo jis.

Lena alsavo greitai ir negiliai. Džefris kone regėjo, kaip ima veikti jos protas, kai ji suvokia, ką išgirdusi. Lena pasuko nuovados link, tada sustojo. Atsigręžė į Džefrį, prasižiojo, bet nieko nepasakė. Staiga pasileido valgyklos link.

– Lena! – sušuko Džefris ir pasileido jai įkandin. Nors ir smulkutė, ji bėgo greitai, o jis, apsiavęs batais, nepasivijo jos su sportbačiais, trinkčiojančiais į šaligatvį. Jis pritraukė rankas arčiau liemens ir iš visų jėgų ėmė mojuoti, stengdamasis pavyti Leną, kol ji nepasiekė valgyklos.

Vėl pašaukė ją vardu netoli valgyklos, bet moteris pralėkė pro šalį ir pasuko dešinėn į medicinos centrą.

– Ne, – suinkštė Džefris, bėgdamas dar greičiau. Ji lekia į morgą.

Vėl pašaukė ją vardu, bet Lena neatsigręždama nubėgo taku į ligoninę. Ji visu kūnu trenkėsi į stumdomąsias duris ir išvertė jas iš staktos. Įsijungė signalizacija.

Džefris atlėkė vos po kelių sekundžių. Jis pasuko koridoriumi prie laiptų, girdėjo, kaip į guminius takelius taukšti Lenos sportbačiai. Kai ji atidarė morgo duris, siauroje laiptinėje nuaidėjo griausmas.

Džefris sustojo ant ketvirtojo laiptelio nuo apačios. Jis išgirdo, kaip Sara nustebusi prataria „Lena“, o ši skaudžiai vaitoja.

Jis prisivertė nulipti paskutines pakopas, prisivertė įeiti į morgą.

Lena, pasilenkusi prie sesers, laikė ją už rankos. Sara aiškiai pamėgino užkloti baisiausias žaizdas paklode, bet vis tiek kyšojo viršutinė Sibilės liemens dalis.

Lena stovėjo prie sesers, negiliai alsuodama, virpėdama visu kūnu lyg nuo žvarbaus šalčio.

Sara žvilgsniu perkirto Džefrį pusiau. Jis teįstengė ištiesti rankas: juk mėgino ją sulaikyti.

– Kiek buvo valandų? – kalendama dantimis paklausė Lena. – Kada ji mirė?

– Apie pusę trijų, – atsakė Sara. Jos pirštinės buvo kruvinos, ir ji pasikišo jas po sukryžiuotomis rankomis, lyg slėpdama.

– Ji atrodo labai šilta.

– Žinau.

Lena prašneko tyliau.

– Aš buvau Meikone, Sibe, – pasakė ji seseriai, glostydama plaukus. Džefris nudžiugo pamatęs, kad Sara spėjo iššukuoti iš jų kraują.

Morge stojo tyla. Buvo nejauku žiūrėti į Leną prie numirėlės. Sibilė buvo jos identiška dvynė, viskuo į ją panaši. Abi buvo smulkaus sudėjimo, maždaug metro šešiasdešimties, svėrė vos per penkiasdešimt kilogramų. Abiejų oda buvo vienodai tamsaus atspalvio. Tamsiai rudi Lenos plaukai buvo ilgesni negu sesers, Sibilės – labiau garbanojosi. Seserų veidų išraiškos buvo tiesiog priešingos, viena – sustingusi ir bejausmė, kita pilna sielvarto.

Sara kiek pasisuko į šoną ir nusismaukė pirštines. Ji pasiūlė:

– Eime į viršų, gerai?

– Tu ten buvai, – tyliai pratarė Lena. – Ką darei, kad ją išgelbėtum?

Sara pažvelgė į savo rankas.

– Ką tik galėjau.

Lena paglostė seseriai skruostą ir truputį kibesniu balsu paklausė:

– Tai ką galėjai?

Džefris žengė pirmyn, bet Sara žvilgsniu jį sulaikė, lyg sakydama, kad jei norėjo kuo nors padėti, reikėjo padėti prieš dešimt minučių.

– Viskas įvyko labai greitai, – pasakė Sara Lenai, aiškiai nenoromis. – Ją apėmė traukuliai.

Lena padėjo Sibilės ranką ant stalo. Ji užklojo ją antklode ir apkamšė po smakru kalbėdama:

– Tu pediatrė, taip? Kuo mėginai padėti mano seseriai? – Ji pažvelgė Sarai tiesiai į akis. – Kodėl neiškvietei tikro daktaro?

Sara net nusijuokė, netikėdama savo ausimis. Ji giliai įkvėpė, tada atsakė:

– Lena, manau, Džefris turėtų parvežti tave namo.

– Nenoriu namo, – atsakė Lena beveik ramiai, lyg kasdieniame pokalbyje. – Ar skambinai greitajai? Ar skambinai savo bernui? – Kryptelėjusi galva, ji parodė į Džefrį.

Sara susidėjo rankas už nugaros. Ji, regis, fiziškai stengėsi tvardytis.

– Dabar mes apie tai nekalbėsim. Tu per daug nusiminusi.

– Aš per daug nusiminusi, – pakartojo Lena, gniauždama kumščius. – Manai, aš nusiminusi? – garsiau riktelėjo ji. – Manai, aš, po galais, per daug nusiminusi, kad galėčiau tavęs paklausti, kodėl, po galais, neišgelbėjai mano sesers?

Taip pat greitai, kaip išlėkė iš mašinų aikštelės, Lena šoko Sarai į akis.

– Tu daktarė! – klykė Lena. – Kaip ji galėjo mirti, kai šalia buvo sušikta daktarė?

Sara nieko neatsakė. Ji nusuko žvilgsnį.

– Net negali į mane pažiūrėti, – pareiškė Lena. – Taip?

Sara neatsisuko.

– Leidai mano seseriai numirti ir net negali į mane pažiūrėti, po galais.

– Lena, – pagaliau įsikišo Džefris. Jis suėmė ją už peties, mėgindamas atitraukti.

– Paleisk! – suklykė ji ir smogė jam kumščiu.

Ėmė trankyti jam į krūtinę, bet Džefris stvėrė ją už rankų ir kietai suspaudė. Ji vis dar priešinosi, klykė, spjaudėsi ir spardėsi. Laikyti jai rankas buvo tolygu griebti už nuogų elektros laidų. Buvo suėmęs ją tvirtai, nesikratė smūgių, leido jai išsilieti, kol ji susmuko ant grindų, susirietusi į kamuoliuką. Džefris atsisėdo greta ir ją kūkčiojančią apkabino. Kai jam toptelėjo apsidairyti, Sara buvo dingusi.

Džefris viena ranka iš stalčiaus ištraukė nosinaitę, o kita laikė priglaudęs prie ausies telefoną. Jis prisidėjo nosinę prie burnos ir nusišluostė kraują, o metalinis Saros balsas liepė jam palaukti, kol pyptelės.

– Labas, – tarė jis, atitraukdamas nosinę. – Tu namie? – Jis kelias sekundes palaukė. – Tik rūpinuosi, kaip tu, Sara. – Dar kelios sekundės. – Jei nepakelsi ragelio, aš atvažiuosiu. – Manė, kad dabar ji jau tikrai atsakys, bet nieko. Išgirdo, kaip baigėsi įrašas, ir skambutis nutrūko.

Į kabineto duris pabeldė Frenkas.

– Mažė tualete, – pasakė jis, turėdamas galvoje Leną. Džefris žinojo, kad Lena užsiustų, pavadinta maže, bet Frenkas Volisas kitaip nemokėjo parodyti, kad rūpinasi porininke.

Frenkas tarė:

– Jos dešinė gerai kerta, ką?

– Aha. – Džefris sulankstė nosinaitę, ieškodamas švaraus kampelio. – Ji žino, kad aš jos laukiu?

Frenkas pasisiūlė:

– Aš prižiūrėsiu, kad ji kur nors nenuklystų.

– Gerai, – atsakė Džefris ir pridūrė: – Ačiū.

Jis pamatė Leną, einančią per bendrą detektyvų kambarį, piktą, iškėlusią galvą. Kai ji priėjo jo kabinetą, neskubėdama uždarė duris, tuomet klestelėjo į vieną iš dviejų kėdžių priešais jį. Atrodė lyg paauglė, iškviesta į direktoriaus kabinetą.

– Atsiprašau, kad tau trenkiau, – sumurmėjo ji.

– Aha, – atsakė Džefris, iškėlęs nosinę. – Per Oberno ir Alabamos rungtynes gavau smarkiau. – Jai nieko neatsakius, pridūrė: – O tada buvau tik žiūrovas.

Lena padėjo alkūnę ant ranktūrio ir ranka parėmė galvą.

– Kokių turi versijų? – paklausė ji. – Ar yra įtariamųjų?

– Dabar tikriname kompiuteriu, – atsakė jis. – Rytą turėtų būti sudarytas sąrašas.

Ji užsidengė ranka akis. Jis sulankstė nosinę, laukdamas, kol ji prašneks.

Lena sukuždėjo:

– Ji buvo išprievartauta?

– Taip.

– Žiauriai?

– Nežinau.

– Ji supjaustyta, – pasakė Lena. – Koks nors religinis fanatikas?

Jis atsakė gryną tiesą:

– Nežinau.

– Atrodo, baisiai daug ko nežinai, – pagaliau pratarė ji.

– Teisingai, – nesigynė jis. – Turiu tavęs kai ko paklausti.

Lena nepakėlė akių, tik vos linktelėjo galva.

– Ji turėjo vaikiną?

Pagaliau ji pažvelgė į jį.

– Ne.

– O buvusių vaikinų?

Kažkas šmėstelėjo jos akyse, bet ji atsakė ne taip greitai kaip prieš tai.

– Ne.

– Tikrai žinai?

– Taip, kuo tikriausiai.

– Net kokio nors, su kuriuo būtų draugavusi prieš keletą metų? Sibilė čia atsikraustė kada, prieš kokius šešerius metus?

– Teisingai, – vėl atžariai metė Lena. – Įsidarbino koledže, kad galėtų gyventi arčiau manęs.

– Ji su kuo nors gyveno?

– Kaip suprasti?

Džefris numetė nosinaitę.

– Taip ir suprasti, Lena. Ji buvo akla. Įtariu, kad jai reikėjo pagalbos kasdieniame gyvenime. Ar ji su kuo nors gyveno?

Lena papūtė lūpas, lyg svarstydama, ar jam atsakyti.

– Gyveno viename name Kuperio gatvėje su Nana Tomas.

– Bibliotekininke? – Štai dėl ko Sara matydavo ją bibliotekoje.

Lena sumurmėjo:

– Turbūt reikės pranešti ir Nanai.

Džefris pagalvojo, kad Nana Tomas jau žino. Grante paslapties ilgai neišlaikysi. Bet vis tiek pasisiūlė:

– Galiu pranešti ir aš.

– Ne, – atsakė ji, priekaištingai žvelgdama į jį. – Manau, jai bus lengviau išgirsti iš pažįstamo žmogaus.

Džefris puikiai suprato, ką ji turi galvoje, bet nusprendė nesipešti. Lena vėl mėgina susipykti, tai visiškai aišku.

– Manau, kad ką nors ji jau bus girdėjusi. Tik smulkmenų nežinos.

– Nori pasakyti, nežinos apie išprievartavimą? – Lena nervingai supo koją. – Matyt, apie kryžių jai geriau nepasakoti?

– Turbūt ne, – atsakė jis. – Kai kurių smulkmenų geriau neviešinti, jei kas nors prisipažintų.

– Norėčiau dalyvauti netikrame prisipažinime, – sumurmėjo Lena, jos koja vis dar virpėjo.

– Šįvakar verčiau nelik viena, – pasakė jis. – Nori, kad paskambinčiau dėdei? – Jis ištiesė ranką į telefoną, bet Lena jį sulaikė.

– Viskas gerai, – pasakė ir atsistojo. – Tai turbūt pasimatysim rytoj.

Džefris irgi atsistojo, nudžiugęs, kad pokalbis baigtas.

– Paskambinsiu, kai tik ką nors žinosim.

Ji keistai pažvelgė į jį.

– Kada susirinkimas?

Jis suprato, apie ką ji.

– Neleisiu tau tirti šitos bylos, Lena. Negi pati nesupranti.

– Tai tu nesupranti, – atsakė ji. – Jei neleisi man tirti, taviškė morge gaus dar vieną lavoną.

6

Lena kumščiu pabeldė į sesers namų duris. Jau ketino grįžti į mašiną pasiimti atsarginių raktų, bet Nana Tomas atidarė duris.

Nana buvo žemesnė už Leną ir maždaug penkiais kilogramais sunkesnė. Jos trumpi pelės rudumo plaukai ir akiniai storais stiklais darė ją panašią į stereotipišką bibliotekininkę, o ji tokia ir buvo.

Nanos akys buvo užtinusios ir paburkusios, skruostais ritosi ašaros. Saujoje ji gniaužė nosinaitę.

Lena tarė:

– Turbūt jau girdėjai.

Nana nusigręžė ir nuėjo vidun, palikusi Lenai atviras duris. Jiedvi niekada nesutarė. Jei Nana Tomas nebūtų buvusi Sibilės mylimoji, Lena išvis su ja nekalbėtų.

Namas buvo vieno aukšto, pastatytas trečiajame dešimtmetyje. Jame buvo išlikę daug tuometinės architektūros detalių, nuo kietmedžio grindų iki paprastų lipdinių aplink durų staktas. Įėjus pro laukujes duris, pakliūdavai į erdvią svetainę, kurios viename gale buvo židinys, o kitame – valgomasis. Už jo – virtuvė. Du nedideli miegamieji ir vonia, štai ir visas paprastas planas.

Lena ryžtingai žengė koridoriumi. Ji atidarė pirmąsias duris dešinėje ir įėjo į miegamąjį, paverstą Sibilės kabinetu. Kambarys buvo švarus ir tvarkingas, labiausiai iš reikalo. Sibilė buvo akla, jai reikėjo daiktus padėti į vietas, kitaip jų nerastų. Lentynose tvarkingai gulėjo krūvos knygų Brailio raštu. Žurnalai, taip pat Brailio raštu, buvo išdėlioti ant kavos staliuko priešais seną sofą. Ant rašomojo stalo prie tolimosios sienos stovėjo kompiuteris. Vos Lena spėjo jį įjungti, į kambarį įėjo Nana.

– Ką čia darai?

– Man reikia peržiūrėti jos daiktus.

– O kam? – paklausė Nana, eidama prie stalo. Ji uždėjo ranką ant klaviatūros, lyg galėtų Leną sulaikyti.

– Man reikia patikrinti, ar nebuvo nieko keista, ar kas nors jos nesekė.

– Manai, rasi čia? – paklausė Nana, paimdama klaviatūrą. – Kompiuterį ji naudojo tik koledžo darbams. Tu nė nemoki naudotis balso atpažinimo programa.

Lena atėmė iš jos klaviatūrą.

– Išsiaiškinsiu.

– Ne, – atkirto Nana. – Čia ir mano namai.

Lena įsirėmė rankomis į klubus ir nuėjo į kambario vidurį. Greta senos Brailio rašomosios mašinėlės ji pastebėjo stirtą popierių. Lena paėmė juos ir atsigręžė į Naną.

– Kas čia?

Nana pribėgo ir atėmė popierius.

– Čia jos dienoraštis.

– Moki perskaityti?

– Čia jos asmeninis dienoraštis, – pasibaisėjusi pakartojo Nana. – Jos mintys.

Lena prikando apatinę lūpą ir pamėgino švelniau. Tai, kad Nana Tomas jai nepatinka, šiuose namuose niekada nebuvo paslaptis.

– Tu moki skaityti Brailio raštą, taip?

– Šiek tiek.

– Turi man papasakoti, kas ten rašoma, Nana. Kažkas ją nužudė, – Lena pabarbeno pirštais į lapus. – Galbūt ją sekė. Galbūt ji ko nors bijojo, bet nenorėjo sakyti mums.

Nana nusigręžė, nuleidusi akis į lapus. Perbraukė pirštais viršutinę taškų eilutę, bet Lena aiškiai matė, kad ji neskaito. Kažkodėl Lenai pasirodė, kad ji liečia puslapius dėl to, kad juos lietė Sibilė, lyg mėgintų sugerti kažkokią Sibilės pamėklę, o ne vien žodžius.

Nana tarė:

– Pirmadieniais ji visada eidavo į valgyklą. Šitaip ji galėdavo kai ką nuveikti pati viena.

– Žinau.

– Šįvakar ketinome gaminti burritos, – Nana sulygino lapų kraštus į stalą. – Daryk, ką tau reikia, – pridūrė ji. – Aš būsiu svetainėje.

Lena palaukė, kol ji išeis, tada vėl ėmėsi darbo. Apie kompiuterį Nana sakė tiesą. Lena nemokėjo naudotis programa, o Sibilei jis buvo reikalingas tik koledžo darbams. Sibilė diktuodavo kompiuteriui, ką reikėdavo, o jos asistentas pasirūpindavo padaryti kopijas.

Antras miegamasis buvo truputį didesnis už pirmąjį. Lena sustojo tarpduryje ir pažvelgė į tvarkingai paklotą lovą. Tarp pagalvių buvo įspraustas pliušinis Mikė Pūkuotukas. Mikė buvo senas, vietomis išplikęs. Visą vaikystę Sibilė visur nešiojosi jį su savim, ir išmesti jį atrodė šventvagystė. Lena atsirėmė į duris, prisiminusi Sibilę vaikystėje, su meškiuku. Užsimerkė ir leidosi nešama prisiminimų. Vaikystę Lena norėjo prisiminti kuo mažiau, bet ta diena įstrigo. Keli mėnesiai po nelaimės, kai Sibilė apako, jos buvo kieme, Lena supo sesutę sūpynėse. Sibilė laikė tvirtai apkabinusi meškiuką, atlošusi galvą džiaugėsi vėjeliu, o veide iš to paprasto malonumo švytėjo šypsena. Kiek reikėjo pasitikėjimo, kad Sibilė sėstų į sūpynes, kad pasitikėtų, jog Lena nesups jos per smarkiai ar per aukštai. Lena jautėsi atsakinga. Ji net išpūtė krūtinę ir vis supo Sibilę, kol paskaudo rankas.

Lena pasitrynė akis ir užvėrė miegamojo duris. Nuėjo į vonią ir atidarė vaistinėlę. Ji buvo beveik tuščia, tik įprasti Sibilės vitaminai ir žolelės. Lena apžiūrėjo spintelę, pasirausė tarp tualetinio popieriaus ir tamponų, plaukų želės ir rankšluostukų. Pati nežinojo, ko ieško. Sibilė nieko neslėpdavo. Jei paslėptų, pačiai paskui būtų sunkiausia rasti.

– Sibe, – sukuždėjo Lena, atsigręždama į vaistinėlės veidrodį. Ten išvydo ne save, o Sibilę. Lena kuždėjo savo atspindžiui: – Pasakyk man ką nors. Prašau.

Ji užsimerkė, mėgindama judėti vonioje kaip Sibilė. Patalpa buvo ankšta, ir atsistojusi per vidurį Lena rankomis pasiekė abi sienas. Ji atsimerkė ir nuvargusi atsiduso. Čia nieko nėra.

Svetainėje ant sofos sėdėjo Nana Tomas. Ant kelių ji laikė Sibilės dienoraštį ir Lenai įėjus nepakėlė akių.

– Perskaičiau paskutinių kelių dienų užrašus, – pasakė ji lediniu balsu. – Nieko neįprasta. Ji jaudinosi dėl vieno studento, kuris prastai mokėsi.

– Vaikino?

Nana papurtė galvą.

– Merginos. Pirmakursės.

Lena atsirėmė ranka į sieną.

– Ar pastarąjį mėnesį nebuvo užėję kokių nors darbininkų?

– Ne.

– Paštą atneša tas pats laiškanešys? Nebuvo siuntinių iš UPS ar „FedEx“?

– Naujų žmonių nepasitaikė. Juk čia Granto apygarda, Li.

Išgirdusi vardą Lena pasišiaušė. Ji mėgino sutvardyti pyktį.

– Ji neužsiminė, kad jaučiasi sekama ar panašiai?

– Ne, nieko panašaus. Viskas buvo visai normalu. – Nana priglaudė lapus prie krūtinės. – Paskaitos sekėsi puikiai. Mums viskas sekėsi puikiai. – Ji šyptelėjo. – Šį savaitgalį ketinome dienai nulėkti į Jufolą.

Lena išsitraukė iš kišenės mašinos raktelius.

– Aišku, – trumpai atsakė ji. – Jei dar ką nors sugalvosi, gal paskambink man.

– Li…

Lena iškėlė ranką.

– Nereikia.

Nana susiraukė.

– Jeigu ką nors prisiminsiu, paskambinsiu.

Vidurnaktį, važiuodama per Granto geležinkelį prie Madisono, Lena išmaukė trečią butelį „Rolling Rock“ alaus. Jau norėjo išmesti tuščią butelį pro mašinos langą, bet paskutinę minutę susilaikė. Nusikvatojo dėl tokios iškreiptos moralės: vairuoja girta, bet nešiukšlina. Turi būti ribos.

Andžela Norton, Lenos motina, visą vaikystę stebėjo, kaip brolis Henkas vis giliau grimzta į bedugnį alkoholio ir narkotikų liūną. Henkas Lenai pasakojo, kad jos motina visai nepakentė alkoholio. Kai Andžela ištekėjo už Kalvino Adamso, iškėlė vienintelę sąlygą – jam nevalia eiti gerti su kitais policininkais. Retsykiais Kelas gal ir išsmukdavo, bet iš esmės gerbė žmonos norus. Trys mėnesiai po vestuvių jis sustabdė eilinę mašiną vieškelyje prie Riso Džordžijos valstijoje, o vairuotojas išsitraukė pistoletą. Dusyk iššovė į galvą, ir Kalvinas Adamsas mirė greičiau, negu jo kūnas spėjo susmukti ant žemės.

Dvidešimt trejų metų Andžela nesitikėjo tapti našle. Kai per vyro laidotuves ji nualpo, šeima nusprendė, kad tiesiog iš sielvarto. Po keturių savaičių rytinio pykinimo daktaras pagaliau nustatė diagnozę. Ji laukėsi.

Nėštumo metu Andžela darėsi vis niūresnė. Ji niekada nebuvo labai linksmo būdo. Gyventi Rise nebuvo lengva, o Nortonų šeimos vargai neaplenkdavo. Henkas Nortonas garsėjo karštu būdu ir buvo laikomas piktu girtuokliu, kurio nenorėtum sutikti tamsiame skersgatvyje. Brolio šešėlyje Andžela seniai išmoko per daug nesipriešinti. Dvi savaitės po to, kai gimė dvynukės, Andželą Adams pakirto infekcija. Jai buvo dvidešimt ketveri metai. Vienintelis giminaitis, panorėjęs priglausti mergytes, buvo Henkas Nortonas.

Anot Henko, Sibilė ir Lena apvertė jo gyvenimą aukštyn kojom. Tą dieną, kai parsivežė jas pas save, jis liovėsi žalojęs savo kūną. Tikino per jas atradęs Dievą ir sakėsi ligi šiol minutės tikslumu prisimenąs, kaip pirmą sykį paėmė ant rankų Leną ir Sibilę.

Iš tikrųjų Henkas, parsivežęs mergaites į namus, nustojo tik leistis amfą. Gerti jis metė daug vėliau. Tuomet mergaitėms buvo aštuoneri metai. Po sunkios dienos darbe Henkas nusitašė. Kai nebeliko ko gerti, jis nusprendė į parduotuvę ne eiti, o važiuoti. Jo mašina nė į gatvę neišriedėjo. Sibilė ir Lena kieme žaidė kamuoliu. Lena taip ir nesužinojo, ką sau galvojo Sibilė, nusivijusi kamuolį per įvažiavimą. Kai pasilenkė jo pakelti, mašina trenkė jai į šoną ir plieninis buferis kliudė smilkinį.

Buvo iškviestos apygardos tarnybos, bet tyrimas nedavė jokios naudos. Artimiausia ligoninė buvo už keturiasdešimties minučių mašina nuo Riso. Henkui sočiai pakako laiko išsiblaivyti ir įtikinamai viską paaiškinti. Lena dar prisiminė, kaip sėdėjo su juo mašinoje ir stebėjo, kaip kruta jo lūpos mintyse dėliojant pasakojimą. Tuomet aštuonmetė Lena gerai nesuprato, kas nutiko, ir kai ją apklausė policija, patvirtino Henko pasakojimą.

Kartais Lena dar vis sapnuodavo tą nelaimę, ir sapnuose Sibilės kūnas šokinėdavo ant žemės visai taip pat kaip kamuolys. Lenai nerūpėjo, kad nuo tada Henkas neva nė nepalietė alkoholio. To, kas padaryta, nebepataisysi.

Nuėmusi abi rankas nuo vairo, Lena atsuko dar vieno alaus butelio kamštuką. Ji godžiai gurkštelėjo ir susiraukė nuo jo skonio. Alkoholio Lena niekada nemėgo. Nepakentė nesivaldymo, svaigulio ir atbukimo. Pasigeria silpnieji, tai ramentai žmonėms, kuriems nepakanka jėgų gyventi savo gyvenimą, abiem kojomis remtis į žemę. Gėrimas – tai bėgimas nuo ko nors. Lena vėl gurkštelėjo alaus, galvodama, kad visam tam nėra tinkamesnio laiko už esamąjį.

Ji per staigiai pasuko, ir „Celica“ galą sumėtė. Lena, viena ranka laikydama butelį, ištiesino vairą. Staigiai pasukusi į dešinę kelio gale, ji atsidūrė prie Riso „Stop ᾿n᾿ Save“. Krautuvėlėje buvo tamsu. Kaip ir dauguma miestelio įstaigų, degalinė užsidarydavo dešimtą valandą. Nors, jei atmintis neapgauna, apėjusi aplink pastatą, ten užtiktų pulką paauglių, geriančių, rūkančių ir darančių tai, apie ką jų tėvai nieko nenori žinoti. Lena ir Sibilė daug sykių tamsią naktį ėjo į šitą krautuvėlę, išsprukusios iš namų, nes Henkas niekada per daug budriai jų neprižiūrėjo.

Surinkusi tuščius butelius, Lena išlipo iš mašinos. Ji kluptelėjo, koja užkliuvusi už durelių. Vienas butelis išsprūdo iš rankų ir sudužo į betoną. Nusikeikusi nuspyrė šukes toliau nuo padangų ir nuėjo prie konteinerio. Išmetusi tuščius butelius, Lena pažvelgė į savo atspindį krautuvėlės vitrinose. Akimirką jai pasirodė, kad žiūri į Sibilę. Ji pasilenkė prie stiklo, prilietė lūpas, akis.

– Jėzau, – atsiduso Lena.

Štai dėl ko ji nemėgsta gerti. Nuo to ji praskysta.

Iš baro kitapus gatvės skambėjo muzika. Būti baro šeimininku ir negerti Henkui buvo valios išmėginimas. Labai pietietiška „Trobelė“ atitiko pavadinimą. Stogas dengtas šiaudais tik dėl grožio – dervos sluoksnį dengė aprūdijusi skarda. Abiejose durų pusėse stovėjo deglai su oranžinėmis ir raudonomis lemputėmis vietoje liepsnų, o pačios durys buvo nudažytos taip, kad atrodytų supintos iš žolių. Dažai nuo sienų luposi, bet dar galėjai įžiūrėti bambukų raštą.

Nors ir girta, Lena susiprotėjo apsidairyti prieš eidama per gatvę. Jos kojos maždaug dešimčia sekundžių atsiliko nuo kūno, o kad neprarastų pusiausvyros, rankas laikė išskėtusi, šitaip perėjo žvyruotą mašinų aikštelę. Iš maždaug penkiasdešimties mašinų apie keturiasdešimt sudarė pikapai. Kadangi čia naujieji Pietūs, vietoj šautuvų dėklų juos puošė chromo apdaila ir auksiniai dryžiai ant šonų. Kitos mašinos buvo džipai ir visureigiai. Ant galinių langų užrašyti „Nascar“ lenktynių numeriai. Kreminis Henko 1983 m. mersedesas buvo vienintelis sedanas aikštelėje.

„Trobelėje“ dvokė rūkalais, ir Lenai teko kelissyk negiliai atsidusti, kad neužsikosėtų. Einant prie baro, jai graužė akis. Per pastaruosius dvidešimt metų čia mažai kas pasikeitė. Grindys dar vis buvo lipnios nuo alaus ir traškėjo nuo žemės riešutų kevalų. Kairėje buvo staliukai, ant kurių tikriausiai rastum daugiau DNR pavyzdžių negu FTB laboratorijoje Kvantike. Dešinėje stovėjo ilgas baras, suręstas iš penkiasdešimties galonų statinių ir pušinės lentos. Prie tolimosios sienos buvo scena, šonuose – vyrų ir moterų tualetai. Baro viduryje, anot Henko, – šokių aikštelė. Dažniausiai ji būdavo sausakimša daugiau ar mažiau apgirtusių vyrų ir moterų. „Trobelė“ buvo baras pusei trijų nakties, tai reiškia, kad pusę trijų nakties viskas atrodo gražiai.

Henko nebuvo matyti, bet Lena žinojo, kad mėgėjų vakarą jis toli nenueis. Kas antrą pirmadienį „Trobelės“ lankytojai buvo kviečiami lipti į sceną ir apsikvailinti prieš visą miestą. Tai prisiminusi, Lena net nusipurtė. Palyginti su Risu, Hartsdeilis atrodė judrus didmiestis. Jei ne padangų gamykla, dauguma vyrų šioje salėje seniai būtų išsikraustę iš miesto. O dabar jie su džiaugsmu mirtinai nusitašydavo ir apsimesdavo esą laimingi.

Lena įsitaisė ant pirmos pasitaikiusios tuščios baro kėdės. Iš muzikos automato sklido kantri stiliaus daina su griaudžiančiu bosu, ir ji užsikniaubė ant baro, užsikimšusi rankomis ausis, kad bent jau savo mintis girdėtų.

Pajuto, kaip kažkas kumšteli jai į ranką, ir vos pakėlusi akis išvydo greta prisėdusį tikrų tikriausią runkelį. Jo veidas buvo įdegęs nuo kaklo iki juostelės maždaug du su puse centimetro nuo plaukų šaknų, nes jis aiškiai dirbo lauke su kepuraite. Marškiniai kietai iškrakmolyti, o rankogaliai veržė storus riešus. Staiga muzikos automatas nutilo, ir Lena pajudino žandikaulį, kad atsikimštų ausys ir ji nebesijaustų kaip tunelyje. Dailusis kaimynas vėl šypsodamas ją kumštelėjo ir tarė:

– Labas, panele.

Lena nusivaipė ir pamojo barmenui.

– „Jack Daniels“ viskio su ledu, prašyčiau, – užsisakė ji.

– Aš statau, – pridūrė vaikinas, tėkšdamas dešimties dolerių banknotą. Kalbant jam pynėsi liežuvis, ir Lena suprato, kad jis daug girtesnis, negu kada nors yra buvusi ji.

Vyriškis nusišypsojo girta šypsena.

– Žinai, brangute, norėčiau su tavim patyrinėti, iš kur vaikai atsiranda.

Ji pasilenkė jam prie ausies.

– Jei kada sužinosiu, kad patyrinėjai, nupjausiu tau kiaušius mašinos rakteliais.

Jis išsižiojo atsakyti, bet nespėjęs pratarti nė žodžio buvo nuvilktas nuo baro kėdės. Henkas laikė jį už marškinių apykaklės, paskui nustūmė į minią. Į Leną jis pažvelgė taip pat niūriai, kaip tikriausiai į jį žvelgė ir ji pati.

Dėdės Lena niekada nemėgo. Priešingai negu Sibilė, ji nemokėjo greitai atleisti. Net kai atveždavo Sibilę į Risą jo aplankyti, dažniausiai sėdėdavo mašinoje arba ant verandos laiptų su rakteliais rankose, pasirengusi mauti, vos Sibilė išeis pro duris.

Nors beveik iki keturiasdešimties metų Henkas Nortonas leidosi į venas amfetaminą, jis nebuvo kvailas. Jei jau Lena vidury nakties išdygo prie Henko slenksčio, tai galėjo reikšti tik viena.

Muzika vėl užgrojo, sienos sudrebėjo, nuo grindų ėmė vibruoti ir baro kėdė, o jie vis dar žvelgė į kits kitą. Henko žodžius ji ne tiek išgirdo, kiek perskaitė iš lūpų:

– Kur Sibilė?

Henko kabinetas buvo maža medinė dėžutė skardiniu stogu už baro, panašesnė į lauko tualetą, o ne į verslo įstaigą. Ant apspurusio elektros laido, tikriausiai atvesto dar prieš karą, kabėjo lemputė. Apmušalus atstojo alaus ir kitokie reklaminiai plakatai. Kartoninės dėžės su gėrimais buvo sukrautos prie tolimosios sienos, likusiuose maždaug trijuose kvadratiniuose metruose tilpo stalas ir dvi kėdės iš šonų. Aplink juos – krūvos dėžių su baro kvitais, Henko sukauptais per daug metų. Už pašiūrės tekantis upelis drėkino orą ir augino pelėsius. Lenai atrodė, kad Henkui patinka darbuotis tokioje tamsioje, drėgnoje vietoje, leisti dienas aplinkoje, labiau tinkamoje gerti.

– Žiūriu, apsitvarkei, – pasakė Lena, statydama stiklinę ant vienos dėžės. Ji pati nebesuprato, ar išsiblaivė, ar tiesiog tiek prisigėrė, kad jau nebesvarbu.

Henkas dirstelėjo į stiklinę, tada vėl pažvelgė į Leną.

– Tu negeri.

Ji iškėlė stiklinę:

– Už tuos, kurie pradeda vėlai.

Henkas atsisėdo į darbo kėdę ir sunėrė rankas ant pilvo. Jis buvo aukštas ir liesas, žiemą jo oda pleiskanodavo. Nors jo tėvas buvo ispanas, Henkas labiau priminė motiną, blyškią moterį, liguistos išvaizdos ir charakterio. Lena paslapčia galvojo, kad Henkas labai panašus į gyvatę albinosę.

Jis paklausė:

– Tai kokie vėjai tave čia atpūtė?

– Šiaip užsukau į svečius, – pratarė ji pro stiklą. Viskis buvo kartus. Nenuleisdama akių nuo Henko, ji pabaigė gėrimą ir trinktelėjo tuščia stikline į dėžę. Lena nežinojo, kas jai neduoda prasižioti. Ji šitiek metų laukė, kada gaus atsilyginti Henkui Nortonui. Dabar galės jį įskaudinti taip pat, kaip jis įskaudino Sibilę.

– Tu ir koką šniaukšti pradėjai, ar verkei?

Lena atgalia ranka nusibraukė lūpas.

– O kaip manai?

Henkas pažvelgė į ją, mankydamas rankas. Lena žinojo, kad tai ne vien nervingas įprotis. Į rankų venas leidžiamas amfetaminas Henkui įtaisė ankstyvą artritą. Kadangi dauguma jo rankų venų užkalkėjo nuo miltelių priedo, su kuriuo būdavo maišomi narkotikai, kraujotaka jose taip pat buvo prasta. Dažniausiai jo rankos būdavo šaltos kaip ledas ir nuolat maudžiančios.

Staiga jis nustojo jas trynęs.

– Nagi, Li. Manęs laukia pasirodymas.

Lena pamėgino prasižioti, bet neįstengė pratarti nė žodžio. Iš dalies ją pykdė jo atsainumas, būdingas jų santykiams nuo pat pradžių. Iš dalies ji tiesiog nežinojo, kaip jam pasakyti. Kad ir kaip nekentė dėdės, jis vis tiek gyvas žmogus. Henkas labai rūpinosi Sibile. Mokykloje Lena negalėjo sesers vestis visur, ir Sibilė daug laiko praleisdavo namie su Henku. Jiedu buvo tikrai artimi, ir nors labai troško įskaudinti dėdę, ji kažkaip neįstengė. Lena mylėjo Sibilę, o Sibilė mylėjo Henką.

Henkas pasiėmė tušinuką, kelissyk apvertė jį, taukšėdamas į stalą, pagaliau paklausė:

– Kas yra, Lena? Reikia pinigų?

„Jei tik viskas būtų taip paprasta“, – pagalvojo Lena.

– Sugedo mašina?

Ji lėtai papurtė galvą.

– Sibilė, – pasakė jis, ir jo balsas užlūžo.

Lenai nieko neatsakius, jis lėtai linktelėjo galva ir sudėjo rankas tarsi maldai.

– Ji serga? – paklausė jis.

Iš balso buvo aišku, kad tikisi blogiausio. Tuo vieninteliu sakiniu jis parodė daugiau jausmų, negu Lena buvo mačiusi per visą gyvenimą, kiek tik pažinojo dėdę. Ji įdėmiai pažvelgė į jį, lyg pirmą kartą matytų. Blyški oda buvo išmušta raudonomis dėmėmis, kaip nutinka šviesiaodžiams vyrams senstant. Jo plaukai, kiek tik ji prisiminė, buvę žili, nuo šešiasdešimties vatų lemputės atrodė blausiai pageltę. Jo havajietiški marškiniai buvo suglamžyti, o tai jam nebūdinga, nerimstančios rankos nežymiai virpėjo.

Lena padarė tą patį, ką Džefris Toliveris.

– Ji nuėjo į valgyklą viduryje miesto, – pradėjo ji. – Žinai, priešais drabužių krautuvę?

Jis tik vos linktelėjo galva.

– Ten ji atėjo iš namų, – kalbėjo Lena. – Eidavo kiekvieną savaitę, tiesiog tam, kad ką nors įstengtų padaryti pati.

Henkas sunėrė rankas priešais veidą, o smilius priglaudė prie kaktos.

– Tai, hm… – Lena pakėlė stiklinę, nes reikėjo ką nors daryti. Ji išlaižė paskutinį ant ledukų likusį viskį, tada pasakė: – Ji nuėjo į tualetą, ir kažkas ją nužudė.

Ankštame kabinete stojo tyla. Lauke čirškė žiogai. Gurgeno upelis. Iš baro sklido tolimas dunksėjimas.

Be jokios įžangos Henkas nusigręžė, ėmė raustis dėžėse ir paklausė:

– Ką šįvakar gėrei?

Leną klausimas nustebino, nors be reikalo. Nepaisant AA smegenų plovimo, Henkas Nortonas puikiai mokėjo vengti nemalonių dalykų. Narkotikų ir alkoholio jis griebėsi kaip tik todėl, kad norėjo pabėgti nuo savęs.

– Mašinoje alų, – atsakė ji, visai nesiverždama pasakoti kruvinų smulkmenų, – o čia „Jack Daniels“.

Jis nutilo, ranka suėmęs „Jack Daniels“ butelį.

– Supykins nuo viskio su alum, – įspėjo jis, nors pabaigoje balsas užlūžo.

Lena atkišo stiklinę skimbčiodama ledukais, kad patrauktų jo dėmesį. Ji žiūrėjo, kaip Henkas pila jai išgerti, ir nenustebo, kad jis apsilaižė lūpas.

– Kaip sekasi darbe? – paklausė Henkas, pašiūrėje balsas skardžiai aidėjo. Apatinė jo lūpa truputį virpėjo. Veido išraiška buvo visiško sielvarto, visai priešingai negu iš lūpų sklindantys žodžiai. Jis paklausė. – Viskas gerai?

Lena linktelėjo galva. Jautėsi lyg pakliuvusi į avariją. Ji pagaliau suprato, ką reiškia žodis „siurrealu“. Šioje ankštoje erdvėje viskas atrodė nekonkretu. Stiklinė rankoje atrodė blanki. Henkas buvo kažkur nutolęs. Ji sapnavo.

Lena pamėgino atsitokėti, skubiai išmaukdama gėrimą. Alkoholis nudegino gerklę lyg ugnis, liepsnojantis ir tirštas, lyg būtų prarijusi karšto asfalto.

Henkas tuo metu žiūrėjo ne į Leną, o į stiklinę.

Nieko daugiau jai ir nereikėjo. Ji tarė:

– Sibilė mirė, Henkai.

Jo akyse staiga pasirodė ašaros, o Lena tik galvojo, kaip baisiai susenęs jis atrodo. Lyg žiūrėtum, kaip vysta gėlė. Jis išsitraukė nosinę ir nusišluostė nosį.

Lena pakartojo žodžius, visai kaip prieš tai Džefris Toliveris.

– Ji mirė.

Virpančiu balsu Henkas paklausė:

– Tikrai?

Lena skubiai palinkčiojo galva.

– Mačiau, – ir pridūrė: – Kažkas ją baisiai supjaustė.

Jis prasižiojo ir užsičiaupė – žiopčiojo lyg žuvis. Nenuleido akių nuo Lenos, kaip tada, kai mėgindavo sugauti ją meluojant. Pagaliau nusigręžė ir sumurmėjo:

– Negali būti.

Ji galėjo ištiesti ranką ir paglostyti seną jo plaštaką, galbūt pamėginti jį paguosti, bet ne. Lena jautėsi lyg priaugusi prie kėdės. Užuot galvojusi apie Sibilę, į kurią mintys krypo savaime, ji sutelkė dėmesį į Henką, jo drėgnas lūpas, akis, plaukelius, želiančius iš nosies.

– Ak, Sibe, – atsiduso jis, trindamas akis. Jo Adomo obuolys stryktelėjo, jis nurijo seilę. Ištiesė ranką ir suėmė butelio kakliuką. Nieko neklausdamas, atsuko kamštuką ir įpylė Lenai dar išgerti. Šįsyk tamsus skystis beveik pasiekė stiklinės kraštą.

Laikas bėgo, paskui Henkas garsiai išsipūtė nosį ir nosine nusišluostė akis.

– Neįsivaizduoju, kas būtų norėjęs ją nužudyti. – Jo rankos, vis lankstančios nosinę, dar labiau virpėjo. – Kažkokia nesąmonė, – sumurmėjo jis. – Suprasčiau, jeigu tave.

– Labai ačiū.

To pakako, kad Henkas susierzintų.

– Turiu galvoje tavo darbą. Nereikia čia pūstis.

Lena nieko neatsakė. Tokius žodžius ji girdėdavo dažnai.

Jis padėjo delnus ant stalo ir įsistebeilijo į Leną.

– Kur buvai, kai tai nutiko?

Lena išmaukė viskį, šįsyk jis taip nedegino. Kai vėl pastatė stiklinę ant stalo, Henkas vis dar spoksojo į ją.

Ji sumurmėjo:

– Meikone.

– Tai čia nusikaltimas iš neapykantos?

Lena pasilenkė ir paėmė butelį.

– Nežinau. Gal. – Pilamas viskis butelyje kliuksėjo. – Galbūt jis pasirinko ją dėl to, kad ji buvo homoseksuali. O gal dėl to, kad akla. – Lena pažvairavo į jį ir pamatė, kad jam skaudu tai girdėti. Nusprendė paaiškinti išsamiau. – Prievartautojai paprastai renkasi moteris, kurias, jų nuomone, galės palaužti, Henkai. Ji buvo lengvas grobis.

– Tai dėl visko kaltas aš?

– Aš taip nesakiau.

Jis stvėrė butelį.

– Aišku, – nukirto jis, mesdamas pustuštį butelį atgal į dėžę.

Dabar, grįžęs prie esmės, kalbėjo piktai. Kaip ir Lena, Henkas nemokėjo slėpti jausmų. Sibilė dažnai sakydavo, kad Henkas taip nesutaria su Lena dėl to, kad jie per daug panašūs. Sėdėdama priešais Henką, jusdama, kaip ankštą pašiūrę užplūsta jo sielvartas ir pyktis, Lena suprato, kad Sibilė sakė tiesą. Štai kaip ji atrodys po dvidešimties metų, ir niekas jai nepadės.

Henkas paklausė:

– Kalbėjaisi su Nana?

– Aha.

– Reikia surengti pamaldas, – pasakė jis, imdamas rašiklį ir piešdamas langelį stalo kalendoriuje. Viršuje didžiosiomis raidėmis užrašė LAIDOTUVĖS. – Ar manai, kad Grante atsirastų kas nors tinkama? – Jis palaukė jos atsakymo, paskui pridūrė: – Na, juk ten gyveno dauguma jos draugų.

– Ką? – paklausė Lena, sulaikiusi stiklinę prie lūpų. – Ką tu čia šneki?

– Li, mums reikia daug ką apgalvoti. Reikia pasirūpinti Sibe.

Lena baigė gerti. Kai pažvelgė į Henką, jo bruožai susiliejo. Tiesą sakant, susiliejo visa patalpa. Ji pasijuto lyg karuselėje, atitinkamai elgėsi ir skrandis. Lena prisidėjo ranką prie burnos, kad neapsivemtų.

Henkui tokia išraiška tikriausiai buvo daug sykių matyta, dažniausiai veidrodyje. Kaip tik tada, kai ji neatlaikė, prišoko prie jos ir pakišo po smakru šiukšliadėžę.

Antradienis

7

Sara pasilenkė virš virtuvės kriauklės tėvų namuose, tėvo veržliarakčiu mėgindama atsukti čiaupą. Beveik visą vakarą ji skrodė Sibilę Adams morge. Grįžti į tamsius namus, miegoti viena nenorėjo. Dar pridėjus paskutinį Džefrio grasinimą atvažiuoti atsakiklyje, Sarai neliko kur daugiau nakvoti. Įsmuko tik pasiimti šunų, bet nė nesivargino persivilkti gydytojos drabužių.

Ji nusišluostė prakaitą nuo kaktos ir pažvelgė į laikrodį ant kavinuko. Buvo pusė septynių ryto, ji miegojo tik dvi valandas. Vos užmerkdavo akis, tuojau imdavo įsivaizduoti, kaip Sibilė Adams sėdi ant tualeto ir nemato, kas su ja vyksta, tik jaučia viską, ką daro užpuolikas.

Kita vertus, jei neištiks kokia nors šeimos katastrofa, šiandiena niekaip negali būti blogesnė už vakar.

Ketė Linton įėjo į virtuvę, atidarė spintutę ir pasiėmė kavos puoduką, tik tada pastebėjo greta stovinčią vyresnėlę.

– Ką čia darai?

Sara uždėjo ant varžto naują poveržlę.

– Čiaupas varvėjo.

– Šeimoje du santechnikai, – pasiskundė Ketė, pildamasi kavos. – O varvantį čiaupą remontuoja mano dukra gydytoja.

Sara nusišypsojo ir visa jėga stumtelėjo veržlėraktį. Lintonai buvo santechnikų šeima, ir kol lankė mokyklą, Sara vasarą nuolat darbuodavosi kartu su tėvu, valydama ir lituodama vamzdžius. Kartais jai atrodė, kad mokyklą metais anksčiau užbaigė ir per vasaras mokėsi, kad įgytų bakalauro laipsnį, vien tam, kad netektų su tėvu šliaužioti voratinkliais apėjusiose ankštumose. Tėvą ji mylėjo, bet, priešingai negu Tesa, neįstengė įveikti vorų baimės.

Ketė atsisėdo ant taburetės.

– Nakvojai čia?

– Aha, – atsakė Sara, plaudamasi rankas. Ji užsuko čiaupą ir nusišypsojo matydama, kad jis nebevarva. Nuveikusi šį tą naudinga, ji pajuto, kad našta ant širdies sumažėjo.

Ketė pritariamai nusišypsojo.

– Jei nepasiseks medicinoje, bent jau vėl galėsi tapti santechnike.

– Žinai, taip man ir sakė tėvelis, kai pirmąją dieną nuvežė į koledžą.

– Žinau, – atsakė Ketė. – Vos jam galvos nenuroviau. – Ji gurkštelėjo kavos, žvelgdama į Sarą per puoduko kraštą. – Kodėl nėjai namo?

– Ilgai dirbau ir tiesiog norėjau ateiti čia. Tu neprieštarauji?

– Aišku, kad ne, – atsakė Ketė, švysteldama Sarai rankšluostį. – Nekvailiok.

Sara nusišluostė rankas.

– Tikiuosi, įeidama jūsų nepažadinau.

– Manęs ne, – atsakė Ketė. – Kodėl nenakvojai pas Tesą?

Sara apsimetė uoliai tiesinanti rankšluostį ant kabyklos. Tesa gyveno dviejų kambarių bute virš garažo. Pastaruosius keletą metų pasitaikydavo naktų, kai Sara nenorėdavo viena nakvoti savo namuose. Paprastai ji verčiau pasilikdavo pas seserį ir nerizikuodavo pažadinti tėvo, kuris visada puldavo klausinėti, kas neduoda jai ramybės.

Sara atsakė:

– Nenorėjau jai trukdyti.

– Nesąmonė, – nusijuokė Ketė. – Viešpatie, Sara, tas koledžas kainavo beveik ketvirtį milijono dolerių, o meluoti taip ir neišmokė?

Sara pasiėmė mėgstamiausią puoduką ir įsipylė kavos.

– Gal reikėjo mane leisti į teisės mokyklą.

Ketė sukryžiavo kojas ir susiraukė. Ji buvo smulki moteris, o joga padėjo jai išlikti lieknai. Jos šviesūs plaukai ir mėlynos akys atiteko ne Sarai, o Tesai. Nors jų būdas panašus, sunku būtų pasakyti, kad Ketė ir Sara – mama ir dukra.

– Na? – paragino Ketė.

Sara nesuvaldė šypsenos.

– Tiesiog sakykim, kad kai įėjau, Tesa buvo truputį užsiėmusi, ir smulkiau neaptarinėkim.

– Užsiėmusi viena?

– Ne, – Sara susidrovėjusi nusijuokė ir pajuto, kaip nukaista skruostai. – Dieve, mama.

Po kelių akimirkų Ketė tylėliau paklausė:

– Su Devonu Lokvudu?

– Devonu? – nustebo Sara.

Ji neįžiūrėjo, su kuo ten Tesa rangėsi lovoje, bet Devonas Lokvudas, naujasis santechniko pameistrys, prieš dvi savaites pradėjęs dirbti pas Edį Lintoną, niekaip nebūtų atėjęs jai į galvą.

Ketė ją nutildė:

– Tėvas išgirs.

– Ką išgirs? – paklausė Edis, įeidamas į virtuvę. Išvydęs Sarą, jis visas nušvito. – Štai mano mažutė, – jis garsiai pakštelėjo jai į skruostą. – Tai tu šįryt įėjai?

– Aš, – prisipažino Sara.

– Garaže turiu dažų pavyzdžių, – tarė jis. – Gal pavalgę galėsim nueiti pasižiūrėti, išrinktume gražią spalvą tavo kambariui.

Sara gurkštelėjo kavos.

– Aš nesikraustau čia gyventi, tėveli.

Jis bedė pirštu į puoduką.

– Nuo jos nustosi augti.

– Gerai būtų, – suniurnėjo Sara. Nuo devintos klasės ji buvo aukščiausia savo šeimoje, per plauką aplenkusi tėvą.

Sara atsisėdo ant kėdės, nuo kurios ką tik pasikėlė mama. Ji stebėjo, kaip tėvai imasi rytinės ruošos, tėvas vaikšto po virtuvę ir painiojasi mamai po kojomis, kol Ketė pasodino jį ant kėdės. Palinkęs virš rytinio laikraščio, tėvas susiglostė plaukus. Pražilę jo plaukai stirksojo į šalis kaip ir antakiai. Jo marškinėliai buvo tokie seni, kad ties mentėmis net prasitrynė skylės. Pižamos kelnių raštai nubluko prieš penketą metų, o šlepetės ties kulnais plyšo. Sara niekada jiems neatleis, kad paveldėjo motinos cinizmą ir tėvo aprangos stilių.

Edis tarė:

– Žiūriu, „Observer“ sunkia šitą įvykį, kiek tik gali.

Sara pažvelgė į Granto laikraščio antraštę: „Žiauriai nužudyta koledžo dėstytoja“.

– Ką rašo? – nesusilaikė Sara.

Skaitydamas jis braukė pirštu per puslapį.

– Sibilė Adams, GTU dėstytoja, vakar Granto degalinėje buvo žiauriai mirtinai sumušta. Vietos policija priblokšta. Policijos viršininkas Džefris Toliveris, – Edis nutilo ir panosėje sumurmėjo „kiaulė“, – praneša, kad tiriamos visos įmanomos versijos, ir jaunosios dėstytojos žudikas susilauks teisingo atpildo.

– Ji buvo ne sumušta, – pasakė Sara, žinodama, kad smūgis Sibilei Adams į veidą jos nenužudė. Prisiminusi skrodimo rezultatus, ji net suvirpėjo.

Edis, regis, pastebėjo. Jis paklausė:

– Jai padarė dar kažką?

Sara nustebo, kad tėvas to klausia. Paprastai šeima labai stengdavosi nieko neklausinėti apie šią Saros gyvenimo dalį. Ji nuo pat pradžių pajuto, kad jos antrasis darbas jiems labai nesmagus. Paklausė:

– Ką, pavyzdžiui?

Tik tada suprato, ką tėvas turėjo galvoje. Ketė pakėlė galvą nuo blynų tešlos, jos veide buvo matyti siaubas.

Į virtuvę atlėkė Tesa, smarkiai stumteldama suveriamas duris, aiškiai tikėdamasi rasti Sarą vieną. Įėjusi net išsižiojo.

Ketė, stovėdama prie viryklės ir kepdama blynus, pasisveikino per petį:

– Labas rytas, saulele.

Tesa nekreipdama dėmesio puolė tiesiai prie kavos.

– Kaip miegojai? – paklausė Edis.

– Kaip kūdikėlis, – atsakė Tesa, pakšteldama jam į viršugalvį.

Ketė pamojo mentele Saros pusėn.

– Mokykis iš sesutės.

Tesai pakako proto nekreipti į tai dėmesio. Ji atidarė stiklines duris į prieplauką ir galva pamojo laukan, rodydama Sarai eiti kartu.

Sara padarė, kaip liepta, sulaikiusi kvapą, kol užsivėrė durys. Ji sukuždėjo:

– Devonas Lokvudas?

– Aš jiems dar nesakiau apie tavo pasimatymą su Džebu, – atkirto Tesa.

Sara suspaudė lūpas, tylomis sutikdama sudaryti paliaubas.

Pasikišusi vieną koją po savim, Tesa atsisėdo ant verandos sūpuoklių.

– Kur buvai taip vėlai?

– Morge, – atsakė Sara, prisėsdama šalia sesers. Ji pasitrynė rankas, nes ankstyvas rytas buvo vėsokas. Sara vis dar vilkėjo gydytojos kelnėmis ir plonais baltais marškinėliais, tokiam orui gerokai per mažai. – Reikėjo kai ką patikrinti. Lena…

Ji nutilo, neapsispręsdama, ar galima Tesai pasakoti, kas vakar morge nutiko su Lena Adams. Kaltinimai dar buvo skaudūs, nors Sara suprato, kad juos žarstė Lenos sielvartas.

Ji tarė:

– Norėjau kuo greičiau viską užbaigti, supranti?

Tesos veide neliko jokio džiugesio.

– Ką nors sužinojai?

– Nusiunčiau Džefriui ataskaitą faksu. Manau, jis iš jos kai ką supras. – Ji nutilo, kad įsitikintų, jog Tesa tikrai jos klausosi. – Klausyk, Tese. Būk atsargi, gerai? Na, užsirakink duris. Nevaikščiok viena. Ir panašiai.

– Aha. – Tesa spustelėjo jai ranką. – Gerai. Būtinai.

– Na… – Sara nutilo, nenorėdama šiurpinti sesers, bet taip pat nelinkėdama jai atsidurti pavojuje. – Jūs to paties amžiaus. Judvi su Sibile. Supranti, ką noriu pasakyti?

– Aha, – atsakė Tesa, bet aiškiai nenorėjo apie tai kalbėti. Sara suprato seserį. Tiksliai žinodama, kas nutiko Sibilei Adams, Sara vos galėjo ištverti.

– Įdėjau atviruką… – pratarė Tesa, bet Sara ją nutraukė:

– Radau lagaminėlyje, – pasakė ji. – Ačiū.

– Aha, – atsakė Tesa lediniu balsu.

Sara pažvelgė į ežerą, negalvodama apie atviruką, negalvodama apie Sibilę Adams, Džefrį ar dar ką nors. Vanduo buvo toks ramus, kad pirmą kartą per kelias savaites Sara atsipalaidavo. Prisimerkusi galėjo įžiūrėti prieplauką prie savo namų. Joje stovėjo dengta valtinė, lyg nedidelė plūduriuojanti daržinė, kaip ir dauguma kitų ežero prieplaukų.

Ji įsivaizdavo, kaip sėdi prieplaukoje ant sudedamos kėdės, gurkšnoja margaritą, skaito kvailą romaniūkštį. Kodėl tai įsivaizdavo, Sara nežinojo. Pastaruoju metu retai kada turėdavo laiko pasėdėti, alkoholis jai buvo neskanus, o vakarais kone žvairuodavo nuo pacientų kortelių, pediatrijos žurnalų ir teismo ekspertizės vadovų skaitymo.

Tesa pertraukė jos mintis.

– Tai naktį turbūt mažai miegojai?

Sara papurtė galvą ir prigludo seseriai prie peties.

– Kaip vakar sekėsi su Džefriu?

– Norėčiau išgerti tabletę ir viską apie jį pamiršti.

Tesa pakėlė ranką ir apkabino Sarą per pečius.

– Dėl to negalėjai užmigti?

Sara atsiduso ir užsimerkė.

– Nežinau. Tiesiog galvojau apie Sibilę. Apie Džefrį.

– Dveji metai – ilgas laikas ilgėtis, – pasakė Tesa. – Jei tikrai nori jį pamiršti, tau reikia pradėti vaikščioti į pasimatymus. – Ji neleido Sarai prieštarauti. – Į tikrus pasimatymus, iš kurių nepabėgi, vos vaikinas prisiartina.

Sara išsitiesė ir pritraukė kelius prie krūtinės. Ji suprato, ką siūlo sesuo.

– Aš ne tokia kaip tu. Negaliu miegoti su bet kuo.

Tesa neįsižeidė. Sara ir nemanė, kad įsižeis. Beveik visas miestas, išskyrus jų tėvą, žinojo, kad Tesa Linton gyvena aktyvų seksualinį gyvenimą ir tuo džiaugiasi.

– Kai susipažinau su Stivu, buvau tik šešiolikos, – pratarė Sara, prisiminusi savo pirmąją meilę. – Paskui, na, žinai, kas buvo Atlantoje. – Tesa linktelėjo galva. – Su Džefriu aš pamėgau mylėtis. Supranti, pirmą sykį gyvenime pasijutau visavertė. – Ji sugniaužė kumščius, lyg galėtų tą jausmą sulaikyti. – Tu nė neįsivaizduoji, ką man tai reiškė, staiga nubusti po šitiek metų vien mokslų, darbų ir jokių bernų, jokio laisvalaikio.

Tesa tylėjo, leisdama Sarai išsikalbėti.

– Prisimenu mūsų pirmąjį pasimatymą. Jis per lietų vežė mane namo ir staiga sustabdė mašiną. Maniau, kad jis juokauja, nes vos prieš kelias minutes kalbėjomės, kad abu labai mėgstam vaikščioti per lietų. Bet jis paliko įjungtas šviesas ir išlipo iš mašinos. – Sara užsimerkė, ir jai prieš akis iškilo Džefris lietuje, pasistatęs palto apykaklę. – Ant gatvės gulėjo katė. Ji buvo suvažinėta, aiškiai negyva.

Tesa tylėjo ir laukė.

– Ir? – paragino ji.

– O jis paėmė ją ir patraukė nuo gatvės, kad daugiau niekas nepervažiuotų.

Tesa pasibaisėjo.

– Paėmė į rankas?

– Aha. – Prisiminusi Sara meiliai nusišypsojo. – Nenorėjo, kad dar kas nors pervažiuotų.

– Jis palietė negyvą katę?

Sara nusijuokė.

– Niekada anksčiau nepasakojau?

– Turbūt nebūčiau pamiršusi.

Sara atsilošė sūpuoklėse, pasirėmusi koja, kad nelinguotų.

– Matai, per vakarienę jis man pasakojo, kaip nekenčia kačių. Bet štai sustojo vidury gatvės tamsoje, per lietų, patraukti į šalį katės, kad jos daugiau niekas nepervažiuotų.

Tesa tiesiog žiaukčiojo.

– O tuomet įlipo atgal į mašiną, nors ką tik rankomis lietė nustipusią katę?

– Aš vairavau, nes jis nenorėjo nieko liesti.

Tesa suraukė nosį.

– Tai čia dabar jau romantiška turi būt? Nes mane truputį pykina.

Sara pažvairavo į ją.

– Aš parvežiau jį namo, o jam, žinoma, reikėjo užeiti nusiplauti rankų. – Sara nusijuokė. – Jo plaukai sušlapo lietuje, o jis laikė rankas iškėlęs lyg chirurgas, kuris nenori išsitepti drabužių. – Sara rodydama iškėlė rankas delnais į save.

– Ir?

– Aš nusivedžiau jį į virtuvę nusiplauti rankų, nes ten antibakterinis muilas, o jis negalėjo paspausti buteliuko, jo neapkrėsdamas, todėl paspaudžiau aš. – Ji sunkiai atsiduso. – Pasilenkęs virš kriauklės, jis plovėsi rankas, tada aš ėmiau jas muiluoti, ir jos atrodė tokios stiprios ir šiltos, o jis visada buvo toks užtikrintas savimi, kad pakėlė akis ir pabučiavo mane tiesiai į lūpas, nė nedvejodamas, lyg seniai būtų supratęs, kad liesdama jo rankas galvojau vien apie tai, kaip būtų, jeigu tos rankos liestų mane.

Tesa palaukė, kol ji pabaigs, tada pasakė:

– Tokios romantiškos istorijos dar nesu girdėjusi, išskyrus nustipusią katę.

– Taigi. – Sara atsistojo ir priėjo prie prieplaukos turėklų. – Manau, visos moterys su juo pasijunta ypatingai. Bent jau tai jam puikiai sekasi.

– Sara, tu niekada nesuprasi, kad kai kuriems žmonėms seksas reiškia visai ką kita. Kartais tiesiog pasidulkini. – Ji nutilo. – Kartais taip reikalauji dėmesio.

– Na, mano dėmesį jis tikrai patraukė.

– Jis tave dar vis myli.

Sara apsigręžė ir prisėdo ant turėklo.

– Jis nori mane susigrąžinti tik dėl to, kad prarado.

– Jei tikrai norėtum, kad tavo gyvenime jo nebeliktų, – pasakė Tesa, – apygardoje nebedirbtum.

Sara prasižiojo atsakyti, bet nesugalvojo, kaip paaiškinti seseriai, kad kartais vien dėl darbo apygardoje neišeina iš proto. Nuo nesibaigiančio peršinčių gerklių ir skaudančių ausų srauto Sara atbukdavo. Mesti koronerės darbą reikštų atsisakyti gyvenimo dalies, kuri jai tikrai patinka, kad ir kokia makabriška.

Nujausdama, kad Tesa to niekada nesupras, Sara atsakė:

– Nežinau, ką darysiu.

Tesa tylėjo. Ji žvelgė į namą. Sara taip pat pažvelgė pro virtuvės langą. Prie viryklės stovėjo Džefris Toliveris ir kalbėjosi su jos motina.

Lintonai gyveno kelių aukštų name, kuris per keturiasdešimt metų dažnai buvo rekonstruojamas. Kai Ketė susidomėjo tapyba, gale buvo pristatyta studija su tualetu. Kai Sara pasinėrė į mokslus, palėpėje buvo įrengtas darbo kambarys ir tualetas. Kai Tesa susidomėjo vaikinais, rūsys buvo įrengtas taip, kad Edis galėtų ten atlėkti per tris sekundes iš bet kurios namo vietos. Abiejuose patalpos galuose buvo laiptai, o artimiausias tualetas – vienu aukštu aukščiau.

Nuo tada, kai Tesa išvažiavo studijuoti, rūsys beveik nepasikeitė. Kilimas buvo avokadų žalumo, o minkštų baldų komplektas – tamsios rūdžių spalvos. Kambario viduryje stovėjo stalas, tinkantis stalo tenisui ir biliardui. Sykį Sara susilaužė ranką, kai gaudydama stalo teniso kamuoliuką atsitrenkė į televizorių ant sienos.

Kai Sara su Džefriu nusileido laiptais, Saros šunys Bilis ir Bobas snaudė ant sofos. Ji suplojo rankomis, kad jie pajudėtų. Skalikai nė nekrustelėjo, kol Džefris nesušvilpė. Jam priėjus jų paglostyti, tie ėmė vizginti uodegas.

Kasydamas Bobui pilvą, Džefris nevyniojo žodžių į vatą.

– Visą naktį mėginau tau prisiskambinti. Kur buvai?

Sara nusprendė, kad tai ne jo reikalas. Paklausė:

– Ar ką nors jau sužinojai apie Sibilę?

Jis papurtė galvą.

– Lena sakė, kad ji neturėjo vaikino. Taigi jis negalėjo ir įsiusti.

– O buvęs?

– Tokių nėra, – atsakė jis. – Manau, šiandien paklausinėsiu jos kambario draugę. Ji gyveno su Nana Tomas. Žinai, bibliotekininke?

– Aha, – atsakė Sara, pamažu pradėdama suprasti. – Ar jau gavai mano ataskaitą?

Jis nesupratęs papurtė galvą.

– Ką?

– Ten ir buvau visą naktį, dariau skrodimą.

– Ką? – pakartojo jis. – Negali atlikti skrodimo be liudininko.

– Žinau, Džefri, – atkirto Sara, sukryžiuodama rankas ant krūtinės. Jau gana ir vieno žmogaus, per pastarąsias dvylika valandų suabejojusio jos kompetencija. Ji tarė: – Todėl paskambinau Bredui Stivensui.

– Bredui Stivensui? – Jis nusigręžė nuo jos ir kažką sumurmėjo panosėje, kasydamas Biliui pasmakrę.

– Ką sakei?

– Sakiau, kad keistai elgiesi, – jis vėl atsigręžė į ją. – Vidury nakties darei skrodimą?

– Atleisk, jeigu tau tai atrodo keista, bet aš dirbu dviejuose darbuose, ne tik tai, ką darau tau. – Jis mėgino ją pertraukti, bet ji nenutilo: – Jei pamiršai, be to, ką darau morge, visą dieną priimu pacientus poliklinikoje. Tarp kitko, kai kurie jų po kelių minučių pas mane ateis. – Ji dirstelėjo į laikrodį, bet visai nesuprato, kiek valandų, ir įsirėmė rankomis į klubus. – Tu čia šiaip sau užsukai?

– Norėjau pažiūrėti, kaip tu laikaisi, – atsakė jis. – Matau, kad puikiai. Turbūt nėra ko stebėtis. Tu visada laikaisi puikiai.

– Be abejo.

– Sara Linton, kietesnė ir už plieną.

Sara pasistengė niekinamai pažvelgti į jį. Per skyrybas jie daug sykių vaidino šitą sceną, tad ji abi ginčo puses mokėjo atmintinai. Sara per daug nepriklausoma. Džefris per daug iš jos nori.

Ji tarė:

– Man reikia eiti.

– Pala, – pasakė jis. – O kaip ataskaita?

– Nusiunčiau tau ją faksu.

Dabar jau jis įsirėmė rankomis į klubus.

– Aha, supratau. Manai, kažką aptikai?

– Taip, – atsakė ji, bet paskui pasitaisė: – Ne.

Lyg gindamasi ji sukryžiavo rankas ant krūtinės. Negalėjo pakęsti, kai jis viduryje ginčo pradeda kalbėti apie darbo reikalus. Pigi klasta, ją visada užklupdavo netikėtai. Susitvardžiusi paaiškino:

– Šįryt turiu gauti kraujo tyrimų rezultatus. Nikas Šeltonas man paskambins devintą, tada galėsiu ką nors pasakyti. Taip parašyta ataskaitos pirmame puslapyje.

– Kodėl taip skubinai kraujo tyrimus? – paklausė jis.

– Nuojauta pakuždėjo, – atsakė Sara. Kol kas ji nieko daugiau nenorėjo jam pasakoti. Sara nemėgo remtis informacijos nuotrupomis. Ji daktarė, o ne būrėja. Džefris tai žinojo.

– Papasakok, – paprašė jis.

Nenorėdama kalbėti, Sara sukryžiavo ant krūtinės rankas. Ji pažvelgė į laiptus, tikrindama, ar niekas nesiklauso.

– Perskaityk ataskaitą, – atsakė ji.

– Labai prašau, – nenusileido jis. – Noriu išgirsti iš tavęs.

Sara atsirėmė į sieną. Trumpam užsimerkė, ne tam, kad geriau prisimintų, o kad truputį atsitrauktų nuo to, ką sužinojo. Pradėjo pasakoti:

– Ji buvo užpulta tualete. Kadangi buvo akla, tikriausiai vien iš nuostabos nesipriešino. Manau, jis supjaustė ją pradžioje, pakėlė marškinius ir peiliu išrėžė kryžių. Dūris į pilvą irgi buvo pradžioje. Jis nepakankamai gilus įsiskverbti. Manau, jis įsiskverbė varpa labiausiai tam, kad ją išniekintų. Tuomet jis išprievartavo ją pro makštį, todėl ten aptikau ekskrementų. Nesu tikra, ar jis baigė. Nemanau, kad jam rūpėjo baigti.

– Manai, labiau norėjo ją išniekinti?

Ji gūžtelėjo pečiais. Prievartautojai dažnai turi seksualinių sutrikimų. Kažin kodėl šitas turėtų būti kitoks. Prievartavimas pro pilvą iš esmės tai ir reiškia. Atsakė:

– Galbūt jį jaudina, kai tai daro pusiau viešoje vietoje. Nors pietų metas buvo praėjęs, kas nors galėjo užeiti ir jį užklupti.

Jis pasikasė smakrą, aiškiai stengdamasis viską įsisąmoninti.

– Ko dar?

– Ar galėtum rasti laiko užeiti pas mus? – paklausė jis. – Galiu sukviesti susirinkimą pusę dešimt.

– Ir viską papasakoti?

Jis papurtė galvą.

– Niekam apie tai neprasitark, – įsakė jis, ir pirmą sykį per ilgą laiką ji jam visiškai pritarė.

Ji atsakė:

– Gerai.

– Ar galėsi ateiti pusę dešimt? – pakartojo jis.

Sara prisiminė ryto darbus. Aštuntą jos kabinete bus Džimio Pauelo tėvai. Jei iš vieno sunkaus susitikimo eis tiesiai į kitą, diena tikriausiai bus lengvesnė. Be to, ji žinojo, kad kuo greičiau papasakos detektyvams Sibilės Adams skrodimo rezultatus, tuo greičiau jie galės eiti ieškoti žmogaus, kuris ją nužudė.

– Aha, – atsakė ji, sukdama laiptų link. – Ateisiu.

– Pala, – pridūrė jis. – Bus ir Lena.

Sara apsigręžė ir papurtė galvą.

– Jokiu būdu. Niekaip negalėsiu smulkiai aptarinėti Sibilės mirties, girdint jos seseriai.

– Jai reikia, Sara. Patikėk. – Jis tikriausiai perskaitė jos mintis žvilgsnyje. Tarė: – Ji nori išgirsti smulkmenas. Šitaip ji gedi. Ji policininkė.

– Jai bus negera.

– Ji pati apsisprendė, – pakartojo jis. – Vienaip ar kitaip ji viską sužinos, Sara. Geriau tegu išgirsta tiesą iš mūsų, o ne prisiskaito nesąmonių laikraštyje. – Jis nutilo, tikriausiai pastebėjęs, kad vis tiek jos neperkalbėjo. – Jei žūtų Tesa, tu juk norėtum sužinoti, kaip tai atsitiko.

– Džefri, – pratarė Sara, nusileisdama, nors sveikas protas kuždėjo priešingai. – Jai nereikia šitaip prisiminti seserį.

Jis gūžtelėjo pečiais.

– Matyt, reikia.

Be penkiolikos aštuntą ryto Granto apygarda tik budo. Naktį užėjęs lietus nuplovė žiedadulkes nuo gatvių, ir nors lauke dar buvo vėsu, Sara važiavo pakėlusi BMW Z3 stogą. Mašiną ji įsitaisė per krizę po skyrybų, kai reikėjo kaip nors pasijusti geriau. Padėjo maždaug dviem savaitėms, o paskui dėl praeivių žvilgsnių ir užuominų apie prabangią mašiną ėmė jaustis truputį kvailai. Tai ne tokia mašina, kuria derėtų važinėtis po mažą miestelį, ypač Sarai – daktarei, ir dar pediatrei. Jei būtų gimusi ir augusi ne Grante, tikriausiai tektų parduoti mašiną, nes kitaip prarastų pusę poliklinikos pacientų. O dabar ji tik kentė nesibaigiančius motinos priekaištus, kaip kvaila žmogui, vos įstengiančiam padoriai apsirengti, važinėtis prabangia sportine mašina.

Važiuodama į darbą, Sara pamojavo Stivui Manui, ūkinių prekių krautuvės savininkui. Jis nustebęs šyptelėjo ir taip pat pamojavo. Dabar Stivas buvo vedęs ir turėjo tris vaikus, bet Sara žinojo, kad dar turi vietą jo širdyje, kur visada saugoma pirmoji meilė. Savo pirmą rimtą vaikiną Sara prisimindavo su tam tikra nostalgija, bet daugiau nejautė nieko. Ji prisiminė tas nejaukias paauglystės akimirkas, kai jis graibydavo ją ant galinės mašinos sėdynės. Kaip ji gėdijosi pažvelgti jam į akis kitą dieną po to, kai jie pirmą sykį pasimylėjo.

Stivas mielai įleido šaknis Grante, iš Roberto E. Li mokyklos futbolo žvaigždės su džiaugsmu virto tėvo talkininku ūkinių prekių krautuvėje. O Sara tokio amžiaus troško tik lėkti iš Granto į Atlantą ir gyventi daug įdomiau, daug sudėtingiau, negu įmanoma gimtinėje. Kaip ji pagaliau vėl atsidūrė čia, nesuprato net pati.

Važiuodama pro valgyklą, ji žvelgė tiesiai į priekį, nenorėdama prisiminti vakarykštės popietės. Ji taip stengėsi žiūrėti į kitą gatvės pusę, kad vos nesuvažinėjo priešais vaistinę kelią kertančio Džebo Magvairo.

Sara stabtelėjo ir puolė atsiprašinėti:

– Atleisk.

Džebas draugiškai nusijuokė ir pribėgo prie mašinos.

– Mėgini išsisukti nuo rytdienos pasimatymo?

– Ne, ką tu, – pralemeno Sara, prisiversdama nusišypsoti. Vakar tiek visko nutiko, kad ji visai pamiršo pažadėjusi su juo pavakarieniauti. Prieš vienuolika metų, kai jis tik atsikraustė į Grantą, ji lyg ir buvo pradėjusi draugauti su Džebu. Nieko rimto tarp jų nesusiklostė, ir kai pasirodė Džefris, jų draugystė jau buvo išsisėmusi. Kodėl po tiek laiko sutiko vėl su juo susitikti, Sara ir pati nežinojo.

Džebas nusibraukė nuo kaktos plaukus. Jis buvo lieknas, bėgiko sudėjimo vyras. Kadaise Tesa jo kūną palygino su Saros skalikais. Bet jis buvo dailus, tikrai neturėjo per daug nertis iš kailio ieškodamas moters pasimatymui.

Jis atsirėmė į Saros mašiną ir paklausė:

– Ar sugalvojai, ko nori vakarienei?

Sara gūžtelėjo pečiais.

– Neapsisprendžiu, – pamelavo ji. – Nustebink mane.

Džebas kilstelėjo antakį. Ketė Linton teisingai pastebėjo. Ji visai nesugeba meluoti.

– Žinau, kad vakar įsipainiojai į tą reikalą, – pratarė jis, rodydamas valgyklos pusėn. – Puikiai suprasiu, jeigu norėtum atšaukti pasimatymą.

Sarai net širdis suspurdo. Džebas Magvairas buvo geras žmogus. Miestelio vaistininką klientai gerbė ir juo pasitikėjo. Be to, jis buvo tikrai simpatiškas. Vienintelė bėda – jis per daug geras, per daug nuolankus. Jie niekada nesiginčydavo, nes jis nieko neimdavo į galvą. Sarai jis dėl to priminė greičiau brolį, o ne galimą mylimąjį.

– Nenoriu atšaukti, – atsakė ji.

Keista, tikrai nenorėjo. Galbūt jai būtų sveika dažniau pasižmonėti. Galbūt Tesa sakė tiesą. Galbūt jau laikas.

Džebas net nušvito.

– Jei nebus per šalta, galėsiu atplaukti valtimi ir paplukdyti tave po ežerą.

Sara šelmiškai pažvelgė į jį.

– Maniau, kad ją pirksi tik kitais metais?

– Kantrybe niekada nepasižymėjau, – atsakė jis, nors vien tai, kad kalbasi su Sara, įrodė, jog yra priešingai. Jis mostelėjo nykščiu į vaistinę, rodydamas, kad jam jau reikia eiti. – Pasimatysim apie šeštą, gerai?

– Šeštą, – patvirtino Sara, jusdama, kad užsikrėtė jo jauduliu.

Ji įjungė bėgį, o jis nulėkė į vaistinę. Martė Ringo, vaistinės kasininkė, stovėjo prie slenksčio, o jis apkabino jos pečius ir atrakino duris.

Sara įsuko į aikštelę. Hartsdeilio vaikų poliklinika buvo keturkampė, su aštuoniakampe stiklo blokų patalpa priekyje. Tai buvo pacientų laukiamasis. Laimė, daktaras Barnis, kuris pats suprojektavo pastatą, buvo geresnis daktaras negu architektas. Laukiamasis buvo pietų pusėje ir dėl stiklinių sienų vasarą virsdavo orkaite, o žiemą – šaldikliu. Kartais laukdami eilėje pas daktarą pacientai sukarščiuodavo.

Kai Sara pravėrė duris, laukiamasis buvo vėsus ir tuščias. Ji apsidairė po tamsią patalpą, ne pirmą sykį pagalvodama, kad reikėtų pasiremontuoti. Pacientams ir jų tėvams pastatytos kėdės buvo ne daugiau negu pakenčiamos. Sara ir Tesa ant jų ganėtinai prisisėdėjo kartu su Kete laukdamos, kol bus pašauktos vardais. Kampe buvo žaidimų kampelis su trimis staliukais, kad vaikai galėtų piešti ar skaityti. Greta žurnalų apie sodus ir įžymybes gulėjo ir vaikų bei paauglių mėnraščiai. Dėžutėse buvo tvarkingai sudėtos kreidelės, šalia – popierius.

Paskendusi prisiminimuose, Sara svarstė, ar šioje patalpoje nusprendė tapti daktare. Priešingai negu Tesa, Sara niekada nebijojo eiti pas daktarą Barnį, tikriausiai dėl to, kad vaikystėje beveik nesirgo. Jai patikdavo, kai jas pakviesdavo ir nusivesdavo ten, kur vaikšto tik daktarai. Septintoje klasėje, kai Sara susidomėjo tiksliaisiais mokslais, Edis koledže surado biologijos profesorių, kuriam reikėjo pakeisti visą vandentiekio liniją. Profesorius apsiėmė mokyti Sarą už jo darbą. Po dvejų metų chemijos profesorius panoro pakeisti vamzdžius visame name, ir Sara vaikščiojo daryti eksperimentų kartu su koledžo studentais.

Įsižiebė šviesos, ir Sara sumirksėjo. Nelė pravėrė duris, skiriančias apžiūros kambarius nuo laukiamojo.

– Labas rytas, daktare Linton, – tarė Nelė, duodama Sarai krūvelę rausvų lapelių su pranešimais, o pati imdama iš jos lagaminėlį. – Šįryt gavau jūsų žinutę apie susirinkimą nuovadoje. Jau pertvarkiau jūsų grafiką. Nieko, jeigu teks padirbėti ilgiau?

Sara papurtė galvą, skaitydama žinutes.

– Pauelai atvažiuoja maždaug už penkių minučių, o jums ant stalo faksas.

Sara pakėlė akis jai padėkoti, bet Nelė jau nulėkusi, tikriausiai pranešti Eliotui Feltui jo dienotvarkės. Sara priėmė Eliotą tiesiai iš rezidentūros Ogastos ligoninėje. Jis norėjo išmokti visko, ko tik galėjo, o vėliau nusipirkti dalį poliklinikos. Nors Sara dar abejojo, ar nori turėti dalininką poliklinikoje, ji taip pat suprato, kad Eliotui trūksta dar bent dešimties metų, kol galės ką nors panašaus jai pasiūlyti.

Molė Stodard, Saros slaugė, pasitiko ją koridoriuje.

– Paeulų vaikui – devyniasdešimt penki procentai blastoma, – pacitavo ji laboratorijos išvadą.

Sara linktelėjo galva.

– Jie tuojau atvažiuoja.

Molė šyptelėjo Sarai, lyg sakydama, kad nepavydi. Paeulai buvo geri žmonės. Prieš porą metų jie išsiskyrė, bet vaikus augino kaip reta solidariai.

Sara paklausė:

– Gal surastum man vieną telefono numerį? Noriu nusiųsti juos pas pažįstamą į Emorį. Jis yra atlikęs labai įdomių ankstyvosios stadijos ūmios mieloleukemijos tyrimų.

Sara padiktavo pavardę ir atidarė kabineto duris. Nelė prie kėdės pastatė Saros lagaminėlį, o ant stalo – puoduką kavos. Čia pat gulėjo minėtasis faksas. Tai buvo Džordžijos tyrimų biuro ataskaita apie Sibilės Adams kraujo tyrimą. Viršuje Nikas ranka prirašė atsiprašymą, kad beveik visą dieną laukia susirinkimai, bet žinąs, kad Sara norėtų kuo greičiau gauti rezultatus. Sara dusyk perskaitė ataskaitą, o kai ją suvokė, skrandyje pajuto šaltą maudulį.

Ji atsilošė kėdėje ir apsidairė po kabinetą. Pirmasis mėnuo darbe buvo įtemptas, bet nė iš tolo neprilygo Greidžiui. Prie lėtesnio tempo Sara įprato gal po trijų mėnesių. Skaudančių ausų ir perštinčių gerklių nestigo, bet retai pasitaikydavo kritinių atvejų. Jie keliaudavo į Ogastos ligoninę.

Darilo Harpo mama pirmoji padovanojo Sarai savo vaiko nuotrauką. Jos pavyzdžiu pasekė ir kiti tėvai, o netrukus ji ėmė klijuoti nuotraukas ant kabineto sienų. Nuo pirmosios nuotraukos praėjo dvylika metų, vaikų fotografijomis jau buvo išklijuotas visas kabinetas ir dalis tualeto. Pažvelgusi į bet kurią iš jų, ji prisimindavo vaiko vardą, o dažniausiai ir ligos istoriją. Ji jau ėmė sutikti juos savo poliklinikoje suaugusius, kai sukakdavo devyniolika metų, užsimindavo, kad gal reikėtų eiti pas bendrosios praktikos gydytoją. Kai kurie net pravirkdavo. Porą sykių ir pačiai Sarai sugniaužė gerklę. Kadangi vaikų turėti negalėjo, ji dažnai nejučia labai pamildavo savo pacientus.

Atidariusi lagaminėlį, Sara susirado kortelę, bet sustingo išvydusi paštu atsiųstą atviruką. Ji pažvelgė į Emorio universiteto vartų nuotrauką. Sara prisiminė, kaip iš Emorio atėjo laiškas, kad ji priimta studijuoti. Ji gavo stipendijų iš garsesnių mokyklų toliau šiaurėje, bet visada svajojo apie Emorį. Ten buvo dėstoma tikra medicina, o Sara neįsivaizdavo savęs kur nors kitur negu Pietuose.

Ji apvertė atviruką, pirštais perbraukė per tvarkingai atspausdintą adresą. Kasmet nuo tada, kai išsikraustė iš Atlantos, maždaug balandžio viduryje, Sara gaudavo tokį atviruką. Pernai atėjo iš „Coca-Cola pasaulis“, o laiškelyje parašyta: „Jo rankose visas pasaulis.“

Per telefono garsiakalbį išgirdusi Nelės balsą, ji krūptelėjo.

– Daktare Linton? – tarė Nelė. – Atvažiavo Pauelai.

Sara kiek palaikė pirštą virš raudono atsiliepimo mygtuko. Įmetusi atviruką į lagaminėlį, atsakė:

– Einu pasitikti.

8

Kai Sibilė su Lena buvo septintoje klasėje, vyresnis berniukas vardu Boidas Litlis užsimanė papokštauti, tyliai prisėlindamas prie Sibilės ir spragteldamas pirštais jai prie ausies. Vieną dieną Lena pasekė jį, išlipusį iš mokyklos autobuso, ir šoko ant nugaros. Lena buvo smulki ir vikri, bet Boidas – metais vyresnis ir maždaug dvidešimt kilogramų sunkesnis. Kol autobuso vairuotojas spėjo juos išskirti, jis sudaužė ją kaip obuolį.

Tai prisiminusi, Lena Adams galėjo kuo nuoširdžiausiai pasakyti, kad niekada nesijautė taip fiziškai blogai kaip rytą po sesers mirties. Ji pagaliau suprato, kaip kankinasi alkoholikai – visas kūnas buvo tarsi sumuštas, ir tik gerą pusvalandį praleidusi po karštu dušu ji įstengė pastovėti ant kojų. Jos galva, atrodė, plyš nuo įtampos smegenyse. Kad ir kiek dantų pastos sunaudojo, niekaip negalėjo atsikratyti šleikštumo burnoje, o skrandis atrodė lyg suspaustas į gumuliuką ir dar suveržtas pora dantų siūlų.

Ji sėdėjo nuovados pasitarimų kambario gilumoje, stengdamasi vėl neapsivemti. Nors kažin, ar ką teišvemtų. Viduje jautėsi tokia tuščia, kad net pilvas įdubo.

Džefris priėjo prie jos ir padavė puodelį kavos.

– Išgerk, – paliepė jis.

Ji nesiginčijo. Šįryt namuose Henkas jai siūlė to paties. Ji gėdijosi ką nors iš jo priimti, juolab klausyti jo patarimų, todėl nurodė, kur jam tą kavą susikišti.

Vos ji padėjo puoduką, Džefris tarė:

– Lena, dar ne vėlu.

– Aš noriu dalyvauti, – atkirto ji. – Man reikia žinoti.

Jis žvelgė jai į akis, regis, visą amžinybę. Nors šviesa badė jai akis lyg adatomis, nenusigręžė pirma. Lena palaukė, kol jis išėjo, tada atsilošė kėdėje. Atrėmė puoduką į kelį ir užsimerkė.

Kaip vakar grįžo namo, Lena neprisiminė. Pusvalandžio kelionė iš Riso skendėjo rūke. Žinojo, kad Henkas vairavo jos mašiną, nes kai šįryt įsėdo ketindama važiuoti į nuovadą, sėdynė buvo atitraukta atgal, o veidrodėlis pakreiptas keistu kampo. Paskutinis dalykas, kurį Lena prisiminė, buvo jos pačios atspindys „Stop ᾿n᾿ Save“ vitrinoje. Kitas prisiminimas buvo džeržgiantis telefonas – paskambino Džefris pranešti apie susirinkimą, kone maldaudamas jos neateiti. Visa kita kažkur dingo.

Sunkiausia šįryt pasirodė apsirengti. Pamirkusi po dušu, Lena troško tik šliaužti atgal į lovą ir susisukti į kamuoliuką. Būtų su džiaugsmu taip gulėjusi visą dieną, bet tokiai silpnybei pasiduoti negalima. Vakar ji padarė klaidą, bet būtiną. Jai, žinoma, reikėjo išsilieti, išsigedėti, kiek tik galėjo, nesubyrėdama į šipulius.

Šįryt – kas kita. Lena prisivertė apsitempti kelnes ir apsivilkti gražų švarką, kaip kasdien rengdavosi į darbą. Užsisegusi pistoleto diržą, patikrinusi ginklą, Lena pasijuto vėl tapusi policininke, o ne aukos seserimi. Tačiau galvą maudė, o mintys lyg klijai vėlėsi smegenų vingiuose. Ji kaip niekad puikiai suvokė, nuo ko užsikabina alkoholikai. Kažkur širdies gilumoje vis dėlto šmėstelėjo mintis, kad dabar būtų labai gera išmesti taurelę šio to stipraus.

Girgždėdamos prasivėrė pasitarimų kambario durys, ir Lena pakėlusi akis išvydo koridoriuje nugara į ją stovinčią Sarą Linton. Sara kalbėjosi su Džefriu, regis, ne itin mandagiai. Leną nudiegė kaltės jausmas dėl to, kaip vakar elgėsi su Sara. Kad ir ko prišnekėjo, Lena žinojo, kad Sara – gera daktarė. Kiek jai teko girdėti, Linton Atlantoje laukė svaiginama karjera, o ji viską metė ir grįžo į Grantą. Reikėtų jos atsiprašyti, bet dabar Lena nenorėjo apie tai nė pagalvoti. Jei kas nors skaičiuotų, Lenos pykčio proveržiai gerokai viršytų atsiprašinėjimus.

– Lena, – tarė Sara. – Eikš su manim.

Lena mirktelėjo, nepastebėjusi, kada Sara spėjo prisiartinti. Ji stovėjo prie sandėliuko durų.

Lena krustelėjo kėdėje, norėdama atsistoti, pamiršusi kavą. Apsilaistė kelnes, bet nekreipė dėmesio. Padėjusi puoduką ant grindų, ji pakluso Sarai. Sandėliukas buvo toks erdvus, kad galėjo vadintis ir kambariu, bet jau daug metų ant jo durų kabėjo toks užrašas, ir niekas nesivargino jo patikslinti. Čia buvo laikomi įkalčiai, manekenai pirmosios pagalbos pamokėlėms, kurias policininkai rengdavo rudenį, ir vaistinėlė.

– Eikš. – Sara stumtelėjo kėdę. – Sėsk.

Lena vėl jai pakluso. Sara ištraukė deguonies balioną. Prijungė prie baliono kaukę ir tarė:

– Tau skauda galvą, nes alkoholis sumažina deguonies kiekį kraujyje. – Ji timptelėjo kaukės gumelę ir atkišo ją Lenai. – Lėtai, giliai kvėpuok, ir palengvės.

Lena paėmė kaukę, Sara ji nepasitikėjo, bet šią akimirką būtų pabučiavusi skunkui po uodega, jei tik kas nors būtų pažadėjęs, kad nuo to nustos mausti galvą.

Jai dar kelissyk įkvėpus, Sara paklausė:

– Geriau?

Lena linktelėjo, nes jai tikrai pasidarė geriau. Nesijautė tokia žvali kaip visada, tačiau bent jau galėjo iki galo atsimerkti.

– Lena, – tarė Sara, atsiimdama kaukę, – norėjau su tavim pasikalbėti apie kai ką, ką aptikau.

– Aha, – atsakė Lena susikaupusi. Ji manė, kad Sara mėgins ją atkalbėti dalyvauti susirinkime, tad nustebo jai prašnekus.

– Kai apžiūrėjau Sibilę, – pratarė Sara, atremdama balioną į sieną, – radau fizinių įkalčių, kurių nesitikėjau.

– Kokių? – paklausė Lena, jos protas vėl ėmė suktis.

– Nemanau, kad tai turės įtakos bylai, bet turiu pranešti Džefriui, ką radau. Tokių dalykų pati negaliu nuspręsti.

Nors Sara numalšino galvos sopulį, Lena neturėjo kantrybės jos žaidimėliams.

– Ką tu čia šneki?

– Iki išprievartavimo tavo sesers mergystės plėvė buvo nepažeista.

Lenai net paširdžius nudiegė. Kaip ji apie tai nepagalvojo – nors per paskutines dvidešimt keturias valandas tiek visko nutiko, kad Lenai nesisekė daryti logiškų išvadų. O dabar visas pasaulis sužinos, kad jos sesuo buvo homoseksuali.

– Man nesvarbu, Lena, – pasakė Sara. – Tikrai. Man netrukdo jos gyvenimo būdas.

– Ką, po galais, čia paistai?

– Pati žinai, – atsakė Sara, aiškiai manydama, kad to pakanka. Lenai nieko neatsakius, ji pridūrė: – Lena, aš žinau apie Naną Tomas. Visa kita ir taip aišku.

Lena atrėmė pakaušį į sieną ir užsimerkė.

– Tai tu čia mane perspėji, ką? Kad pasakysi visiems, jog mano sesuo buvo homoseksuali?

Sara patylėjo, tada atsakė:

– Nemaniau to sakyti per susitikimą.

– Aš jam pasakysiu, – nusprendė Lena ir atsimerkė. – Gali palaukti?

– Žinoma.

Lena palaukė, kol Sara išėjo, tada susiėmė už galvos. Ji norėjo verkti, bet ašarų nebuvo. Jos kūnas neteko tiek skysčių, kad ji stebėjosi, jog burnoje dar yra seilių. Ji giliai įkvėpė, kad įsidrąsintų, ir atsistojo.

Kai išėjo iš sandėliuko, pasitarimų kambaryje buvo Frenkas Volisas ir Metas Hoganas. Frenkas jai linktelėjo, Metas susikaupęs pylėsi į kavą grietinėlės. Abu detektyvai buvo įkopę į šeštą dešimtį, abu iš visai kitų laikų negu Lenos vaikystė. Kaip ir visi vyresnieji detektyvai, jie vadovavosi senosiomis policininkų brolijos taisyklėmis, kur teisingumo buvo siekiama bet kokia kaina. Policija buvo jų šeima, ir viskas, kas nutikdavo saviškiams pareigūnams, juos paveikdavo kaip brolius. Granto bendruomenė buvo glaudi, o detektyvų ryšiai – dar glaudesni. Lena net žinojo, kad visi iki vieno detektyvai priklauso vietos ložei. Jei ne tai, kad ji paprasčiausiai neturėjo varpos, Lena tikriausiai seniai būtų ten pakviesta, jei ne iš pagarbos, tai bent iš pareigos.

Ji susimąstė, ką tuodu vyrai pagalvotų sužinoję, kad tiria bylą ir ieško lesbietės prievartautojo. Kadaise, seniai, Lena net girdėjo, kaip Metas pradėjo sakinį: „Tada, kai klanas dar šį tą nuveikdavo…“ Ar jie taip uoliai stengtųsi, jei žinotų tiesą apie Sibilę, ar pyktis išsivadėtų? Lena nenorėjo, kad tektų tai sužinoti nemaloniomis aplinkybėmis.

Kai ji pabeldė į atviras kabineto duris, Džefris skaitė ataskaitą.

– Sara tave išgydė? – paklausė jis.

Klausimas jai nepatiko, bet uždarydama duris Lena vis tiek atsakė, kad taip.

Džefris aiškiai nustebo, kad ji uždarė duris. Jis padėjo ataskaitą į šalį ir palaukė, kol ji atsisės, tada paklausė:

– Kas nutiko?

Lena nusprendė, kad geriausia bus rėžti tiesiai šviesiai:

– Mano sesuo buvo lesbietė.

Jos žodžiai pakibo jiems virš galvų lyg komikse. Lena vos susitvardė nepradėjusi kikenti iš įtampos. Ji niekada nebuvo to ištarusi garsiai. Lenai būdavo nejauku aptarinėti Sibilės seksualinį gyvenimą, net su ja pačia. Kai Sibilė, vos prieš metus atsikrausčiusi į Grantą, įsikūrė su Nana Tomas, Lena smulkmenų neklausinėjo. Ji nuoširdžiai nenorėjo jų žinoti.

– Na, – tarė Džefris, aiškiai nustebęs. – Ačiū, kad pasakei.

– Manai, tai turės įtakos tyrimui? – paklausė Lena, išsigandusi, kad viskas veltui.

– Nežinau, – atsakė jis, ir ji suprato, kad tai tiesa. – Ar kas nors jai rašė grasinančius laiškus? Kaip nors ją įžeidinėjo?

Lena taip pat apie tai buvo pagalvojusi. Nana sakė, kad pastarąsias kelias savaites nenutiko nieko naujo, bet ji taip pat žinojo, kad Lena nenorės aptarinėti nieko, kas susiję su tuo, jog Nana dulkina jos seserį.

– Manau, reikia paklausti Nanos.

– Nanos Tomas?

– Aha, – atsakė Lena. – Jos kartu gyveno. Jų namas Kuperio gatvėje. Gal nuvažiuokim po susirinkimo?

– Ne iškart, – atsakė jis. – Apie ketvirtą?

Lena linktelėjo galva. Nesusilaikė nepaklaususi:

– O kitiems pasakysi?

Klausimas jį, regis, nustebino. Ilgai žvelgęs į ją, jis atsakė:

– Manau, kol kas nebūtina. Šįvakar pasikalbėsim su Nana, tada pasitarsim.

Lenai neapsakomai palengvėjo.

Džefris dirstelėjo į laikrodį.

– Metas pradėti susirinkimą.

9

Džefris stovėjo pasitarimų kambario priekyje ir laukė, kol iš tualeto ateis Lena. Po jų pokalbio ji paprašė duoti jai kelias minutes. Jis tikėjosi, kad per tą laiką ji susitvardys. Nors ir karšto būdo, Lena Adams buvo protinga moteris ir gera policininkė. Jam buvo labai skaudu matyti, kad ji mėgina viską ištverti viena. Džefris taip pat suprato, kad jokios pagalbos ji nepriims.

Sara sėdėjo pirmoje eilėje, sukryžiavusi kojas. Vilkėjo chaki spalvos lininę suknelę beveik iki kulkšnių. Abiejuose šonuose maždaug iki kelių buvo skeltukai. Raudoni plaukai suimti į uodegą ant sprando, kaip sekmadienį bažnyčioje. Džefris prisiminė jos veido išraišką, kai atsisukusi pastebėjo jį klaupte, ir susimąstė, ar kada nors ateis toks metas, kai Sara apsidžiaugs jį išvydusi. Visas pamaldas jis laikė galvą nuleidęs ir kantriai laukė, kada galės išsmukti nesukeldamas per daug šurmulio.

Sara Linton buvo, kaip pasakytų Džefrio tėvas, tikra žalga. Džefrį Sara patraukė tvirta valia, įnirtinga nepriklausomybe. Jam patiko, kad ji tokia atsaini ir moka nusodinti jo draugelius. Jam patiko, kaip ji mąsto, ir tai, kad su ja visada galėjo kalbėtis apie darbą, žinodamas, kad ji supras. Jam patiko, kad ji nemokėjo gaminti valgio ir įstengdavo pramiegoti net uraganą. Jam patiko, kad ji siaubingai nesugeba tvarkytis namuose, o jos kojos tokios didžiulės, kad gali apsiauti jo batus. Labiausiai jam patiko tai, kad ji visa tai pati žino ir net tuo didžiuojasi.

Žinoma, jos nepriklausomybė turėjo trūkumų. Net po šešerių santuokos metų jis nebuvo tikras, kad bent ką nors apie ją žino. Sara taip puikiai sugebėdavo atrodyti stipri, kad po kurio laiko jis ėmė abejoti, ar apskritai yra jai reikalingas. Nuo šeimos, poliklinikos ir morgo Džefriui, regis, likdavo labai nedaug laiko.

Nors suprato, kad neištikimybė Sarai – ne geriausias būdas siekti permainų, jis taip pat žinojo, kad tuo metu jų santuokoje turėjo kas nors įvykti. Jis norėjo ją įskaudinti. Norėjo, kad ji imtų kovoti dėl jo ir jų santykių. Kad viena nebūtinai seks iš kita, jam nė netoptelėjo, todėl iki šiol sukosi galva. Kartais Džefris kone pykdavo ant Saros, kad jų santuoką išardė toks nereikšmingas, toks kvailas nuotykis kaip paprasčiausias posūkis į kairę.

Džefris sunėrė rankas ir pasirėmė į katedrą. Jis išmetė iš galvos Sarą ir susikaupė darbui. Ant žemo staliuko greta jo gulėjo šešiolika puslapių pavardžių ir adresų. Visi nuteisti seksualiniai nusikaltėliai, gyvenantys Džordžijos valstijoje arba nutarę atsikraustyti į ją, privalėjo užsiregistruoti nurodydami savo pavardę ir adresą Džordžijos tyrimų biuro Nusikaltimų informacijos centre. Džefris vakar vakarą ir beveik visą rytą rinko informaciją apie šešiasdešimt septynis Granto gyventojus, kurie užsiregistravo nuo tada, kai 1996 m. buvo priimtas toks įstatymas. Nagrinėti jų nusikaltimus buvo bjaurus darbus, pirmiausia dėl tol, kad žinojo, jog seksualiniai nusikaltėliai – kaip tarakonai. Jei vieną pamatai, žinok, kad sienose slapstosi dar dvidešimt.

Neleisdamas sau per daug apie tai galvoti, jis laukė, kada galės pradėti susirinkimą. Žmonių pasitarimų kambaryje buvo daug mažiau, negu būtų galėję tilpti. Frenkas Volisas, Metas Hoganas ir dar penki detektyvai priklausė dalinio vyresniesiems. Pridėjus Džefrį ir Leną, iš viso devyni. Iš tų devynių tik Džefris ir Frenkas buvo dirbę už Grantą didesnėse savivaldybėse. Atrodo, Sibilės Adams žudikas geriau pasikaustęs.

Bredas Stivensas, jaunesnysis patrulis, kuris, nors jaunas ir žemo rango, mokėjo patylėti, stovėjo prie durų, jei kas nors mėgintų įeiti. Bredas buvo tarsi dalinio talismanas, o dėl kūdikiško putlumo priminė karikatūrą. Reti šviesūs plaukai visą laiką atrodė taip, lyg kažkas būtų į juos patrynęs balioną. Mama jam dažnai atnešdavo pietus į nuovadą. Bet jis buvo geras vaikis. Dar būdamas gimnazistas, Bredas pasiprašė Džefrio priimamas į policiją. Kaip ir dauguma jaunesniųjų policininkų, jis buvo iš Granto; čia gyveno jo šeima. Jis nuoširdžiai rūpinosi, kad gatvėse būtų saugu.

Kai Bredas pravėrė duris Lenai, Džefris atsikrenkštė, atkreipdamas visų dėmesį į save. Jei kas nors ir nustebo čia išvydęs Leną, nieko nepasakė. Ji atsisėdo gale sukryžiavusi rankas ant krūtinės, dar vis paraudusiomis akimis nuo pagirių, nuo ašarų ar nuo abiejų.

– Ačiū, kad taip greitai susirinkote, – tarė Džefris.

Jis linktelėjo Bredui, rodydamas pradėti dalinti paketus, Džefrio paruoštus iš anksto.

– Visų pirma leiskite įspėti, kad viskas, kas šiandien bus pasakyta šiame kambaryje, yra labai slapta informacija. Tai, ką šiandien išgirsite, neskirta viešumai, ir bet koks informacijos nutekėjimas mums labai pakenktų.

Jis palaukė, kol Bredas baigs dalinti.

– Turbūt jau visi girdėjote, kad vakar degalinės valgykloje nužudyta Sibilė Adams. – Tie, kurie nebuvo skaitę išdalintų popierių, palinkčiojo. Bet nuo kitų jo žodžių visi pakėlė akis. – Prieš tai ji buvo išprievartauta.

Kai visi tai išgirdo, atrodė, kad kambaryje net temperatūra pakilo. Šitie vyrai gyveno kitokiais laikais. Moterys jiems buvo ne mažiau paslaptingos nei planetos kilmė. Niekas taip neparagins jų imtis darbo, kaip žinia, kad Sibilė buvo išprievartauta.

Džefris iškėlė sąrašą, o Bredas dalijo paketus pagal pavardes, kurias ant jų užrašė Džefris. Jis tarė:

– Šįryt iš kompiuterio ištraukiau šitą nusikaltėlių sąrašą. Padalijau juos įprastoms komandoms, išskyrus Frenką ir Leną. – Jis išvydo, kaip ji žiojasi skųstis, ir pasakė: – Lena, su tavim dirbs Bredas. O Frenkas – su manim.

Lena išdidžiai atsilošė. Bredas toli gražu ne jos lygio, o jos žvilgsnis rodė, kad ji kuo puikiausiai perprato sumanymą. Apklausdama trečią ar ketvirtą žmogų sąraše, ji netruks pastebėti, kad Džefris ją laiko ant trumpo pasaitėlio. Prievartautojai paprastai puola savo etninės kilmės ir amžiaus grupės moteris. Lena ir Bredas apklaus kiekvieną už seksualinį nusikaltimą teistą mažumų atstovą, vyresnį negu penkiasdešimties metų.

– Daktarė Linton jums papasakos konkrečias detales. – Jis nutilo ir pridūrė: – Aš spėčiau, kad užpuolimas turėjo kokią nors religinę potekstę, tad galbūt ieškome fanatiko. Neklausinėkite vien apie tai, bet turėkite galvoje. – Jis sulygino popierių kraštą į katedrą. – Jei aptiksite ką nors, vertą daugiau dėmesio, praneškite man per raciją. Nenorėčiau, kad koks nors įtariamasis suimtas pargriūtų arba netyčia liktų be galvos.

Džefris labai stengėsi nepažvelgti Sarai į akis, tardamas paskutinį sakinį. Džefris buvo policininkas, jis žinojo, kas dedasi gatvėse. Žinojo, kad kiekvienas vyras šiame kambaryje Sibilės Adams atveju norės pasirodyti. Taip pat žinojo, kaip lengva peržengti ribą tarp teisinio teisingumo ir žmogiškojo, kai akis į akį susiduri su tokiu gyvuliu, kuris gali išprievartauti aklą moterį ir išrėžti jai ant pilvo kryžių.

– Aišku? – paklausė jis, nesitikėdamas atsakymo ir jo nesulaukdamas. – Tuomet perduodu žodį daktarei Linton.

Jis nuėjo į patalpos galą, atsistojo už Lenos iš dešinės, o Sara išėjo į priekį. Ji priėjo prie lentos, pakėlė ranką ir nuleido projektoriaus ekraną. Dauguma vyrų šiame kambaryje pažinojo ją nuo kūdikystės, ir jei dabar visi išsitraukė užrašų knygeles, tai daug ką sakė apie profesinius Saros sugebėjimus.

Ji linktelėjo Bredui Stivensui, ir kambaryje sutemo.

Žalias projektorius sudūzgė, ir ekranas ryškiai nušvito. Sara padėjo ant padėklo nuotrauką ir pakišo po stiklu.

– Radau Sibilę Adams degalinės moterų tualete vakar apie pusę trijų popiet, – pasakė ji, reguliuodama projektoriaus objektyvą.

Kai pasirodė „Polaroid“ nuotrauka, kurioje Sibilė Adams pusnuogė gulėjo ant tualeto grindų, vyrai subruzdo. Džefris užsižiūrėjo į žaizdą jos krūtinėje, sukdamas galvą, koks žmogus galėtų šitaip pasielgti su vargše moterimi. Jis nenorėjo įsivaizduoti Sibilės Adams, aklos, sėdinčios ant klozeto, kai užpuolikas dėl nesveikų savo įgeidžių ją perskrodė. Jis nenorėjo nė pagalvoti, kas dėjosi jos mintyse, kai ją prievartavo pro pilvą.

Sara kalbėjo toliau:

– Kai atidariau duris, ji sėdėjo ant klozeto. Jos rankos ir kojos buvo išskėstos, ir stipriai kraujavo žaizda, kurią matote. – Ji parodė į ekraną.

Džefris mažumėlę palinko, mėgindamas įžiūrėti, kaip reaguoja Lena. Ji sėdėjo sustingusi, tiesia nugara. Jis suprato, kam jai to reikia, bet niekaip nesuvokė, kaip ji įstengia. Jei taip būtų nutikę kam nors jo šeimoje, jei Sara būtų šitaip išniekinta, Džefrio širdis jautė, kad jis nenorėtų žinoti. Negalėtų.

Sara stovėjo priekyje, sukryžiavusi rankas ant krūtinės.

– Netrukus po to, kai užčiuopiau pulsą, ją apėmė traukuliai. Mes nugriuvome ant grindų. Mėginau sustabdyti traukulius, bet po kelių sekundžių ji užgeso.

Sara trūktelėjo projektoriaus stalčių, norėdama pakeisti nuotrauką. Aparatas buvo iš dinozaurų laikų, pasiskolintas iš mokyklos. Juk Sara negalėjo nusiųsti nusikaltimo vietos nuotraukų į „Jiffy Photos“, kad jas padidintų.

Kitoje ekrane pasirodžiusioje nuotraukoje buvo iš arti pavaizduota Sibilės Adams galva ir kaklas.

– Mėlynė jai po akim padaryta iš aukštesnės padėties, tikriausiai užpuolimo pradžioje, kad ji nesipriešintų. Jai prie gerklės buvo pridėtas labai aštrus maždaug penkiolikos centimetrų peilis. Manau, tai buvo siauras peilis kaulams iš mėsos išpjauti, tikriausiai tokį aptiktume dažnoje virtuvėje. Čia matyti nežymus įpjovimas. – Ji pervedė pirštu per ekraną ties Sibilės kaklo viduriu. – Iki kraujo neprapjauta, bet spustelta taip, kad nubrozdinta oda. – Ji pakėlė akis ir pažvelgė į Džefrį. – Manyčiau, peilio reikėjo tam, kad ji nešauktų, kol jis ją prievartavo.

Ji kalbėjo toliau:

– Ant kairio peties – nedidelė įkandimo žymė. – Ekrane pasirodė jos nuotrauka. – Prievartavimo atvejais įkandimo žymių pasitaiko dažnai. Čia matyti tik viršutinių dantų atspaudas. Jame neįžvelgiau nieko ypatingo, bet išsiunčiau… – Sara nutilo, tikriausiai prisiminusi, kad kambaryje yra Lena. – Žymė nusiųsta į FTB laboratoriją palyginti. Jei ji atitiks žinomo nusikaltėlio atspaudus, tuomet galėsime įtarti, kad jis padarė ir šį nusikaltimą. Tačiau, – įspėjo ji, – kaip visi žinome, FTB šiai bylai neteiks jokios pirmenybės, todėl per daug iš šito įkalčio nesitikėkim. Labiau tikėtina, kad atspaudais pasinaudosime nusikaltėlio tapatybei patvirtinti po visko. Tai yra suraskite rimtą įtariamąjį, tada galėsite jį pasodinti remdamiesi dantų žymėmis.

Toliau ekrane pasirodė Sibilės kojų vidinė pusė.

– Ties keliais matyti nubrozdinimai, atrodo, užpuolimo metu ji kojomis spaudė klozetą. – Pasirodė dar viena nuotrauka, Sibilės užpakalio. – Ant sėdmenų matyti netaisyklingos mėlynės ir įbrėžimai, taip pat nuo klozeto.

– Jos riešai, – pasakė Sara, rodydama dar vieną nuotrauką, – atrodo nubrozdinti į kabinos turėklus neįgaliesiems. Įsikibus į turėklus, lūžo du nagai, tikriausiai ji norėjo pasikelti ir atsitraukti nuo užpuoliko.

Sara įdėjo kitą nuotrauką.

– Čia iš arti parodyti įpjovimai jos pilve, – aiškino ji. – Pirmiausia pjauta pradedant iškart po krūtinkauliu iki pat gaktikaulio. Antrasis pjūvis padarytas iš dešinės į kairę. – Ji nutilo. – Kadangi antrojo pjūvio gylis netolygus, įtariu, kad kairiarankis užpuolikas pjovė atbula ranka. Dešiniajame gale pjūvis gilesnis.

Kitoje nuotraukoje buvo iš arti nufotografuota Sibilės krūtinė. Kelias akimirkas Sara tylėjo, tikriausiai galvodama tą patį, ką Džefris. Iš arti buvo matyti, kur dūris ištemptas. Ne pirmą sykį jam sugniaužė paširdžius nuo minties, kas padaryta vargšei moteriai. Jis meldė Dievą, kad ji nebūtų supratusi, kas su ja dedasi.

Sara tarė:

– Tai paskutinis dūris. Durta į krūtinkaulį. Dūris siekia stuburą. Manau, pro čia išsiliejo daugiausia kraujo. – Sara atsigręžė į Bredą. – Uždek šviesas.

Ji priėjo prie savo lagaminėlio, kalbėdama:

– Atrodo, kad jai ant krūtinės išrėžtas kryžiaus simbolis. Prievartautojas naudojosi prezervatyvu, kaip žinome, nuo tada, kai atsirado DNR tyrimai, tai pasitaiko dažnai. Ultravioletinėje šviesoje nebuvo matyti spermos ar kūno skysčių. Kraujas nusikaltimo vietoje yra tik aukos. – Ji išsitraukė popieriaus lapą. – Mūsų bičiuliai Džordžijos tyrimų biure vakar maloniai atskubėjo mums į talką. Jie padarė kraujo tyrimą. – Ji užsidėjo akinius variniais rėmeliais ir ėmė skaityti. – Centrinės kraujotakos sistemos kraujyje ir šlapime aptikta aukšta hiosciamino, atropino ir beladonino koncentracija, taip pat skopolamino pėdsakų. – Ji pakėlė akis. – Tai reikštų, kad Sibilė Adams išgėrė mirtiną dozę šunvyšnės, priklausančios bulvinių šeimai.

Džefris pažvelgė į Leną. Ji tylėjo, įsmeigusi akis į Sarą.

– Per didelė šunvyšnės dozė gali visiškai paralyžiuoti parasimpatinę nervų sistemą. Sibilė Adams buvo akla, bet nuo kvaišalų išsiplėtė jos vyzdžiai. Paburko bronchiolės jos plaučiuose. Kūno temperatūra dar buvo aukšta, kaip tik dėl to pirmiausia ir atkreipiau dėmesį į kraują. – Ji atsigręžė į Džefrį ir atsakė į klausimą, kurį jis uždavė rytą. – Atliekant pomirtinę apžiūrą, jos oda dar buvo šilta. To negalėjo sukelti jokie aplinkos veiksniai. Supratau, kad turi būti kas nors kraujyje.

Ji kalbėjo toliau:

– Šunvyšnės preparatai kartais naudojami medicinoje, bet taip pat ji – ir narkotikas.

– Manai, nusikaltėlis jos sugirdė? – paklausė Džefris. – Ar ji galėjo išgerti pati?

Sara pagalvojo.

– Sibilė Adams buvo chemikė. Ji tikrai nevartotų tokių lakių narkotikų, juolab vėliau neitų pietauti. Tai labai stiprus haliucinogenas. Jis paveikia širdį, kvėpavimą ir kraujotaką.

– Šunvyšnės auga visame mieste, – pasakė Frenkas.

– Jos paplitusios, – sutiko Sara, dirsčiodama į užrašus. – Augalą sunku apdoroti. Svarbiausias klausimas bus, kaip ji jo prarijo. Nikas pasakojo, kad paprasčiausias ir populiariausias šunvyšnės vartojimo būdas yra užplikyti sėklas karštu vandeniu. Šįryt internete radau tris šunvyšnės arbatos receptus.

Lena prasitarė:

– Ji mėgo karštą arbatą.

– Na, štai, – atsakė Sara. – Sėklos greitai veikia. Manau, po kelių minučių nuo tada, kai jų išgėrė, ji pajustų, kad kyla kraujospūdis, daužosi širdis, džiūva burna ir kyla nerimas. Taip pat įtariu, kad dėl to ji ir nuėjo į tualetą, kur jos laukė prievartautojas.

Frenkas atsigręžė į Džefrį.

– Mums reikia pasikalbėti su Pitu Veinu. Jis patiekė jai pietus ir atnešė arbatos.

– Jokiu būdu, – atkirto Metas. – Pitas visą gyvenimą praleido šiame mieste. Nieko panašaus jis nedarytų. – Tuomet, lyg taip būtų didžiausias Pito pranašumas, Metas pridūrė: – Jis priklauso ložei.

Kiti vyrai ėmė murmėti. Kažkas, Džefris nepastebėjo kas, pareiškė:

– O kaip Pito juočkis?

Džefris pajuto, kaip nugara nuteka prakaito srovelė. Jis jau suprato, į kur viskas krypsta. Jis iškėlė rankas, prašydamas tylos.

– Mudu su Frenku pasikalbėsim su Pitu. O jūs gavot užduotį. Iki vakaro lauksiu ataskaitų.

Metas, regis, norėjo sakyti dar kažką, bet Džefris jį sulaikė.

– Sėdėdami čia ir regzdami išpūstas teorijas, Sibilei Adams nepadėsim. – Jis nutilo ir parodė į Bredo išdalintus paketus. – Jei reikės, belskitės į visas miesto duris, po galais, bet noriu sužinoti, kur tuo metu buvo kiekvienas iš šio sąrašo.

Kai Džefris su Frenku ėjo į valgyklą, jo galvoje lyg karšta anglis spingčiojo žodžiai „Pito juočkis“. Prie tokių kalbų jis buvo pratęs nuo vaikystės, bet pastaruosius trisdešimt metų jų negirdėjo. Džefris stebėjosi, kad dar esama tokio atviro rasizmo. Jam taip pat buvo neramu, kad tai išgirdo savo paties dalinyje. Džefris dirbo Grante dešimt metų, bet vis tiek liko pašalinis. Net pietietiška kilmė jam nepadėjo laimėti senųjų vaikinų klubo prielankumo. Būti alabamiečiu nebuvo joks pranašumas. Pietų valstijose buvo sakoma: „Dėkui Dievui už Alabamą“, o tai reiškė „Dėkui Dievui, kad mes ne tokie bėdžiai kaip jie“. Kaip tik todėl jis laikėsi arti Voliso. Frenkas buvo vienas iš tų vyrų. Jis priklausė klubui.

Frenkas žingsniuodamas nusivilko švarką ir sulankstęs persimetė per ranką. Jis buvo aukštas ir lieknas kaip nendrė, o po ilgų policininko darbo metų jo veide nieko negalėjai įskaityti.

Frenkas tarė:

– Tas juodaodis, Vilas Harisas. Prieš kelerius metus buvau iškviestas dėl šeimyninio barnio. Jis prilupo pačią.

Džefris stabtelėjo.

– Tikrai?

Frenkas stabtelėjo greta.

– Aha, – atsakė jis. – Sudaužė kaip obuoliuką. Praskėlė lūpą. Kai atvažiavau, ji gulėjo ant grindų. Vilkėjo tokia medvilnine suknele, panašia į maišą. – Jis gūžtelėjo pečiais. – Tai va, ji buvo perplėšta.

– Manai, jis išprievartavo ją?

Frenkas gūžtelėjo.

– Ji nepateikė kaltinimų.

Džefris vėl pajudėjo.

– Dar kas nors apie tai žino?

– Metas, – atsakė Frenkas. – Tuomet jis buvo mano porininkas.

Kai pravėrė valgyklos duris, Džefrį jau ėmė siaubas.

– Uždaryta! – iš gilumos šūktelėjo Pitas.

Džefris atsakė:

– Pitai, čia Džefris.

Pitas išėjo iš sandėliuko, šluostydamasis rankas į prijuostę.

– Sveikas, Džefri, – linktelėjo ir pridūrė: – Labas, Frenkai.

– Turbūt šiandien po pietų čia baigsim, Pitai, – pasakė Džefris. – Rytoj galėsi atidaryti.

– Uždariau visai savaitei, – atsakė Pitas, iš naujo susirišdamas prijuostės raištukus. – Kažkaip negražu dirbti dėl Sibilės ir panašiai. – Jis mostelėjo į aukštas kėdes prie baro. – Norit kavos?

– Mielai, – atsakė Džefris, sėsdamasis ant pirmos kėdės. Frenkas prisėdo šalia.

Pitas nuėjo už baro ir ištraukė tris storasienius keraminius puodukus. Pilama į juos kava garavo.

Pitas paklausė:

– Jau ką nors sužinojot?

Džefris paėmė vieną puoduką.

– Ar gali prisiminti, kas nutiko vakar? Tai yra nuo tada, kai į restoraną įėjo Sibilė Adams?

Pitas atsirėmė į kepsninę.

– Regis, ji atėjo apie pusę dviejų, – pasakė jis. – Visada ateidavo vėliau už daugumą žmonių. Matyt, nenorėjo visų akivaizdoje mojuoti lazdele. Na, aišku, visi žinojome, kad ji akla, bet ji nemėgo, kai kas nors atkreipdavo į tai dėmesį. Tai buvo justi. Minioje ji nerimaudavo.

Džefris išsitraukė užrašų knygelę, nors rašyti nebuvo ko. Jis tik pastebėjo, kad Pitas labai daug žino apie Sibilę Adams.

– Ji dažnai čia ateidavo?

– Kiekvieną pirmadienį, kaip laikrodukas. – Jis prisimerkė ir susimąstė. – Manau, kokius penkerius metus. Kartais ateidavo vėlai vakare su kitais dėstytojais arba Nana iš bibliotekos. Man regis, jos nuomojosi namą Kuperio gatvėje.

Džefris linktelėjo galva.

– Bet tik retsykiais. Dažniausiai ji ateidavo pirmadieniais, visada viena. Įeidavo, užsisakydavo pietus ir paprastai iki dviejų išeidavo. – Jis pasitrynė smakrą, jo veidas nuliūdo. – Visada palikdavo arbatpinigių. Kai pamačiau, kad jos staliukas tuščias, nieko bloga nė nepagalvojau. Tik dingtelėjo, kad nepastebėjau jos išeinant.

Džefris paklausė:

– Ko ji užsisakė?

– Kaip visada, – atsakė Pitas. – Trečiąjį rinkinį.

Džefris žinojo, kad tai – lėkštė vaflių su kiaušiniene ir kumpiu bei dubenėlis košės.

– Tik, – patikslino Pitas, – ji nevalgė mėsos, todėl kumpio nedėdavau. Ir kavos ji negėrė, todėl įpildavau karštos arbatytės.

Džefris užsirašė.

– Kokios arbatytės?

Jis pasirausė už baro ir ištraukė dėžutę niekuo neypatingų arbatos maišelių.

– Nupirkau jai maisto prekių parduotuvėje. Ji nevartojo kofeino, – jis nusijuokė. – Norėjau, kad jai čia būtų gera, supranti? Ji beveik niekur neišeidavo. Sakydavo man, kad jai čia patinka, kad čia jauku. – Jis maigė pirštais arbatos dėžutę.

– Iš kokio puoduko ji gėrė? – paklausė Džefris.

– Nežinau. Jie visi vienodi. – Jis nuėjo prie baro galo ir ištraukė didelį metalinį stalčių. Džefris pasilenkė ir pažvelgė vidun. Stalčius iš tikrųjų buvo didžiulė indaplovė, pilna puodukų ir lėkščių.

Džefris paklausė:

– Čia vakarykščiai?

Pitas linktelėjo galva.

– Nė neįsivaizduoju, kuris jos. Paleidau indaplovę prieš tai, kai ji… – Jis nutilo ir nudelbė akis. – Tėtis visada man sakydavo, kad jeigu rūpinsiesi klientais, jie rūpinsis tavim. – Jis pakėlė akis, jose blizgėjo ašaros. – Ji buvo gera mergaitė, supranti? Kam prireikė ją skriausti?

– Nežinau, Pitai, – atsakė Džefris. – Ar galim ją išsinešti? – Jis parodė į arbatos dėžutę.

Pitas gūžtelėjo pečiais.

– Žinoma, niekas daugiau jos negėrė. – Jis vėl nusijuokė. – Sykį pamėginau paragauti. Skonis kaip rudo vandens.

Frenkas ištraukė iš dėžutės maišelį. Kiekvienas maišelis buvo įdėtas į užklijuotą popierinį vokelį. Jis paklausė:

– Ar Vilas vakar čia dirbo?

Pitas, regis, nustebo.

– Žinoma, jis jau penkiasdešimt metų kasdien dirba per pietus. Ateina apie vienuoliktą, išeina kokią antrą. – Pažvelgė į Džefrį. – Kai iš čia išeina, uždarbiauja mieste. Daugiausia tvarko kiemus, šį tą pameistrauja.

– Jis čia šluosto stalus? – paklausė Džefris, nors tiek sykių pietavo valgykloje, kad ir pats puikiai žinojo, ką daro Vilas Harisas.

– Žinoma, – atsakė Pitas. – Šluosto stalus, plauna grindis, paduoda žmonėms valgį. – Jis smalsiai pažvelgė į Džefrį. – Kodėl klausi?

– Šiaip sau, – atsakė Džefris. Pasilenkęs paspaudė ranką ir pasakė: – Ačiū, Pitai. Jei dar ko nors prireiks, pranešim.

10

Lena vedžiojo pirštu per miesto planą ant kelių.

– Dabar į kairę, – pasakė ji Bredui.

Jis pakluso ir pasuko policijos mašiną į Beikerio gatvę. Bredas buvo pakenčiamas vaikinas, bet didelis lengvatikis, todėl kai nuovadoje Lena jam pasakė, kad jai reikia į tualetą, o paskui nuėjo priešinga kryptimi, jis niekaip nesureagavo. Nuovadoje buvo pokštaujama – kas nors paslėpdavo nuo Bredo jo patrulio kepurę. Per Kalėdas ją užmaukšlino vienam elniui miesto rotušės vitrinoje. Prieš mėnesį Lena pastebėjo kepurę ant Roberto E. Li statulos priešais mokyklą.

Lena suprato, kad paskirdamas ją į porą su Bredu Stivensu Džefris stengiasi neleisti jai per daug įsivelti į tyrimą. Jei mėgintų spėti, sakytų, kad visi vyriškiai jų sąraše bus arba mirę, arba per seni pastovėti ant kojų.

– Paskui į dešinę, – pasakė ji ir sulankstė žemėlapį.

Kai apsimetė einanti į tualetą, ji įsmuko į Marlos kabinetą ir telefonų knygoje susirado Vilo Hariso adresą. Džefris pirma važiuos apklausti Pito. Lena norėjo užlaužti Vilą Harisą, kol jo nepasiekė viršininkas.

– Čia, – pasakė Lena, rodydama jam sustoti. – Gali palaukti mašinoje.

Bredas pristabdė mašiną ir prisidėjo pirštus prie lūpų.

– Koks adresas?

– Keturi trisdešimt vienas, – atsakė ji, pamačiusi pašto dėžutę.

Lena nusisegė saugos diržą ir atidarė dureles, mašinai nė nesustojus. Kai Bredas ją pasivijo, ji jau ėjo prie durų.

– Ką tu darai? – paklausė jis, risnodamas greta jos lyg šunytis. – Lena?

Ji stabtelėjo ir įsikišo ranką į kišenę.

– Klausyk, Bredai, eik į mašiną.

Lena buvo dviem laipsniais už jį aukščiau. Teoriškai Bredas turėjo klausyti jos įsakymų. Jam tokia mintis, regis, toptelėjo, bet jis papurtė galvą ir tarė:

– Čia gyvena Vilas Harisas, taip?

Lena nusigręžė nuo jo ir žingsniavo toliau.

Vilo Hariso namukas buvo mažas, tikriausiai vos dviejų kambarių su vonia. Lentutės nudažytos baltai, veja tvarkingai prižiūrėta. Viskas atrodė taip gerai prižiūrima, kad Lena ėmė spirgėti. Ji negalėjo įsivaizduoti, kad šiame name gyvenantis žmogus taip būtų pasielgęs su jos seserimi.

Lena pabeldė į durų stiklą. Viduje buvo girdėti televizorius, kažkas judėjo. Pro durų tinklelį ji įžiūrėjo, kaip žmogus sunkiai keliasi iš krėslo. Jis vilkėjo baltais apatiniais marškiniais ir baltomis pižaminėmis kelnėmis. Jo veidas atrodė sutrikęs.

Priešingai negu dauguma mieste dirbančių žmonių, Lena valgykloje lankydavosi retai. Kažkur širdies gilumoje valgyklą ji laikė Sibilės teritorija ir nenorėjo ten brautis. Su Vilu Harisu Lena beveik nebuvo pažįstama. Ji manė, kad jis jaunesnis. Grėsmingesnis. Vilas Harisas buvo senukas.

Kai jis pagaliau priėjo prie durų ir išvydo Leną, jo lūpos iš nuostabos prasivėrė. Akimirką abu tylėjo, pagaliau Vilas pratarė:

– Jūs tikriausiai jos sesuo.

Lena pažvelgė į senuką. Širdyje ji suprato, kad Vilas Harisas nenužudė jos sesers, bet gal jis žinos, kas nužudė.

Ji tarė:

– Taip, pone. Ar galėčiau užeiti?

Sugirgždėjo durys ir prasivėrė. Jis pasitraukė į šalį ir prilaikė Lenai duris.

– Atleiskit, kad aš nepasipuošęs, – pasakė jis, rodydamas pižamą. – Svečių nelaukiau.

– Nieko tokio, – atsakė Lena.

Ji apsidairė po mažą kambarėlį. Svetainė buvo sujungta su virtuve, jas skyrė sofa. Kairėje buvo kvadratinis koridorius, už jo – vonia. Ji įtarė, kad kitapus sienos bus miegamasis. Kaip ir lauke, viskas buvo švaru ir tvarkinga, prižiūrėta, nors daiktai seni. Svetainėje karaliavo televizorius. Jam iš šonų nuo vienos sienos iki kitos driekėsi knygų lentynos, pilnos vaizdajuosčių.

– Aš labai mėgstu filmus, – pasakė Vilas.

Lena nusišypsojo.

– Matau.

– Labiausiai man patinka seni, nespalvoti, – pradėjo pasakoti senukas, tada pažvelgė į didelį langą kambario priekyje. – Viešpatie švenčiausias, – sumurmėjo. – Aš šiandien, regis, visiems įdomus.

Lena vos nesuniurzgė, kai prie durų priėjo Džefris Toliveris. Arba Bredas ją įskundė, arba Pitas Veinas atsiuntė juos pas Vilą.

– Labas rytas, pone, – pasakė Vilas, atidarydamas Džefriui duris.

Džefris linktelėjo jam, tuomet taip dėbtelėjo į Leną, kad jai net delnai išprakaitavo.

Vilas, regis, pajuto įtampą kambaryje.

– Jei norit, galiu išeiti į kitą kambarį.

Džefris atsigręžė į senuką ir paspaudė jam ranką.

– Nereikia, Vilai, – atsakė jis. – Tik turiu tavęs kai ko paklausti.

Vilas mostelėjo ranka į sofą.

– Ar galima, pasidarysiu kavos?

– Žinoma, – atsakė Džefris, eidamas pro Leną prie sofos.

Jis vėl dėbtelėjo į ją, bet Lena vis tiek atsisėdo greta.

Vilas atkrypavo į savo krėslą ir vaitodamas atsisėdo. Keliai trakštelėjo, ir jis liūdnai šyptelėjo:

– Beveik visą dieną klūpiu kieme.

Džefris išsitraukė užrašų knygelę. Lena kone juto nuo jo sklindantį pyktį.

– Vilai, turiu tavęs kai ko paklausti.

– Taip, pone.

– Žinai, kas vakar nutiko valgykloje?

Vilas pasidėjo kavos puoduką ant stalelio.

– Ta mergaitė nė musės nenuskriaudė, – pasakė jis. – Ką jai padarė… – Jis nutilo ir pažvelgė į Leną. – Labai užjaučiu jus ir visą jūsų šeimą, mieloji. Visa širdimi.

Lena atsikrenkštė.

– Ačiū.

Džefris aiškiai tikėjosi kitokio jos atsakymo. Jo veidas persimainė, bet ji nesuprato, ką jis galvoja. Vėl pažvelgė į Vilą.

– Kada vakar buvai valgykloje?

– Ak, maždaug iki pusės dviejų ar beveik iki dviejų, manyčiau. Jūsų sesutę, – pasakė jis Lenai, – sutikau išeidamas.

Džefris luktelėjo, tada paklausė:

– Tikrai?

– Ak, taip, pone, – atsakė Vilas. – Reikėjo pasiimti tetą iš bažnyčios. Jų choro repeticija baigiasi lygiai penkiolika po dviejų. Ji nemėgsta laukti.

Lena paklausė:

– Kur ji gieda?

– Afrikos metodistų episkopalų bažnyčioje Madisone, – atsakė jis. – Esat ten buvusi?

Ji papurtė galvą, mintyse skaičiuodama. Net jei Vilas Harisas būtų tikėtinas įtariamasis, jis niekaip negalėjo nužudyti Sibilės, o tada Madisone laiku pasiimti tetą. Vienas telefono skambutis užtikrins Vilui Harisui neabejotiną alibi.

– Vilai, – tarė Džefris, – man labai nesmagu apie tai užsiminti, bet Frenkas sakė, kad kadaise esi turėjęs bėdos.

Vilas nusiminė. Ligi šiol jis žiūrėjo į Leną, bet dabar nudelbė akis.

– Taip, pone, taip ir buvo, – kalbėdamas spoksojo Džefriui per petį. – Mano žmona, Eilina. Buvau jai labai blogas. Matyt, jūs čia dar nedirbote, kai mudu apsistumdėme. Prieš kokius aštuoniolika, gal devyniolika metų. – Jis gūžtelėjo pečiais. – Paskui ji mane paliko. Matyt, leidausi svaigalų išvedamas iš kelio, bet dabar esu doras krikščionis. Visu tuo nebeužsiimu. Sūnų matau retai, dukrą dažniau. Ji dabar gyvena Savanoje. – Jis vėl nusišypsojo. – Turiu du anūkėlius.

Džefris pabarbeno rašikliu į užrašų knygelę. Žvilgtelėjusi jam per petį Lena pastebėjo, kad jis nieko neužsirašė. Jis paklausė:

– Ar kada nors atnešdavai Sibilei valgį? Turiu galvoje, valgykloje.

Jei klausimas jį ir nustebino, Vilas to neparodė.

– Manyčiau, taip. Dažniausiai padedu Pitui dirbti tokius darbelius. Jo tėvelis turėjo moterį, kai pats ten tvarkėsi, bet Pitas… – Jis sukikeno. – Senis Pitas moka taupyti pinigėlius. – Vilas pamojo ranka, rodydamas, kad neįsižeidžia. – Man nesunku paduoti kečupo ar pasirūpinti, kad žmogus gautų kavos.

Džefris paklausė:

– Ar nešdavai Sibilei arbatos?

– Kartais. Kas nors negerai?

Džefris užvertė užrašų knygelę.

– Viskas kuo puikiausiai, – atsakė jis. – Ar vakar valgykloje nepastebėjai ko nors įtartino?

– Viešpatie Dieve, – atsiduso Vilas. – Juk seniai būčiau pasakęs. Buvome tik mudu su Pitu ir visi nuolatiniai pietautojai.

– Ačiū, kad skyrei mums laiko.

Džefris atsistojo, Lena taip pat. Vilas paspaudė ranką pirma Džefriui, paskui Lenai.

Jos pirštus palaikė ilgiau ir pasakė:

– Telaimina tave Dievas, mergaite. Būk atsargi.

– Po galais, Lena, – keikėsi Džefris, tėkšdamas knygutę ant mašinos prietaisų skydelio. Puslapiai plevendami atsivertė, ir Lena iškėlė rankas prieš save, kad negautų per galvą. – Kokį velnią galvojai čia važiuodama?

Lena paėmė knygutę nuo grindų.

– Negalvojau, – atsakė ji.

– Visai nejuokinga, – pyko jis, stverdamas knygutę.

Kai išsuko iš Vilo Hariso kiemo, jo žandikauliai buvo sukąsti. Frenkas grįžo į nuovadą su Bredu, o Lena buvo beveik jėga įvilkta į Džefrio mašiną. Jis įjungė bėgį ant vairo kolonėlės ir mašina trūktelėjusi pajudėjo.

– Kodėl tavim negalima pasitikėti? – paklausė jis. – Kodėl negaliu būti ramus, kad padarysi vienintelį dalyką, kurį liepiau? – Jis nelaukė atsakymo. – Išsiunčiau tave, Lena, dirbti su Bredu. Daviau tau užduotį šiame tyrime, nes pati prašei, o ne dėl to, kad būčiau manęs, jog gali jame dalyvauti. Ir ką už tai gaunu? Frenas ir Bredas mato, kaip tu mane mulkini lyg paauglė, sprunkanti iš namų. Kas tu, po šimts, policininkė ar vaikas?

Jis staigiai nuspaudė stabdžius, ir Lena pajuto, kaip ant krūtinės įsirėžė saugos diržas. Jie sustojo vidury gatvės, bet Džefris, regis, nė nepastebėjo.

– Pažiūrėk į mane, – pasakė atsigręždamas į ją.

Lena pakluso, stengdamasi neparodyti akyse baimės. Džefris daugybę kartų siuto ant jos, bet šitaip – dar niekada. Jei Vilas Harisas tikrai būtų įtartinas, Lena galbūt būtų galėjusi išsisukti, o dabar jai šakės.

– Tam ir turi galvą, kad galvotum. Girdi?

Ji smarkiai linktelėjo.

– Negali veikti man už nugaros. O jei jis būtų tau ką nors padaręs? – Jis leido jai pagalvoti. – Jei Vilas Harisas būtų tavo sesers žudikas? Jei jis būtų atidaręs duris, išvydęs tave ir sukvailiojęs? – Džefris trenkė kumščiu į vairą ir vėl nusikeikė. – Turi manęs klausyti, Lena. Aišku? – Dūrė pirštu jai į veidą. – Nuo šiol, jei pasakysiu eiti apklausti kiekvienos skruzdėlės žaidimų aikštelėje, tu atneši man visų jų pasirašytus parodymus. Supratai?

Ji šiaip ne taip vėl linktelėjo.

– Aha.

Džefriui to buvo negana.

– Supratai, detektyve?

– Taip, pone, – pakartojo Lena.

Džefris vėl įjungė bėgį. Jam nuspaudus greičio pedalą, padangos slystelėjo, palikdamos ant asfalto gumos dryžę. Abiem rankomis jis taip smarkiai gniaužė vairą, kad net krumpliai pabalo. Lena tylėjo, tikėdamasi, kad jo pyktis atlėgs. Jis siautėja visiškai pagrįstai, bet ji nežinojo, ką atsakyti. Atsiprašyti atrodė taip pat beprasmiška, kaip medumi gydyti dantų skausmą.

Džefris nuleido langelį ir atsilaisvino kaklaraištį. Staiga jis tarė:

– Nemanau, kad Vilas kaltas.

Lena palinksėjo galva, bijodama prasižioti.

– Net jei jo praeityje ir yra kažkas nutikę, – pratarė Džefris, o balse vėl pasigirdo pyktis, – Frenkas pamiršo paminėti, kad tas įvykis su žmona buvo prieš dvidešimt metų.

Lena tylėjo.

– Nesvarbu, – Džefris pamojo ranka, – net jei to norėtų, jam mažiausiai šešiasdešimt metų, o gal ir septyniasdešimt. Jis sunkiai įstengia į fotelį atsisėsti, kaip jis nugalėtų sveiką trisdešimt trejų metų moterį? – Džefris kalbėjo toliau: – Tad lieka Pitas valgykloje, taip? – Jis nelaukė atsakymo; tiesiog garsiai mąstė. – Tik pakeliui čia paskambinau Tesai. Ji atėjo prieš dvi. Vilo nebuvo, tik Pitas. Ji sakė, kad Pitas stovėjo prie kasos, kol ji užsisakė, o tada kepė jai mėsainį. – Džefris papurtė galvą. – Jis galėjo išsmukti, bet kada? Kada būtų spėjęs? Juk tai truko kiek? Dešimt, penkiolika minučių? Ir dar reikėjo suplanuoti. Kaip jis galėjo žinoti, kad pasiseks? – Klausimai ir toliau atrodė retoriniai. – O Pitą visi pažįstam. Na, Jėzau, juk iš pirmo sykio taip nepavyktų.

Jis nutilo, aiškiai susimąstęs, ir Lena paliko jį ramybėje. Ji žvelgė pro langą, svarstydama, ką Džefris kalbėjo apie Pitą Veiną ir Vilą Harisą. Prieš valandą tiedu vyrai jai atrodė tinkami įtariamieji. Dabar nė vieno nebeliko. Ne veltui Džefris ant jos pyksta. Ji galėjo važinėti su Bredu ir tikrinti vyrus sąraše, galbūt būtų radusi tą, kuris nužudė Sibilę.

Lena pažvelgė į namus, pro kuriuos jie važiavo. Sankryžoje pažiūrėjo į lentelę ir suprato, kad jie Kuperio gatvėje.

Džefris paklausė:

– Manai, Nana bus namie?

Lena gūžtelėjo pečiais.

Jis nusišypsojo, rodydamas, kad stengiasi susitvardyti.

– Žinai, dabar jau galim kalbėti.

Jos lūpų kampučiai kilstelėjo, bet nuoširdžiai nusišypsoti ji neįstengė.

– Dėkui, – ir pridūrė. – Atleisk, kad…

Jis pakėlė ranką ir ją nutildė.

– Tu gera policininkė, Lena. Tiesiog puiki. – Jis sustabdė mašiną prie Nanos ir Sibilės namų. – Tau tik reikia išmokti klausyti.

– Žinau.

– Ne, nežinai, – atsakė jis, bet atrodė, kad nebepyksta. – Visas tavo gyvenimas apvirto aukštyn kojom, o tu to nė nežinai.

Ji žiojosi kažką sakyti, bet užsičiaupė.

Džefris tarė:

– Suprantu, tau norisi dirbti, kad galva būtų užimta, bet patikėk manim, Lena. Jei kada nors vėl peržengsi ribas, taip tave nusodinsiu, kad nešiosi kavą Bredui Stivensui. Aišku?

Ji prisivertė linktelėti.

– Gerai, – atsakė jis, atidarydamas dureles. – Eime.

Lena neskubėdama atsisegė diržą. Išlipo iš mašinos, pasitaisė pistoleto dėklą ir nuėjo namo link. Kai priėjo prie durų, Nana jau buvo įsileidusi Džefrį.

– Labas, – tarė Lena.

– Labas, – atsakė Nana. Saujoje ji gniaužė suglamžytą nosinaitę, kaip ir vakar. Jos akys buvo užtinusios, o nosis ryškiai raudona.

– Labas, – tarė Henkas.

Lena sustingo.

– Ką tu čia veiki?

Henkas gūžtelėjo pečiais ir pasitrynė rankas. Jis vilkėjo berankoviais marškinėliais, ir ant rankų buvo aiškiai matyti senos adatų dūrių žymės. Lena susigėdo. Henką ji buvo mačiusi tik Rise, kur jo praeitį visi žinojo. Randus ji matė tiek sykių, kad beveik nė nebepastebėdavo. O dabar pirmą sykį išvydo juos Džefrio akimis ir užsinorėjo sprukti.

Henkas laukė, kad Lena ką nors pasakytų. Ji vos išstenėjo:

– Čia Henkas Nortonas, mano dėdė, – pasakė ji. – Džefris Toliveris, policijos viršininkas.

Henkas ištiesė ranką, ir Lena net krūptelėjo, išvydusi iškilus randus ant jo dilbio. Kai kurie buvo centimetro ilgio, kur jis susivarė adatą po oda, ieškodamas geros venos.

Henkas tarė:

– Laba diena, pone.

Džefris tvirtai paspaudė ištiestą ranką.

– Gaila, kad turime susipažinti tokiomis aplinkybėmis.

Henkas sudėjo rankas.

– Dėkui.

Visi tylėjo, tada Džefris pratarė:

– Tikriausiai suprantat, ko čia atvykome.

– Dėl Sibilės, – atsakė Nana keliomis oktavomis užkimusiu balsu, tikriausiai nuo to, kad visą naktį raudojo.

– Teisingai, – atsakė Džefris, rodydamas į sofą.

Jis palaukė, kol atsisėdo Nana, tuomet įsitaisė prie jos. Lena nustebo, kai jis paėmė Naną už rankos ir tarė:

– Labai jus užjaučiu dėl netekties, Nana.

Nanos akys paplūdo ašaromis. Ji net išspaudė šypseną.

– Dėkui.

– Mes labai stengiamės išsiaiškinti, kas kaltas, – kalbėjo jis. – Žinokit, kad jeigu jums dar ko nors prireiks, mes būtinai atskubėsim į pagalbą.

Ji vėl pakuždomis padėkojo, nudelbusi akis, krapštydama siūlelį nuo sportinių kelnių.

Džefris paklausė:

– Gal žinot, ar kas nors pyko ant jūsų arba Sibilės?

– Ne, – atsakė Nana. – Vakar jau sakiau Lenai. Pastaruoju metu viskas buvo kaip visada.

– Žinau, kad judvi su Sibile apsisprendėte gyventi ramiai, – pasakė Džefris.

Lena suprato, ką jis turi galvoje. Jis elgėsi daug subtiliau negu ji vakar.

– Aha, – atsakė Nana. – Mums čia patinka. Mes abi iš mažų miestelių.

Džefris paklausė:

– Ar neateina į galvą kas nors, kas būtų galėjęs viską suprasti?

Nana papurtė galvą. Ji nudelbė akis, lūpos virpėjo. Daugiau nieko negalėjo jam pasakyti.

– Gerai, – atsakė jis ir atsistojo. Uždėjo ranką Nanai ant peties, rodydamas nesikelti. – Išeisiu pats. – Jis kyštelėjo ranką į kišenę ir ištraukė vizitinę kortelę. Suėmęs ją viena ranka, kažką užrašė kitoje pusėje. – Čia mano namų telefonas, – pasakė jis. – Paskambinkit, jeigu ką nors prisiminsit.

– Dėkui, – atsakė Nana ir paėmė kortelę.

Džefris atsigręžė į Henką.

– Gal galėsit parvežti Leną namo?

Lena nustėro. Kaip ji gali čia pasilikti?

Henkas taip pat aiškiai nustebo.

– Gerai, – sumurmėjo. – Parvešiu.

– Sutarta. – Džefris paplekšnojo Nanai per petį, tuomet paaiškino Lenai: – Judvi su Nana per šį vakarą sudarykit sąrašą žmonių, su kuriais dirbo Sibilė. – Džefris gudriai šyptelėjo Lenai. – Rytoj septintą ryto būk nuovadoje. Nueisim į koledžą prieš paskaitas.

Lena nesuprato.

– Tai aš vėl su Bredu?

Jis papurtė galvą.

– Tu su manim.

Trečiadienis

11

Benas Volkeris, ankstesnis policijos viršininkas, turėjo kabinetą nuovados gilumoje, už pasitarimų kambario. Apversto pramoninio šaldytuvo dydžio stalas stovėjo kabineto viduryje, o priešais jį – eilė nepatogių kėdžių. Kasryt vyresnieji policininkai būdavo sukviečiami į Beno kabinetą, gaudavo dienos užduotis ir išeidavo, leisdami viršininkui užsidaryti. Ką Benas veikdavo iki penktos valandos, kai jį būdavo galima pastebėti skuodžiantį į valgyklą vakarienės, niekas nežinojo.

Kai perėmė Beno pareigas, pirmasis Džefrio potvarkis buvo perkelti kabinetą į dalinio kambario priekį. Džefris diskiniu pjūklu išpjovė skylę akmens vatoje ir įtaisė langą, kad sėdėdamas už stalo matytų savo vyrus, o dar svarbiau, kad vyrai matytų jį. Lange buvo žaliuzės, bet jis niekada jų nenuleisdavo, o kabineto durys beveik visada būdavo atviros.

Po dviejų dienų nuo tada, kai buvo rastas Sibilės Adams kūnas, Džefris sėdėjo kabinete ir skaitė ką tik Marlos paduotą ataskaitą. Nikas Šeltonas Džordžijos tyrimų biure maloniai paskubino arbatos dėžutės analizę. Rezultatas: arbata.

Džefris pasikasė smakrą, dairydamasis po kabinetą. Tai buvo nedidelė patalpa, bet vienoje sienoje jis sumontavo knygų lentynas, kad būtų tvarka. Greta vadovėlių ir statistikos ataskaitų ten stovėjo prizai už šaudymą, laimėti Birmingamo varžybose, ir visos komandos pasirašytas kamuolys iš tų laikų, kai žaidė futbolą Oberne. Ne kažin kiek žaidė. Dažniausiai Džefris sėdėdavo ant atsarginių suolelio, stebėdamas, kaip kiti žaidėjai pradeda karjerą.

Tolimajame lentynos kampe stovėjo jo motinos nuotrauka. Ji vilkėjo rausvą palaidinę, o rankose laikė mažą gėlių puokštelę, skirtą segti ant riešo. Nuotrauka buvo padaryta, kai Džefris baigė mokyklą. Jis įamžino retai prieš objektyvą šmėstelinčią motinos šypseną. Jos akys švytėjo, tikriausiai regėdamos sūnui atsiveriančias galimybes. Ji taip ir neatleido savo vienturčiui, kad po metų jis metė mokslus Oberne ir įsidarbino Birmingamo policijoje.

Marla pabeldė į duris, vienoje rankoje nešina puodeliu kavos, o kitoje – spurga. Pirmąją Džefrio darbo dieną ji pasakė, kad niekada nenešiodavo kavos Benui Volkeriui, todėl jam irgi nenešiosianti. Džefris nusijuokė; jam tai nė į galvą neatėjo. Nuo tada Marla kasdien atnešdavo jam kavos.

– Spurga mano, – pasakė ji, duodama jam popierinį puoduką. – Trečiąja linija skambina Nikas Šeltonas.

– Dėkui, – atsakė jis, laukdamas, kol ji išeis. Tada atsilošė ir pakėlė ragelį. – Nikai?

Ragelyje pasigirdo sodri pietietiška Niko tarmė.

– Kaip laikaisi?

– Ne kažin kaip, – atsakė Džefris.

– Suprantu, – tarė Nikas ir pridūrė: – Gavai ataskaitą?

– Apie arbatą? – Džefris pakėlė lapą ir peržvelgė analizę. Kaip tokiame paprastame gėrime, arbatoje buvo labai daug chemikalų. – Tai tik pigi arbata iš paprastos parduotuvės, taip?

– Taip, – atsakė Nikas. – Klausyk, šįryt mėginau paskambinti Sarai, bet jos neradau.

– Tikrai?

Nikas tyliai nusijuokė.

– Tu man niekada neatleisi, kad tąsyk pakviečiau ją į pasimatymą, ką, bičiuli?

Džefris nusišypsojo.

– Ne.

– Vienas mano narkotikų tyrėjas laboratorijoje labai domisi ta šunvyšne. Tokių bylų būna nedaug, ir jis pasisiūlė su jumis susitikti ir viską papasakoti.

– Labai padėtų, – atsakė Džefris. Pro stiklą jis pamatė Leną ir pamojo jai užeiti.

– Šią savaitę Sara su tavim kalbasi? – Atsakymo Nikas nelaukė. – Mano vaikinas norės jos paklausinėti, kaip atrodė auka.

Džefris nurijo kandžią pastabą, kuri sukosi ant liežuvio galo, ir prisivertė atsakyti linksmai:

– Gal rytoj apie dešimtą?

Kai Lena įėjo, Džefris kaip tik žymėjosi susitikimą kalendoriuje. Vos jis pakėlė akis, ji prašneko:

– Jis nebevartoja narkotikų.

– Ką?

– Bent aš taip tikiuosi.

Džefris nesupratęs papurtė galvą.

– Apie ką tu čia?

Ji pritilo ir ištiesė jam rankas.

– Apie dėdę Henką.

– Ak. – Džefris pagaliau suprato. Jis spėliojo, ar Henkas Nortonas buvęs narkomanas, ar papuolė į baisų gaisrą, tokios randuotos buvo jo rankos. – Aha, mačiau, kad randai seni.

Ji paaiškino:

– Jis stūmėsi amfą, aišku?

Lena kalbėjo priešiškai. Džefris suprato, kad ji dėl to siuto nuo tada, kai jiedu atsisveikino pas Naną Tomas. Na, tai ji gėdijasi dviejų dalykų – sesers homoseksualės ir dėdės narkomano. Džefris pasvarstė, ar kas nors, be darbo, Lenos gyvenime teikia jai malonumo.

– Kas yra? – paklausė Lena.

– Nieko, – atsakė Džefris ir atsistojo. Jis nusikabino kostiumo švarką nuo kabliuko už durų ir išstūmė Leną iš kabineto. – Turi sąrašą?

Ji, regis, susierzino, jog jis nė nemėgina jos barti už tai, kad dėdė – buvęs narkomanas. Padavė jam užrašų knygelės lapelį.

– Štai ką mes su Nana vakar surašėme. Čia visi, kurie dirbo su Sibile ir galėjo su ja kalbėtis prieš tai, kai…

Sakinio Lena nebaigė.

Džefris pažvelgė į lapą. Ten buvo šešios pavardės. Greta vienos buvo nupiešta žvaigždutė. Lena, regis, atspėjo, ko jis paklaus, ir tarė:

– Ričardas Karteris – jos magistrantas asistentas. Devintą valandą ji skaitė paskaitą koledže. Be Pito, jis tikriausiai paskutinis matė ją gyvą.

– Pavardė kažkur girdėta, – pasakė Džefris, vilkdamasis švarką. – Jis vienintelis studentas sąraše?

– Taip, – atsakė Lena. – Be to, jis kažkoks keistuolis.

– Kaip suprasti?

– Nežinau. – Ji gūžtelėjo pečiais. – Man jis nepatinka.

Džefris prikando liežuvį ir nepasakė, kad Lenai labai jau daug kas nepatinka. Kažin ar dėl to galima įtarti jį žmogžudyste.

Jis tarė:

– Pradėkim nuo Karterio, tada pasikalbėsim su dekanu. – Jis palaikė jai laukujes duris. – Jei nesilaikysim protokolo su dėstytojais, meras gaus širdies smūgį. Studentai – kas kita.

Granto technologijos institutą sudarė studentų asociacija, keturi auditorijų pastatai, administracijos pastatas ir žemės ūkio sparnas, kurio pastatymą finansavo labai dėkingas sėklų gamintojas. Iš vienos pastatų pusės augo vešli giraitė, kitapus tyvuliavo ežeras. Iš studentų bendrabučių į bet kurį pastatą galėjai ateiti pėsčiomis, o labiausiai paplitusi universiteto transporto priemonė buvo dviratis.

Džefris užkopė paskui Leną į trečią tiksliųjų mokslų auditorijų pastato aukštą. Ji aiškiai buvo pažįstama su sesers asistentu, nes kai tarpduryje išvydo Leną, Ričardo Karterio veidas persikreipė. Jis buvo žemas, praplikęs, nešiojo akinius storais juodais rėmais, o ant ryškiai geltonų marškinių vilkėjo prastai pasiūtą laboratorijos chalatą. Atrodė įkyrus pedantas, kaip dauguma koledžo darbuotojų. Granto technologijos institutas buvo tikra moksliukų kalvė. Anglų kalbos paskaitos buvo privalomos, bet visai nesunkios. Koledžas labiau stengėsi štampuoti patentus, o ne ugdyti socialiai brandžius vyrus ir moteris. Labiausiai tai Džefriui ir kliūdavo. Dauguma dėstytojų ir visi studentai buvo tokie pasipūtę, kad nematė to, kas vyksta panosėje.

– Sibilė buvo puiki mokslininkė, – pasakė Ričardas, palinkęs virš mikroskopo. Jis kažką sumurmėjo, tuomet pakėlė akis ir pažvelgė į Leną. – Turėjo nuostabią atmintį.

– O kaipgi kitaip, – atsakė Lena, išsitraukdama užrašų knygutę.

Džefris ne pirmą sykį susimąstė, ar gerai padarė atsivežęs Leną čia. Labiausiai norėjo laikyti ją prie savęs. Po vakarykščių nuotykių ja nepasitikėjo, bijojo, kad mergina jo neklausys. Verčiau laikyti ją prie šalies ir pasaugoti, o ne paleisti vieną.

– Jos darbas… – prabilo Ričardas. – Jūs neįsivaizduojat, kokia ji buvo kruopšti, kokia uoli. Šioje srityje retai kada sutiksi tokį dėmesingą žmogų. Ji buvo mano mokytoja.

– Kurgi ne, – atsakė Lena.

Ričardas niūriai pažvelgė į ją ir paklausė:

– Kada laidotuvės?

Klausimas Leną, regis, nustebino.

– Ji bus kremuota, – atsakė ji. – Pati taip norėjo.

Ričardas susinėrė rankas ant pilvo. Žvelgė taip pat priekaištingai. Beveik globėjiškai, bet ne visai. Vieną akimirką Džefris jo išraiškoje kažką išskaitė. Bet Ričardas nusisuko, ir Džefris suabejojo, ar nepradėjo įžvelgti per daug.

Lena tarė:

– Šermenys, jei galima jas taip pavadinti, bus šįvakar. – Ji kažką užrašė ant lapelio ir nuplėšė jį. – Broko laidojimo namuose, Karaliaus gatvėje, penktą valandą.

Ričardas nepalenkdamas galvos žvilgtelėjo į popierėlį, tvarkingai perlenkė jį pusiau, tada dar kartą, paskui įsikišo į laboratorijos chalato kišenę. Jis šniurkštelėjo, atgalia ranka nusišluostė nosį. Džefris nesuprato, ar jis peršalęs, ar stengiasi nepravirkti.

Lena paklausė:

– Na, gal matei svetimų žmonių laboratorijoje ar Sibilės kabinete?

Ričardas papurtė galvą.

– Tik tuos pačius keistuolius kaip visada. – Jis nusijuokė, bet staiga nutilo. – Turbūt negražiai pasakiau.

– Taip, – atsakė Lena. – Negražiai.

Džefris atsikrenkštė, patraukdamas jaunuolio dėmesį.

– Kada paskutinį sykį ją matėte, Ričardai?

– Po rytinės paskaitos, – atsakė šis. – Ji prastai jautėsi. Atrodo, būsiu nuo jos užsikrėtęs. – Lyg patvirtindamas jis išsitraukė nosinaitę. – Ji buvo labai geras žmogus. Jūs neįsivaizduojat, kaip man pasisekė, kad ji priglaudė mane po sparneliu.

– Ką veikėte po to, kai ji išėjo? – paklausė Džefris.

Jis gūžtelėjo pečiais.

– Turbūt nuėjau į biblioteką.

– Turbūt? – paklausė Džefris, nepatenkintas atsainiu jo tonu.

Ričardas, regis, pajuto suerzinęs Džefrį.

– Nuėjau į biblioteką, – pasitaisė jis. – Sibilė mane paprašė surasti kelis šaltinius.

Lena įsiterpė ir paklausė:

– Gal kas nors šalia jos elgėsi keistai? Gal užsukdavo dažniau neį įprastai?

Ričardas vėl papurtė galvą ir papūtė lūpas.

– Kad ne. Semestras jau įpusėjęs. Sibilė dėsto vyresniems studentams, todėl dauguma jų čia mokosi bent porą metų.

– Naujų veidų nepasirodė? – paklausė Džefris.

Ričardas vėl papurtė galvą. Jis priminė Džefriui kinkuojantį žaislinį šuniuką, kokius žmonės pasistato mašinose ant palangės. Vyrukas tarė:

– Mūsų bendruomenė nedidelė. Jei kas nors keistai elgtųsi, tikrai kristų į akis.

Džefris jau ketino klausti dar kažko, bet įėjo Kevinas Bleikas, koledžo dekanas. Jis atrodė nepatenkintas.

– Viršininke Toliveri, – tarė Bleikas, – jūs čia tikriausiai dėl dingusios studentės.

Džulija Metjus buvo dvidešimt trejų metų trečiakursė, studijuojanti fiziką. Anot jos kambario draugės, ji dingo prieš dvi dienas.

Džefris vaikštinėjo po bendrabučio kambarį. Ant sienų kabėjo plakatai su drąsinančiais užrašais apie sėkmę ir pergales. Ant staliuko prie lovos stovėjo dingusios merginos nuotrauka su vyru ir moterimi, aiškiai jos tėvais. Džulija Metjus pasižymėjo paprastu, sveiku grožiu. Nuotraukoje tamsūs jos plaukai buvo suimti į dvi uodegėles. Vienas priekinis dantis nuskeltas, bet šiaip jau ji atrodė paprasčiausia mergaitė. Tiesą sakant, labai panaši į Sibilę Adams.

– Jie išvykę, – pasakė Dženė Prais, dingusios merginos kambario draugė.

Ji stovėjo tarpduryje ir grąžė rankas, žiūrėdama, kaip Džefris ir Lena krečia kambarį.

– Jie švenčia vestuvių dvidešimtmetį. Išplaukė į kruizą po Bahamas, – pasakojo Dženė.

– Ji labai graži, – pasakė Lena, aiškiai mėgindama nuraminti merginą.

Džefris pasvarstė, ar Lena pastebėjo, kokia Džulija Metjus panaši į jos seserį. Abiejų oda ir plaukai tamsūs. Abi atrodė panašaus amžiaus, nors iš tikrųjų Sibilė buvo dešimčia metų vyresnė. Pasijutęs nejaukiai, Džefris padėjo nuotrauką, nes suvokė, kad abi moterys panašios ir į Leną.

Lena atsigręžė į Dženę ir paklausė:

– Kada pastebėjai, kad ji dingo?

– Turbūt vakar, kai grįžau po paskaitos, – atsakė Dženė. Jos skruostai mažumėlę paraudo. – Ji ir anksčiau kartais negrįždavo nakvoti, suprantat?

– Aišku, – atsakė Lena.

– Maniau, gal ji su Rajenu. Tai jos buvęs vaikinas. – Ji nutilo. – Prieš kokį mėnesį jie išsiskyrė. Prieš porą dienų, apie devintą valandą vakaro, mačiau juos abu bibliotekoje. Tada paskutinį kartą ją mačiau.

Lena griebėsi buvusio vaikino ir tarė:

– Labai sunku gerai sutarti su vaikinu, kai reikia lankyti paskaitas ir atlikti rašto darbus.

Dženė nedrąsiai šyptelėjo.

– Aha. Rajenas mokosi agronomijos mokykloje. Jo krūvis daug mažesnis negu Džulijos. – Ji užvertė akis. – Jeigu tik augalai nenuvysta, jis gauna aukščiausius įvertinimus. O mes kalame per naktis, kad tik užtektų laiko laboratorijai.

– Prisimenu, kaip būdavo, – atsakė Lena, nors koledžo niekada nelankė. Ji melavo taip lengvai, kad Džefris ir išsigando, ir susižavėjo. Retai kuris mokėjo taip puikiai apklausti.

Dženė nusišypsojo, jos pečiai atsipalaidavo. Lenos gudrybė suveikė.

– Tuomet pati žinot, kaip būna. Net atsikvėpti nėra kada, kur ten su vaikinu prisidraugausi.

Lena paklausė:

– Jie išsiskyrė dėl to, kad ji neturėdavo jam laiko?

Dženė linktelėjo galva.

– Jis buvo jai pirmas. Džulija labai liūdėjo. – Ji sutrikusi pažvelgė į Džefrį. – Baisiai jį įsimylėjo, suprantat? Kai išsiskyrė, tiesiog iš proto kraustėsi. Net iš lovos nesikeldavo.

Lena paklausė tyliau, lyg nenorėdama, kad Džefris išgirstų:

– Turbūt kai pamatei juos bibliotekoje, jie ten ne knygom domėjosi.

Dženė dirstelėjo į Džefrį.

– Ne. – Ji sutrikusi nusijuokė.

Lena priėjo ir užstojo nuo jo merginą. Džefris susiprato, nusigręžė nuo moterų ir apsimetė susidomėjęs Džulijos stalu.

Lena draugiškai paklausė:

– Kaip tau Rajenas?

– Turit galvoj, ar jis man patinka?

– Aha, – atsakė Lena. – Na, ne ta prasme patinka. Ar jis tau atrodo geras vaikinas?

Kurį laiką mergina tylėjo. Džefris paėmė vadovėlį ir pervertė puslapius. Pagaliau Dženė atsakė:

– Na, jis buvo truputį savanaudis, suprantat? Ir pykdavo, jeigu ji negalėdavo su juo susitikti.

– Valdingas?

– Turbūt taip, – atsakė mergina. – Ji kaimietė, aišku? Rajenas tuo šiek tiek naudojasi. Džulija daug ko pasaulyje nesupranta. Ir mano, kad jis supranta.

– O jis supranta?

– Dieve, ne, – nusijuokė Dženė. – Na, jis nėra blogas žmogus…

– Žinoma, kad ne.

– Jis tiesiog… – Ji nutilo. – Jam nepatinka, kai ji kalbasi su kitais, aišku? Jam, tipo, baisu, kad ji pamatys, jog būna geresnių vaikinų. Bent jau man taip atrodo. Visą gyvenimą Džulija augo kaip šiltnamyje. Ji nemoka pasisaugoti tokių vaikinų. – Ji vėl nutilo. – Jis ne blogas, tik labai reiklus, suprantat? Jam reikia žinoti, kur ji eina, su kuo, kada grįš. Jis visai neleidžia jai pabūti vienai.

Lena kalbėjo vis dar tyliai.

– Jis juk jos nemušė, ką?

– Ne, nieko panašaus. – Mergina vėl nutilo, paskui pridūrė: – Bet dažnai ant jos rėkdavo. Kartais kai grįždavau iš paskaitų, pasiklausydavau už durų, suprantat?

– Aha, – atsakė Lena. – Patikrindavai.

– Taip, – pritarė Dženė ir nervingai sukikeno. – Na, vieną kartą išgirdau, kad jis ten ir labai piktai šūkauja. Taip bjauriai šneka.

– Kaip bjauriai?

– Sako, kad ji bloga, – atsakė Dženė. – Kad ji tokia bloga, jog eis į pragarą.

Kitą klausimą Lena uždavė neskubėdama.

– Jis religingas?

Dženė niekinamai prunkštelėjo.

– Kai patogu. Jis žino, kad Džulija tikinti. Lanko bažnyčią ir panašiai. Na, bent jau namie lankė. Čia nueina nedažnai, bet vis pasakoja, kaip giedojo chore, kaip nori būti gera krikščionė ir panašiai.

– Bet Rajenas nereligingas?

– Tik tada, kai mano, kad gali iš jos ką nors išpešti. Tipo, sako, kad yra baisiai religingas, bet turi visur prisivėręs auskarų, rengiasi juodai ir…

Ji nutilo. Lena paklausė tyliau:

– Kas? – Tada dar tyliau: – Niekam nesakysiu.

Dženė kažką sukuždėjo, Džefris neišgirdo.

– Mat kaip, – atsakė Lena, lyg būtų viską supratusi. – Kokie kvaili tie bernai.

Dženė nusijuokė.

– O ji tuo patikėjo.

Lena irgi nusijuokė, tada paklausė:

– Kaip manai, ką Džulija padarė tokio blogo? Na, kad Rajenas taip supyko?

– Nieko, – nukirto Dženė. – Paskui jos klausiau. Ji man nesakė. Tik visą dieną gulėjo lovoje ir tylėjo.

– Maždaug tuo metu jie išsiskyrė?

– Aha, – patvirtino Dženė. – Kaip sakiau, prieš mėnesį. – Susirūpinusi paklausė: – Jūs manot, jis galėjo jai ką nors padaryti, kad ji dingtų?

– Ne, – atsakė Lena. – Dėl to nesijaudink.

Džefris atsigręžė ir paklausė:

– Kokia Rajeno pavardė?

– Gordonas, – atsakė mergina. – Manot, Džulijai nutiko kas nors negero?

Džefris susimąstė. Galėjo pasakyti jai, kad nesuktų galvos, bet tada mergina be jokio pagrindo nusiramintų. Jis apsisprendė:

– Nežinau, Džene. Mes labai stengsimės ją surasti.

Administracijoje jie netruko išsiaiškinti, kad šiuo dienos metu Rajenas Gordonas budi skaitykloje. Agronomijos sparnas buvo universiteto pakraštyje, ir su kiekvienu žingsniu Džefris darėsi vis neramesnis. Jis juto, kad nuo Lenos taip pat sklinda įtampa. Praėjo dvi dienos, o nieko tikro jie nesužinojo. Galimas daiktas, kad netrukus jie sutiks žmogų, kuris nužudė Sibilę Adams.

Džefris, tiesa, nebuvo nusiteikęs tapti geriausiu Rajeno Gordono draugu, bet kažkuo tas vaikis nuteikė Džefrį prieš save vos jiems susitikus. Jis nešiojo auskarus antakyje ir abiejose ausyse, be to, žiedas stirksojo ir nosies pertvaroje. Papuošalas atrodė pajuodęs ir apskretęs, labiau tinkamas jaučio snukiui, o ne žmogaus nosiai. Dženė apie Rajeną Gordoną pasakojo be didelio susižavėjimo, bet jį išvydęs Džefris suprato, kad ji kalbėjo labai mandagiai. Rajenas atrodė purvinas. Jo riebalais blizgantis veidas nusėtas spuogais ir gyjančiais šašais. Plaukai netrinkti kelias dienas. Juodi džinsai ir marškiniai suglamžyti. Nuo jo sklido keistas kvapas.

Džulija Metjus, regis, buvo labai daili mergina. Kaip toks Rajenas Gordonas įstengė ją nusičiupti, Džefriui galva neišnešė. Labai iškalbinga, kad Gordonas įstengė susidraugauti su mergina, kuri tikrai galėjo susirasti nepalyginti geresnį.

Džefris pastebėjo, kad mandagioji Lena, pirma padėjusi susišnekėti su Džene, pasiekus skaityklą buvo seniai dingusi. Ji ryžtingai žengė į patalpą, nekreipdama dėmesio į smalsius kitų studentų, beveik vien vaikinų, žvilgsnius, ir patraukė tiesiai link to, kuris sėdėjo prie stalo priekyje.

– Rajenas Gordonas? – paklausė ji, pasilenkusi virš stalo. Jos švarkas prasiskleidė, ir Džefris pastebėjo, kaip vaikio akys nukrypo į ginklą. Bet jis kietai sučiaupė lūpas, o kai atsakė, Džefris užsinorėjo jam smogti.

Mat Gordonas tarė:

– Koks tavo reikalas, kale?

Džefris stvėrė vaikiną už apykaklės ir ištempė iš skaityklos. Tuo pat metu Džefris suprato, kad grįžęs į kabinetą neabejotinai ras piktą mero žinutę.

Išvilkęs iš skaityklos, Džefris trenkė Gordoną į sieną. Jis išsitraukė nosinę ir nusišluostė riebaluotą ranką.

– Tavo bendrabutyje nėra dušo? – paklausė jis.

Kaip Džefris ir tikėjosi, Gordonas ėmė inkšti:

– Policijos savivalė!

Džefrio nuostabai, Lena skėlė Gordonui antausį.

Gordonas pasitrynė skruostą, lūpų kampučiai nusviro. Jis ėmė matuoti Leną akimis. Tas žvilgsnis Džefrį beveik prajuokino. Rajenas Gordonas buvo perkaręs kaip pagalys, maždaug Lenos ūgio, tikriausiai ir svorio. Moralinio pranašumo ji turėjo su kaupu. Džefris nė neabejojo, kad jei Gordonas pamėgintų ją stumtelėti, Lena jam perkąstų gerklę.

Gordonas tai, regis, suvokė. Jis suglebo ir prašneko inkščiančiu nosiniu balsu, galbūt nuo žiedo, kuris jam kalbant suposi.

– Ko iš manęs nori, biče?

Kai Lena ištiesė ranką prie jo krūtinės, jis puolė gintis.

Ji tarė:

– Nuleisk rankas, mižniau tu.

Ji užkišo ranką už jo marškinių apykaklės ir ištraukė ant grandinėlės kabantį kryželį.

– Gražus pakabutis, – pasakė.

Džefris paklausė:

– Kur buvai pirmadienį popiet?

Gordonas pažvelgė į Džefrį.

– Ką?

– Kur buvai pirmadienį popiet? – pakartojo Džefris.

– Nežinau, biče, – suinkštė jis. – Turbūt miegojau. – Jis šniurkštelėjo ir pasitrynė nosį. Džefris kone susiraukė, kai žiedas jo nosyje pasisupo pirmyn atgal.

– Stok prie sienos, – įsakė Lena, stumteldama ir apgręždama jį.

Gordonas bandė ginčytis, bet nutilo, vos Lena dėbtelėjo į jį. Jis išskėtė rankas ir kojas. Lena apgraibė jį ir paklausė:

– Adatų nerasiu, ką? Niekas neįdurs?

Gordonas suvaitojo:

– Ne.

Lena kyštelėjo ranką į jo kelnių kišenę ir nusišypsojo ištraukusi maišelį baltų miltukų.

– Čia ne cukrus, ką? – paklausė ji Džefrio.

Šis paėmė maišelį, nustebęs, kad mergina jį rado. Dabar paaiškėjo, kodėl Gordonas taip atrodo. Narkomanai per daug nesirūpina savo išvaizda. Pirmą sykį tą rytą Džefris apsidžiaugė, kad paėmė Leną su savim. Jam nebūtų atėję į galvą apieškoti vaikiną.

Gordonas per petį pažvelgė į maišelį.

– Čia ne mano kelnės.

– Kurgi ne, – atkirto Lena. Apgręžusi Gordoną, ji paklausė: – Kada paskutinį sykį matei Džuliją Metjus?

Gordono mintys atsispindėjo jo veide. Jis aiškiai suprato, kas dabar bus. Miltukai – mažiausias jo rūpestis.

– Mes prieš mėnesį išsiskyrėm.

– Neatsakei į klausimą, – atkirto Lena. Ji pakartojo: – Kada paskutinį sykį matei Džuliją Metjus?

Gordonas sukryžiavo rankas ant krūtinės. Džefris iškart suprato, kad viską padarė ne taip. Pasidavė nervams ir jauduliui. Mintyse Džefris ištarė žodžius, kuriuos Gordonas pakartojo garsiai:

– Noriu pasitarti su advokatu.

Džefris susikėlė kojas ant stalo priešais kėdę. Jie sėdėjo apklausos kambaryje, laukdami, kol bus sutvarkyti Rajeno Gordono dokumentai. Deja, vos Lenai išvardijus jo teises, Gordonas užsičiaupė kaip žuvis. Laimė, Gordono draugas mielai leido jiems apieškoti bendrabučio kambarį. Jie nerado nieko labiau įtartino už suktinių popierėlius ir veidrodį su skutimosi peiliuku ant jo. Džefris nebuvo tikras, bet, pažvelgus į draugą, narkomano įranga galėjo priklausyti ir vienam, ir kitam. Apieškojus laboratoriją, kur Gordonas dirbo, daugiau užuominų neatsirado. Geriausiu atveju Džulija Metjus suprato, kad jos vaikinas šiknius, ir paspruko.

– Mes susimovėm, – pareiškė Džefris, padėjęs ranką ant laikraščio „Grant County Observer“.

Lena linktelėjo galva.

– Aha.

Jis giliai įkvėpė ir išpyškino:

– Matyt, tas vaikis vis tiek būtų apsistatęs advokatais.

– Nežinau, – atsakė Lena. – Galbūt jis per daug prisižiūrėjo televizoriaus.

Ir kaip Džefris nesusiprato. Bet koks kvailys, žiūrintis televizorių, moka paprašyti advokato, kai prie durų išdygsta policija.

– Galėjau būti su juo švelnesnė, – pratarė ji. – Žinoma, jei jis – tas, kurio ieškome, visai neapsidžiaugs, kad jį stumdo moteriškė. – Ji nelinksmai nusijuokė. – Ypač kai atrodau taip pat kaip ji.

– Galbūt mums tai išeis į naudą, – atsakė jis. – Gal paliksiu judu čia vienus, kol lauksime Badžio Konfordo?

– Jam paskirtas Badis? – paklausė Lena nepatenkinta.

Grante buvo keli advokatai, kurie už mažesnį mokestį imdavosi viešojo gynėjo darbo. Iš jų visų Badis Konfordas buvo pats kiečiausias.

– Šį mėnesį jo eilė, – atsakė Džefris. – Manai, Gordonas bus toks kvailas, kad prasižios?

– Jis niekada anksčiau nebuvo suimtas. Man jis neatrodo labai sumanus.

Džefris tylėjo, laukdamas, ką ji dar pasakys.

– Tikriausiai siunta, kad skėliau jam antausį, – tarė ji, ir jis pamatė, kaip ji mintyse dėsto pokalbio eigą. – Padėsi? Liepk man su juo nesikalbėti.

Džefris linktelėjo galva.

– Gal ir padės.

– Nepakenks.

Džefris tylėjo ir žvelgė į stalą. Pagaliau pabarbeno pirštu į pirmąjį laikraščio puslapį. Beveik visą viršutinę jo dalį užėmė Sibilės Adams nuotrauka.

– Turbūt matei?

Ji linktelėjo, nežiūrėdama į nuotrauką.

Džefris apvertė laikraštį.

– Čia neparašyta, kad ji buvo išprievartauta, bet užuominų yra. Pasakiau jiems, kad ji buvo sumušta, nors nebuvo.

– Žinau, – sumurmėjo ji. – Skaičiau.

– Frenkas ir kiti, – kalbėjo Džefris, – iš nusikaltėlių sąrašo nieko rimto neišpešė. Porą Frenkas norėjo patyrinėti įdėmiau, bet nieko neišlindo. Abu turėjo alibi.

Lena nudelbė akis.

Džefris tarė:

– Paskui gali eiti namo. Žinau, kad tikriausiai turi pasiruošti vakarui.

Jos nuolankumas jį nustebino.

– Ačiū.

Kažkas pabeldė į duris. Bredas Stivensas kyštelėjo galvą.

– Atvedžiau jūsų vaikį.

Džefris atsistojo ir tarė:

– Įleisk jį.

Su oranžiniu kalėjimo kombinezonu Rajenas Gordonas atrodė dar smulkesnis negu su savo juodais džinsais ir marškiniais. Jis vilko tokiomis pat oranžinėmis šlepetėmis apautas kojas, o plaukai dar buvo šlapi, nes Džefris liepė nuprausti jį žarna. Gordono rankos buvo surakintos už nugaros, ir prieš išeidamas Bredas padavė Džefriui raktelį.

– Kur mano advokatas? – paklausė Gordonas.

– Turėtų pasirodyti maždaug po penkiolikos minučių, – atsakė Džefris, sodindamas vaikį į kėdę. Jis atrakino antrankius, bet, Gordonui nespėjus pajudinti rankų, vėl juos prirakino prie kėdės.

– Per ankštai, – suinkštė Gordonas, išpūsdamas krūtinę ir rodydamas, kaip jam skauda. Jis trūktelėjo kėdę, bet rankos liko surakintos.

– Nenumirsi, – sumurmėjo Džefris, tuomet tarė Lenai: – Pabūk čia su juo. Neleisk jam nieko sakyti be protokolo, girdi?

Lena nuleido akis.

– Taip, pone.

– Aš rimtai, detektyve.

Jis pasistengė griežtai pažvelgti į ją, tada išėjo. Džefris įėjo pro gretimas duris į stebėjimo kambarį. Jis stovėjo sukryžiavęs rankas ir žiūrėjo į Gordoną ir Leną pro veidrodinį stiklą.

Nedidelio apklausos kambario sienos buvo dažytų cemento plytų. Viduryje – prie grindų pritvirtintas stalas, aplink jį – trys kėdės. Dvi vienoje pusėje, viena kitoje. Lena pasiėmė laikraštį. Ji susikėlė kojas ant stalo ir mažumėlę atsilošė, tada atvertė „Grant County Observer“. Kai ji perlenkė laikraštį, Džefris išgirdo spragsint garsiakalbį.

Gordonas tarė:

– Noriu vandens.

– Nešnekėk, – įsakė Lena taip tyliai, kad Džefriui teko pagarsinti kolonėlę.

– Kodėl? Turėsi nemalonumų?

Lena nepakėlė nosies nuo laikraščio.

– Tuoj tau bus nemalonumų, – pasakė Gordonas, pasilenkdamas, kiek leido antrankiai. – Pasakysiu advokatui, kad trenkei man.

Lena prunkštelėjo.

– Kiek tu sveri, septyniasdešimt kilogramų? Maždaug metras septyniasdešimt? – Ji padėjo laikraštį ir nutaisė kuo nekalčiausią veidelį. Jos balsas buvo laibas ir mergaitiškas. – Jūsų kilnybe, aš niekada netrenkčiau suimtam įtariamajam. Jis toks stambus ir stiprus, kad bijočiau dėl savo gyvybės.

Gordonas prisimerkė.

– Juokauji čia su manim.

– Aha, – atsakė Lena, vėl atsiversdama laikraštį. – Man tai tikrai juokinga.

Gordonas porą minučių svarstė, ką daryti toliau. Jis parodė į laikraštį.

– Tu tos lesbės sesuo.

Lena kalbėjo ramiai, nors Džefris suprato, kad tikriausiai trokšta užsiropšti ant stalo ir jį užsmaugti. Ji tarė:

– Taip.

– Ji buvo nužudyta, – pasakė jis. – Visas universitetas žinojo, kad ji lesbė.

– Ji tokia ir buvo.

Gordonas apsilaižė lūpas.

– Sušikta lesbė.

– Taip, – atsakė Lena ir pervertė puslapį, lyg nuobodžiaudama.

– Lesbė, – pakartojo jis. – Sušikta dziundziačiulpė. – Jis nutilo, tikėdamasis, kad ji sureaguos, aiškiai niršdamas, kad ji nekreipia dėmesio. Dar pridūrė: – Papatrynė.

Lena atsiduso lyg iš nuobodulio.

– Pizdauskaitė, kiša liežuvį į dziundzę, bobas dulkina. – Ji nutilo ir pažvelgė į jį per laikraščio kraštą. – Ką nors praleidau?

Nors Džefris žavėjosi Lenos įgūdžiais, mintyse padėkojo Dievui, kad ji netapo nusikaltėle.

Gordonas atsakė:

– Tai dėl to mane sulaikėt, taip? Manai, aš ją išprievartavau?

Lena nenuleido laikraščio, bet Džefris suprato, kad jos širdis daužosi ne silpniau negu jo. Arba Gordonas spėlioja, arba mėgina prisipažinti.

Lena paklausė:

– Ar tu ją išprievartavai?

– Gal ir taip, – atsakė Gordonas. Jis ėmė linguoti su kėde kaip mažas vaikas, reikalaujantis dėmesio. – Gal aš ją išdulkinau. Nori, papasakosiu?

– Žinoma, – atsakė Lena. Ji padėjo laikraštį ir sukryžiavo rankas ant krūtinės. – Pasakok.

Gordonas pasilenkė.

– Ji buvo tualete, taip?

– Tau geriau žinoti.

– Ji plovėsi rankas, o aš užėjau ir išdulkinau ją per šikną. Jai taip patiko, kad ėmė ir užsilenkė.

Lena sunkiai atsiduso.

– Geriau nesugalvojai?

Jis, regis, įsižeidė.

– Ne.

– Gal papasakok, ką padarei Džulijai Metjus?

Jis atsilošė kėdėje, pasirėmęs rankomis.

– Nieko aš jai nedariau.

– Tai kur ji?

Jis gūžtelėjo pečiais.

– Turbūt mirė.

– Kodėl taip sakai?

Jis palinko pirmyn ir prispaudė krūtinę prie stalo.

– Ji jau anksčiau mėgino žudytis.

Lena nė nemirktelėjo.

– Aha, žinau. Persirėžė riešus.

– Teisingai, – linktelėjo Gordonas, nors Džefris išvydo, kad jis nustebo.

Džefris taip pat nustebo, nors tai buvo visai logiška. Moterys iš visų savižudybės būdų dažniausiai pjaunasi riešus. Lena tiesiog spėjo. Ji apibendrino:

– Džulija persirėžė riešus prieš mėnesį.

Jis pakreipė galvą ir keistai pažvelgė į ją.

– Iš kur žinai?

Lena vėl atsiduso ir pasiėmė laikraštį. Atsivertė jį ir ėmė skaityti. Gordonas ėmė linguoti su kėde.

Lena nepakėlė akių nuo laikraščio.

– Kur ji, Rajenai?

– Nežinau.

– Tu ją išprievartavai?

– Kam man ją prievartauti? Ji pati pas mane atšliauždavo.

– Liepdavai jai čiulpti?

– Taigi.

– Kitaip nestovi, Rajenai?

– Šūdas. – Jis pastatė kėdę lygiai. – Tau vis tiek negalima su manim kalbėtis.

– Kodėl?

– Nes čia ne protokolui. Aš galiu prišnekėti, ko tik noriu, viskas dzin.

– O ko nori prišnekėti?

Jo lūpos trūkčiojo. Vyrukas dar labiau palinko į priekį. Džefriui pro stiklą atrodė, kad Gordonas už nugaros surakintomis rankomis atrodo kaip supančiotas.

Gordonas sukuždėjo:

– Galbūt noriu dar pakalbėti apie tavo seserį.

Lena nekreipė dėmesio.

– Galbūt noriu papasakoti, kaip mirtinai ją sumušiau.

– Man neatrodo, kad mokėtum naudotis kūju.

Jis, regis, sutriko.

– Moku, – užtikrino. – Daužiau jai per galvą, o tada išdulkinau su kūju.

Lena atvertė kitą puslapį.

– Kur dėjai kūjį?

Jis atrodė patenkintas.

– Nenorėsiu ir nesakysiu.

– Ką sumanė Džulija, Rajenai? – atsainiai paklausė Lena. – Ėmė lakstyti pas kitus? Gal susirado tikrą vyrą?

– Eik tu šikt, kale, – atrėžė Gordonas. – Aš ir pats tikras vyras.

– Kurgi ne.

– Nuimk antrankius, parodysiu.

– O kaipgi, – atsakė Lena, balsu rodydama, kad nė truputėlio neišsigando. – Kodėl ji lakstė pas kitus?

– Nelakstė, – atsakė jis. – Čia ta kalė Dženė Prais taip pripasakojo? Ji nieko nežino.

– Kad Džulija norėjo tave mesti? Kad tu visą laiką ją sekiojai, niekada neatstodavai?

– Tai čia dėl to? – paklausė Gordonas. – Dėl to jūs čia mane grandinėm sukaustėt?

– Sukaustėm tave grandinėm dėl to, kad kišenėje turėjai kokaino.

Jis prunkštelėjo.

– Jis ne mano.

– Ne tavo kelnės, taip?

Jis trenkėsi krūtine į stalą iš pykčio perkreiptu veidu.

– Klausyk, tu kale…

Lena atsistojo priešais jį, palinko virš stalo ir prisikišo veidu prie jo.

– Kur ji?

Jam iš burnos tryško seilės.

– Eik tu šikt.

Staigiu judesiu Lena pastvėrė jam už nosies žiedo.

– Oi, šūdas! – suriko Gordonas, trenkdamasis krūtine į stalą, užlaužtom už nugaros rankom. – Gelbėkit! – suriko jis. Nuo garso stiklas priešais Džefrį virpėjo.

Lena sukuždėjo:

– Kur ji?

– Mačiau ją prieš porą dienų, – iškošė jis pro sukąstus dantis. – Jėzau, prašau, paleisk. Nežinau! – šaukė jis. – Maldauju, nežinau! Tu jį išrausi!

Lena paleido žiedą ir nusivalė ranką į kelnes.

– Tu kvailas niekšeli.

Rajenas pakrutino nosį, matyt, tikrindamas, ar žiedas vietoje.

– Man skauda, – inkštė jis. – Skauda.

– Nori, kad dar labiau skaudėtų? – paklausė Lena, uždėdama ranką ant ginklo.

Gordonas nunarino galvą ir sumurmėjo:

– Ji mėgino žudytis, nes aš ją mečiau. Štai kaip ji mane mylėjo.

– Manau, jai protas buvo aptemęs, – atsakė Lena. – Manau, ji buvo ką tik iš kaimo gilumos, o tu ja pasinaudojai. – Ji atsistojo ir šiek tiek palinko virš stalo. – Be to, nemanau, kad įstengtum net musę priploti, juolab gyvą žmogų, ir jeigu dar kada nors, – Lena trenkė rankomis per stalą, jos pyktis sprogo lyg granata, – jei dar kada nors iš tavęs išgirsiu bent žodį apie savo seserį, Rajenai, bent žodį, aš tave užmušiu. Nesijaudink, sugebėsiu. Nėmaž tuo neabejoju.

Gordono lūpos judėjo, bet be žodžių.

Džefris taip įsijautęs stebėjo apklausą, kad nė neišgirdo beldimo į duris.

– Džefri? – Marla kyštelėjo galvą į stebėjimo kambarį. – Vilo Hariso namuose nelaimė.

– Vilo Hariso? – paklausė Džefris ir pagalvojo, kad šiandien šitos pavardės tikrai nesitikėjo išgirsti. – Kas nutiko?

Marla žengė į kambarį ir atsakė tyliau:

– Kažkas pro langą į jo namus įmetė plytą.

Kai atvažiavo Džefris, Vilo Hariso kieme jau stovėjo Frenkas Volisas ir Metas Hoganas. Jis pasvarstė, ar seniai juodu čia. Taip pat – ar jie žino, kas įmetė plytą. Metas Hoganas nė nesistengė slėpti savo pažiūrų. Kita vertus, dėl Frenko Džefris abejojo. Jis tik gerai žinojo, kad Frenkas vakar dalyvavo pokalbyje su Pitu Veinu. Statydamas mašiną, Džefris pajuto augant įtampą. Jis labai nemėgo situacijų, kai negalėjo pasitikėti savo vyrais.

– Kas, po galais, nutiko? – paklausė Džefris, lipdamas iš mašinos. – Kas įmetė?

Frenkas atsakė:

– Maždaug prieš pusvalandį jis grįžo namo. Sakė, kad dirbo pas senąją panelę Betę, pureno vejai dirvą. Grįžo namo ir rado šitą džiaugsmą.

– Akmenį?

– Tiksliau, plytą, – atsakė Frenkas. – Tokių visur pilna. Ant jos buvo raštelis.

– Kas ten parašyta?

Frenkas nudelbė akis, tada pakėlė.

– Vilas parodys.

Džefris pažvelgė į langą, jame žiojėjo didelė skylė. Šoniniai langai buvo sveiki, bet perstiklinti vidurinįjį kainuos labai brangiai.

– Kur jis? – paklausė Džefris.

Metas mostelėjo galva į laukujes duris. Jis atrodė toks pat savim patenkintas kaip prieš kelias minutes Gordonas. Tarė:

– Viduj.

Džefris pasuko prie durų, bet stabtelėjo. Jis kyštelėjo ranką į piniginę ir ištraukė dvidešimtinę.

– Eik nupirk lentų, – pasakė jis. – Ir kuo greičiau atnešk čia.

Metas sukando dantis, bet Džefris žvilgsniu jį nusodino.

– Nori man ką nors pasakyti, Metai?

Frenkas įsiterpė:

– Pažiūrėsim, gal pavyks ir stiklą užsakyti.

– Aha, – suniurnėjo Metas ir nuėjo į mašiną.

Frenkas jau norėjo sekti paskui, bet Džefris jį sulaikė. Jis paklausė:

– Ar įsivaizduoji, kas galėjo taip padaryti?

Frenkas kelias sekundes žiūrėjo sau po kojomis.

– Metas visą rytą buvo su manim, jeigu tą turėjai galvoje.

– Tą.

Frenkas pakėlė akis.

– Žinai ką, viršininke, aš išsiaiškinsiu, kas taip padarė, ir viskuo pasirūpinsiu.

Jis nelaukė Džefrio atsakymo. Nusigręžė ir nuėjo į Meto mašiną. Džefris palaukė, kol jie nuvažiuos, tada priėjo prie Vilo Hariso durų.

Džefris švelniai pabeldė į durų tinklelį, tada pats jas atsidarė. Vilas Harisas sėdėjo savo krėsle, pasistatęs stiklinę šaltos arbatos. Kai Džefris įėjo, jis atsistojo.

– Nenorėjau jūsų čia vaikyti, – pasakė Vilas. – Tik pranešiau. Kaimynė mane truputį prigąsdino.

– Kuri kaimynė? – paklausė Džefris.

– Ponia Bar, iš kitos gatvės pusės. – Jis parodė į langą. – Ji pagyvenusi moteris, greitai išsigąsta. Sakė, kad nieko nematė. Jūsiškiai jos jau klausinėjo. – Jis grįžo prie krėslo, paėmė balto popieriaus lapą ir padavė jį Džefriui. – Kai pamačiau, ir pats truputį išsigandau.

Džefris paėmė lapą, gerklės gilumoje jusdamas tulžies skonį, ir perskaitė ant balto popieriaus atspausdintą grasinimą. Ten buvo parašyta: „Pasisaugok, juodašikni.“

Džefris sulankstė lapą ir įsikišo į kišenę. Jis įsirėmė rankomis į klubus ir apsidairė po kambarį.

– Gražu čia pas tave.

– Ačiū, – atsakė Vilas.

Džefris atsigręžė į langus. Jį apėmė negera nuojauta. Vilo Hariso gyvybei iškilo pavojus vien todėl, kad vakar kalbėjosi su Džefriu. Jis paklausė:

– Galima, aš šįvakar nakvosiu ant sofos?

Vilas, regis, nustebo.

– Manot, reikia?

Džefris gūžtelėjo pečiais.

– Atsarga gėdos nedaro, ką?

12

Lena sėdėjo savo namų virtuvėje ir spoksojo į druskinę su pipirine. Ji mėgino suvokti, kas šiandien nutiko. Neabejojo, kad vienintelis Rajeno Gordono nusikaltimas – tai, kad jis šiknius. Jei Džulija Metjus turi proto, ji iškeliavo namo arba kuriam laikui kur nors pasislėpė, tikriausiai norėdama pasprukti nuo savo vaikino. Taigi priežastis, dėl kurios Džefris ir Lena lankėsi koledže, niekur nedingo. Įtariamųjų jos sesers nužudymu dar nėra.

Kas minutę, kas valandą, pralekiančią be jokio pėdsako, galinčio nuvesti pas žmogų, kuris nužudė jos seserį, Lena vis labiau niršo. Sibilė dažnai kartodavo Lenai, kad pyktis pavojingas, kad ji turi patirti ir kitokių jausmų. Dabar Lena negalėjo nė įsivaizduoti, kad dar kada nors bus laiminga ar net liūdna. Netektis ją atbukino, o pyktis vienintelis padėjo jaustis dar gyvai. Ji mėgavosi pykčiu, leido jam plisti savyje lyg vėžiui, kad nepraskystų it bejėgis vaikas. Jai reikėjo pykčio, kad ištvertų. Kai Sibilės žudikas bus surastas, kai atsiras Džulija Metjus, Lena leis sau gedėti.

– Sibe, – Lena atsiduso ir rankomis užsidengė akis.

Kai apklausė Gordoną, į Lenos mintis ėmė brautis Sibilės vaizdai. Kuo labiau ji priešinosi, tuo smarkiau jie skverbėsi.

Tie prisiminimai užplūsdavo netikėtai. Vieną minutę ji sėdėjo priešais Gordoną, žiūrėdama, kaip jis apgailėtinai maivosi, o kitą – būdama dvylikos metų, paplūdimyje vedėsi Sibilę prie jūros pažaisti vandenyje. Netrukus po nelaimės, kai Sibilė apako, Lena tapo sesers akimis; Lenos dėka Sibilė vėl regėjo. Iki šiol Lena manė, kad kaip tik todėl tapo gera detektyve. Ji atkreipdavo dėmesį į smulkmenas. Klausydavosi nuojautos. O dabar nuojauta kuždėjo, kad skirti dar daugiau dėmesio Gordonui būtų laiko švaistymas.

– Sveika, – tarė Henkas, imdamas iš šaldytuvo kokakolos buteliuką.

Atkišo butelį Lenai, bet ji papurtė galvą ir paklausė:

– Iš kur jie?

– Buvau parduotuvėje, – atsakė jis. – Kaip šiandien sekėsi?

Lena neatsakė į klausimą.

– Kodėl buvai parduotuvėje?

– Tu neturėjai ko valgyti, – atsakė jis. – Stebiuosi, kad dar nenumirei iš bado.

– Nereikia už mane vaikščioti į parduotuvę, – atkirto Lena. – Kada grįši į Risą?

Jos klausimas jį, regis, užgavo.

– Turbūt po poros dienų. Jei nenori, kad trinčiausi čia, galiu apsistoti pas Naną.

– Nereikia.

– Man nesunku, Li. Ji jau siūlė nakvoti ant sofos.

– Nėra reikalo nakvoti pas ją, – atrėžė Lena. – Aišku? Liaukis. Jeigu tik porai dienų, būk čia.

– Galiu kraustytis į viešbutį.

– Henkai, – tarė Lena, jusdama, kad kalba garsiau, negu reikia, – liaukis, aišku? Man buvo labai sunki diena.

Henkas sukiojo buteliuką.

– Nori pasikalbėti?

„Tik ne su tavim“, – sukosi Lenai ant liežuvio galo, bet ji to nepasakė.

– Ne, – tarė ji.

Jis gurkštelėjo kokakolos, žvelgdamas kažkur jai per petį.

– Jokių pėdsakų nėra, – pasakė Lena. – Tik sąrašas. – Henkas, regis, nesuprato, todėl ji paaiškino: – Mes gavome sąrašą visų seksualinių nusikaltėlių, kurie per pastaruosius šešerius metus atsikraustė į Grantą.

– Jie surašomi į sąrašą?

– Ir ačiū Dievui, – atsakė Lena, nesileisdama į ginčą dėl piliečių teisių, kaip jis norėtų. Kaip buvęs narkomanas, Henkas visada gindavo asmens privatumą prieš sveiką protą. Lena neturėjo nuotaikos ginčytis apie tai, ar buvę kaliniai sumokėjo skolą visuomenei.

– Na, – tarė Henkas, – tai turit sąrašą?

– Visi gavome po sąrašą, – patikslino Lena. – Beldžiamės į duris ir žiūrim, gal kas nors sutaps.

– Su kuo?

Ji pažvelgė į jį, svarstydama, ar verta tęsti.

– Galbūt kas nors praeityje yra padaręs smurtinį seksualinį nusikaltimą. Baltaodis, nuo dvidešimt aštuonerių iki trisdešimt penkerių metų. Toks, kuris save laiko religingu žmogumi. Toks, kuris galėjo kur nors sutikti Sibilę. Užpuolikas žinojo jos įpročius, todėl turbūt pažinojo ją iš matymo ar šiaip ne per daug artimai.

– Atrodo, kad tokių nėra daug.

– Sąraše beveik šimtas žmonių.

Jis švilptelėjo ir pasukiojo galvą, netikėdamas savo ausimis.

– Grante?

– Ir vien per pastaruosius šešerius metus, Henkai. Manau, jei patikrinę juos visus nieko nerasim, tikrinsim dar seniau. Galbūt dešimt ar penkiolika metų.

Henkas nusibraukė plaukus nuo kaktos, ir Lena aiškiai pamatė jo rankas. Parodė į jo berankovį drabužį.

– Prašau šįvakar nenusivilkti švarko.

Henkas pažvelgė į senus randus.

– Jei nori, gerai.

– Ateis policininkų. Mano draugų. Bendradarbių. Pamatę tuos randus, jie viską supras.

Jis pažvelgė į savo rankas.

– Manau, ne tik policininkai supranta, kas čia.

– Nedaryk man gėdos, Henkai. Gana, kad turėjau pasakyti viršininkui, jog tu – narkomanas.

– Atleisk.

– Aha, kurgi ne, – atsakė Lena, nežinodama, ką daugiau pasakyti.

Norėjo nužvelgti jį, kabinėtis, kol jis pratrūks, ir jie galės iš širdies pasipešti.

Tačiau pasisuko kėdėje, kad jo nematytų.

– Nesu nusiteikusi nuoširdžiai kalbėtis.

– Na, labai gaila, – atsakė Henkas, bet nesistojo. – Mums reikia pasitarti, ką daryti su tavo sesers pelenais.

Lena iškėlė ranką ir jį nutildė.

– Dabar negaliu.

– Aš kalbėjau su Nana…

Ji pertraukė jį.

– Nanos nuomonė šiuo klausimu manęs nedomina.

– Ji buvo jos mylimoji, Li. Jos kartu gyveno.

– Ir mes, – atrėžė Lena. – Ji buvo mano sesuo, Henkai. Dėl Dievo meilės, neatiduosiu jos Nanai Tomas.

– Man Nana atrodo labai miela.

– Neabejoju, kad taip ir yra.

Henkas sukiojo buteliuką.

– Negalime palikti jos nuošalyje vien dėl to, kad tau nesmagu, Li. – Jis nutilo ir pridūrė: – Jos mylėjo viena kitą. Nežinau, kodėl tau taip sunku tai pripažinti.

– Pripažinti? – Lena nusijuokė. – Kaip galėčiau to nepripažinti? Jos kartu gyveno. Kartu važiuodavo atostogų. – Ji prisiminė, ką anksčiau buvo sakęs Gordonas. – Pasirodo, apie tai žinojo visas sušiktas koledžas, – tarė ji. – Ką aš galėjau daryti?

Henkas atsilošė ir atsiduso.

– Nežinau, mažute. Tu jai pavydėjai?

Lena pakreipė galvą.

– Kam?

– Nanai.

Ji nusijuokė.

– Dabar pasakei didžiausią kvailystę, kokią tik esu girdėjusi. O abu žinom, kad esu girdėjusi iš tavęs ir tikrai debiliškų pezalų.

Henkas gūžtelėjo pečiais.

– Ilgą laiką Sibė priklausė tik tau. Suprantu, kad tai, jog ji surado kitą žmogų ir jį pamilo, gali būti sunku.

Lena net išsižiojo iš nuostabos. Peštynės, kurių ji tikėjosi prieš kelias minutes, kilo tiesiog savaime.

– Manai, pavydėjau Nanai Tomas, kad ji dulkina mano seserį?

Jis krūptelėjo nuo jos žodžių.

– Manai, niekas daugiau jų nesiejo?

– Nežinau, kas jas siejo, Henkai, – atsakė Lena. – Apie tą jos gyvenimo dalį mes nesikalbėdavome.

– Žinau.

– Tai kodėl dabar apie tai kalbi?

Jis neatsakė.

– Ne tu viena jos netekai.

– O ar kada sakiau, kad aš viena? – atkirto Lena ir atsistojo.

– Taip atrodo, – atsakė Henkas. – Klausyk, Li, galbūt tau reikia su kuo nors apie tai pasikalbėti.

– Kalbuosi dabar su tavim.

– Ne su manim, – Henkas susiraukė. – O kaip tas vaikinas, su kuriuo draugavai? Dar vis draugauji?

Ji nusijuokė.

– Mudu su Gregu išsiskyrėme prieš metus, o net jei nebūtume išsiskyrę, nemanau, kad eičiau paverkti jam ant peties.

– Aš taip ir nesakiau.

– Gerai.

– Aš tave pažįstu.

– Visai tu manęs nepažįsti, – atkirto ji.

Lena išėjo iš kambario sugniaužusi kumščius, užkopė laiptais peršokdama kas antrą pakopą ir trenkė savo kambario durimis.

Jos spintoje kabėjo daugiausia kostiumėliai ir kelnės, bet gilumoje Lena susirado juodą suknelę. Ji išsitraukė lyginimo lentą, žengė atatupsta, bet nespėjo, ir lygintuvas nuo lentynos užkrito jai ant kojos piršto.

– Velnias, – sušnypštė Lena, susiėmusi už kojos.

Ji atsisėdo ant lovos ir pasitrynė pirštą. Henkas kaltas, kad šitaip ją užsiutino. Jis visą laiką taip elgiasi, vis bruka Lenai savo AA filosofijas apie atsisveikinimą ir dalijimąsi. Jei nori taip gyventi, jei jam reikia taip gyventi, kad neprisistumtų kvaišalų ar mirtinai nenusitašytų, tegu sau gyvena, bet jis neturi teisės viso to brukti Lenai.

O jo diagnozė, kad Lena pavydėjo Nanai, tiesiog absurdiška. Visą gyvenimą Lena stengėsi padėti Sibilei tapti nepriklausomai. Lena garsiai skaitydavo jai mokslinių tyrimų ataskaitas, kad Sibilei nereikėtų laukti vertimų į Brailio raštą. Lena klausydavosi, kaip Sibilė repetuoja egzaminų atsakymus žodžiu, Lena padėdavo jai atlikti eksperimentus. Visa tai ji darė dėl Sibilės, kad padėtų jai tapti savarankiškai, gauti darbą ir žmoniškai gyventi.

Lena išskleidė lyginimo lentą ir patiesė ant jos suknelę. Lygindama prisiminė, kada paskutinį sykį buvo suknelę apsivilkusi. Sibilė paprašė Lenos nuvežti ją į fakulteto šventę koledže. Lena nustebo, bet sutiko. Koledžo darbuotojai laikėsi atstu nuo miestiečių, ir jai buvo nejauku jų būryje, apsuptai žmonių, kurie ne tik baigė koledžą, bet ir įgijo aukštesnį laipsnį. Lena nebuvo buka kaimietė, bet prisiminė, kad ten labai skyrėsi nuo kitų.

O Sibilė jautėsi kaip žuvis vandenyje. Lena prisiminė, kaip ji stovėjo būrio viduryje, kalbėjosi su keliais profesoriais, o šie, regis, labai susidomėję jos klausėsi. Niekas nespoksojo į ją kaip vaikystėje. Niekas iš jos nesityčiojo ir nesijuokė, kad ji nemato. Pirmą kartą gyvenime Lena suprato, kad Sibilei jos nereikia.

Su tokia įžvalga Nana Tomas neturėjo nieko bendro. Dėl to Henkas klydo. Sibilė nuo pirmos dienos buvo nepriklausoma. Ji mokėjo savimi pasirūpinti. Mokėjo susitvarkyti su viskuo. Galbūt buvo akla, bet regėjo kai ką kita. Tam tikra prasme žmones Sibilė perprasdavo net geriau negu regintieji, nes ji klausydavosi, ką jie sako. Ji išgirsdavo, kaip pasikeičia balso tembras jiems meluojant arba kaip balsas virpa, jei jie nusiminę. Leną ji suprato geriau nei kas nors kitas pasaulyje.

Henkas pabeldė į duris.

– Lena?

Lena nusišluostė nosį, supratusi, kad verkia. Durų ji neatidarė.

– Ko nori?

Jo balsas buvo prislopintas, bet ji puikiai girdėjo. Jis tarė:

– Atleisk, kad taip pasakiau, mieloji.

Lena giliai įkvėpė, tada iškvėpė.

– Nieko tokio.

– Tiesiog jaudinuosi dėl tavęs.

– Man viskas gerai, – atsakė Lena, apsukdama lygintuvą. – Po dešimt minučių būsiu susiruošusi.

Ji pažvelgė į duris, jų rankena kiek sujudėjo, paskui paleista vėl atšoko į vietą. Ji išgirdo, kaip koridoriuje tolsta jo žingsniai.

Broko laidotuvių namuose buvo pilna Sibilės draugų ir bendradarbių. Dešimt minučių spaudusi rankas ir klausiusi užuojautos iš žmonių, kurių visiškai nepažinojo, Lena pajuto, kaip darosi bloga. Jai atrodė, kad taip ilgai stovėdama vietoje ji sprogs. Nenorėjo čia būti ir dalintis sielvartu su nepažįstamais žmonėmis. Regėjos, kad salė ją užgrius, ir nors oro kondicionierius veikė taip stipriai, kad kai kurie nė paltų nenusivilko, Leną pylė prakaitas.

– Sveika, – tarė Frenkas ir suėmė ją už alkūnės.

Leną jo prisilietimas nustebino, bet ji neatšoko. Jai be galo palengvėjo, kad priėjo kažkas pažįstamas.

– Girdėjai, kas nutiko? – paklausė Frenkas, šnairuodamas į Henką.

Lena nuo to žvilgsnio nuraudo iš gėdos, suprasdama, kad Frenkui jos dėdė pasirodė padugnė. Policininkai tokius užuodžia iš tolo.

– Ne, – atsakė Lena, vesdamasi Frenką nuošaliau.

– Vilas Harisas, – tyliai pratarė jis. – Kažkas įmetė plytą jam pro langą.

– Kodėl? – paklausė Lena, jau atspėjusi atsakymą.

Frenkas gūžtelėjo pečiais.

– Nežinau. – Jis pažvelgė per petį. – Na, Metas… – Jis vėl gūžtelėjo. – Jis visą dieną buvo su manim. Nežinau.

Lena išsivedė jį į koridorių, kad nereikėtų šnabždėtis.

– Manai, Metas ką nors padarė?

– Metas arba Pitas Veinas, – atsakė jis. – Na, bent man daugiau niekas neateina į galvą.

– Gal kas nors iš ložės?

Frenkas susiraukė, ji to ir tikėjosi. Lyg būtų apkaltinusi popiežių priekabiavus prie dešimtmečio.

Lena paklausė:

– O Bredas?

Frenkas pažvelgė į ją.

– Aha, – tarė Lena. – Suprantu.

Ji negalėtų tvirtai pasakyti, ar Bredas Stivensas nelaiko Vilui Harisui akmens užantyje, bet žinojo, kad Bredas greičiau nusikirs ranką, negu sulaužys įstatymą. Sykį Bredas grįžo kone penkis kilometrus atgal vien dėl to, kad pro jo mašinos langelį netyčia išskrido šiukšlė.

– Galvoju vėliau pasikalbėti su Pitu, – pasakė Frenkas.

Lena automatiškai dirstelėjo į laikrodį. Buvo truputis po pusės šešių. Pitas tikriausiai namie.

– Važiuojam tavo mašina? – paklausė ji, nusprendusi, kad jos mašiną namo parvairuos Henkas.

Frenkas pažvelgė į salę.

– Nori pabėgti iš sesers šermenų? – paklausė jis, neslėpdamas nuostabos.

Lena nudelbė akis, supratusi, kad mažų mažiausiai turėtų gėdytis. Iš tikro jai reikėjo ištrūkti iš tos nepažįstamų žmonių pilnos salės, kol sielvartas jos neapėmė taip, kad neįstengtų nieko daryti, tik sėdėti savo kambaryje ir bliauti.

Frenkas tarė:

– Po dešimties minučių susitinkam už kampo.

Lena grįžo į salę ieškoti Henko. Jis stovėjo prie Nanos Tomas, apglėbęs ją per pečius. Išvydusi juos kartu, ji pasišiaušė. Jam tikrai nesunku guosti visiškai nepažįstamą moterį, nors už poros metrų jo kūno ir kraujo giminė stovi visai viena.

Lena grįžo į koridorių pasiimti švarko. Pajuto, kad kažkas padeda jį apsivilkti. Nustebo, kai atsigręžusi išvydo Ričardą Karterį.

– Norėjau pasakyti, – pusbalsiu pratarė jis, – kad labai tave užjaučiu dėl sesers netekties.

– Dėkui, – pratarė ji. – Malonu, kad atėjai.

– Ar ką nors sužinojot apie kitą merginą?

– Metjus? – paklausė ji nespėjusi pagalvoti. Lena užaugo mažame miestelyje, bet vis dar stebėdavosi, kaip greitai sklinda gandai.

– Tas Gordonas, – pratarė Ričardas, išraiškingai nusipurtydamas, – ne itin mielas vaikinas.

– Aha, – sumurmėjo Lena, trokšdama nuvyti jį šalin. – Klausyk, ačiū, kad užsukai.

Jis šyptelėjo. Suprato, kad ji mėgina jo nusikratyti, bet aiškiai nesistengė jai padėti. Jis tarė:

– Man labai patiko dirbti su tavo seserimi. Ji man buvo labai gera.

Lena mindžikavo nuo kojos ant kojos, nenorėdama sudaryti jam įspūdžio, kad ketina ilgai šnekučiuotis. Ji pažinojo Frenką ir suprato, kad ilgai jis nelauks.

– Jai taip pat patiko dirbti su tavim, Ričardai, – atsakė Lena.

– Ji taip sakė? – paklausė jis, aiškiai pamalonintas. – Na, žinau, kad ji gerbė mano darbą, bet ar ji tikrai taip sakė?

– Taip, – atsakė Lena. – Nuolat taip sakydavo. – Minioje ji pastebėjo Henką. Jis vis dar laikė apglėbęs Naną. Ji parodė juos Ričardui. – Paklauskit mano dėdės. Jis kaip tik neseniai apie tai užsiminė.

– Tikrai? – paklausė Ričardas, rankomis prisidengdamas burną.

– Taip, – atsakė Lena ir ištraukė iš švarko kišenės mašinos raktelius. – Klausykit, gal galėtumėt perduoti juos mano dėdei?

Jis spoksojo į raktelius, bet nepaėmė jų. Iš dalies Sibilė taip puikiai sutarė su Ričardu dėl to, kad nematė puikybės jo žvilgsnyje. Su Ričardu Karteriu Sibilė buvo kantri kaip Jobas. Lena gerai žinojo, kad Sibilė ne sykį padėjo jam išsisukti nuo įspėjimų dėl nepažangumo.

– Ričardai? – tarė ji, žvangindama rakteliais.

– Mielai, – pagaliau atsakė jis, ištiesdamas ranką.

Lena įmetė raktelius jam į saują. Luktelėjo, kol jis nuėjo kelis žingsnius, tada smuko pro šonines duris. Frenkas laukė mašinoje, išjungęs šviesas.

– Atsiprašau, kad vėluoju, – sėsdamasi tarė Lena.

Užuodusi dūmus, ji suraukė nosį. Teoriškai Frenkui buvo draudžiama tarnybos metu rūkyti, kai ji šalia, bet ji nesiskundė, nes pasiimdamas ją kartu Frenkas ir taip jai nuolaidžiavo.

– Jau tie žmonės iš koledžo, – pasakė Frenkas. Jis įtraukė dūmo ir išmetė nuorūką pro langą. – Atleisk, – pratarė.

– Nieko tokio, – atsakė Lena.

Keistai jautėsi, tokia pasipuošusi sėdėdama Frenko mašinoje. Kažkodėl prisiminė savo pirmąjį pasimatymą. Lena rengdavosi beveik vien džinsais ir marškinėliais, tad vilktis suknelę atrodė kažkas nepaprasta. Jai buvo nejauku su kulniukais ir pėdkelnėmis, ji nemokėjo sėdėti ir nežinojo, kur dėti rankas. Trūko ginklo dėklo.

– Šita… dėl sesers… – išlemeno Frenkas.

Lena nutarė jo nekamuoti.

– Aha, dėkui, – atsakė.

Kol Lena buvo laidotuvių namuose, visai sutemo, ir kuo toliau jie važiavo už miesto, kuo toliau nuo gatvių žibintų ir žmonių, tuo mašinoje darėsi tamsiau.

– Dėl senuko Vilo, – pratarė Frenkas, pertraukdamas tylą. – Nežinau, Lena.

– Nemanai, kad Pitas prikišo nagus?

– Nežinau, – pakartojo Frenkas. – Vilas dirbo jo tėvui, gal dvidešimt metų ilgiau negu pats Pitas. To reikėtų nepamiršti. – Jis tiesė ranką prie cigarečių, bet nepaėmė. – Tiesiog nežinau.

Lena palaukė, bet jis nieko nebepasakė. Ji laikė rankas sudėjusi ant kelių ir žvelgė tiesiai prieš save, o Frenkas vairavo iš miesto. Jiems seniai pravažiavus miesto ribą ir net pasiekus Madisoną, Frenkas pristabdė mašiną ir staigiai pasuko dešinėn į akligatvį.

Plytinis kaimiškas Pito Veino namas buvo kuklus, visai kaip jo šeimininkas. Jo mašina, 1996 m. „Dodge“ su raudona juosta vietoje užpakalinių žibintų, stovėjo įstrižai kiemo.

Frenkas sustojo prie šaligatvio ir išjungė šviesas. Jis nervingai nusijuokė.

– Tu visa tokia išsipusčiusi, beveik norisi atidaryti tau duris.

– Nedrįsk, – atkirto Lena, stverdama durelių rankenėlę, kad jis tikrai nesumanytų jų atidaryti.

– Pala, – tarė Frenkas, uždėdamas ranką Lenai ant peties.

Ji manė, kad jis toliau juokauja, bet kažkas jo balse privertė ją pakelti akis. Iš namo ėjo Pitas, nešinas beisbolo lazda.

Frenkas paliepė:

– Sėdėk.

– Tai jau ne, – atrėžė Lena. Jam nespėjus sulaikyti, mergina pravėrė dureles. Mašinos viduje užsidegė šviesa, ir Pitas Veinas pažvelgė į juos.

Frenkas tarė:

– Šaunuolė, maže.

Lena pasistengė neužsiusti taip pavadinta. Ji ėjo taku paskui Frenką, su kulniukais ir ilga suknele jausdamasi kvailai.

Pitas sekė juos akimis, nepaleisdamas iš rankų lazdos.

– Frenkai? – paklausė jis. – Kas nutiko?

– Ar galim trumpam užeiti? – paklausė Frenkas ir pridūrė: – Broli.

Pitas sutrikęs pašnairavo į Leną. Ji suprato, kad ložėje kalbama užkoduota sava kalba. Ką tiksliai reiškia tai, kad Frenkas pavadino Pitą broliu, ji nė neįsivaizdavo. Ką ji žino, galbūt Frenkas liepė Pitui nudaužti Leną lazda.

Pitas tarė:

– Aš kaip tik išeinu.

– Matau, – atsakė Frenkas, įbedęs žvilgsnį į lazdą. – Mažumėlę vėlu treniruotis, ką?

Pitas nervingai pavartė lazdą.

– Tik norėjau padėti ją į mašiną. Mažumėlę išsigandau to, kas nutiko valgykloje, – pasakė jis. – Maniau, pasidėsiu už baro.

– Eime vidun, – pasakė Frenkas. Neleisdamas Pitui atsakyti, jis užkopė laiptukais, sustojęs prie durų palaukė, kol Pitas jį pasivys, o tada žiūrėjo jam per petį, kol tas kišo raktą į spyną.

Lena atėjo paskui juos. Kai jie įėjo į virtuvę, Pitas aiškiai įsitempė. Jo ranka taip tvirtai gniaužė lazdą, kad net krumpliai pabalo.

– Kas nutiko? – paklausė Pitas Frenko.

– Šiandien šis tas nutiko Vilui Harisui, – atsakė Frenkas. – Kažkas įmetė akmenį jam pro langą.

– Kaip nemalonu, – šaltai atsakė Pitas.

– Man atrodo, Pitai, – pasakė Frenkas, – kad tai tu.

Pitas nelinksmai nusikvatojo.

– Manai, turiu laiko lakstyti ir mėtyti plytas seniui pro langą? Aš verslininkas. Dažniausiai neturiu kada net nusišikt, ne tik po miestą važinėtis.

Lena atsakė:

– Iš kur ištraukėt, kad įmesta plyta?

Pitas nurijo seilę.

– Tik spėju.

Frenkas išplėšė lazdą jam iš rankų.

– Vilas dirbo tavo šeimai beveik penkiasdešimt metų.

– Žinau, – atsakė Pitas ir žengė atatupstas.

Frenkas mojavo lazda.

– Kadaise tavo tėvelis mokėjo jam maistu, o ne pinigais, nes kitaip neįstengė pasisamdyti darbuotojų. Prisimeni, Pitai? Prisimeni, kai užsidarė bazė ir jūs kone bankrutavot?

Pitas išraudo.

– Aišku, kad prisimenu.

– Klausyk, vaikine, – pasakė Frenkas, įremdamas lazdos galą Pitui į krūtinę. – Įdėmiai paklausyk. Tos merginos Vilas Harisas nė pirštu neprilietė.

– Tikrai žinai? – paklausė Pitas.

Lena uždėjo ranką ant lazdos ir nuleido ją. Ji atsistojo priešais Pitą, pažvelgė jam į akis ir tarė:

– Aš žinau.

Pitas nusigręžė pirmas. Jis nudelbė akis ir nervingai susigūžė. Papurtė galvą ir sunkiai atsiduso. Kai vėl pakėlė akis, tarė Frenkui:

– Mums reikia pasikalbėti.

13

Kai ėmė uždirbti iš santechnikos verslo, Edis Lintonas nusipirko sklypą paežerėje. Jam taip pat priklausė šeši namai netoli koledžo, nuomojami studentams, ir daugiabutis Madisone, kurį jis vis grasinosi parduoti. Kai Sara iš Atlantos persikraustė atgal į Grantą, ji nesutiko gyventi su tėvais. Kraustytis pas juos, gyventi senajame kambaryje Sarai kažkodėl reiškė pralaimėjimą, o ji tuo metu jautėsi prislėgta ir be nuolatinio priminimo, kad nė neturi savo namų.

Pirmaisiais metais ji išsinuomojo vieną iš tėvo namų, tuomet ėmė savaitgaliais darbuotis Ogastos ligoninėje, kad sutaupytų pradiniam nuosavo namo įnašui. Vos nekilnojamojo turto agentas parodė jai namą, ji tiesiog jį įsimylėjo. Tai buvo siauras namas pereinamais kambariais, kurio priekinės ir užpakalinės durys buvo vienoje linijoje. Į šalis nuo ilgo koridoriaus buvo du miegamieji, vonia, dešinėje – nedidelis darbo kambarėlis, o kairėje – svetainė, valgomasis, dar viena vonia ir virtuvė. Žinoma, namą ji būtų pirkusi, net jei jis būtų buvęs visiška griuvena, nes nuo galinės verandos atsivėrė pasakiškas vaizdas į ežerą. Jos miegamajame jis atsivėrė visu grožiu: per vidurį – didelis langas, o jam iš šonų – dar trys į abi puses. Tokiomis dienomis kaip šiandien būdavo galima žvalgytis per visą ežerą, beveik iki pat universiteto. Kartais, kai oras būdavo geras, Sara valtimi nuplaukdavo į universiteto prieplauką ir eidavo į darbą pėsčia.

Sara atidarė miegamojo langą, kad išgirstų, kaip Džebo valtis įplauks į prieplauką. Vakar vėl švelniai palijo, ir nuo ežero kilo vėsus vėjelis. Ji apžiūrėjo savo atspindį veidrodyje ant durų. Pasirinko surišamą sijoną smulkių gėlyčių raštais ir aptemptą juodos laikros palaidinę, vos dengiančią bambą. Ji jau buvo spėjusi suimti plaukus, paskui juos paleisti. Kai vėl segė kuodelį, prieplaukoje išgirdo valtį. Apsiavė basutes, pačiupo dvi taures ir butelį vyno, tada išėjo pro galines duris.

– Ahoi, – tarė Džebas, mesdamas ja virvę. Jis susikišo rankas už oranžinės gelbėjimosi liemenės, matyt, mėgindamas dėtis linksmuoliu jūrininku.

– Ahoi, – atsakė Sara, atsiklaupusi prie kablio. Padėjusi taures ir butelį ant prieplaukos, ji pririšo virvę. – Plaukti taip ir neišmokai, ką?

– Abu mano tėvai mirtinai bijojo vandens, – paaiškino jis. – Tai ir neprisiruošė. O aš juk užaugau ne prie vandens telkinio.

– Tikrai, – tarė ji.

Kadangi augo ežero pakrantėje, Sara plaukiojo kaip žuvis. Nė neįsivaizdavo, kaip galima nemokėti.

– Galėtum ir išmokti, – pasakė ji. – Ypač jei plaukioji valtimi.

– O kam, – atsakė Džebas, glostydamas valtį lyg šuniuką. – Su šita gražuole galiu vaikščioti vandeniu.

Ji atsistojo ir pasigrožėjo valtimi.

– Neblogai.

– Traukia mergas kaip magnetas, – pajuokavo jis ir atsisegė liemenę.

Ji suprato, kad jis erzina, bet valtis, nudažyta žvilgančia juoda spalva, buvo glotni ir seksuali, net kažkokia pavojinga. O Džebas Magvairas su išsipūtusia oranžine gelbėjimosi liemene – toli gražu ne.

Džebas tarė:

– Klausyk, Sara, jeigu kada nors į mane pažiūrėsi taip, kaip dabar į mano valtį, turėsiu tave vesti.

Ji nusijuokė iš savęs ir atsakė:

– Labai daili valtis.

Jis išsitraukė iškylų krepšį ir tarė:

– Pasisiūlyčiau tave paplukdyti, bet ant vandens vėsoka.

– Galim sėsti čia, – tarė ji ir parodė į kėdes su stalu prieplaukos krašte. – Reikia atnešti įrankių ar ko?

Džebas nusišypsojo.

– Aš tave pažįstu, Sara Linton.

Jis atidarė iškylų krepšį ir ištraukė stalo įrankius ir servetėles. Jam taip pat atėjo į galvą atsigabenti lėkščių ir taurių. Sara vos susilaikė neapsilaižiusi, kai jis ėmė traukti maistą – keptą vištą, indelius su bulvių koše, žirneliais, kukurūzais ir sausainiais.

– Mėgini mane sugundyti? – paklausė ji.

Džebas stabtelėjo, uždėjęs ranką ant padažo indelio.

– Padeda?

Šunys sulojo, ir Sara pagalvojo: „Ačiū Dievui už smulkias paslaugas.“ Ji pasisuko namo link ir tarė:

– Jie niekada neloja. Tik nueisiu pažiūrėti.

– Nori, kad eičiau kartu?

Sara jau norėjo atsakyti, kad ne, bet apsigalvojo. Apie šunis ji sakė tiesą. Nuo tada, kai išgelbėjo juos iš lenktynių takų Ebre, Bilis ir Bobas sulojo lygiai du sykius; vieną – kai Sara netyčia užmynė Bobui uodegą, o kitą – kai pro kaminą į svetainę įskrido paukštis.

Einant per kiemą į namą, Sara pajuto ant nugaros Džebo ranką. Saulė leidosi virš stogų, ir ji ranka prisidengė akis, tik tada pažino kiemo pakraštyje stovintį Bredą Stivensą.

– Sveikas, Bredai, – tarė Džebas.

Patrulis linktelėjo Džebui, bet žvelgė į Sarą.

– Bredai, – tarė ji.

Bredas nusiėmė kepurę.

– Ponia, viršininką peršovė.

Sara niekada greitai nelakstydavo Z3 „Roadster“. Net kai važiavo juo iš Atlantos, spidometras visą kelią rodė vos šimtą trisdešimt. Lėkdama nuošaliu keliuku į Granto medicinos centrą, ji pasiekė šimtą trisdešimt. Dešimties minučių kelionė, regis, užtruko valandų valandas, ir kai Sara pagaliau pasuko į ligoninę, jos delnai ant vairo buvo suprakaitavę.

Ji sustojo neįgaliųjų vietoje šalia pastato, kad neužstotų kelio greitosios pagalbos automobiliui. Į skubios pagalbos skyrių atbėgo tekina.

– Kas nutiko? – paklausė ji Lenos Adams, stovinčios priešais priimamojo stalą. Lena žiojosi atsakyti, bet Sara nubėgo koridoriumi pro ją. Pakeliui ji patikrino kiekvieną patalpą, kol trečiame apžiūros kambaryje rado Džefrį.

Išvydusi Sarą, Elena Brei, regis, nenustebo. Kai Sara įėjo, slaugė kaip tik veržė jam ant rankos juostą kraujospūdžiui matuoti.

Sara uždėjo ranką Džefriui ant kaktos. Jis vos pramerkė akis, bet jos, regis, neįžiūrėjo.

– Kas nutiko? – paklausė ji.

Elena padavė Sarai lentelę ir atsakė:

– Medžioklinis šovinys į koją. Nieko rimto, kitaip būtų nuvežtas į Ogastą.

Sara pažvelgė į lentelę. Jai mirgėjo akyse. Nė neįžiūrėjo stulpelių.

– Sara… – užjaučiamai tarė Elena.

Beveik visą gyvenimą ji dirbo Ogastos skubios pagalbos skyriuje. Dabar jau buvo pensininkė, bet prie pensijos prisidurdavo vakarais slaugydama ligonius Grento medicinos centre. Sara dirbo kartu su ja prieš daug metų, ir tarp jų užsimezgė abipuse pagarba grįsta tvirta profesinė draugystė.

Elena tarė:

– Iš tikrųjų jam viskas gerai. Nuo demerolio tuojau atsijungs. Skauda labiausiai dėl to, kad Hertas rausėsi kojoje.

– Hertas? – paklausė Sara, ir pirmą sykį per dvidešimt minučių jai truputį palengvėjo. Jos pusbrolis Hertonas buvo bendrosios praktikos gydytojas ir kartais padėdavo ligoninėje. – Jis čia?

Elena linktelėjo galva, maigydama matuoklio pūslę. Ji iškėlė pirštą, prašydama tylos.

Džefris vos krustelėjo, tada lėtai atsimerkė. Pažinęs Sarą šyptelėjo.

Elena atleido kraujospūdžio matuoklį ir tarė:

– Šimtas keturiasdešimt penki ir devyniasdešimt du.

Sara susiraukė ir vėl pažvelgė į Džefrio lentelę. Žodžiai pagaliau pasidarė suprantami.

– Eisiu pakviesti daktaro Ernšo, – tarė Elena.

– Dėkui, – atsakė Sara, atversdama kortelę. – Kada pradėjai gerti „Coreg“? – paklausė ji. – Ar seniai kraujospūdis toks aukštas?

Džefris gudriai šyptelėjo.

– Nuo tada, kai tu įėjai.

Sara pervertė kortelę.

– Penkiasdešimt miligramų per dieną. Prieš tai gėrei kaptoprilą? Kodėl nustojai? – Atsakymą ji rado kortelėje. – Pakeisti vaistus paskatino sausas kosulys.

Įėjo Hertas ir tarė:

– Tai dažnas ACE inhibitorių šalutinis poveikis.

Sara nekreipė dėmesio į pusbrolį, o šis apkabino ją per pečius.

Sara paklausė Džefrio:

– Kas tave nuo to gydo?

– Lindlis, – atsakė Džefris.

– Ar pasakojai jam apie tėvą? – Sara paukštelėjusi užvertė kortelę. – Kaip jis galėjo neskirti tau inhaliatoriaus? Koks tavo cholesterolio lygis?

– Sara! – Hertas išplėšė kortelę jai iš rankų. – Užsičiaupk.

Džefris nusijuokė.

– Ačiū.

Sara niršdama sukryžiavo rankas. Važiuodama čia, ji taip jaudinosi, tikėjosi visko, kas blogiausia, o kai atlėkė, pasirodė, kad Džefriui viskas gerai. Jai neįsivaizduojamai palengvėjo, kad jam viskas gerai, bet kažkodėl jautėsi apgauta savo jausmų.

– Žiū, – tarė Hertas, prie švieslentės pridėdamas rentgenogramą. Jis aiktelėjo: – O Dieve, tokio siaubo dar nesu matęs!

Sara dėbtelėjo į jį ir apvertė rentgenogramą aukštyn kojom.

– Ak, ačiū Dievui, – Hertas išraiškingai atsiduso.

Kai pamatė, kad jo cirkai jos visai nelinksmina, susiraukė. Pusbrolis labai mažai į ką žiūrėjo rimtai, Sara už tai jį ir mylėjo, ir jo nekentė.

Hertas tarė:

– Į arteriją nepataikė, į kaulą nepataikė. Perėjo kiaurai per vidinę pusę. – Jis drąsinamai jai nusišypsojo. – Visai nieko baisaus.

Nekreipdama dėmesio į jo vertinimą, Sara pasilenkė iš arčiau apžiūrėti Herto atradimų. Nors santykius su pusbroliu visada temdė įnirtinga konkurencija, norėjo pati įsitikinti, kad niekas nepražiopsota.

– Apverskim tave ant kairio šono, – pasiūlė Hertas Džefriui, laukdamas Saros pagalbos. Sara prilaikė sužeistąją dešinę Džefrio koją, ir jiedu jį apvertė. – Šitaip turėtų truputį nukristi kraujospūdis. Ar šįvakar turi gerti vaistus?

Džefris atsakė:

– Kelias dozes išgerti jau vėluoju.

– Vėluoji? – Sarai ir pačiai pakilo kraujospūdis. – Gal tu proto netekai?

– Baigėsi tabletės, – sumurmėjo Džefris.

– Baigėsi tabletės? Iki vaistinės gali ir pėsčias nueiti. – Ji susiraukusi pažvelgė į Džefrį. – Ką sau manai?

– Sara, – pertraukė ją Džefris, – tu čia atlėkei vien tam, kad mane aprėktum?

Ji nežinojo, ką atsakyti.

Hertas pasiūlė:

– Gal išklausyk jos nuomonės, ar gali šįvakar važiuoti namo.

– Ak, – Džefris nusišypsojo ir jam apie akis susidarė raukšlės. – Na, kadangi jau klausiu jūsų nuomonės, daktare Linton, pastaruoju metu man lyg ir maudžia tarpukojį. Gal malonėtumėte žvilgtelėti?

Sara nervingai šyptelėjo.

– Galėčiau atlikti išangės apžiūrą.

– Seniai laikas.

– Vajėėėė, – suinkštė Hertas. – Paliksiu judu, balandėliai, vienus.

– Dėkui, Hertai! – šūktelėjo Džefris.

Hertas pamojo per petį ir išėjo.

– Tai ką? – tarė Sara, susikryžiuodama rankas.

Džefris kilstelėjo antakį.

– Tai ką?

– Kas nutiko? Jos vyras grįžo namo?

Džefris nusijuokė, bet jo akyse buvo matyti įtampa.

– Uždaryk duris.

Sara pakluso.

– Kas nutiko? – pakartojo ji.

Džefris prisidėjo ranką prie kaktos.

– Nežinau. Nutiko labai greitai.

Sara žengė artėliau ir paėmė jį už rankos, nors pamanė, kad gal be reikalo.

– Šiandien vandalai užpuolė Vilo Hariso namus.

– Vilo iš valgyklos? – paklasė Sara. – Dėl Dievo meilės, kodėl?

Jis gūžtelėjo pečiais.

– Matyt, kažkas nusprendė, kad jis prikišo nagus prie Sibilės Adams nužudymo.

– Bet tuo metu jo ten nė nebuvo, – nesupratusi atsakė Sara. – Kas galėjo taip pamanyti?

– Nežinau, Sara. – Jis atsiduso ir nuleido ranką. – Įtariau, kad nutiks kas nors negero. Visi per greitai puolė daryti išvadas. Šitas reikalas jau visai sprūsta iš rankų.

– Apie ką tu čia?

– Nežinau, – pratarė jis. – Nakvojau pas Vilą, nes rūpinausi jo saugumu. Žiūrėjome filmą, o aš lauke kažką išgirdau. – Jis papurtė galvą, lyg negalėdamas patikėti tuo, kas nutiko. – Atsistojau nuo sofos pasižiūrėti, kas dedasi, o vienas šoninis langas ėmė ir sprogo. – Jis spragtelėjo pirštais. – Griuvau ant grindų, koja ėmė degte degti. Ačiū Dievui, Vilas sėdėjo krėsle, kitaip būtų pataikyta ir į jį.

– Kas šovė?

– Nežinau, – atsakė, bet iš sukąstų žandikaulių ji suprato, kad jis kai ką įtaria.

Sara norėjo toliau kamantinėti, bet jis ištiesė ranką ir uždėjo jai ant klubo.

– Labai gražiai atrodai.

Jo nykštys palindo po palaidine ir ėmė glostyti šoną, o Sarą lyg elektra nukrėtė. Jo pirštai palindo po palaidine iš nugaros. Jie buvo šilti.

– Buvau pasimatyme, – atsakė ji, staiga pasijutusi kalta, kad paliko Džebą savo namuose. Jis, kaip visada, labai supratingas, bet jai vis tiek buvo gėda jį pamesti.

Džefris prisimerkęs stebėjo ją. Arba jis nepatikėjo, kad ji buvo pasimatyme, arba negalėjo nė pamanyti, kad vyksta kas nors rimta.

– Man labai gražu, kai tavo plaukai palaidi, – pasakė jis. – Žinojai?

– Aha, – atsakė ji, uždėdama delną ant jo rankos, sulaikydama ją, išsklaidydama kerus. – Kodėl nesakei, kad tavo kraujospūdis aukštas?

Džefris nuleido ranką.

– Nenorėjau įtraukti dar vieno trūkumo į sąrašą.

Jis sunkiai nusišypsojo, akys atrodė lyg stiklinės ir visai nederėjo prie šypsenos. Kaip ir Sara, jis retai gerdavo ką nors stipresnio už aspiriną, ir demerolis suveikė greitai.

– Duok ranką, – paprašė Džefris. Ji papurtė galvą, bet jis nenusileido ir ištiesė jai ranką. – Paimk mane už rankos.

– O kam?

– Nes šįvakar galėjai mane rasti ne ligoninėje, o morge.

Sara prikando lūpą, tvardydama ašaras.

– Dabar tau viskas gerai, – pasakė ji, glostydama jam skruostą. – Miegok.

Jis užsimerkė. Ji juto, kad jis stengiasi neužmigti dėl jos.

– Nenoriu miego, – atsakė jis ir užmigo.

Sara žvelgė į jį, matė, kaip kvėpuojant kilojasi krūtinė. Ji ištiesė ranką, nubraukė plaukus jam nuo kaktos, kelias sekundes palaikė ten ranką, tada priglaudė delną jam prie skruosto. Jo barzda dygo, nusėdama veidą ir kaklą juodais šlakais. Ji švelniai perbraukė pirštais neskustą skruostą ir nusišypsojo, taip daug ką prisiminusi. Miegantis jis priminė tą Džefrį, kurį ji pamilo: žmogų, kuris klausydavosi, kaip ji pasakoja apie savo dieną, žmogų, kuris atidarydavo jai duris, priplodavo vorus ir pakeisdavo dūmų detektorių baterijas. Pagaliau Sara paėmė jo ranką, pabučiavo ir išėjo.

Ji neskubėdama nuėjo koridoriumi į slaugių postą. Staiga ją apėmė baisus nuovargis. Laikrodis ant sienos rodė, kad čia ji prabuvo valandą, ir Sara krūptelėjusi suvokė, kad ji vėl gyvena ligoninės laiku, kai aštuonios valandos pralekia lyg aštuonios sekundės.

– Jis miega? – paklausė Elena.

Sara pasirėmė alkūnėmis į administratorės stalą.

– Aha, – atsakė ji. – Viskas bus gerai.

Elena nusišypsojo.

– Žinoma.

– Štai kur tu, – tarė Hertas ir puolė trinti Sarai pečius. – Ar smagu būti tikroje ligoninėje su suaugusiais daktarais?

Sara susižvelgė su Elena.

– Atleisk mano pusbroliui, Elena. Kadangi jis nuplikęs ir mažo ūgio, tai elgiasi kaip kiaulė.

– Oi, – susiraukė Hertas ir nykščiais suspaudė Sarai pečius. – Gal nori mane pavaduoti, kol nubėgsiu užkąsti?

– Ką turim? – paklausė Sara, nusprendusi, kad dabar vis tiek neverta eiti namo.

Elena nusišypsojo.

– Antrame kabinete nuolatinis pacientas gydosi fluorescencinės šviesos terapija.

Sara garsiai nusikvatojo. Slapta ligoninės kalba Elena jai pranešė, kad antrajame kabinete yra hipochondrikas, paliktas spoksoti į lempas virš galvos, kol pasijus geriau.

– Mikrovaržtligė, – nutarė Hertas. Pacientui trūksta kelių varžtelių.

– O dar?

– Kažkoks koledžo vaikis prisisiurbęs miega, – atsakė Elena.

Sara atsigręžė į Hertą.

– Nežinau, ar gali man patikėti tokius sudėtingus atvejus.

Jis pakuteno jai pasmakrę.

– Šaunuolė.

– Gal tuomet patrauksiu mašiną, – pasakė Sara, prisiminusi, kad sustojo neįgaliųjų vietoje. Kadangi jos mašiną pažinojo kiekvienas miestelio policininkas, baudos gauti Sara nesitikėjo. Bet vis tiek norėjo išlįsti į gryną orą, apsiraminti, o tik tada grįžti pažiūrėti, kaip laikosi Džefris.

– Kaip jis? – paklausė Lena, vos Sara pasirodė laukiamajame.

Sara apsidairė ir nustebo, kad Lena laukiamajame viena.

– Per raciją nepranešėme, – paaiškino Lena. – Tokie dalykai… – Ji nutilo.

– Ką tokie dalykai? – paklausė Sara. – Aš čia kažko nesuprantu.

Lena sutrikusi nusuko žvilgsnį.

– Tu žinai, kas šovė, ar ne? – paklausė Sara.

Lena papurtė galvą.

– Tiksliai nežinau.

– Tuo Frenkas ir užsiėmęs? Reikaliukus tvarko?

Ji gūžtelėjo pečiais.

– Nežinau. Jis mane atvežė čia.

– Nesunku nežinoti, kas vyksta, jeigu nepasivargini paklausti, – užpyko Sara. – Tikriausiai nesupratai, kad Džefris šiąnakt galėjo žūti.

– Supratau.

– Tikrai? – paklausė Sara. – Kas jį saugojo, Lena?

Lena norėjo atsakyti, bet netarusi nė žodžio nusigręžė.

Jusdama kylantį įniršį, Sara su trenksmu atidarė skubios pagalbos skyriaus duris. Ji puikiai suprato, kas dedasi. Frenkas žino, kas šovė į Džefrį, bet iš kažkokios neaiškios ištikimybės neprasižioja, tikriausiai saugo Metą Hoganą. O kas dedasi Lenos galvoje, Sara nė nenutuokė. Džefris taip dėl jos stengėsi, kaip Lena dabar gali nuo jo nusigręžti?

Sara giliai įkvėpė, mėgindama nusiraminti, ir nuėjo už ligoninės kampo. Džefris galėjo žūti. Stiklai galėjo perrėžti jo šlaunies arteriją, ir jis būtų mirtinai nukraujavęs. Tiesą sakant, ir pats šūvis galėjo pataikyti jam į krūtinę, o ne pro langą. Sara pagalvojo, ką dabar darytų Frenkas ir Lena, jei Džefris būtų negyvas. Tikriausiai trauktų burtus, kam atiteks jo kėdė.

– O Dieve.

Išvydusi savo mašiną, Sara sustingo. Ant variklio dangčio gulėjo nuoga jauna mergina išskėstomis rankomis. Ji gulėjo ant nugaros, kojos beveik atsainiai sukryžiuotos ties kulkšnimis. Pirmiausia Sara pakėlė akis pažiūrėti, ar moteris nebus iššokusi pro langą. Bet šioje pastato pusėje langų nebuvo, o variklio dangtis neįlinkęs.

Trimis žingsniais Sara pripuolė prie mašinos ir patikrino moters pulsą. Pirštais Sara užčiuopė tvirtus, tankius dūžius ir sumurmėjo maldelę, tada nubėgo atgal į ligoninę.

– Lena!

Lena pašoko, sugniaužusi kumščius, lyg manytų, kad atlėkusi Sara šoks muštis.

– Atvežk vežimėlį, – įsakė Sara. Lenai nė nekrustelėjus, Sara užriko: – Greičiau!

Sara vėl nubėgo prie moters, beveik tikėdamasi, kad ji bus dingusi. Net vėjas Saros plaukuose, regis, judėjo sulėtintai.

– Ponia! – šūktelėjo Sara moteriai taip garsiai, kad pusė miesto išgirdo. Moteris neatsakė. – Ponia! – dar sykį sušuko Sara. Nieko.

Sara apžiūrėjo kūną ir neišvydo jokių akivaizdžių traumų požymių. Oda buvo rausva ir sveika, nepaisant vėsaus vakaro, labai karšta. Išskėstomis rankomis ir sukryžiuotomis kojomis moteris atrodė lyg mieganti. Ryškioje šviesoje Sara įžiūrėjo sukrešėjusį kraują ant moters delnų. Sara kilsterėjo vieną delną apžiūrėti, ir visa ranka nenatūraliai pasislinko į šoną. Aiškiai išnarintas petys.

Sara vėl pažvelgė į moters veidą ir net krūptelėjo pamačiusi, kad jos burna užklijuota sidabrine lipnia juosta. Sara neprisiminė, ar matė juostą prieš tai, kai nulėkė į ligoninę. Juk tikrai turėjo pastebėti. Toks dalykas kaip užklijuota burna juk krenta į akis, ypač jei juosta bent penkių centimetrų pločio ir dešimt ilgio, tamsiai sidabrinė. Akimirką Sarą lyg paralyžiavo, bet į tikrovę ją sugrąžino Lenos Adams balsas.

– Tai Džulija Metjus, – pasakė Lena, bet Sarą jos balsas pasiekė lyg iš tolo.

– Sara, – tarė Hertas, skubiai artindamasis prie mašinos.

Išvydęs nuogą moterį, jis net išsižiojo.

– Gerai, gerai, – murmėjo Sara, stengdamasi apsiraminti.

Ji pažvelgė į Hertą su gryniausia panika akyse, jis atsakė tuo pačiu. Herto kasdienybė buvo vienas kitas perdozavęs narkomanas ar koks širdies smūgis, o ne tokie dalykai.

Lyg primindami jiems abiem, ko čia susirinko, moters kūną apėmė traukuliai.

– Ji vems, – pasakė Sara.

Pakrapštė juostelės kraštą ir vienu judesiu ją nuplėšė. Skubiai apvertė moterį ant šono ir prilaikė galvą, o ši žiaukčiodama ėmė vemti. Pasklido rūgštus tvaikas, tarsi surūgusio sidro ar alaus, ir Sara turėjo įkvėpti nusigręžusi.

– Viskas gerai, – kuždėjo ji.

Sara užkišo purvinus rudus moters plaukus už ausies, prisiminusi, kaip vos prieš dvi dienas tą patį padarė Sibilei. Mergina staiga liovėsi vemti, ir Sara švelniai atvertė ją ant nugaros, prilaikydama galvą.

Hertas išsigando.

– Ji nekvėpuoja.

Sara pirštu išvalė moters burną ir nustebo, pajutusi pasipriešinimą. Kelias sekundes pasiraususi ištraukė sulenktą vairuotojo pažymėjimą ir padavė jį nustebusiai Lenai Adams.

– Vėl kvėpuoja, – su aiškiai girdimu palengvėjimu pasakė Hertas.

Sara nusišluostė pirštus į sijoną, pasigailėjusi, kad prieš kišdama pirštą moteriai į gerklę neapsimovė pirštinių.

Elena atbėgo prie mašinos, prieš save stumdama ilgą vežimėlį, ir taip pat išsižiojo. Netardama nė žodžio, ji atsistojo moteriai prie kojų, laukdama Saros ženklo.

Sara suskaičiavo iki trijų, tuomet abi perkėlė moterį į vežimėlį. Tuo metu Sarą ėmė pykinti, kelias sekundes ant vežimėlio vietoje moters ji išvydo save. Sarai išdžiūvo burna, ją sukaustė stingulys.

– Važiuojam, – pasakė Hertas, prisegdamas moterį prie vežimėlio.

Sara bėgo greta, laikydama merginą už rankos. Atrodė, kad niekada nepasieks ligoninės. Kai įvažiavo į pirmąjį traumatologijos kabinetą, vežimėlis riedėjo lyg per klijus. Kaskart vežimėliui trūktelėjus moteris tyliai suvaitodavo iš skausmo. Sara akimirką pajuto moters siaubą.

Skubios pagalbos skyriuje Sara dirbo prieš dvylika metų, todėl dabar reikėjo susikaupti ir darbuotis. Mintyse Sara pasikartojo, ką išmoko pirmąją dieną priimamajame. Lyg ją ragindama, moteris ėmė švokšti, tada gaudyti orą. Pirmiausia – užtikrinti kvėpavimą.

– Jėzau, – sukuždėjo Sara, pražiodžiusi moters burną.

Ryškioje apžiūros kabineto šviesoje išvydo, kad viršutiniai priekiniai dantys išmušti, aiškiai per kelias pastarąsias dienas. Sara vėl sustingo. Ji mėgino atsitokėti. Šitą moterį Sara turi laikyti paciente, kitaip abiem bus blogai.

Per kelias sekundes Sara moteriai įkišo vamzdelį, stengdamasi juosta dar labiau nesužaloti odos aplink burną. Kai įsijungė ventiliatorius, Sara vos nesusigūžė. Nuo to garso ją beveik supykino.

– Garsai geri, – pranešė Hertas, paduodamas Sara stetofonendoskopą.

– Sara, – tarė Elena, – neužčiuopiu periferinio.

– Ji netekusi skysčių, – pranešė Sara, mėgindama rasti veną ant kitos moters rankos. – Vis tiek reikės įstatyti kateterį.

Sara ištiesė ranką, laukdama adatos, bet jos negavo.

– Atnešiu iš antro, – pasakė Elena ir išėjo.

Sara vėl atsigręžė į merginą ant vežimėlio. Ant jos kūno nebuvo matyti mėlynių ar įdrėskimų, išskyrus žymes ant rankų ir kojų. Jos oda šilta, o tai gali reikšti daugybę dalykų. Sara nenorėjo daryti skubotų išvadų, bet mintyse jau skaičiavo panašumus tarp Sibilės Adams ir gulinčios moters. Abi buvo smulkaus sudėjimo. Abiejų plaukai tamsiai rudi.

Sara patikrino moters vyzdžius.

– Išsiplėtę, – pasakė ji, nes kai paskutinį kartą darė ką nors panašaus, reikėjo garsiai skelbti, ką matai.

Ji lėtai iškvėpė, tik dabar pastebėjusi, kad kabinete yra Hertas ir Lena.

– Kuo ji vardu? – paklausė Sara.

– Džulija Metjus, – atsakė Lena. – Mes ieškojome jos koledže. Prieš porą dienų ji dingo.

Hertas pažvelgė į monitorių.

– Pulsas retėja.

Sara patikrino ventiliatorių.

– Trisdešimt procentų deguonies. Truputį kilstelėk.

– Koks čia kvapas? – įsiterpė Lena.

Sara pauostė moters kūną.

– „Clorox“? – paklausė ji.

Lena irgi pauostė.

– Baliklis, – patvirtino ji.

Hertas linktelėjo galva.

Sara įdėmiai apžiūrėjo moters odą. Visas kūnas buvo negiliai subraižytas. Sara tik dabar pastebėjo, kad moteriai nuskusti gaktos plaukai. Kadangi jie nespėjo ataugti, Sara nusprendė, kad nuskusta ne daugiau kaip prieš parą.

Sara tarė:

– Ji visa nušveista.

Ji pauostė moters burną, bet nepajuto stipraus kvapo, kaip būna išgėrus baliklio. Kišdama vamzdelį Sara buvo pastebėjusi, kad gerklė paraudusi, bet tai neatrodė neįprasta. Moteris aiškiai buvo apkvaišinta jei ne ta pačia šunvyšne, tai bent jau kuo nors labai panašiu. Jos oda buvo tokia karšta, kad Sara juto net pro pirštines.

Įėjo Elena. Ant vieno padėklo slaugė atidarė kateterio rinkinį. Elenos rankos neatrodė tokios tvirtos kaip visada. Tai Sarą baugino visų labiausiai.

Sara sulaikė kvapą ir įsmeigė septynių centimetrų adatą moteriai į jungo veną. Vadinamoji įvedimo adata lyg piltuvėlis sujungs tris intravenines angas. Kai sužinos, kuo moteris apkvaišinta, pro vieną iš laisvų angų Sara suleis priešnuodžių.

Elena atsitraukė nuo pacientės, laukdama Saros nurodymų.

Skalaudama angas heparino tirpalu, kad nekrešėtų, Sara vardijo tyrimus:

– Kraujo dujos, toksikologinis, kepenų funkcijos, išsamus kraujo, kartu ir krešėjimo. – Sara nutilo. – Kuo greičiau šlapimas. Prieš ką nors darydama, noriu išsiaiškinti, kas dedasi. Kažkas neleidžia jai atsipeikėti. Įtariu, kas, bet prieš pradedant gydyti reikia įsitikinti.

– Gerai, – atsakė Elena.

Sara patikrino kraujo tekėjimą, tada vėl praskalavo angas.

– Fiziologinio visu stiprumu.

Elena padarė, kas liepta, sureguliavo kateterį.

– Ar turit nešiojamą rentgeno aparatą? Man reikia pasitikrinti, ar gerai įstačiau, – pasakė Sara, rodydama kateterį jungo venoje. – Be to, padarykit krūtinės, pilvo nuotraukas ir apžiūrėkit petį.

Elena atsakė:

– Paimsiu kraujo tyrimams, tada atnešiu aparatą iš koridoriaus.

– Dar patikrinkit, ar nėra GHB, rohipnolio, – kalbėjo Sara, tvarstydama adatos dūrį. – Reikės surinkti įkalčius po išprievartavimo.

– Išprievartavimo? – paklausė Lena, žengdama pirmyn.

– Taip, – griežtai atsakė Sara. – Ką daugiau jai galėjo padaryti?

Lenos lūpos krutėjo, bet garsas neprasiskverbė. Iki tos akimirkos ji aiškiai nesusiejo šios bylos su sesers mirtimi. Lena įbedė akis į merginą ir atsistojo kojūgalyje, tiesi kaip styga. Sara prisiminė vakarą, kai Lena atėjo į morgą, kur gulėjo Sibilė Adams. Jaunosios detektyvės lūpas perkreipė toks pat pyktis.

– Būklė, regis, stabili, – pasakė Elena, geriausiai iš visų sugebanti nepamesti galvos.

Slaugė nedideliu švirkštu paėmė kraujo iš stipininės riešo arterijos. Sara net pasitrynė riešą, žinodama, kaip tai skausminga. Ji palinko prie lovos ir uždėjo rankas Džulijai Metjus ant žasto, mėgindama kaip nors pranešti, kad dabar ji saugi.

Hertas švelniai pratarė:

– Sara.

– Hm? – Sara krūptelėjo. Visi žvelgė į ją. Ji atsigręžė į Leną. – Gal gali padėti Elenai atnešti rentgeną? – paklausė ji kaip įmanydama tvirtesniu balsu.

– Aha, – atsakė Lena, keistai žiūrėdama į Sarą.

Elena pritraukė paskutinį švirkštą.

– Jis koridoriuje, – pasakė ji Lenai.

Sara išgirdo, kaip jos išėjo, bet nenuleido akių nuo Džulijos Metjus. Sarai aptemo akyse, ir ji antrą sykį pasijuto pati gulinti vežimėlyje, išvydo virš savęs palinkusį daktarą, matuojantį pulsą, tikrinantį gyvybės požymius.

– Sara.

Hertas žvelgė į moters rankas, ir Sara prisiminė žymes, kurias pastebėjo dar mašinų aikštelėje.

Abu delnai buvo perverti per vidurį. Sara pažvelgė į moters kojas ir pamatė, kad jos taip pat pervertos. Ji apžiūrėjo sparčiai krešinčias žaizdas. Juodą sudžiūvusį kraują margino rūdžių šlakeliai.

– Delnas perdurtas, – pasakė Sara.

Ji patikrino moters panages ir pastebėjo po nagais smulkių medžio rakščių.

– Medis, – pranešė ji, svarstydama, kam reikėjo prausti auką balikliu, pašalinant fizinius įkalčius, bet palikti medžio rakštis panagėse. Visai nelogiška. O paskui dar šitaip ją paguldyti.

Sara viską apsvarstė, ir padarius akivaizdžią išvadą jai net vidurius susuko. Ji užsimerkė, prisiminusi, kaip moteris atrodė, kai Sara ją rado: kojos sukryžiuotos ties kulkšnimis, rankos devyniasdešimties laipsnių kampu nuo kūno.

Moteris buvo nukryžiuota.

– Tai durtinės žaizdos, taip? – paklausė Hertas.

Sara linktelėjo galva, neatitraukdama akių nuo moters. Jos kūnas neatrodė išsekęs, o oda buvo gerai prižiūrėta. Nematyti adatų žymių, rodančių ilgalaikį narkotikų vartojimą. Sara net nutirpo, supratusi, kad moterį apžiūri lyg morge, o ne kaip ligoninėje. Tarsi tai pajutęs, širdies monitorius parodė, kad ji sustojo, blerbiantis aparatas tuojau pažadino Saros budrumą.

– Ne, – kuždėjo Sara, pasilenkusi virš moters ir imdama gaivinti. – Hertai, maišelį.

Jis pasirausė stalčiuose, kol rado maišelį. Po kelių sekundžių jis ėmė pumpuoti orą į moters plaučius.

– Jai virpa skilveliai, – įspėjo jis.

– Lėtai, – tarė Sara, krūpteldama, kai nuo jos rankų moteriai lūžo šonkaulis. Ji žiūrėjo į Hertą, versdama jį bendradarbiauti. – Vienas, du, spausk. Greitai ir stipriai. Tik ramiai.

– Gerai, gerai, – murmėjo Hertas ir susikaupęs spūsčiojo maišelį.

Nors reanimacijos procedūra gerai žinoma, iš tikrųjų tai – tik vargana priemonė. Reanimuojant širdis fiziškai priverčiama varinėti kraują į smegenis, ir rankomis retai kada įmanoma tai padaryti taip sėkmingai, kaip sveika širdis dirba savaime. Jei Sara liausis gaivinti, sustos ir širdis. Šitaip galima tik laimėti laiko, kol pavyks padaryti ką nors daugiau.

Lena, aiškiai išsigandusi blerbiančio monitoriaus, atbėgo į kabinetą.

– Kas nutiko?

– Sustojo širdis, – atsakė Sara, ir jai mažumėlę palengvėjo koridoriuje pamačius Eleną. – Ampulę adrenalino, – liepė ji.

Sara nekantriai žiūrėjo, kaip Elena atidaro adrenalino dėžutę ir surenka švirkštą.

– Vaje, – pasibaisėjo Lena, kai Sara suleido vaisto tiesiai moteriai į širdį.

Herto balsas palaibėjo keliomis oktavomis.

– Jai virpa skilveliai.

Elena viena ranka paėmė elektrodus nuo vežimėlio už nugaros, o kita įkrovė defibriliatorių.

– Du šimtai, – įsakė Sara.

Moters kūnas pašoko į orą, nukrėstas srovės. Sara žvelgė į monitorių, susiraukusi, kad jo rodmenys nesikeičia. Sara nukrėtė ją dar du kartus – vis tiek nieko.

– Lidokaino, – įsakė ji, bet Elena ir pati jau atkimšo kitą dėžutę.

Sara suleido vaisto, nenuleisdama akių nuo monitoriaus.

– Neplaka, – pranešė Hertas.

– Dar kartą, – Sara ištiesė ranką, prašydama elektrodų. – Tris šimtus, – paliepė.

Ji vėl nukrėtė moterį. Vėl jokios reakcijos. Sarą ėmė mušti šaltas prakaitas.

– Adrenalino.

Atkemšamos dėžutės garsas persmeigė Saros ausis lyg adata. Ji paėmė švirkštą ir vėl suleido adrenalino tiesiai moteriai į širdį. Visi laukė.

– Neplaka, – pranešė Hertas.

– Pabandom tris šešiasdešimt.

Moters kūną penktą kartą nupurtė srovė, bet jis vis tiek nereagavo.

– Velnias, velnias, – keikėsi Sara, vėl imdama reanimuoti. – Laikas? – paklausė ji.

Hertas pažvelgė į laikrodį.

– Dvylika minučių.

Sarai atrodė, kad praėjo dvi sekundės.

Iš Herto balso Lena tikriausiai pajuto, ką tai reiškia. Ji sukuždėjo panosėje:

– Neleiskit jai numirti. Labai prašau, neleiskit jai numirti.

– Širdis jau ilgai neplaka, Sara, – pasakė Hertas. Jis turėjo galvoje, kad jau per vėlu. Laikas liautis, laikas atsisveikinti.

Sara pašnairavo į jį. Atsigręžė į Eleną.

– Aš atversiu krūtinę.

Hertas papurtė galvą ir tarė:

– Sara, tam čia nėra galimybių.

Sara nekreipė į jį dėmesio. Ji apčiuopė šonkaulius, susiraukė prisilietusi prie to, kurį sulaužė. Kai pirštais pasiekė diafragmos apačią, paėmė skalpelį ir prarėžė penkiolikos centimetrų angą viršutinėje pilvo dalyje. Ji įkišo ranką į plyšį ir po šonkauliais įlindo į moters krūtinę.

Ji užsimerkė, kad neblaškytų ligoninė, ir ėmė masažuoti širdį. Monitorius suteikė apgaulingos vilties, kai Sara spūsčiojo širdį ir ranka varinėjo moters kraują. Jos pirštai ėmė dilgčioti, ausyse spengė. Laukiant širdies reakcijos, niekas kita jai nerūpėjo. Lyg maigytum nedidelį šilto vandens balionėlį. Tik šiame balionėlyje – gyvybė.

Sara liovėsi. Ji suskaičiavo penkias sekundes, aštuonias, tada dvylika, o tada, jos džiaugsmui, monitorius ėmė pypčioti.

Hertas paklausė:

– Čia tu ar ji?

– Ji, – atsakė Sara ir ištraukė ranką. – Pradėkit lašinti lidokainą.

– Jėzau Kristau, – sumurmėjo Lena, pridėjusi ranką prie krūtinės. – Negaliu patikėti.

Sara nieko nesakydama nusimovė pirštines.

Kabinete buvo tylu, tik pypsėjo širdies monitorius ir šniokštė ventiliatorius.

– Taigi, – tarė Sara. – Paieškosim sifilio tamsiam fone, o gonorėjos – Gramo dažymu. – Ji pajuto, kaip nuo tokių žodžių kaista veidas. – Neabejoju, kad buvo naudotas prezervatyvas, bet nepamirškit po kelių dienų patikrinti dėl nėštumo.

Sara pajuto, kad jos balsas virpa, nors tikėjosi, kad Elena ir Lena neišgirs. Hertas – kas kita. Nė nežiūrėdama suprato, ką jis galvoja. Vyrukas, regis, pajuto, kad jai nejauku, ir pamėgino pajuokauti.

– Dieve brangus, Sara. Na ir kreivas pjūvis.

Sara apsilaižė lūpas, mėgindama suvaldyti besidaužančią širdį.

– Nenorėjau išsišokti prieš tave.

– Primadona, – pareiškė Hertas, chirurginiu tvarsčiu šluostydamasis nuo kaktos prakaitą, ir nejaukiai nusijuokė. – Jėzau Kristau.

– Tokių dalykų čia nedažnai pasitaiko, – pasakė Elena, tvarstydama pjūvį chirurginiais rankšluosčiais, kad kuo mažiau kraujuotų, kol užsitrauks. – Galiu paskambinti Lariui Hedliui iš Ogastos. Jis gyvena vos už penkiolikos minučių nuo čia.

– Būčiau labai dėkinga, – atsakė Sara, paimdama iš dėžutės ant sienos naują porą pirštinių.

– Kaip tu? – ramiai paklausė Hertas, nors akyse buvo matyti rūpestis.

– Gerai, – atsakė Sara, tikrindama kateterį. Lenai ji tarė: – Tikriausiai gali surasti Frenką?

Lenai pakako padorumo susigėsti.

– Einu, paieškosiu.

Nunarinusi galvą, ji išėjo.

Sara palaukė, kol ji uždarė duris, tada paklausė Herto:

– Gal gali apžiūrėti jos rankas?

Hertas tylomis apžiūrėjo moters delnus, čiuopdamas kaulus. Po kelių minučių jis tarė:

– Labai įdomu.

Sara paklausė:

– Kas?

– Niekur nepataikyta į kaulą, – atsakė Hertas, sukdamas riešą. Kai pasiekė petį, sustojo. – Išnarintas, – pasakė jis.

Sara sukryžiavo rankas, ją staiga nukrėtė šaltis.

– Mėginant ištrūkti?

Jis susiraukė.

– Įsivaizduoji, kiek reikia jėgos, kad išnarintum mentę? – Jis papurtė galvą, negalėdamas patikėti. – Greičiau jau nuo skausmo nualptum negu…

– Įsivaizduoji, koks siaubas, kai tave prievartauja? – Sara verte pervėrė jį žvilgsniu.

Jo veidą perkreipė skausmas.

– Atleisk, mieloji. Kaip tu?

Jos akis nudilgino ašaros, ir Sara tik vargais negalais įstengė prašnekti normaliu balsu.

– Prašau, patikrink klubus. Noriu parengti išsamią ataskaitą.

Jis pakluso, apžiūrėjęs vos linktelėjo galva Sarai.

– Manau, nesmarkiai pažeisti klubo raiščiai, šičia. Reikės patikrinti, kai ji atsipeikės, tai gana subjektyvu.

Sara paklausė:

– Ar dar ką nors gali pasakyti?

– Nepataikyta nė į vieną kaulą delnuose ir pėdose. Kojos pervertos tarp antrojo ir trečiojo pleištuko ir laivakaulio. Tai labai tikslu. Tas, kuris ją sužalojo, žinojo, ką daro. – Jis nutilo ir nudelbė akis, mėgindamas atsitokėti. – Nesuprantu, kas galėjo taip padaryti.

– Pažiūrėk, – tarė Sara, rodydama odą aplink moters kulkšnis. Jas abi juosė skaudžios juodos mėlynės. – Kojas aiškiai prilaikė dar kažkas.

Sara pakėlė moters ranką ir pastebėjo neseną randą ant riešo. Toks pat buvo ir ant kitos rankos. Regis, pastarąjį mėnesį Džulija Metjus mėgino žudytis. Randas buvo baltas brūkšnelis, vertikaliai kertąs smulkų jos riešą. Tamsioje mėlynėje senoji žaizda aiškiai išryškėjo.

Hertui Sara to neparodė. Ji tik tarė:

– Man regis, kažkokiu raiščiu, tikriausiai odiniu.

– Nesuprantu.

– Žaizdos simboliškos.

– Ką jos simbolizuoja?

– Manau, nukryžiavimą.

Sara padėjo moters ranką prie šono. Ji pasitrynė delnus, nes kabinete buvo vėsu, ir nuėjusi vieną po kito atidarė stalčius, ieškodama, kuo užkloti merginą.

– Jei mėginčiau spėti, sakyčiau, kad rankos ir kojos buvo labai smarkiai išskėstos ir prikaltos.

– Nukryžiavimas? – Hertas nepatikėjo. – Jėzus buvo nukryžiuotas ne taip. Kojos būtų kartu.

Sara atkirto:

– Jėzaus niekas neprievartavo, Hertai. Aišku, kad jos kojos buvo išskėstos.

Hertas nurijo seilę, jo Adomo obuolys šoktelėjo.

– Tai šitaip tu dirbi morge?

Ji gūžtelėjo pečiais, ieškodama paklodės.

– Dieve, na tu ir kietuolė, – pasakė Hertas, sunkiai alsuodamas.

Sara apkamšė merginą paklode, rūpindamasi, kad jai būtų patogu.

– Ką aš žinau, – atsakė ji.

Hertas paklauės:

– O kaip jos burna?

– Priekiniai dantys išmušti, tikriausiai tam, kad būtų lengviau prievartauti oraliniu būdu.

Jis net aiktelėjo iš nuostabos.

– Ką?

– Taip nutinka labai dažnai, – paaiškino Sara. – „Clorox“ panaikina įkalčius. Manau, jis ją nuskuto tam, kad iššukavę nerastume jo gaktos plaukų. Net ir normaliai mylintis, išpešama plaukelių. Bet galėjo nuskusti ir dėl to, kad tai jį jaudina seksualiai. Prievartautojams dažnai patinka savo aukas laikyti vaikais. Nuskutus gaktos plaukus, lengviau įgyvendinti tokią fantaziją.

Hertas papurtė galvą, priblokštas nusikaltimo šlykštumo.

– Koks gyvulys galėjo šitaip padaryti?

Sara paglostė moters plaukus.

– Metodiškas.

– Manai, ji pažinojo jį?

– Ne, – atsakė Sara, užtikrinta kaip niekada gyvenime. Ji priėjo prie staliuko, ant kurio Lena paliko įkalčių maišelį. – Kam jis pakišo mums jos vairuotojo pažymėjimą? Jam nerūpi, kad sužinosime, kas ji.

Hertas negalėjo patikėti.

– Iš kur taip gerai žinai?

– Jis paliko… – Sara pasistengė atgauti kvapą, – jis paliko ją priešais ligoninę, bet kas galėjo pamatyti, kai ją ten atvežė.

Ji greitai prisidengė ranka akis, trokšdama pasislėpti. Jai reikėjo išeiti iš šitos patalpos. Tai jau aišku.

Hertas, regis, stengėsi įskaityti jos veido išraišką. Jo veidas, paprastai atviras ir malonus, pasidarė griežtas.

– Ji buvo išprievartauta ligoninėje.

– Ne ligoninėje.

– Jos burna buvo užklijuota.

– Žinau.

– Ją aiškiai išprievartavo kažkoks religinis fanatikas.

– Teisingai.

– Sara…

Ji pakėlė ranką, tildydama jį, nes grįžo Lena. Ši tarė:

– Frenkas atvažiuoja.

Ketvirtadienis

14

Džefris kelissyk sumirksėjo, stengdamasis vėl neužmigti. Kelias sekundes jis nesuprato, kur esąs, bet greitai apsidairęs po patalpą prisiminė, kas vakar nutiko. Jis pažvelgė pro langą, vaizdas akyse išryškėjo ne iškart. Išvydo Sarą. Atsilošė ant pagalvės ir giliai atsiduso.

– Prisimeni, kaip šukuodavau tau plaukus?

– Pone?

Džefris atsimerkė.

– Lena?

Artindamasi prie lovos, ji atrodė susigėdusi.

– Aha.

– Pamaniau, kad tu… – Jis numojo ranka. – Nesvarbu.

Džefris prisivertė atsisėsti lovoje, nepaisydamas dešinę koją varstančio skausmo. Jautėsi pastiręs ir apkvaitęs, bet suprato, kad gulėdamas praras visą dieną.

– Paduok man kelnes, – pasakė jis.

– Jas teko išmesti, – priminė ji. – Gal pamiršai, kas nutiko?

Pastatęs kojas ant grindų, Džefris kažką sumurmėjo. Stojantis atrodė, kad į koją įsmeigtas įkaitintas peilis, bet skausmą galima pakęsti.

– Gal gali surasti man kelnes? – paklausė jis.

Lena išėjo, o Džefris atsirėmė į sieną, kad vėl neatsisėstų. Jis stengėsi prisiminti, kas vakar nutiko. Tiesą sakant, nelabai norėjo apie tai galvoti. Jau gana to, kad reikia išaiškinti Sibilės Adams žudiką.

– Šitos tiks? – paklausė Lena, švysteldama jam daktaro kelnes.

– Puikiai, – atsakė Džefris, laukdamas, kol ji nusigręš. Jis apsimovė jas, keldamas koją kone suvaitojo. – Mūsų laukia sunki diena, – pasakė jis. – Dešimtą atvažiuos Nikas Šeltonas su vienu savo narkotikų žinovu. Papasakos mums apie šunvyšnę. Turim tą padugnę, kaip jo pavardė, Gordonas? – Jis užsirišo kelnių raištelį. – Noriu dar kartą jo paklausti, gal prisimins, kada paskutinį sykį matė Džuliją Metjus. – Jis pasirėmė ranka į stalą. – Nemanau, kad jis žino, kur ji, bet gal ką nors matė.

Lena neprašoma nusisuko.

– Džulija Metjus atsirado.

– Ką? – paklausė jis. – Kada?

– Vakar vakare ligoninėje, – atsakė Lena.

Nuo jos balso jį net šiurpas nukrėtė. Nė nepajuto, kaip vėl prisėdo ant lovos.

Lena uždarė duris ir papasakojo jam, kas nutiko vakar. Kol ji šnekėjo, Džefris raišuodamas vaikščiojo po palatą.

– Ji tiesiog gulėjo ant Saros mašinos? – paklausė jis.

Lena linktelėjo galva.

– Kur ji dabar? – paklausė jis. – Mašina, kur ji?

– Frenkas liepė paimti ją kaip įkaltį, – atsakė Lena su gynybos gaidele balse.

– Kur Frenkas? – paklausė Džefris, pasirėmęs rankomis į lovos turėklus.

Lena patylėjo, tada atsakė:

– Nežinau.

Jis griežtai pažvelgė į ją, galvodamas, kad ji puikiai žino, kur Frenkas, tik nesako.

Ji tarė:

– Jis pastatė Bredą saugoti Džulijos.

– Gordonas dar areštinėje, taip?

– Aha, iškart patikrinau. Jis ten buvo visą naktį. Niekaip nebūtų galėjęs paguldyti jos ant Saros mašinos.

Džefris trenkė kumščiu į lovą. Jis suprato, kad vakar vakare nereikėjo gerti demerolio. Juk tiria bylą, o ne atostogauja.

– Paduok man švarką.

Džefris ištiesė ranką, paėmė iš Lenos švarką ir iššlubčiojo iš kambario, Lena – jam įkandin. Liftas atvažiavo negreit, bet abu tylėjo.

– Ji visą naktį miegojo, – pasakė Lena.

– Aišku.

Džefris trenkė į mygtuką. Po kelių sekundžių skimbtelėjo lifto skambutis, ir jiedu pakilo, vis dar tylėdami.

Lena pratarė:

– Dėl vakar. Kai šaudė.

Džefris numojo ranka ir išėjo iš lifto.

– Apie tai pagalvosim vėliau, Lena.

– Aš tik…

Jis pakėlė ranką.

– Tu nė nesįsivaizduoji, kaip šią akimirką tai man nė kiek nerūpi, – atsakė jis, pasiremdamas į turėklą koridoriaus pasienyje ir raišuodamas pas Bredą.

– Sveiki, viršininke, – tarė Bredas, pakildamas nuo kėdės.

– Niekas nebuvo užėjęs? – paklausė Džefris, ranka rodydamas jam sėsti.

– Antrą valandą nakties užsuko daktarė Linton, o šiaip niekas, – atsakė jis.

– Gerai, – tarė Džefris ir, pasirėmęs ranka Bredui į petį, atidarė duris.

Džulija Metjus nemiegojo. Ji bukai žvelgė pro langą, jiems įėjus nė nekrustelėjo.

– Panele Metjus, – tarė jis, pasirėmęs ranka į lovos turėklą.

Ji toliau žvelgė ir nieko neatsakė.

Lena tarė:

– Ji nekalba nuo tada, kai Sara išėmė vamzdelį.

Jis pažvelgė pro langą, smalsaudamas, kas patraukė jos dėmesį. Maždaug prieš pusvalandį išaušo, bet pro langą buvo matyti nebent debesys.

Džefris pakartojo:

– Panele Metjus.

Jos veidu sruvo ašaros, bet ji nieko nepasakė. Jis išėjo iš palatos, pasiremdamas Lenai į ranką.

Vos jiems išėjus, Lena paaiškino:

– Ji visą naktį nekalba.

– Nė žodžio?

Ji papurtė galvą.

– Koledže paklausėme, kam skambinti nelaimės atveju, ir prisiskambinome tetai. Ji mėgina susisiekti su tėvais. Jie artimiausiu lėktuvu atskrenda į Atlantą.

– Kada? – paklausė Džefris, dirsteldamas į laikrodį.

– Šiandien apie trečią.

– Mes su Frenku juos pasitiksim, – pasakė jis ir atsigręžė į Bredą Stivensą. – Bredai, tu čia budėjai visą naktį?

– Taip, pone.

– Po poros valandų Lena tave pakeis. – Jis pažvelgė į Leną, lyg tikėdamasis, kad ji prieštaraus. Bet ji neprieštaravo, ir jis pridūrė: – Parvežk mane namo, o tada į nuovadą. Iš jos į ligoninę ateisi pėsčia.

Lenos vežamas namo, Džefris žvelgė tiesiai prieš save, mėgindamas suvokti, kas vakar nutiko. Kaklą nuo įtampos taip maudė, kad net sauja aspirino nepadėtų. Vis dar negalėjo išsibudinti nuo vakarykščių vaistų, net pamažu įsisąmoninęs, kad jį, miegantį kaip kūdikis, nuo viso to skyrė vos trys aukštai. Dėkui Dievui, kad ten pasipainiojo Sara, kitaip turėtų ne vieną auką, o dvi.

Džulija Metjus įrodė, kad žudikas tobulėja. Pirmą merginą jis greitai užpuolė ir nužudė tualete, o antrąją laikė kelias dienas, kad galėtų neskubėdamas smagintis. Tokį elgesį Džefris buvo matęs daug sykių. Maniakai mokosi iš klaidų. Jie visą gyvenimą ieško geriausio būdo savo tikslams pasiekti, o šitas prievartautojas, šitas žudikas tobulina įgūdžius tuo metu, kai Džefris ir Lena tariasi, kaip jį pagauti.

Jis paprašė Lenos pakartoti pasakojimą apie Džuliją Metjus, mėgindamas išgirsti, ar ji nepapasakos kaip nors kitaip, ar neišlįs daugiau užuominų. Neišlindo. Lena puikiai sugebėjo pranešti viską, ką mačiusi, ir antrą kartą nepasakė nieko naujo.

Džefris paklausė:

– O kas buvo po to?

– Kai Sara išėjo?

Jis linktelėjo galva.

– Iš Ogastos atvažiavo daktaras Hedlis. Jis ją susiuvo.

Džefris pajuto, kad visą laiką pasakodama apie vakarykščius įvykius Lena sako „ji“ ir nevadina moters vardu. Teisėsaugoje dažnai žiūrima ne į auką, o į nusikaltėlį, ir Džefriui visada atrodė, kad šitaip visų greičiausiai pamirštama, kam apskritai reikalingas jų darbas. Jis nenorėjo, kad taip elgtųsi Lena, ypač turint galvoje, kas nutiko jos seseriai.

Šiandien Lena atrodė kažkokia kitokia. Jis nesuprato, ar labiau įsitempusi, ar piktesnė. Jos kūnas, regis, visas virpėjo, ir labiausiai jam rūpėjo nusiųsti ją į ligoninę, kur ji ramiai pasėdėtų ir nuleistų garą. Jis žinojo, kad Lena nepaliks posto prie Džulijos Metjus lovos. Ligoninė – vienintelė vieta, iš kur ji tikrai nespruks. Žinoma, svarbu ir tai, kad jei Leną pagaliau tikrai ištiktų koks nors nervų priepuolis, ji bus ten, kur reikia. Kol kas jam reikėjo ja naudotis. Ji turėjo būti jo ausys ir akys vakarykščiuose įvykiuose. Džefris tarė:

– Papasakok, kaip atrodė Džulija.

Lena papypseno ir nubaidė nuo kelio voverę.

– Na, ji atrodė normaliai. – Lena nutilo. – Pamaniau, kad ji perdozavo, ar ką, nes taip gulėjo. Nė į galvą nešovė, kad ji išprievartauta.

– O kada supratai?

Lena sugriežė dantimis.

– Turbūt daktarė Linton pasakė. Ji parodė žaizdas rankose ir kojose. Nežinau, gal aš akla buvau. Išdavė baliklio kvapas ir visa kita.

– Visa kas?

– Na, supranti, fiziniai požymiai, kad kažkas negerai. – Lena vėl nutilo. Pasigirdo gynybos gaidelė. – Jos burna buvo užklijuota lipnia juosta, o į gerklę įgrūstas vairuotojo pažymėjimas. Turbūt ji atrodė kaip išprievartauta, bet aš to nepastebėjau. Nežinau kodėl. Būčiau supratusi, aš ne kvaila. Tiesiog ji atrodė visiškai normaliai, supranti? Nepanaši į prievartos auką.

Paskutinis sakinys jį nustebino.

– O kaip atrodo prievartos auka?

Lena gūžtelėjo pečiais.

– Turbūt kaip mano sesuo, – sumurmėjo ji. – Kaip tokia, kuri neįstengia apsiginti.

Džefris tikėjosi fizinio apibūdinimo, kokios nors pastabos apie Džulijos Metjus kūno ypatumus. Jis tarė:

– Nesuprantu.

– Nekreipk dėmesio.

– Ne, – atsakė Džefris. – Paaiškink.

Lena, regis, susimąstė, ieškodama žodžių, tada tarė:

– Matyt, suprantu, kodėl nukentėjo Sibilė, nes ji buvo akla. – Ji nutilo. – Na, žinai, kaip sakoma, kad moterys pačios prašosi ir panašiai. Nemanau, kad Sibilė prašėsi, bet prievartautojus pažįstu. Esu su jais kalbėjusi, juos areštavusi. Žinau, kaip jie mąsto. Jie nesirenka tokių, kurios, jų galva, galėtų priešintis.

– Manai?

Lena gūžtelėjo pečiais.

– Turbūt galima leistis į tas feminisčių nesąmones, kad moterys gali daryti, ką nori, o vyrai tegu neaiškina, bet… – Lena vėl nutilo. – Štai, pavyzdžiui, – pasakė ji. – Jei pastatyčiau mašiną Atlantos centre atvirais langais ir su rakteliu spynoje, kas kaltas, jei kas nors ją pavogs?

Džefris nesuprato, kur ji suka.

– Būna seksualinių grobuonių, – kalbėjo Lena. – Visi žino, kad yra iškrypėlių, dažniausiai vyrų, kurie medžioja moteris. Ir jie nesirenka tokių, kurios moka savim pasirūpinti. Jie renkasi tokias, kurios negali ar nedrįsta priešintis. Jie renkasi tylias, kaip Džulija Metjus. Arba neįgalias, – pridūrė Lena, – kaip mano sesuo.

Džefris pažvelgė į ją, pats nesuprasdamas, ar ja tiki. Lena kartais jį stebino, bet tai, ką kalbėjo dabar, visai pribloškė. Tokių kalbų jis tikėtųsi iš kokio nors Meto Hogano, bet tik ne iš moters. Net ne iš Lenos.

Jis atlošė galvą ir kiek patylėjo. Po kurio laiko paprašė:

– Išklok man visą bylą. Džulija Metjus. Fizinės ypatybės.

Lena neskubėjo atsakyti.

– Priekiniai dantys išmušti. Kulkšnys buvo surištos. Gaktos plaukai nuskusti. – Lena nutilo. – Be to, jis išplovė ją iš vidaus.

– Balikliu?

Lena linktelėjo galva.

– Ir burną.

Džefris įdėmiai žvelgė į ją.

– O dar?

– Mėlynių nebuvo. – Lena parodė sau į skreitą. – Jokių gynybos žaizdų ar žymių ant rankų, tik skylės delnuose ir mėlynės nuo raiščio.

Džefris susimąstė. Džulija Metjus tikriausiai visą laiką buvo apkvaišinta, nors tai jam irgi atrodė nesuprantama. Prievartavimas – smurtinis nusikaltimas, ir dauguma prievartautojų labiau mėgaudavosi sukeldami moterims skausmą, jas palauždami, o ne santykiaudami su jomis.

Džefris tarė:

– Kas dar? Kaip atrodė Džulija, kai ją radot?

– Ji atrodė kaip normalus žmogus, – atsakė Lena. – Juk sakiau.

– Nuoga?

– Aha, nuoga. Visiškai nuoga ir taip paguldyta, išskėstomis rankomis. Kojos sukryžiuotos ties kulkšnimis. Tiesiog ant variklio dangčio.

– Manai, ji tyčia taip paguldyta?

Lena atsakė:

– Nežinau. Visi pažįsta daktarę Linton. Visi žino, kokia jos mašina. Kitos tokios nėra visame mieste.

Džefriui net paširdžius sugniaužė. Jis tikėjosi ne tokio atsakymo. Jis norėjo, kad Lena konkrečiai įvardytų kūno padėtį, padarytų tą pačią išvadą kaip ir jis – kad moteris paguldyta lyg nukryžiuotoji. Jis manė, jog Saros mašina pasirinkta todėl, kad buvo arčiausiai ligoninės, kur kas nors ją pastebės. Jis net nutirpo nuo minties, kad toks poelgis buvo nukreiptas tyčia prieš Sarą.

Kol kas nuginęs tas mintis šalin, jis toliau kamantinėjo Leną:

– Ką žinome apie prievartautoją?

Lena pagalvojo ir atsakė:

– Na, jis baltaodis, nes prievartautojai paprastai renkasi aukas iš savo etninės grupės. Jis didelis pedantas, nes ji visa buvo nuprausta balikliu; baliklis rodo, kad jis išmano teismo ekspertizę, nes taip lengviausia pašalinti fizinius įkalčius. Jis tikriausiai vyresnis, turi savo namą, nes aiškiai buvo prikalęs ją prie grindų ar sienos arba dar ko nors, to nepadarysi daugiabutyje, todėl jis turėtų būti patogiai įsikūręs mieste. Jis tikriausiai nevedęs, nes tektų daug aiškintis, jeigu grįžusi namo žmona rastų rūsyje prikaltą moterį.

– Kodėl sakai, kad rūsyje?

Lena vėl gūžtelėjo pečiais.

– Nemanau, kad galėjo ją laikyti atviroje vietoje.

– Net jeigu gyvena vienas?

– Nebent pas jį niekada niekas neužeina.

– Tai jis vienišius?

– Na, galbūt. Bet kaip tuomet jis su ja susipažino?

– Gerai sakai, – atsakė Džefris. – Ar Sara užsakė toksikologinį kraujo tyrimą?

– Aha, – atsakė Lena. – Pati nuvežė į Ogastą. Bent jau ketino taip daryti. Sakė žinanti, ko ieškoti.

Džefris parodė šoninę gatvelę.

– Ten.

Lena staigiai pasuko.

– Šiandien paleisim Gordoną? – paklausė ji.

– Nemanau, – atsakė Džefris. – Apkaltinę dėl narkotikų, galėsime priversti jį bendradarbiauti ir papasakoti, su kuo Džulija bendravo. Jei Dženė Prais sakė tiesą, jis laikė ją ant trumpo pasaito. Jis greičiausiai turėjo pastebėti jos gyvenime atsiradusį naują vaikiną.

– Aha, – pritarė Lena.

– Čia į dešinę, – paliepė jis ir pasitempė. – Nori užeiti?

Lena sėdėjo už vairo.

– Ačiū, palauksiu čia.

Džefris vėl atsilošė.

– Tu man dar kažko nesakai, taip?

Ji giliai įkvėpė ir atsiduso.

– Jaučiuosi tave nuvylusi.

– Dėl vakar? – paklausė jis ir pridūrė: – Kad mane sužeidė?

Ji atsakė:

– Tu kai ko nežinai.

Džefris uždėjo ranką ant durelių rankenos.

– Tuo rūpinasi Frenkas?

Ji linktelėjo galva.

– Ar būtum galėjusi ką nors padaryti, kad taip nenutiktų?

Ji gūžtelėjo pečiais iki pat ausų.

– Jau visai nebežinau, ar apskritai galiu ką nors padaryti.

– Laimė, tai neįeina į tavo pareigas, – atsakė jis.

Džefris norėjo pasakyti dar ką nors, pasidalinti jos našta, bet iš patirties žinojo, kad Lenai teks susitvarkyti pačiai. Pastaruosius trisdešimt trejus metus ji rentė aplink save tvirtovę. Per tris dienas jos neišversi.

Todėl tik tarė:

– Lena, dabar man svarbiausia išaiškinti, kas nužudė tavo seserį ir kas išprievartavo Džuliją Metjus. O apie tai, – jis parodė į koją, – pagalvosiu, kai viskas baigsis. Manau, abu žinom, kur pradėti ieškoti. Juk jie nespruks iš miesto.

Jis atidarė duris ir ranka iškėlė sužeistą koją lauk.

– Jėzau Kristau, – sudejavo jis, pajutęs, kaip smarkiai priešinasi kelis. Taip ilgai sėdint mašinoje, koja sustingo. Kai Džefris pagaliau išlipo iš mašinos ir atsistojo, jam panosę išmušė prakaito lašeliai.

Einant į namus, koją varstė skausmas. Namų raktai buvo sukabinti kartu su mašinos rakteliais, todėl jis apėjo namą ir įėjo pro virtuvę. Pastaruosius dvejus metus Džefris pats remontavo namą. Dabar užsiėmė virtuve, vieną ilgąjį savaitgalį nulupo galinę namo sieną, planuodamas viską sutvarkyti, kol vėl reikės į darbą. Planus sujaukė susišaudymas, ir pagaliau jis ūkinių prekių parduotuvėje Birmingame nusipirko minkšto plastiko juostų ir pakabino virš plikų lentų. Pro plastiką nepralydavo ir neprapūsdavo vėjas, bet namo gale vis tiek liko žiojėti didžiulė skylė.

Svetainėje Džefris pasiėmė telefoną ir surinko Saros numerį, tikėdamasis pagauti ją, kol neišėjo į darbą. Įsijungė atsakiklis, todėl jis paskambino Lintonams.

Po trijų pyptelėjimų atsiliepė Edis Lintonas.

– Lintonas ir dukros.

Džefris stengėsi kalbėti mandagiai.

– Labas, Edi, čia Džefris.

Numestas ant grindų telefonas barkštelėjo. Fone Džefris girdėjo tarškant indus ir keptuves, paskui prislopintą pokalbį. Po kelių sekundžių atsiliepė Sara:

– Džefai?

– Aha, – atsakė jis. Girdėjo, kaip ji atidaro verandos duris. Lintonai vieninteliai iš jo pažįstamų namie neturėjo belaidžio telefono. Vienas aparatas stovėjo miegamajame, kitas virtuvėje. Jei ne trijų metrų laidas, kurį merginos pritvirtino prie virtuvės aparato, kai dar mokėsi mokykloje, pasikalbėti asmeniškai būtų neįmanoma.

Jis išgirdo, kaip durys užsidarė, tada Sara pasakė:

– Atleisk.

– Kaip laikaisi?

Sara išsisuko nuo atsakymo:

– Juk ne mane vakar peršovė.

Džefris nutilo, išgąsdintas pikto jos balso.

– Man papasakojo apie Džuliją Metjus.

– Taigi, – atsakė Sara. – Ogastoje patikrinau kraują. Šunvyšnė turi du konkrečius požymius.

Jis pertraukė chemijos pamoką.

– Radai jų abiejų?

– Taip, – atsakė ji.

– Taigi abi užpuolė tas pats tipas.

Ji trumpai atsakė:

– Panašu, kad taip.

Kelias sekundes abu tylėjo, tada Džefris tarė:

– Nikas turi tokį vaikiną, kuris lyg ir neblogai išmano apsinuodijimus šunvyšne. Jie atvažiuos dešimtą. Galėsi ateiti?

– Galėsiu užbėgti per pertraukėlę tarp pacientų, bet tik trumpam, – atsakė ji. Paskui jau švelnesniu balsu pridūrė: – Dabar man reikia eiti, gerai?

– Noriu išklausinėti, kas nutiko vakar.

– Vėliau, gerai?

Ji neleido jam atsakyti. Ragelyje spragtelėjo.

Džefris atsiduso ir nušlubčiojo į vonią. Pakeliui pažvelgė pro langą, kaip laikosi Lena. Ji sėdėjo mašinoje, abiem rankomis sugniaužusi vairą. Atrodė, kad šiandien visos jo gyvenimo moterys kažką slepia.

Palindęs po karštu dušu ir nusiskutęs, Džefris pasijuto daug geriau. Koja dar buvo pastirusi, bet kuo daugiau ją judino, tuo mažiau skaudėjo. Judėti sveika. Į nuovadą jie važiavo tylėdami ir įsitempę, mašinoje tik buvo girdėti, kaip Lena griežia dantimis. Džefris apsidžiaugė, kai ji pagaliau nuėjo į ligoninę.

Prie durų jį pasitiko Marla, grąžydama rankas.

– Kaip džiaugiuosi, kad tu sveikas, – pasakė imdama jį už rankos ir vesdama į kabinetą. Kai ji atidarė jam duris, jis parodė jai liautis tupinėjus.

– Galiu ir pats, – pasakė Džefris. – Kur Frenkas?

Marla nusiminė. Grantas buvo nedidelis, o jo policijos dalinys – dar mažesnis. Gandai čia lėkdavo greičiau negu žaibas. Ji tarė:

– Manau, viduj.

– Pakviesk jį pas mane, gerai? – paprašė Džefris, eidamas į kabinetą.

Dejuodamas atsisėdo į kėdę. Suprato, kad kurį laiką nejudindamas kojos tampo liūtą už ūsų, bet kitaip nebuvo galima. Jo vyrams reikia žinoti, kad jis grįžo pasirengęs dirbti.

Frenkas krumpliais pabeldė į duris, ir Džefris linktelėjo jam įeiti.

Frenkas paklausė:

– Kaip laikaisi?

Džefris pasistengė, kad anas sutelktų į jį visą dėmesį.

– Daugiau į mane niekas nešaudys, taip?

Frenkui pakako padorumo nudelbti akis.

– Ne, pone.

– O Vilas Harisas?

Frenkas pasitrynė smakrą.

– Girdėjau, jis išvažiuoja į Savaną.

– Tikrai?

– Aha, – atsakė Frenkas. – Pitas išmokėjo jam premiją. Vilas nusipirko autobuso bilietą. – Frenkas gūžtelėjo pečiais. – Sakė, porą savaičių paviešės pas dukrą.

– O jo namas?

– Keli vyrukai iš ložės pasisiūlė įstiklinti langą.

– Gerai, – atsakė Džefris. – Sarai reikės mašinos. Ką nors radai?

Frenkas ištraukė iš kišenės plastikinį įkalčių maišelį ir padėjo ant stalo.

– Kas čia? – paklausė Džefris, bet klausimas buvo kvailas. Maišelyje buvo „Ruger .357 Magnum“.

– Buvo po sėdyne, – pasakė Frenkas.

– Po Saros sėdyne? – paklausė jis, vis dar nesupratęs. Iš šio ginklo galėjai vienu šūviu pakloti žmogų, kalibras toks stambus, kad krūtinėje liktų skylė. – Jos mašinoje? Čia jos?

Frenkas gūžtelėjo pečiais.

– Ji neturi leidimo.

Džefris pažvelgė į ginklą, lyg norėdamas jį prašnekinti. Sara tikrai nemanė, kad piliečiams negalima turėti ginklų, bet jis gerai žinojo, kad ji ne itin jaukiai jausdavosi šalia jų, ypač šalia tokių, kuriais galima nušauti spyną nuo daržinės durų. Jis ištraukė ginklą iš maišelio ir apžiūrėjo.

– Serijos numeriai nudildyti, – pasakė Frenkas.

– Aha, – atsakė Džefris. Ir pats matė. – Buvo užtaisytas?

– Taip. – Frenkas aiškiai žavėjosi ginklu. – „Ruger Security Six“, nerūdijančio plieno. O apsodas gamintas pagal užsakymą.

Džefris įmetė ginklą į stalo stalčių, tuomet vėl pažvelgė į Frenką.

– Ar kas nors paaiškėjo iš seksualinių nusikaltėlių sąrašo?

Frenkas, regis, nusivylė, kad diskusija apie Saros pistoletą baigta. Jis atsakė:

– Nieko. Dauguma turi kokį nors alibi. O tie, kurie neturi, nelabai panašūs į tą, kokio ieškome.

– Dešimtą susitinkam su Niku Šeltonu. Jis atsiveš šunvyšnės ekspertą. Galbūt paskui galėsim nurodyti vaikinams, į ką dar atkreipti dėmesį.

Frenkas atsisėdo.

– Ta šunvyšnė net mano kieme auga.

– Ir mano, – atsakė Džefris ir pridūrė: – Po susitikimo norėsiu nueiti į ligoninę pažiūrėti, gal Džulija Metjus prašneks. – Jis nutilo ir susimąstė apie merginą. – Apie trečią atskrenda jos tėvai. Norėčiau juos pasitikti oro uoste. Šiandien tu važinėsi su manim.

Jeigu Frenkui Džefrio žodžiai ir pasirodė keisti, jis to neparodė.

15

Sara išėjo iš poliklinikos be penkiolikos dešimtą, kad prieš susitikdama su Džefriu dar spėtų užsukti į vaistinę. Oras buvo vėsus, o debesys vėl grasino lietumi. Eidama gatve, ji susikišo rankas į kišenes ir nudelbė akis sau po kojomis, tikėdamasi, kad laikysena ir spartus žingsnis atbaidys visus, norinčius užkalbinti. Bet jai nereikėjo stengtis. Nuo Sibilės mirties mieste pasidarė kraupiai ramu. Atrodė, kad visas miestas mirė kartu su ja. Sara puikiai suprato, kaip jie jaučiasi.

Visą naktį Sara gulėjo lovoje, mintyse pakartodama kiekvieną judesį, kurį padarė būdama šalia Džulijos Metjus. Kad ir kaip stengėsi, Sara niekaip negalėjo išmesti iš galvos merginos, gulinčios ant jos mašinos pervertomis rankomis ir kojomis, stiklinėmis akimis, tarsi žvelgtų ir nematytų nakties dangaus. Sara tikėjosi daugiau niekada gyvenime nepatirti nieko panašaus.

Sarai įeinant virš vaistinės durų suskambo varpelis ir išblaškė jos vienatvę.

– Sveika, daktare Linton! – šūktelėjo Martė Ringo iš kasos. Palenkusi galvą, ji skaitė žurnalą. Martė buvo stambi moteris, o tiesiai virš dešinio antakio turėjo nedailų apgamą. Lyg šepečio šeriai iš jo styrojo juodi plaukeliai. Dirbdama vaistinėje, ji žinojo naujausias paskalas apie visą miestą. Visiems užsukusiems Martė būtinai praneš, kad šiandien Sara Linton užėjo specialiai pas Džebą. Ji gudriai šyptelėjo.

– Ieškot Džebo?

– Taip, – atsakė Sara.

– Girdėjau, kas nutiko vakar, – pasakė Martė, aiškiai mėgindama ką nors išpešti. – Koledžo studentė, ką?

Sara linktelėjo galva, nes tiek buvo galima perskaityti ir laikraštyje.

Martė tyliau paklausė:

– Girdėjau, kažkas ją nuskriaudė.

– Hm, – numykė Sara, dairydamasi po parduotuvę, o tada paklausė: – Jis yra?

– Ir jos abi atrodo panašios.

– Ką sakot? – paklausė Sara, staiga susidomėjusi.

– Abi merginos, – paaiškino Martė. – Manot, yra koks nors ryšys?

Sara nutraukė pokalbį.

– Man labai reikia pasikalbėti su Džebu.

– Jis viduj. – Martė įsižeidusi parodė į vaistinės gilumą.

Sara dirbtinai šyptelėjo Martei ir padėkojo, tada nuėjo į patalpos gilumą. Vaistinėje Sarai visada patiko. Čia ji nusipirko savo pirmąjį blakstienų tušą. Savaitgaliais tėvas atveždavo jas čia saldainių. Kai vaistinės savininku tapo Džebas, pasikeitė nedaug kas. Gėrimų prekystalis, stovintis labiau dėl vaizdo, o ne iš tikrųjų prisėsti ir atsigerti, vis dar blizgėjo laku. Kontracepcijos priemonės dar buvo laikomos po prekystaliu. Siauros lentynos per visą vaistinę vis dar buvo sunumeruotos žymekliu ant rašymo lentų.

Sara pažvelgė per vaistinės prekystalį, bet Džebo nebuvo matyti. Ji pastebėjo, kad galinės durys praviros, ir dirstelėjusi per petį užėjo už prekystalio.

– Džebai? – šūktelėjo ji.

Niekas neatsakė, ir Sara nuėjo prie pravirų durų. Džebas stovėjo šone, nugara į Sarą. Ji paplojo jam per petį, o jis krūptelėjo.

– Dieve! – suriko jis, skubiai atsigręždamas.

Išvydus Sarą, baimę jo veide pakeitė džiugesys.

Jis nusijuokė.

– Mirtinai mane išgąsdinai.

– Atleisk, – atsiprašė Sara, bet iš tikrųjų džiaugėsi, kad jis į kažką įsitraukė. – Ką veikei?

Jis parodė eilę krūmų, augančių palei ilgą mašinų stovėjimo aikštelę už pastatų.

– Matai ten, krūme?

Sara papurtė galvą, nes matė tik krūmus. Tada pastebėjo paukščių lizdelį.

– Ak.

– Kikiliai, – pasakė Džebas. – Pernai pastačiau ten lesyklėlę, bet kažkokie vaikai nusinešė.

Sara atsigręžė į jį.

– Dėl vakar, – pratarė ji.

Jis numojo ranka.

– Liaukis, Sara, patikėk, viską suprantu. Tu ilgai buvai su Džefriu.

– Ačiū, – nuoširdžiai atsakė ji.

Džebas pažvelgė į vaistinę ir tyliau pratarė:

– Užjaučiu dėl to, kas nutiko. Supranti, dėl tos merginos. – Jis lėtai papurtė galvą. – Sunku patikėti, kad tokie dalykai dedasi mūsų miestelyje.

– Tikrai, – atsakė Sara, nelabai norėdama veltis į tokį pokalbį.

– Turbūt galiu tau atleisti, kad sprukai iš pasimatymo gelbėti žmogui gyvybės. – Jis pridėjo ranką prie dešinės krūtinės pusės. – Tu tikrai ranka lietei jos širdį?

Sara patraukė jo ranką kairėn.

– Taip.

– Viešpatie, – sukuždėjo Džebas. – Ir kaip?

Sara atsakė tiesą:

– Baisu. Labai baisu.

Susižavėjimo kupinu balsu jis tarė:

– Tu nepaprasta moteris, Sara. Žinai?

Giriama ji jautėsi kvailai.

– Jei nori, galim pamėginti dar kartą, – pasiūlė ji, norėdama nukreipti kalbą nuo Džulijos Metjus. – Surengti pasimatymą.

Nuoširdžiai nudžiugęs, jis nusišypsojo.

– Mielai.

Pūstelėjo vėjelis, ir Sara pasitrynė rankas.

– Vėl šalta.

– Eikš, – jis parsivedė ją vidun ir uždarė duris. – Turi planų šį savaitgalį?

– Nežinau, – atsakė Sara ir pridūrė: – Klausyk, atėjau patikrinti, ar Džefris nusipirko vaistų.

– Nieko sau, – Džebas sunėrė rankas. – Matyt, tai reiškia, kad savaitgalį būsi užsiėmusi.

– Ne, nereiškia. – Sara nutilo, paskui pasakė: – Tiesiog viskas ne taip paprasta.

– Aha, – jis per jėgą šyptelėjo. – Supratau. Patikrinsiu jo užsakymą.

Jai suspaudė širdį, kad jis taip nusivylė. Kad ko nors nusitvertų, nusigręžė į „Medic Alert“ vitriną. Greta diabeto apyrankių kabėjo knygų skirtukai su religiniais posakiais.

Džebas atidarė didelį stalčių po prekystaliu ir ištraukė oranžinį tablečių buteliuką. Jis patikrino etiketę, tada tarė:

– Jis paskambino užsakyti vaistų, bet jų dar nepasiėmė.

– Dėkui, – pralemeno Sara ir paėmė buteliuką. Ji laikė jį rankoje ir žvelgė į Džebą. Ji prašneko, kol nespėjo apsigalvoti:

– Gal paskambink man? – pasiūlė ji. – Dėl savaitgalio.

– Aha, gerai.

Ji ištiesė laisvąją ranką ir išlygino jo chalato atlapą.

– Rimtai, Džebai. Paskambink man.

Jis kelias sekundes tylėjo, tada staiga pasilenkė ir švelniai pakštelėjo ją į lūpas.

– Paskambinsiu rytoj.

– Puiku, – atsakė Sara.

Ji pajuto, kad taip smarkiai sugniaužė tablečių buteliuką, jog tuojau nulėks kamštelis. Džebą buvo bučiavusi ir anksčiau. Nieko čia tokio. Bet kažkur giliai širdyje išsigando, kad Martė pamatys. Kažkur giliai širdyje bijojo, kad apie bučinį sužinos Džefris.

– Galiu duoti maišelį, – pasiūlė Džebas, rodydamas į buteliuką.

– Ne, – sumurmėjo Sara ir įsikišo jį į švarko kišenę.

Ji patyliukais padėkojo ir spruko lauk, kol Martė nespėjo pakelti akių nuo žurnalo.

Kai Sara atėjo į nuovadą, Džefris ir Nikas Šeltonas stovėjo koridoriuje. Nikas buvo susikišęs rankas į džinsų kišenes, jo uniforminiai tamsiai mėlyni Džordžijos tyrimų biuro marškiniai aptempę krūtinę. Visai neuniforminė barzda ir ūsai buvo tvarkingai apkirpti, o ant kaklo kabėjo taip pat draudžiama auksinė grandinėlė. Vos metro šešiasdešimt penkių centimetrų, jis buvo tokio žemo ūgio, kad Sara galėjo pasidėti smakrą jam ant viršugalvio. Bet tai jam visai netrukdė nuolat kviesti ją į pasimatymą.

– Sveika, pupa, – tarė Nikas, apkabindamas ją per liemenį.

Niko Šeltono konkurencijos baimintis Džefris galėjo ne daugiau negu šiaurės elnio, bet jis vis tiek, regis, pasišiaušė išvydęs, kaip familiariai Nikas ją liečia. Sara nusprendė, kad Nikas kaip tik dėl to ją ir mergina.

– Gal pradėkim susirinkimą? – sumurmėjo Džefris. – Sarai reikės grįžti į darbą.

Einant koridoriumi į pastato gilumą, Sara pasivijo Džefrį. Ji įkišo tablečių buteliuką jam į švarko kišenę.

– Kas čia? – paklausė jis, ištraukdamas jį. Tada pridūrė: – Ak.

– Ak, – pakartojo Sara ir atidarė duris.

Kai jie įėjo, pasitarimų kambaryje sėdėjo Frenkas Volisas ir perkaręs jaunuolis chaki kelnėmis ir tokiais pat marškiniais kaip Niko. Frenkas atsistojo ir paspaudė Nikui ranką. Jis rimtai linktelėjo Sarai, bet ji neatsakė. Nuojauta Sarai kuždėjo, kad Frenkas prikišęs nagus prie vakarykščių įvykių, ir jai tai visai nepatiko.

– Čia Markas Vebsteris, – pasakė Nikas, rodydamas į kitą vyriškį.

Iš tikrųjų jis buvo jaunuolis, vargu ar daugiau kaip dvidešimt vienų metų. Atrodė visiškas pienburnis, o ant viršugalvio styrojo plaukų verpetas.

– Malonu susipažinti.

Sara paspaudė jam ranką. Tarsi spaustų žuvį, bet jei Nikas atsivežė Marką Vebsterį iš paties Meikono, jis tikriausiai ne toks mažvaikis, kaip atrodo.

Frenkas tarė:

– Gal papasakokit jiems, ką pasakojot man?

Vaikinas atsikrenkštė ir net timptelėjo apykaklę. Jis kreipėsi į Sarą:

– Pasakojau, kad labai įdomu, jog jūsų iškrypėlis iš visų narkotikų pasirinko šunvyšnę. Tai labai neįprasta. Savo darbe esu matęs tik tris tokius atvejus, ir visi jie atmestini, kvaili vaikiūkščiai tik norėjo pasilinksminti.

Sara linktelėjo galva, ji žinojo, kad „atmestini“ reiškia, jog mirties atveju galima atmesti nusikaltimo galimybę. Būdama koronerė ir pediatrė, ji ypač kruopščiai tirdavo morge atsidūrusius mažus vaikus, kurių mirties priežastis būdavo nežinoma.

Markas palinko virš stalo ir toliau kalbėjo visiems:

– Šunvyšnė priklauso Solanaceae šeimai. Viduramžiais moterys kramtydavo mažus žiupsnelius jos sėklų, kad prasiplėstų vyzdžiai. Moteris išplėstais vyzdžiais buvo laikoma gražesne, todėl ji ir pavadinta belladonna. Tai reiškia „graži moteris“.

Sara įsiterpė:

– Abiejų aukų vyzdžiai buvo labai išplėsti.

– Taip nutinka net nuo mažos dozės, – atsakė Markas.

Jis paėmė baltą plastikinį voką ir ištraukęs kelias nuotraukas padavė Džefriui, kad paleistų per rankas.

Markas kalbėjo:

– Šunvyšnės žiedai varpelio formos, dažniausiai violetiniai ir keisto kvapo. Jei turit mažų vaikų ar gyvūnų, kieme jos neaugintumėt. Tas, kuris ją augina, tikriausiai aptveria bent metro aukščio tvora, kad neapnuodytų visų aplink.

– Ar jai reikia ypatingos dirvos ar trąšų? – paklausė Džefris, perduodamas nuotrauką Frenkui.

– Tai piktžolė. Ji gali augti beveik bet kur, todėl tokia paplitusi. Vienintelė bėda – tai netikęs narkotikas. – Markas nutilo. – Kvaitulys trunka ilgai, maždaug tris ar keturias valandas, priklausomai nuo to, kiek suvartoji. Ją išmėginusieji pasakoja apie labai tikroviškas haliucinacijas. Dažnai jie net patys mano, kad taip nutiko, jei tik prisimena.

Sara paklausė:

– Ji sukelia amneziją?

– O taip, ponia, selektyviąją amneziją, tai reiškia, kad prisimenamos tik nuotrupos. Pavyzdžiui, ji gali prisiminti, kad ją pagrobė vyriškis, bet neprisimins, kaip jis atrodė, net jei žvelgė tiesiai jam į veidą. Arba ji gali pasakoti, kad jis buvo violetinis žaliomis akimis. – Jis nutilo. – Tai haliucinogenas, bet ne toks kaip paprastas PCP ar LSD. Vartotojai pasakoja, kad niekaip neatskirsi haliucinacijų nuo tikrovės. Pavyzdžiui, angelų dulkės, ekstazis ar dar kas nors sukelia haliucinacijas, bet supranti, kad tai haliucinacijos. Nuo šunvyšnės viskas atrodo tikra. Jei sugirdyčiau jums puoduką durnaropių, atsitokėjusi dievagotumėtės, kad kalbėjotės su drabužių kabykla. Galėčiau prijungti jus prie melo detektoriaus, ir jis rodytų, kad sakote tiesą. Haliucinacijos įtraukia tikrovės elementus, bet juos iškraipo.

– Arbata? – paklausė Džefris, dirsteldamas į Sarą.

– Taip, pone. Jaunimas verda iš jos arbatą ir geria. – Jis susidėjo rankas už nugaros. – Bet nepamirškit, tai labai pavojinga. Nesunku perdozuoti.

Sara paklausė:

– Kaip dar galima ją vartoti?

– Jei turit kantrybės, – atsakė Markas, – galit porą dienų mirkyti lapus alkoholyje, tada jį garinti. Bet vis tiek sunku tiksliai nutaikyti, nes niekas neužtikrins koncentracijos, net kai žmonės augina ją medicinai.

– Kokiai medicinai? – paklausė Džefris.

– Na, žinot, kai nueinat pas akių gydytoją, jis praplečia vyzdžius. Tai šunvyšnės junginys. Labai praskiesta, bet vis tiek šunvyšnė. Pavyzdžiui, negalėtumėt nužudyti žmogaus pora buteliukų akių lašų. Tokios silpnos koncentracijos ji tik sukeltų bjaurų galvos skausmą ir nežmoniškai užkietintų vidurius. Saugotis reikia jos grynos.

Frenkas kumštelėjo ją į žastą ir padavė nuotrauką. Sara pažvelgė į augalą. Jis atrodė iš esmės taip pat kaip visi jos matyti augalai. Sara buvo gydytoja, o ne agronomė. Ji net oliziuko nemokėjo užauginti.

Netikėtai jos mintys vėl susivijo, ir ji prisiminė, kaip rado Džuliją Metjus ant savo mašinos. Ji stengėsi prisiminti, ar burna buvo užklijuota. Staiga visiškai aiškiai Sara prisiminė, kad buvo. Ji aiškiai išvydo juostą ant moters burnos. Tiesiog akyse iškilo Džulijos Metjus kūnas, nukryžiuotas ant variklio dangčio.

– Sara? – tarė Džefris.

– Hm? – Sara pakėlė akis. Visi žvelgė į ją, lyg tikėtųsi iš jos atsakymo. – Atsiprašau, – tarė ji. – Ko tu klausei?

Markas atsiliepė:

– Klausiau, ar aukos nepasirodė kuo nors keistos. Ar jos galėjo kalbėti? Ar jų žvilgsnis nebuvo bukas?

Sara grąžino jam nuotrauką.

– Sibilė Adams buvo akla, – paaiškino ji. – Todėl jos žvilgsnis, žinoma, buvo bukas. Džulija Metjus… – Ji nutilo, stengdamasi išmesti iš galvos tą vaizdą. – Jos akys buvo stiklinės. Manau, labiausiai nuo šito kvaišalo.

Džefris keistai pažvelgė į ją.

– Markas minėjo, kad šunvyšnė gali sutrikdyti regą.

– Pasireiškia tam tikras aklumas, aklaregystė, – tarė Markas. Buvo aišku, kad jis kartoja, ką pasakė anksčiau. – Vartotojai pasakoja, kad regi, bet protas nesuvokia, ką mato. Pavyzdžiui, parodyčiau jums obuolį ar apelsiną, ir jūs suprastumėt, kad matot kažką apvalaus, galbūt įžiūrėtumėt tekstūrą, bet smegenys nepažintų, kas tai yra.

– Žinau, kas yra aklaregystė, – atsakė Sara, per vėlai supratusi, kad atkirto nemandagiai. Ji pasistengė pasitaisyti. – Manot, tai patyrė Sibilė Adams? Gal dėl to ji neįstengė klykti?

Markas pažvelgė į kitus vyrus. Aiškiai apie tai buvo kalbėta, kol Sara svaičiojo.

– Būna, kad nuo kvaišalo kartais dingsta balsas. Fiziškai balso aparatui nieko nenutinka. Kvaišalas nesukelia fizinių sutrikimų ar pažeidimų. Manau, tikriausiai kas nors nutinka smegenų kalbos centrui. Turėtų būti kažkas panašaus į tai, kas sukelia vaizdo atpažinimo problemas.

– Logiška, – pritarė Sara.

Markas pasakojo toliau:

– Kvaišalo vartojimo požymiai yra apsivėlusi burna, išsiplėtę vyzdžiai, aukšta kūno temperatūra, tankus pulsas ir sunkumas kvėpuoti.

– Abi aukos patyrė visus šiuos simptomus, – atsakė Sara. – Kokios dozės reikia, kad juos sukeltų?

– Tai labai galinga medžiaga. Vienas arbatos pakelis gali išmušti žmogų iš vėžių, ypač jei jis nėra įpratęs kvaišintis. Uogos ne tokios pavojingos, bet šaknų ar lapų antpilai ar ištraukos, gerai nežinant, kaip juos vartoti, gali būti pavojingi. Ir vis tiek jokių garantijų nėra.

– Pirmoji auka buvo vegetarė, – pasakė Sara.

– Ji taip pat buvo chemikė, tiesa? – paklausė Markas. – Be šunvyšnės, žinau milijoną kitokių narkotikų, su kuriais galima pasismaginti. Nemanau, kad žmogus, viską ištyrinėjęs, šitaip rizikuotų. Tai rusiška ruletė, ypač jeigu vartoji šaknis. Jos pačios nuodingiausios. Vos truputį jų padaugini, ir šakės. Jokių priešnuodžių nežinoma.

– Nėra jokių požymių, kad Džulija Metjus būtų vartojusi narkotikus, – pasakė Sara Džefriui. – Tikriausiai paskui ją apklausi?

Jis linktelėjo galva, tuomet paklausė Marko:

– Dar kas nors?

Markas persibraukė pirštais plaukus.

– Pasibaigus narkotiko poveikiui, užkietėja viduriai, lieka apsivėlusi burna, kartais ištinka haliucinacijos. Įdomu, kad šis kvaišalas pasitelktas seksualiniam nusikaltimui, tai net ironiška.

– Kodėl? – paklausė Džefris.

– Viduramžiais šis kvaišalas kartais būdavo vartojamas per vaginalinį aplikatorių, kad greičiau suveiktų. Kai kas net mano, kad mitas apie raganas, skraidančias ant šluotų, kilęs iš moters, mediniu aplikatoriumi kišančios kvaišalo, įvaizdžio. – Jis šyptelėjo. – Bet tuomet tektų ilgai diskutuoti apie dievybių garbinimą ir krikščionybės įsitvirtinimą Europos kultūrose.

Markas, regis, pajuto, kad niekam nebeįdomu.

– Narkomanų bendruomenėse žmonės, kurie žino apie šunvyšnę, stengiasi jos neliesti, – jis pažvelgė į Sarą. – Atleisit už keiksmažodžius, ponia?

Sara gūžtelėjo pečiais. Ko tik ji negirdėjo, jei ne poliklinikoje, tai iš tėvo.

Markas visas išraudo ir tarė:

– Ji visiškai iškruša smegenis. – Atsiprašydamas jis šyptelėjo Sarai. – Dažniausias prisiminimas, net tų vartotojų, kurie patiria amneziją, yra skrydis. Jie tikrai patiki, kad skrenda, ir net kai poveikis praeina, nesupranta, kad iš tikrųjų neskrido.

Džefris sukryžiavo rankas.

– Galbūt dėl to ji vis žvelgia pro langą.

– Ar ji ką nors pasakė? – paklausė Sara.

Jis papurtė galvą.

– Nieko, – ir pridūrė: – Jei nori ją pamatyti, mes dabar eisim į ligoninę.

Sara dirstelėjo į laikrodį ir apsimetė, kad susimąstė. Ji jokiais būdais daugiau nežiūrės į Džuliją Metjus. Net pagalvoti apie ją per sunku.

– Manęs laukia pacientai, – atsakė ji.

Džefris parodė į savo kabinetą.

– Sara, ar galiu šnektelėti su tavim?

Sarai norėjosi sprukti, bet ji atsilaikė.

– Dėl mašinos?

– Ne, – Džefris palaukė, kol ji įėjo į kabinetą, tada uždarė duris.

Sara prisėdo ant stalo krašto, stengdamasi atrodyti atsaini.

– Šįryt turėjau plaukti į darbą valtimi, – pasakė Sara. – Įsivaizduoji, kaip ežere šalta?

Nekreipdamas į tai dėmesio, jis prašneko iškart apie reikalą.

– Radau tavo pistoletą.

– Mat kaip, – atsakė Sara nesugalvodama, ką pasakyti. Ji tikrai nesitikėjo, kad jis apie tai užsimins. „Ruger“ tiek laiko gulėjo jos mašinoje, kad ji apie jį net pamiršo. – Areštuoji mane?

– Kur jį gavai?

– Padovanojo.

Džefris rūsčiai pažvelgė į ją.

– Ką, kažkas tau gimtadieniui padovanojo 357 su nudildytais serijos numeriais?

Sara gūžtelėjo pečiais.

– Aš jau daug metų jį turiu, Džefri.

– Kada nusipirkai mašiną, Sara? Prieš porą metų?

– Kai nusipirkau, pernešiau ginklą iš senosios.

Jis tylėdamas žvelgė į ją. Sara suprato, kad jis pyksta, bet nežinojo, ką atsakyti. Pamėgino:

– Niekada nesu iššovusi.

– Kokia laimė, Sara, – atkirto jis. – Tu mašinoje vežiojiesi ginklą, tiesiogine prasme galintį žmogui galvą nurauti, bet nemoki juo naudotis? – Jis nutilo, aiškiai stengdamasis suprasti. – Ką tu darysi, jeigu kas nors tave puls, ką?

Sara žinojo atsakymą, bet nesakė.

Džefris paklausė:

– Iš kur apskritai jį gavai?

Sara įdėmiai pažvelgė į buvusį vyrą, mėgindama sugalvoti, kaip lengviausia ištrūkti iš jo kabineto, vėl neįsiveliant į barnį. Ji buvo pavargusi ir nusiminusi. Dabar netinkamas metas pjautis su Džefriu. Sara tiesiog neturėjo tam jėgų.

– Tiesiog turėjau, – atsakė ji.

– Kaip gali tiesiog turėti tokį ginklą? – atkirto jis.

– Man reikia grįžti į polikliniką. – Ji atsistojo, bet jis jos neišleido.

– Sara, kas darosi, po galais?

– Kaip suprasti?

Jis prisimerkė, bet nieko neatsakė. Pasitraukė į šalį ir atidarė jai duris.

Sara akimirką pamanė, kad čia klasta.

– Viskas? – paklausė ji.

Jis pasitraukė šalin.

– Negi tave mušiu, kad papasakotum.

Ji pasijuto kalta ir prisidėjo ranką prie krūtinės.

– Džefri.

Jis pažvelgė į detektyvų kambarį.

– Man reikia į ligoninę, – pasakė jis, aiškiai prašydamas jos išeiti.

16

Lena parėmė ranka galvą, mėgindama bent trumpam užsimerkti ir pailsėti. Ji daugiau kaip valandą sėdėjo ant kėdės prie Džulijos Metjus palatos, ir ją pagaliau užplūdo per kelias dienas susikaupęs nuovargis. Ji buvo išsekusi, jai turėjo prasidėti mėnesinės. Vis dėlto kelnės karojo ant klubų, nes ji nevalgė. Kai rytą ant diržo užsisegė pistoleto dėklą, jis nukaro prie klubo. Įdienojus ėmė trinti ir nubrozdino odą.

Lena suprato, kad reikia valgyti, reikia gyventi toliau, o ne vien ištverti kiekvieną dieną, lyg gyventų skolintu laiku. Kol kas negalėjo to nė įsivaizduoti. Ji nenorėjo rytą keltis ir bėgti palakstyti kaip kasdien pastaruosius penkiolika metų. Ji nenorėjo eiti į „Krispy Kreme“ kavos su Frenku ir kitais detektyvais. Ji nenorėjo susiruošti ir įsidėti pietų ar nueiti pavakarieniauti. Kaskart pažvelgus į maistą ją imdavo pykinti. Įstengė tik galvoti, kad Sibilė daugiau niekada nevalgys. Lena sau vaikštinėja, o Sibilė negyva. Lena kvėpuoja, o Sibilė ne. Visai nesuprantama. Daugiau niekas niekada nebebus kaip buvę.

Lena giliai įkvėpė ir atsiduso, pakėlusi akis ir žvelgdama į koridorių. Šiandien ligoninėje Džulija Metjus vienintelė pacientė, todėl Lenos užduotis nesunki. Išskyrus slaugę, atsiųstą į talką iš Ogastos, šiame aukšte buvo tik Lena ir Džulija.

Ji atsistojo, mėgindama žingsniais priversti smegenis dirbti. Ji jautėsi lyg girta ir nesugalvojo, kaip kitaip atsikratyti to jausmo negu judant. Nuo neramaus miego jai maudė kūną, ji vis dar negalėjo išmesti iš galvos Sibilės morge vaizdo. Bet iš dalies Lena džiaugėsi, kad atsirado kita auka. Iš dalies Lenai norėjosi įeiti į Džulijos Metjus palatą, papurtyti ją, maldauti, kad prašnektų, kad papasakotų, kas šitaip su ja pasielgė, kas nužudė Sibilę, bet Lena žinojo, kad iš to nieko nebūtų.

Lena kelissyk užėjo į palatą pažiūrėti, kaip laikosi mergina, o ji tylėjo ir neatsakinėjo net į pačius nekalčiausius Lenos klausimus. Ar jai nereikią dar vienos pagalvės? Gal Lena galėtų paskambinti kam nors iš jos artimųjų?

Mergina parodė į ąsotį ant ligoninės staliuko, užuot balsu prašiusi vandens – tokia buvo ištroškusi. Jos akys vis dar atrodė apspangusios, nes narkotikas dar nepasišalino iš organizmo. Vyzdžiai buvo labai išsiplėtę, ir ji atrodė lyg akla – akla kaip Sibilė. Tik Džulija Metjus pasveiks. Džulija Metjus vėl regės. Jai viskas bus gerai. Ji grįš studijuoti, susiras draugų, galbūt ištekės ir kada nors susilauks vaikų. Prisiminimai apie tai, kas nutiko, visada lydės Džuliją Metjus, bet ji bent jau gyvens. Jos bent jau laukia ateitis. Lena suvokė, kad iš dalies dėl to pyksta ant Metjus. Lena taip pat suvokė, kad tučtuojau iškeistų Džulijos Metjus gyvybę į Sibilės.

Skimbtelėjo liftas, jo durys prasivėrė, ir Lena nė nesusimąsčiusi uždėjo ranką ant ginklo. Koridoriuje pasirodė Džefris ir Nikas Šeltonas, o jiems įkandin – Frenkas ir perkaręs vaikis, kuris atrodė ką tik baigęs mokyklą. Ji nuleido ranką ir nuėjo jų pasitikti, galvodama, kad nieku gyvu neįleis tiek vyrų į ankštą ligoninės palatą, kur guli ką tik išprievartauta moteris. Ypač to mažvaikio.

– Kaip ji laikosi? – paklausė Džefris.

Lena neatsakė į klausimą.

– Jūs neisit vidun visi iškart, ką?

Džefrio veido išraiška sakė, kad kaip tik tai jie ir ketino.

– Ji vis dar nekalba, – pasakė Lena, mėgindama padėti jam neapsikvailinti. – Ji nieko nepasakė.

– Galbūt užeikime tik mudu, – pagaliau nusprendė jis. – Atleisk, Markai.

Jaunuolis neprieštaravo.

– Klausykit, aš tik džiaugiuosi, kad visą dieną nereikia sėdėti darbe.

Lena pagalvojo, kad labai nemandagu šitaip kalbėti prie pat moters, kuri tikriausiai patyrė tikrą pragarą, bet Džefris jai nieko nespėjus pasakyti pastvėrė ją už rankos ir nusivedė koridoriumi kalbėdamas:

– Jos būklė stabili? – paklausė jis. – Mediciniškai.

– Aha.

Džefris stabtelėjo prie palatos durų, uždėjęs ranką ant rankenos, bet jos nespausdamas.

– O tu? Kaip tu laikaisi?

– Gerai.

– Nujaučiu, kad tėvai norės perkelti ją į Ogastą. Kaip manai, gal važiuok sykiu?

Pirmiausia Lenai norėjosi prieštarauti, bet ji kaip reta nuolankiai linktelėjo. Galbūt jai bus sveika išvažiuoti. Po dienos kitos Henkas grįš į Risą. Galbūt vėl likusi namie viena ji pasijus geriau.

– Pradėk tu, – pasakė Džefris. – Jei atrodys, kad jai jaukiau su tavim viena, aš išeisiu.

– Gerai, – atsakė Lena.

Ji žinojo, kad taip jų darbe įprasta. Išprievartautos moterys neturėdavo jokio noro apie tai kalbėtis su vyrais. Kadangi ji buvo vienintelė moteris detektyvė visame dalinyje, ši pareiga ir anksčiau porą sykių kliuvo Lenai. Sykį ji net vyko į Meikoną padėti apklausti jaunos merginos, kurią žiauriai sumušė ir išprievartavo kaimynas. Tačiau nors Lena su Džulija ligoninėje praleido visą dieną, nuo minties, kad reikės su mergina kalbėtis, ją apklausti, kažkodėl tiesiog pykino. Ji atrodė pernelyg artima.

– Pasiruošusi? – paklausė Džefris.

– Aha.

Džefris atidarė duris ir praleido Leną pirmą. Džulija Metjus miegojo, bet nuo triukšmo atsibudo. Lena pagalvojo, kad mergina dar ilgai negaus gerai išsimiegoti, o gal ir niekada.

– Nori vandens? – paklausė Lena, apeidama lovą ir paimdama ąsotį. Ji pripylė merginai stiklinę ir pasuko šiaudelį, kad ji galėtų atsigerti.

Džefris stovėjo nugara atsirėmęs į duris, aiškiai stengdamasis neužsipulti merginos. Jis tarė:

– Aš – policijos viršininkas Toliveris, Džulija. Ar prisimeni, buvau užėjęs šįryt?

Ji lėtai linktelėjo galva.

– Tu buvai apkvaišinta narkotiku, vadinamu šunvyšne. Ar žinai, kas tai yra?

Ji pasukiojo galvą į šalis.

– Kartais nuo jos dingsta balsas. Kaip manai, ar galėsi kalbėti?

Mergina prasižiojo, ir pasigirdo gergždimas. Ji krutino lūpas, aiškiai mėgindama tarti žodžius.

Džefris drąsinamai šyptelėjo.

– Gal pamėgink pasakyti, kuo tu vardu.

Ji vėl prasižiojo ir tyliai, gergždžiančiai pratarė:

– Džulija.

– Šaunuolė, – pasakė Džefris. – Čia Lena Adams. Jūs jau pažįstamos, tiesa?

Džulija linktelėjo galva ir pažvelgė į Leną.

– Ji tavęs kai ko paklaus, gerai?

Lena stengėsi nuslėpti nuostabą. Ji abejojo, ar įstengtų pasakyti Džulijai Metjus, kiek dabar valandų, juolab ją apklausti. Lena prisiminė savo pasirengimą ir pradėjo taip, kaip buvo mokyta.

– Džulija, – Lena prisitraukė kėdę prie merginos lovos, – mums reikia sužinoti, ar gali ką nors papasakoti apie tai, kas tau nutiko.

Džulija užsimerkė. Jos lūpos virpėjo, bet ji nieko neatsakė.

– Ar tu jį pažinojai, mieloji?

Ji papurtė galvą.

– Ar matei jį per paskaitas? Sutikai koledže?

Džulija užsimerkė. Po kelių sekundžių ištryško ašaros. Pagaliau ji pratarė:

– Ne.

Lena paėmė merginai už žasto. Jis buvo plonas ir trapus, visai kaip Sibilės morge. Stengdamasi negalvoti apie seserį, ji pasakė:

– Prisiminkim jo plaukus. Ar gali pasakyti, kokios jie buvo spalvos?

Ji vėl papurtė galvą.

– Ar matei tatuiruočių ar žymių, iš kurių galėtume jį atpažinti?

– Ne.

Lena tarė:

– Suprantu, mieloji, kad tau sunku, bet reikia sužinoti, kas nutiko. Turime uždaryti tą žmogų, kad jis nenuskriaustų dar ko nors.

Džulija neatsimerkė. Palatoje buvo nepakenčiamai tylu, Lenai net norėjosi pačiai imti triukšmauti. Kažkodėl ta tyla kėlė jai nerimą.

Staiga Džulija prašneko. Jos balsas buvo kimus.

– Jis mane apgavo.

Lena suspaudė lūpas, neskubindama merginos.

– Jis mane apgavo, – pakartojo Džulija, dar kiečiau užsimerkdama. – Buvau bibliotekoje.

Lena pagalvojo apie Rajeną Gordoną. Širdis daužėsi krūtinėje. Nejau ji dėl jo suklydo? Nejau jis galėjo šitaip pasielgti? Galbūt Džulija pabėgo, kol jis buvo areštinėje.

– Turėjau rašyti kontrolinį, – kalbėjo Džulija, – todėl pasilikau ilgiau pasimokyti. – Prisiminus jai darėsi sunku kvėpuoti.

– Giliai pakvėpuokim, – pasakė Lena, ir jos kartu su Džulija giliai įkvėpė ir iškvėpė, įkvėpė ir iškvėpė. – Šaunuolė, mieloji. Tik nesijaudink.

Dabar ji jau rimtai pravirko.

– Ten buvo Rajenas, – pasakė ji.

Lena išdrįso pažvelgti į Džefrį. Jis susikaupęs, suraukęs kaktą žvelgė į Metjus. Ji beveik galėjo perskaityti jo mintis.

– Bibliotekoje? – paklausė Lena kaip įmanydama atsargiau.

Džulija linktelėjo galva, tada ištiesė ranką prie vandens stiklinės.

– Prašau, – pasakė Lena ir padėjo jai pasikelti, kad galėtų atsigerti.

Mergina išgėrė kelis gurkšnius, tada krito ant pagalvės. Ji vėl žvelgė pro langą, aiškiai norėdama surankioti mintis. Lena vos tvardėsi netrepsėdama koja. Ji norėjo pasilenkti virš lovos ir priversti merginą kalbėti. Niekaip nesuprato, kaip Džulija Metjus per apklausą gali būti tokia pasyvi. Jei toje lovoje gulėtų Lena, ji košte iškoštų kiekvieną smulkmeną, kurią tik prisimintų. Kiekvieną, kas tik ją išgirstų, Lena verstų ieškoti žmogaus, kuris taip padarė. Jai niežėtų rankos išplėšti jam širdį iš krūtinės. Ji niekaip nesuprato, kaip Džulija Metjus gali tiesiog ramiai gulėti.

Lena suskaičiavo iki dvidešimties, prisiversdama neskubinti moters. Per Rajeno Gordono apklausą ji irgi skaičiavo; tai buvo sena jos gudrybė ir vienintelis būdas, kaip ji įstengdavo bent atrodyti kantri. Pasiekusi penkiasdešimt, Lena paklausė:

– Ten buvo Rajenas?

Džulija linktelėjo galva.

– Bibliotekoje?

Ji vėl linktelėjo.

Lena pasilenkė ir vėl uždėjo ranką Džulijai ant peties. Būtų paėmusi už rankos, jei ši nebūtų tvirtai sutvarstyta. Ramiu balsu, tik kiek ragindama, ji paklausė:

– Bibliotekoje sutikai Rajeną. Kas buvo toliau?

Džulija pasidavė raginimui:

– Mes truputį pasikalbėjome, tada man reikėjo grįžti į bendrabutį.

– Tu ant jo supykai?

Džulija pažvelgė Lenai į akis. Tarp jų kažkas praskriejo, žinia be žodžių. Lena suprato, kad Rajenas kažkaip valdė Džuliją, bet ji norėjo nuo jo atsiplėšti. Lena taip pat suprato, kad nors Rajenas Gordonas ir kiaulė, jis su savo mergina šitaip nepasielgė.

Lena paklausė:

– Jūs susibarėt?

– Bet lyg ir susitaikėm.

– Lyg ir, bet ne visai? – pasitikslino Lena, nujausdama, kas tą vakarą nutiko bibliotekoje.

Ji matė, kaip Rajenas Gordonas stengiasi priversti Džuliją kaip nors jam įsipareigoti. Ji taip pat matė, kad pagaliau Džulijai atsivėrė akys, ir ji išvydo, koks iš tikro yra jos vaikinas. Džulija pagaliau pamatė, kas jis per žmogus. Bet jos laukė už juodžiausias Rajeno Gordono mintis didesnis blogis.

Lena paklausė:

– Tai tu išėjai iš bibliotekos, o kas buvo toliau?

– Sutikau vyriškį, – pasakė ji. – Pakeliui į bendrabutį.

– Pro kur ėjai?

– Aplink žemės ūkio pastatą.

– Palei ežerą?

Ji papurtė galvą.

– Pro kitą pusę.

Lena palaukė, kol ji vėl prabils:

– Atsitrenkiau į jį, jis išmetė knygas, ir aš išmečiau. – Jos balsas nutilo, bet mažoje palatoje buvo girdėti garsus kvėpavimas. Ji beveik šnopavo.

– Ar tuomet matei jo veidą?

– Nežinau. Jis man kažko suleido.

Lena suraukė kaktą:

– Suleido švirkštu?

– Aš tik pajutau. Nemačiau.

– Kur pajutai?

Ji prisidėjo ranką prie kairio klubo.

– Kai pajutai, jis buvo tau už nugaros? – paklausė Lena, pagalvojusi, kad tai reikštų, jog užpuolikas kairiarankis, kaip ir Sibilės.

– Aha.

– Tai tada jis tave pagrobė? – paklausė Lena. – Atsitrenkė į tave, pajutai dūrį, o tada jis tave kažkur nusivežė?

– Taip.

– Mašina?

– Neprisimenu, – atsakė ji. – Tik žinau, kad buvau rūsyje. – Ji užsidengė rankomis veidą ir graudžiai pravirko. Nuo sielvarto virpėjo visas kūnas.

– Nurimk. – Lena palietė moteriai rankas. – Nebenori pasakoti? Bus taip, kaip tu pasakysi.

Palatoje vėl stojo tyla, tik Džulija alsavo. Kai vėl prašneko, jos balsas buvo kimus, vos girdimas kuždesys.

– Jis mane išprievartavo.

Lena pajuto gumulą gerklėje. Ji tai, aišku, jau žinojo, bet Džulija šį žodį ištarė taip, kad Lenai nebeliko kuo dangstytis ir ji pasijuto nuoga. Ji nenorėjo, kad palatoje būtų Džefris. Kažkodėl jis tai, regis, pajuto. Kai ji pakėlė į jį akis, jis galva parodė į duris. Lena be garso pratarė „taip“, ir jis tylutėliai išėjo.

– Ar žinai, kas buvo po to? – paklausė Lena.

Džulija pasuko galvą, ieškodama Džefrio.

– Jis išėjo, – pasakė Lena taip tvirtai, kaip pati iš tikrųjų nesijautė. – Čia tik mudvi, Džulija. Tik tu ir aš, ir jeigu reikia, galim kalbėtis visą dieną. Visą savaitę, visus metus. – Ji nutilo, jei mergina įsidrąsintų ir nutrauktų apklausą. – Tik nepamiršk, kad kuo greičiau viską išsiaiškinsim, tuo greičiau jį sustabdysim. Juk nenori, kad jis taip padarytų kitai merginai, tiesa?

Klausimas ją sukrėtė, kaip Lena ir tikėjosi. Žinojo, kad reikia truputį pagąsdinti, kitaip mergina užsičiaups ir nieko nepasakos.

Džulija kūkčiojo, visa palata aidėjo, spengė Lenai ausyse. Mergina tarė:

– Niekam šito nelinkiu.

– Ir aš, – atsakė Lena. – Turi man papasakoti, ką jis tau padarė. – Ji nutilo, tada pridūrė: – Ar kada nors matei jo veidą?

– Ne, – atsakė ji. – Tiksliau, mačiau, bet nieko nesupratau. Nieko nesusiejau. Visą laiką buvo taip tamsu. Nebuvo jokios šviesos.

– Tikrai buvai rūsyje?

– Užuodžiau, – atsakė ji. – Pelėsiai, girdėjau, kaip kapsi vanduo.

– Vanduo? – paklausė Lena. – Kapsi iš čiaupo, o gal ežere?

– Iš čiaupo, – atsakė Džulija. – Labiau priminė čiaupą. Atrodė… – Ji užsimerkė ir kelias sekundes, regis, mintimis ten sugrįžo. – Lyg skimbčiotų į metalą. – Ji pamėgdžiojo garsą: – Cinkt, cinkt, cinkt, vis cinksėjo ir cinksėjo. Niekada nenutilo. Ji užsidengė rankomis ausis, lyg norėdama nebegirdėti to garso.

– Grįžkim į koledžą, – pasakė Lena. – Pajutai dūrį į klubą, o kas tada? Ar žinai, kokia buvo jo mašina?

Džulija vėl smarkiai pasukiojo galvą kairėn ir dešinėn.

– Neprisimenu. Pasilenkiau pakelti knygų, o tada atsidūriau, atsidūriau… – Ji nutilo.

– Rūsyje? – paklausė Lena. – Ar prisimeni ką nors apie vietą, kurioje buvai?

– Ten buvo tamsu.

– Nieko neįžiūrėjai?

– Negalėjau atsimerkti. Akys neklausė. – Ji kalbėjo taip tyliai, kad Lenai teko įtempti ausis. – Aš skraidžiau.

– Skraidei?

– Plūduriavau lyg ant vandens. Girdėjau ošiant vandenyno bangas.

Lena giliai įkvėpė ir lėtai iškvėpė.

– Ar jis paguldė tave ant nugaros?

Džulija susiraukė, ją purtė rauda.

– Mieloji, – klausinėjo Lena, – ar jis buvo baltaodis? Juodaodis? Nematei?

Ji vėl papurtė galvą.

– Negalėjau atsimerkti. Jis mane šnekino. Jo balsas… – Jos lūpos virpėjo, o veidą išmušė pavojingas raudonis. Dabar ašaros jau gausiai plūdo ir sruvo skruostais. – Sakė, kad mane myli. – Apimta panikos ji gaudė orą. – Jis mane bučiavo. Jo liežuvis… – Ji kūkčiodama nutilo.

Lena giliai atsikvėpė, stengdamasi nusiraminti. Matyt, persistengė. Lėtai suskaičiavo iki šimto, tada tarė:

– Tavo rankose žaizdos. Žinom, kad jis kažkuo pervėrė tavo rankas ir kojas.

Džulija pažvelgė į tvarsčius, lyg pirmą sykį juos matydama.

– Taip, – atsakė ji. – Kai nubudau, rankos buvo prikaltos. Mačiau, kaip persmeigia vinis, bet neskaudėjo.

– Gulėjai ant grindų?

– Manau, kad taip. Atrodė… – ji, regis, nerado tinkamo žodžio, – atrodė, kad pakibau. Aš skraidžiau. Kaip jis išmokė mane skraidyti? Ar aš skraidžiau?

Lena atsikrenkštė.

– Ne, – atsakė ji. Tuomet paklausė: – Džulija, ar tau neateina į galvą koks nors naujas žmogus tavo gyvenime, galbūt naujokas koledže ar mieste, kuris tau kėlė nemalonumų? Galbūt jutaisi stebima?

– Aš ir dabar stebima, – atsakė ji, žvelgdama pro langą.

– Aš tave stebiu, – pasakė Lena, atgręždama į save merginos veidą. – Aš tave saugau, Džulija. Daugiau niekas tavęs nenuskriaus. Supranti? Niekas.

– Nesijaučiu saugi, – pasakė ji, susiraukė ir vėl pravirko. – Jis mane mato. Žinau, kad mato.

– Čia tik mudvi, – ramino Lena. Kai kalbėjo, jai atrodė, kad kalba su Sibile, ramina Sibilę, kad tikrai ja pasirūpins. – Kai važiuosi į Ogastą, aš važiuosiu kartu. Nepaleisiu tavęs iš akių. Supranti?

Nepaisydama raminančių Lenos žodžių, Džulija, regis, dar labiau išsigando. Gergždžiančiu balsu ji paklausė:

– Kodėl aš važiuosiu į Ogastą?

– Tiksliai dar nežinau, – atsakė Lena, imdama vandens ąsotį. – Dabar nesuk dėl to galvos.

– Kas veš mane į Ogastą? – paklausė Džulija virpančiomis lūpomis.

– Atsigerk dar vandens, – pasakė jai Lena, pridėjusi puoduką prie lūpų. – Netrukus atvažiuos tavo tėvai. Dėl nieko nesuk galvos, tik ilsėkis ir sveik.

Mergina paspringo, ir vanduo per jos kaklą ištiško ant lovos. Iš panikos ji plačiai atsimerkė.

– Kodėl mane perkeliat? – klausinėjo ji. – Kas bus?

– Jei nenori, neperkelsim, – atsakė Lena. – Pasikalbėsiu su tavo tėvais.

– Mano tėvais?

– Jie netrukus atvažiuos, – ramino ją Lena. – Viskas gerai.

– Jie žino? – pakeltu balsu paklausė Džulija. – Jūs jiems pasakojot, kas man nutiko?

– Nežinau, – atsakė Lena. – Nežinau, ar jie žino visas smulkmenas.

– Nesakykit mano tėveliui, – kūkčiojo mergina. – Tik niekas nesakykit mano tėveliui, gerai? Jam negalima žinoti, kas nutiko.

– Tu nieko nepadarei, – atsakė Lena. – Džulija, tavo tėtis dėl to tavęs nekaltins.

Džulija nutilo. Po kurio laiko ji vėl pažvelgė pro langą, o skruostais sruvo ašaros.

– Viskas gerai, – ramino Lena, imdama nuo staliuko dėžutę nosinaičių. Ji pasilenkė virš merginos ir nusausino pagalvę. Mergaitei mažiausiai reikia sukti galvą dėl to, ką sakys tėvas apie tai, kas jai nutiko. Lena buvo dirbusi su prievartavimų aukomis. Ji suprato, kur krypsta kaltinimai. Aukos labai retai kaltindavo ką nors kitą, o ne save.

Pasigirdo keistas garsas, kuris Lenai atrodė kažkur girdėtas. Ji per vėlai suprato, kad tai jos pistoletas.

– Pasitrauk, – sukuždėjo Džulija. Sutvarstytomis rankomis laikyti pistoletą jai buvo nepatogu. Jis krypo tai į Leną, tai vėl į Džuliją, o ši mėgino tvirčiau jį suimti. Lena pažvelgė į duris, galvodama šūktelėti Džefriui, bet Džulija ją įspėjo: – Ne.

Lena iškėlė rankas į šalis, bet nesitraukė. Ji žinojo, kad saugiklis pakeltas, taip pat žinojo, kad merginai reikia vos kelių sekundžių jam nuspausti.

Lena tarė:

– Atiduok pistoletą.

– Tu nesupranti, – ašarodama atsakė mergina. – Tu nesupranti, ką jis man padarė, kaip jis…

Ji nutilo ir sukūkčiojo. Pistoletą ji laikė nepatogiai, bet vamzdis buvo nukreiptas į Leną, o pirštas ant gaiduko. Leną išpylė šaltas prakaitas, ir ji nuoširdžiai neprisiminė, kokioje padėtyje saugiklis. Ji tik žinojo, kad vamzdyje kulka. Paspaudus saugiklį, ginklas iššaus vos prilietus gaiduką.

Lena stengėsi kalbėti ramiai.

– Ko, mieloji? Ko aš nesuprantu?

Džulija nukreipė ginklą sau į galvą. Buvo nepatogu ir ginklas vos neišsprūdo, bet pagaliau vamzdis atsirėmė į smakrą.

– Nedaryk to, – maldavo Lena. – Prašau, atiduok ginklą. Vamzdyje kulka.

– Aš moku šaudyti.

– Džulija, prašau, – pasakė Lena, žinodama, kad reikia toliau kalbinti merginą. – Paklausyk manęs.

Ji vos šyptelėjo.

– Tėvelis imdavo mane kartu medžioti. Padėdavau jam valyti šautuvus.

– Džulija…

– Kai ten buvau, – tarė ji ir sukūkčiojo. – Kai buvau su juo.

– Su tuo vyru? Kuris tave pagrobė?

– Tu nežinai, ką jis padarė, – pasakė ji įtemptu balsu. – Ką jis man padarė. Negaliu apsakyti.

– Labai užjaučiu, – atsakė Lena.

Ji norėjo žengti pirmyn, bet Džulijos Metjus žvilgsnis neleido jai nė krustelėti. Pulti merginos niekaip nepavyks.

Lena tarė:

– Aš daugiau neleisiu jam tavęs skriausti, Džulija. Pažadu.

– Tu nesupranti, – kūkčiojo mergina, kišdama pistoletą giliai po smakru.

Ji vos nulaikė ginklą, bet Lena suprato, kad atstumas toks mažas, jog tai visai nesvarbu.

– Mieloji, prašau, nereikia, – kalbėjo Lena, o jos žvilgsnis krypo į duris. Už jų stovi Džefris, galbūt ji gali kaip nors jį įspėti, Džulijai nematant.

– Nedrįsk, – pasakė Džulija, lyg perskaičiusi Lenos mintis.

– Nereikia šitaip, – kartojo Lena.

Ji stengėsi kalbėti tvirčiau, bet buvo tik skaičiusi apie tokias situacijas policijos vadovėliuose. Jai niekada neteko atkalbėti žmogaus nuo savižudybės.

Džulija tarė:

– Kaip jis mane lietė. Kaip jis mane bučiavo. – Jos balsas užlūžo. – Tu nesuprasi.

– Ko? – paklausė Lena, lėtai tiesdama ranką pistoleto link. – Ko nesuprasiu?

– Jis… – Ji nutilo ir sugargaliavo. – Jis su manim mylėjosi.

– Jis…

– Jis su manim mylėjosi, – pakartojo ji pakuždomis, bet nuaidėjo visa palata. – Ar žinai, ką tai reiškia? – paklausė ji. – Jis vis kartojo, kad nenori manęs skriausti. Jis norėjo su manim mylėtis. Tikrai.

Lena prasižiojo, bet nesugalvojo, ką pasakyti. Negali būti, ji tikriausiai blogai išgirdo.

– Ką tu sakai? – paklausė ji, suvokdama, kad balsas skamba piktai. – Kaip suprasti?

– Jis su manim mylėjosi, – kartojo Džulija. – Kaip jis mane lietė.

Lena papurtė galvą, lyg mėgindama išmesti iš jos mintį. Kai paklausė, balse buvo aiškiai girdėti nuostaba.

– Nori pasakyti, kad tau patiko?

Džulija spragtelėjusi atleido saugiklį. Lena jautėsi tokia apdujusi, kad vos įstengė pajudėti, bet kažkaip spėjo pasiekti Džuliją pora sekundžių prieš merginai paspaudžiant gaiduką. Vos Lena pažvelgė žemyn, po ja sprogo Džulijos Metjus galva.

Vanduo iš dušo lyg adatėlėmis badė Lenos odą. Ji juto deginimą, bet malonų. Visi jos pojūčiai atbuko, atbuko lyg iš vidaus. Keliai sulinko, ir Lena susmuko vonioje. Ji prisitraukė kelius prie krūtinės ir užsimerkė, o vanduo talžė krūtis ir veidą. Ji palenkė galvą, jausdamasi lyg skudurinė lėlė. Vanduo daužė viršugalvį, gremžė sprandą, bet ji nekreipė dėmesio. Kūnas jai nebepriklausė. Ji jautėsi tuščia. Niekas jos gyvenime nebeturėjo jokios prasmės, nei darbas, nei Džefris, nei Henkas Nortonas, juolab ji pati.

Džulija Metjus mirė, kaip ir Sibilė. Lena neįstengė išgelbėti nė vienos iš jų.

Vanduo atšalo, nuo purslų šiurpo oda. Lena užsuko dušą ir nusišluostė rankšluosčiu, regis, mechaniškai atlikdama judesius. Nors jau antrą kartą per penkias valandas maudėsi po dušu, vis tiek jautėsi nešvari. Be to, juto keistą skonį burnoje. Lena tiksliai nežinojo, ar jai tik taip pasirodė, ar Džulijai paspaudus gaiduką kažkas tikrai pakliuvo į burną.

Nuo tos minties ji suvirpėjo.

– Li! – už vonios durų šūktelėjo Henkas.

– Tuoj ateinu, – atsakė Lena, tepdama ant šepetuko pastos.

Mėgindama iššveisti iš burnos tą skonį, ji pažvelgė į atspindį veidrodyje. Šiandien nebeatrodė panaši į Sibilę. Jos sesers nebeliko.

Lena su chalatu ir šlepetėmis atėjo į virtuvę. Prie durų ranka atsirėmė į sieną, nes ėmė svaigti galva ir pykinti. Ji vertė kūną judėti, kitaip užmigtų ir niekada nebeatsibustų. Kūnas šito trokšte troško, troško išsijungti, bet Lena suprato, kad vos padėjusi galvą ant pagalvės visiškai išsibudintų, o akyse iškiltų Džulija Metjus prieš pat nusižudant. Spausdama gaiduką, mergina žvelgė į Leną. Jų žvilgsniai susitiko, ir Lenai nereikėjo žiūrėti į ginklą, kad suprastų, jog mergina trokšta mirties.

Henkas sėdėjo prie virtuvės stalo ir gėrė kokakolą. Jai įėjus atsistojo. Lena nuraudo iš gėdos ir neįstengė pažvelgti jam į akis. Kai Frenkas vežė ją namo, mašinoje ji laikėsi tvirtai. Porininkui nepratarė nė žodžio, neužsiminė, kad nors ligoninėje mėgino apsivalyti, buvo lyg vašku apskretusi pilkąja smegenų medžiaga ir krauju. Jos krūtinės kišenėlėje buvo kaulo skeveldrų, ji juto, kaip veidu ir kaklu teka kraujas, nors ligoninėje jį nusišluostė. Tik užsidariusi namuose, Lena praskydo. Jai vis dar buvo gėda, kad ten laukė Henkas, kad ji leidosi jo apkabinama ir kūkčiojo. Ji pati savęs nebesuprato. Nepažinojo šitos silpnos moters.

Lena pažvelgė pro langą ir tarė:

– Sutemo.

– Tu kurį laiką miegojai, – atsakė Henkas, eidamas prie viryklės. – Nori arbatos?

– Aha, – atsakė Lena, bet iš tikro ji visai nemiegojo. Užsimerkusi tik dar ryškiau išvydo, kas nutiko. Lena visai sutiktų daugiau niekada nebemiegoti.

– Skambino tavo viršininkas, klausė, kaip laikaisi, – pasakė Henkas.

– Mat kaip, – atsiliepė Lena.

Ji atsisėdo prie stalo, pasikišusi koją po savimi, svarstydama, kas sukasi Džefrio galvoje. Jis koridoriuje laukė, kol Lena jį pakvies, o tada pasigirdo šūvis. Lena prisiminė, kad jis įsiveržė pro duris siaubo iškreiptu veidu. Lena stovėjo vis dar palinkusi virš Džulijos, nuo jos krūtinės ir veido varvėjo kraujas. Džefris jėga ją patraukė, rankomis apčiupinėjo Lenos kūną, tikrindamas, ar ji neperšauta.

O Lena stovėjo nebyli, neįstengdama atplėšti akių nuo sudarkyto Džulijos Metjus veido. Mergina pasikišo pistoletą po smakru, ir šūvis ištaškė jai pakaušį. Siena už ir virš lovos aptiško. Metras nuo lubų liko kulkos žymė. Džefris privertė Leną likti palatoje, išklausinėjo jos kiekvienos smulkmenos, kurią ji išgirdo iš Džulijos Metjus, abejojo kiekvienu Lenos žodžiu, o Lena stovėjo nevaldomai virpančia lūpa ir pati nesuprato, kokie žodžiai sklinda iš jos burnos.

Lena parėmė galvą ranka. Ji klausėsi, kaip Henkas pripila virdulį, išgirdo, kaip spragteli elektros kibirkštis ant dujinės viryklės. Atsisėdo priešais ją, sukryžiavęs rankas.

– Kaip tu? – paklausė.

– Nežinau, – atsakė ji, balsas sklido lyg iš tolo.

Pistoletas iššovė arti ausies. Spengti prieš kurį laiką liovėsi, bet garsai dar vis priminė buką maudimą.

– Žinai, ką galvojau? – paklausė Henkas, atsilošdamas kėdėje. – Prisimeni, kai nukritai nuo verandos?

Lena pažvelgė į jį, nesuprasdama, kodėl jis apie tai šneka.

– Aha.

– Tai va. – Jis gūžtelėjo pečiais ir kažkodėl nusišypsojo. – Sibilė tave nustūmė.

Lena pamanė blogai išgirdusi.

– Ką?

Jis patikino:

– Ji tave nustūmė. Aš mačiau.

– Ji nustūmė mane nuo verandos? – Lena papurtė galvą. – Ji mėgino mane sugauti, kad nenukrisčiau.

– Ji buvo akla, Li, iš kur ji galėjo žinoti, kad tu krenti?

Lena žioptelėjo. Jis sako tiesą.

– Man reikėjo siūti koją. Šešiolika siūlių.

– Žinau.

– Ji mane nustūmė? – paklausė Lena, jos balsas pakilo per kelias oktavas. – Kodėl ji mane nustūmė?

– Nežinau. Galbūt tik dūko, – sukikeno Henkas. – Tu taip sustūgai, kad, maniau, subėgs kaimynai.

– Kaimynai vargu ar būtų subėgę, net jei būtų išgirdę dvidešimt vieno šautuvo salvę, – atkirto Lena: Henko Nortono kaimynai greitai suprato, kad dieną ar naktį tuose namuose galimi įvairiausi sambrūzdžiai.

– Prisimeni tada, pajūryje? – pratarė Henkas.

Lena pažvelgė į jį, mėgindama suprasti, kodėl jis apie tai kalba.

– Kada?

– Kai neradai plaukimo lentos.

– Tos raudonos? – paklausė Lena ir pridūrė: – Aišku, ji išmetė ją pro balkoną.

Jis sukikeno.

– Ne. Pametė ją baseine.

– Kaip galima pamesti baseine plaukimo lentą?

Jis numojo ranka.

– Galbūt koks vaikis paėmė. Svarbiausia, ji buvo tavo. Tu neleidai jos imti, o ji nepaklausė ir dar praganė.

Lenai kažkodėl palengvėjo.

– Kodėl man tai pasakoji? – paklausė ji.

Jis vėl gūžtelėjo pečiais.

– Nežinau. Tiesiog šįryt apie tai mąsčiau. Prisimeni jūsų palaidinę? Su žaliais dryžiais?

Lena linktelėjo galva.

– Ji vis dar ją turėjo.

– Negali būti, – nustebo Lena. Dėl tos palaidinės jos pešėsi visus mokyklos metus, kol Henkas ginčą išsprendė mesdamas monetą. – Kam ją pasiliko?

– Ji buvo jos, – atsakė Henkas.

Lena pažvelgė į dėdę, nežinodama, ką sakyti.

Jis atsistojo ir iš spintelės paėmė puoduką.

– Nori pabūti viena ar nori, kad pasilikčiau?

Lena pagalvojo. Jai reikėjo pabūti vienai, šiek tiek atsitokėti, o Henkas jai trukdo visų labiausiai.

– Tu grįši į Risą?

– Galvojau šiąnakt pernakvoti pas Naną ir padėti jai sutvarkyti daiktus.

Leną apėmė panika.

– Ji nieko neišmes, ką?

– Ne, žinoma. Tiesiog tvarkosi, atrenka jos drabužius. – Henkas sukryžiavęs rankas atsirėmė į stalą. – Negerai palikti ją vieną.

Lena nudelbė akis. Pastebėjo kažką panagėse. Nesuprato, ar tai purvas, ar kraujas. Ji įsikišo pirštą į burną ir dantimis iškrapštė.

Henkas žvelgė į ją.

– Jei nori, vėliau prisidėk.

Lena papurtė galvą, kramtydama nagą. Verčiau nusigrauš jį iki gyvuonies, kad tik iškrapštytų iš panagės kraują.

– Man rytoj anksti keltis, – pamelavo ji.

– O jei apsigalvosi?

– Galbūt, – sumurmėjo ji, neištraukdama piršto iš burnos. Pajuto kraujo skonį ir nustebo, kad kraujas jos. Nuplyšo nago odelė. Aplink žaizdelę plito ryškiai raudonas taškas.

Henkas atsistojo, pažvelgė į ją, tada nusikabino nuo kėdės atkaltės paltą. Šitaip jiems buvo ir anksčiau, nors niekada taip kraupiai. Tai buvo senas, pažįstamas šokis, abu mokėjo žingsnelius. Henkas žengia vieną žingsnelį pirmyn, Lena – du atgal. Negi dabar imsi ką nors keisti.

Jis tarė:

– Jei reikės, gali man skambinti. Pati žinai, taip?

– M-hm, – numykė ji, suspaudusi lūpas.

Ji tuojau vėl pravirks, o Lenai atrodė, kad jei vėl praskys Henkui matant, to nebeištvers. Jis, regis, tai pajuto, nes uždėjo ranką jai ant peties ir pabučiavo į viršugalvį.

Lena nepakėlė galvos, laukdama, kol spragtelėjusios užsivers laukujės durys. Kai Henko mašina išvažiavo iš kiemo, ji giliai atsiduso.

Virdulys garavo, bet dar nešvilpė. Lena arbatos per daug nemėgo, bet vis tiek pasirausė spintelėse, ieškodama maišelių. Rado dėžutę „Tummy Mint“, ir kaip tik tada kažkas pabeldė į duris.

Ji manė, kad ten Henkas, todėl atidariusi duris nustebo.

– O, sveikas, – pasakė ji, trindamasi ausį, nes pasigirdo šaižus garsas. Ji suprato, kad švilpia virdulys, ir pridūrė: – Luktelk.

Užsukdama viryklę pajuto, kad kažkas stovi už nugaros, o tada – skaudų dūrį į kairę šlaunį.

17

Sara stovėjo priešais Džulijos Metjus kūną sukryžiavusi rankas ant krūtinės. Ji žvelgė į merginą, mėgindama ją vertinti daktarės akimis, mėgindama atskirti žmogų, kurio gyvybę išgelbėjo, nuo mirusios moters ant stalo. Pjūvis, pro kurį Sara pasiekė Džulijos širdį, dar nebuvo užgijęs, juodi siūlai apkrekėję krauju. Moters pasmakrėje buvo nedidelė žaizda. Nudegimai aplink vietą, pro kurią kulka įėjo į kūną, rodė, kad pistoleto vamzdis šūvio metu buvo prispaustas prie smakro. Ten, kur išėjo kulka, merginos pakaušyje, žiojėjo didžiulė žaizda. Iš atviros kaukolės lyg makabriški Kalėdų eglutės žaisliukai kyšojo kaulai. Ore buvo justi parako kvapas.

Džulijos Metjus kūnas gulėjo ant porcelianinio skrodimo stalo visai kaip prieš kelias dienas Sibilės Adams. Stalo galvugalyje buvo čiaupas su juoda gumine žarna. Virš jo kabėjo organų svarstyklės, labai panašios į tas, kuriomis krautuvininkai sveria vaisius ir daržoves. Prie stalo buvo išdėlioti skrodimo įrankiai: skalpelis, keturiasdešimties centimetrų ilgio chirurgiškai išgaląstas duonriekis peilis, tokios pat aštrios žirklės, žnyplės, arba „čiuptuvai“, kaulų pjūklas ir sekatorius ilgomis rankenomis, kokį paprastai galima aptikti garaže greta žoliapjovės. Panašų turėjo Ketė Linton, ir išvydusi, kaip motina genėja azalijas, Sara visada prisimindavo, kaip morge tokiu pat sekatoriumi karpo šonkaulius.

Sara negalvodama ėmėsi rengti Džulijos Metjus kūną skrodimui. Jos mintys klajojo kitur, prisiminė vakar vakarą, kai Džulija Metjus gulėjo ant Saros mašinos; kai mergina dar buvo gyva ir galėjo tokia likti.

Anksčiau jai niekada nebūdavo sunku atlikti skrodimą, mirtis jos netrikdė. Atverti kūną buvo lyg atversti knygą; daug ką galima sužinoti iš audinių ir organų. Miręs kūnas leisdavosi kruopščiai įvertinamas. Granto apygardos medicinos eksperte Sara tapo iš dalies todėl, kad jai atsibodo dirbti poliklinikoje. Koronerės pareigos buvo iššūkis, galimybė išmokti ko nors naujo ir padėti žmonėms. Tačiau mintis, kad reikės prapjauti Džuliją Metjus, dar labiau sužaloti jos kūną, dūrė tarsi peilis.

Sara vėl pažvelgė į sumaitotą Džulijos Metjus galvą. Šūviai į galvą garsėja tuo, kad yra nenuspėjami. Dažniausiai auka papuola į komą; virsta daržove, kuri dėl šiuolaikinės medicinos stebuklų tyliai nugyvena likusį gyvenimą, kurio gyventi nenorėjo. Džulija Metjus pasistengė labiau už kitus, kai prisidėjo pistoletą prie smakro ir nuspaudė gaiduką. Kulka perskrodė kaukolę iš apačios į viršų, sutrupino pleištakaulį, sudarkė išilginį smegenų plyšį, tuomet prasiveržė pro pakauškaulį. Pakaušio neliko, ir buvo galima pažvelgti tiesiai į smegeninę. Priešingai negu tada, kai, sprendžiant iš randų ant riešų, anksčiau mėgino žudytis, Džulija Metjus tikrai norėjo mirti. Ji aiškiai suprato, ką daro.

Sarą ėmė pykinti. Ji norėjo papurtyti merginą, kad ši prisikeltų, pareikalauti, kad ji gyventų toliau, paklausti jos, kaip ji galėjo šitiek ištverti per pastarąsias kelias dienas vien tam, kad iškart po to nusižudytų. Atrodė, kad tos pačios baisybės, kurias Džulija Metjus išgyveno, pagaliau ją ir nužudė.

– Kaip tu? – paklausė Džefris, susirūpinęs žvelgdamas į ją.

– Gerai, – atsakė Sara, pati susimąsčiusi, kaip jaučiasi.

Jautėsi lyg atvira negyjanti žaizda. Sara suprato, kad jei Džefris dabar jai pasisiūlytų, jo neatstumtų. Ji tik galvojo, kaip gera būtų leistis jo apkabinamai, justi jo bučinius, liežuvį savo burnoje. Kūnas dabar jo troško taip, kaip jau daug metų netrokšdavo. Ji ne itin norėjo mylėtis, tik norėjo būti tikra jo artumu. Norėjo jaustis saugoma. Norėjo jam priklausyti. Sara seniai suprato, kad vienintelis būdas, kuriuo Džefris įstengia jai visa tai suteikti, yra seksas.

Kitoje stalo pusėje Džefris paklausė:

– Sara?

Ji prasižiojo, ketindama pati jam pasisiūlyti, bet susitvardė. Per pastaruosius keletą metų tiek visko įvyko. Viskas pasikeitė. Žmogaus, kurio ji trokšta, nebėra. Sara nė nežinojo, ar kada nors jis apskritai buvo.

Ji atsikrenkštė:

– Ką?

– Nori palaukti? – paklausė jis.

– Ne, – įsitempusi atsakė Sara, mintyse bardama save, kad pamanė, jog jai reikia Džefrio. Iš tikrųjų nereikia. Šitiek be jo išgyveno, išgyvens ir toliau.

Ji koja nuspaudė diktofono jungiklį ir pradėjo:

– Tai nebalzamuotas lieknos, bet sveikai sudėtos, tvirtos jaunos suaugusios baltaodės moters kūnas, sveriantis, – Sara pažvelgė į lentą Džefriui už nugaros, kur buvo viską susirašiusi, – penkiasdešimt kilogramų, metro šešiasdešimt dviejų centimetrų ūgio. – Ji išjungė diktofoną ir giliai atsiduso, kad mintys praskaidrėtų. Jai darėsi sunku kvėpuoti.

– Sara?

Ji vėl įjungė diktofoną ir papurtė galvą. Užuojauta, kurios prieš kelias minutes taip troško, dabar ją erzino. Jautėsi lyg nuoga.

Sara kalbėjo toliau:

– Velionės išvaizda atitinka nurodytą dvidešimt dvejų metų amžių. Kūnas ne mažiau kaip tris valandas laikytas šaldytuve ir dabar yra vėsus. – Sara nutilo ir atsikrenkštė. – Rigor mortis aiškiai pasireiškė viršutinėse ir apatinėse galūnėse, o iš nugaros ant liemens ir galūnių, išskyrus spaudimo vietas, matyti livor mortis.

Ir taip toliau, klinikinis apibūdinimas moters, kuri vos prieš kelias dienas buvo sužalota, bet gyva, prieš kelias savaites buvo jei ne laiminga, tai bent patenkinta. Sara vardijo išorinius Džulijos Metjus požymius, įsivaizduodama, ką moteris išgyveno. Ar ji buvo sąmoninga, kai užpuolikas išrovė jai dantis, kad galėtų prievartauti pro burną? Ar ji buvo sąmoninga, kai jai perplėšė išangę? Ar narkotikai panaikino pojūčius, kai ji buvo prikalta prie grindų? Skrodimas rodo tik fizinius sužalojimus; merginos psichinė būklė, jos sąmoningumas liks paslaptyje. Niekas nesužinos, kas dėjosi jos galvoje, kai ją užpuolė. Sara galėjo tik spėlioti, ir jai visai nepatiko, kokie vaizdai lenda į galvą apie tai spėliojant. Ji vėl išvydo save ant ligoninės vežimėlio. Ji vėl išvydo savo apžiūrą.

Sara prisivertė pakelti akis nuo kūno, visa virpėdama ir pasijutusi lyg ne savo vietoje. Džefris žvelgė į ją su keista veido išraiška.

– Kas yra? – paklausė ji.

Jis papurtė galvą, vis dar neatitraukdamas nuo jos akių.

– Gal tu… – pratarė Sara, tada nutilo ir nurijo gumulą gerklėje. – Gal tu liaukis šitaip į mane žiūrėti, gerai?

Sara luktelėjo, bet jis jos prašymui nepakluso, tik paklausė:

– Kaip aš į tave žiūriu?

– Plėšriai, – atsakė ji, bet turėjo galvoje ne visai tai. Džefris žvelgė į ją taip, kaip ji ir norėjo, kad jis žvelgtų. Jo išraiškoje buvo matyti atsakomybės jausmas, lyg jis nieko taip netrokštų, kaip tik imti vadžias į rankas, viską sutvarkyti. Ji pyko ant savęs, kad to trokšta.

– Netyčia, – atsakė jis.

Ji nusimovė pirštines.

– Gerai.

– Man dėl tavęs neramu, Sara. Gal papasakok man, kas yra.

Sara nuėjo prie spintutės, nenorėdama apie tai kalbėtis prie Džulijos Metjus kūno.

– Daugiau nieko nebeturiu tau pasakoti. Prisimeni dėl ko?

Jis nutaisė tokią išraišką, lyg ji būtų skėlusi jam antausį.

– Niekada nenustojau tavim rūpintis.

Ji nurijo seilę, mėgindama nepasiduoti.

– Dėkui.

– Kartais, – pratarė jis, – kai nubundu ryte, pamirštu, kad tavęs nėra šalia. Pamirštu, kad tave praradau.

– Taip, kaip pamiršai, kad buvai mane vedęs?

Jis žengė artyn, bet ji ėmė trauktis atatupsta, kol atsidūrė vos keli centimetrai nuo spintelės. Jis stovėjo priešais ją, suėmęs už pečių.

– Vis tiek tave myliu.

– To negana.

Jis žingtelėjo arčiau.

– O ko trūksta?

– Džefri, – tarė ji, – liaukis.

Jis pagaliau atsitraukė ir šaižiu balsu paklausė:

– Ką manai? – Jis parodė į kūną. – Manai, ką nors surasi?

Sara sukryžiavo rankas ant krūtinės lyg gindamasi.

– Manau, ji nusinešė savo paslaptis į kapus.

Džefris keistai pažvelgė į ją, tikriausiai dėl to, kad Sara nebuvo linkusi dramatizuoti. Ji sąmoningai pasistengė elgtis kaip visada, padėtį vertinti kliniškai, bet vien tokia mintis emociškai sekino.

Tvirta ranka Sara perrėžė krūtinę standartiniu Y pavidalo pjūviu. Pjaunamos odos garsas pervėrė mintis. Ji mėgino kalbėti, kad jį užgožtų.

– Kaip laikosi jos tėvai?

Džefris atsakė:

– Tu neįsivaizduoji, koks siaubas buvo jiems papasakoti, kad ji išprievartauta. O paskui dar šitai. – Jis parodė kūną. – Tu nė neįsivaizduoji.

Saros mintys vėl nuklydo. Ji išvydo savo tėvą, stovintį prie ligoninės lovos, jį iš nugaros apkabinusią motiną. Kelias sekundes užsimerkė, vydama iš galvos tokius vaizdus. Jei vis įsivaizduos save Džulijos Metjus vietoje, nieko nebus.

– Sara? – paklausė Džefris.

Sara pakėlė akis ir nustebusi suvokė, kad nutraukė skrodimą. Ji stovėjo priešais kūną sukryžiavusi rankas ant krūtinės. Džefris kantriai laukė, neužduodamas akivaizdaus klausimo.

Sara paėmė skalpelį ir ėmėsi darbo, diktuodama:

– Kūnas atvertas įprastu Y pavidalo pjūviu, krūtinės ir pilvo ertmės organai normalioje anatominėje padėtyje.

Vos ji nutilo, Džefris vėl prašneko. Laimė, šįsyk pasirinko kitą temą. Jis tarė:

– Nežinau, ką daryti su Lena.

– Ką sakei? – paklausė Sara, džiaugdamasi, kad girdi jo balsą.

– Ji prastai laikosi, – atsakė jis. – Liepiau jai pasiimti porą išeiginių dienų.

– Manai, pasiims?

– Gali būti, kad netgi pasiims.

Sara paėmė žirkles ir greitais judesiais perkirpo perikardinį maišelį.

– Na, tai kas negerai?

– Ji vos laikosi. Jaučiu. Tik nežinau, ką daryti. – Jis parodė į Džuliją Metjus. – Nenoriu, kad jai nutiktų šitaip.

Sara pažvelgė į jį per akinių viršų. Ji nesuprato, ar jis čia užsiima psichologinėmis gudrybėmis, rūpestį dėl Saros slepia apsimestiniu rūpesčiu dėl Lenos, ar jis tikrai prašo patarimo, ką daryti su Lena.

Ji atsakė taip, kad tiktų abiem atvejais:

– Lena Adams? – Ji papurtė galvą, lyg sakytų „ne“, tarsi dėl to nė neabejotų. – Ji kovotoja. Tokie žmonės kaip Lena nesižudo. Jie žudo kitus, o ne žudosi patys.

– Žinau, – atsakė Džefris.

Jis nutilo, o Sara užspaudė gnybtukus ir išėmė skrandį.

– Bus nemalonu, – įspėjo ji, dėdama skrandį į nerūdijančio plieno dubenį. Džefris daugybę sykių dalyvavo skrodime, bet nematė nieko šlykštesnio už virškinimo trakto dvoką.

– Klausyk. – Sara sustojo, nustebusi dėl to, ką išvydo. – Pasižiūrėk.

– Kas čia?

Ji pasitraukė, kad jis matytų. Skrandžio sultys buvo juodos ir tirštos, todėl ji sieteliu iškabino turinį.

– Kas čia? – pakartojo jis.

– Nežinau. Galbūt kažkokios sėklos, – atsakė Sara, ištraukdama vieną žnyplėmis. – Manau, reikia paskambinti Markui Vebsteriui.

– Prašau. – Jis ištiesė jai įkalčių maišelį.

Sara įmetė sėklą į jį ir paklausė:

– Manai, jis nori būti pagautas?

– Tokie visada nori būti pagauti, tiesa? – atsakė jis. – Žiūrėk, kur jos paliktos. Abi pusiau viešose vietose, abi tam tikroje padėtyje. Rizika jį jaudina labiau už viską.

– Aha, – pritarė ji, stengdamasi nieko nepridurti.

Sara nenorėjo leistis į šleikščias bylos smulkmenas. Norėjo padaryti savo darbą ir dingti iš čia, kuo toliau nuo Džefrio. O jis, regis, nenorėjo nusileisti. Paklausė:

– Sėklos labai stipriai veikia, ar ne?

Sara linktelėjo galva.

– Na, tai manai, kad ji buvo prievartaujama apkvaišinta?

– Nė neįsivaizduoju, – visiškai tiesiai atsakė ji.

Jis nutilo, lyg nerasdamas žodžių kitam sakiniui.

– Kas? – paragino ji.

– Lena, – pasakė jis. – Na, Džulija sakė Lenai, kad jai patiko.

Sara suraukė kaktą.

– Ką?

– Ne tai, kad patiko, bet kad jis su ja mylėjosi.

– Jis išrovė jai dantis ir perplėšė išangę. Kaip galima tai, ką jis padarė, vadinti meile?

Jis gūžtelėjo pečiais, lyg sakydamas, kad neįsivaizduoja, bet tarė:

– Galbūt jis taip ją apkvaišino, kad ji nieko nejuto. Galbūt ji tik po visko suprato, kas jai nutiko.

Sara pagalvojo.

– Gali būti, – atsakė ji, bet neužtikrintai.

– Na, ji taip sakė, – pasakė jis.

Patalpoje buvo tylu, tik burzgė šaldiklio kompresorius. Sara toliau darė skrodimą, gnybtukais užspaudė storąją ir plonąją žarnas. Kai ištraukė jas iš kūno, jos buvo suglebusios lyg šlapi spagečiai. Paskutines kelias savo gyvenimo dienas Džulija Metjus nieko kieto nevalgė. Jos virškinimo sistema buvo beveik tuščia.

– Pažiūrėkim, – tarė Sara, dėdama žarnas ant krautuvininko svarstyklių ir sverdama. Dzingtelėjo metalas, lyg į skardinį puoduką įmestas pinigėlis.

– Kas čia? – paklausė Džefris.

Sara neatsakė. Ji vėl pakėlė žarnas, tuomet numetė. Vėl pasigirdo tas pats garsas, skardinis virpesys ant svarstyklių.

– Ten kažkas yra, – sumurmėjo Sara, eidama prie švieslentės ant sienos. Alkūne įjungusi šviesą, ji apšvietė Džulijos Metjus rentgeno nuotraukas. Viduryje buvo dubens sritis.

– Ką nors įžiūri? – paklausė Džefris.

– Nežinau ką, bet tikrai storojoje žarnoje, – atsakė Sara, žvelgdama į kažkokią rakštį išangės apačioje. Anksčiau jos nebuvo pastebėjusi arba palaikė plėvelės broku. Kilnojamas morgo rentgeno aparatas buvo senas ir ne itin patikimas.

Sara dar kelias sekundes žvelgė į nuotrauką, tada vėl grįžo prie svarstyklių. Ji atskyrė klubinę žarną ties vožtuvu ir nusinešė storąją žarną prie stalo galo. Čiaupu nuskalavusi kraują, ji ėmė pirštais smaukti nuo riestinės žarnos pradžios, ieškodama garsą išleidusio daikto. Maždaug dvylika centimetrų nuo žarnos galo užčiuopė kietą gumulą.

– Paduok skalpelį, – paliepė ji, ištiesusi ranką. Džefris pakluso, stebėdamas, kaip ji dirba.

Sara šiek tiek įpjovė, ir patalpoje pasklido šlykštus dvokas. Džefris atsitraukė, bet Sara tokios prabangos negalėjo sau leisti. Žnyplėmis ji išėmė maždaug centimetro ilgio daiktą. Nuskalavus po čiaupu pasirodė, kad tai mažas raktelis.

– Antrankių raktas? – paklausė Džefris, pasilenkęs, kad geriau matytų.

– Taip, – atsakė Sara, jai mažumėlę svaigo galva. – Jis buvo įgrūstas į tiesiąją žarną pro išangę.

– Kam?

– Manau, tam, kad mes jį rastume, – atsakė Sara. – Gali paduoti įkalčių maišelį?

Džefris paklusniai pravėrė maišelį, kad ji galėtų įmesti rakčiuką.

– Manai, ant jo ką nors rasim?

– Bakterijų, – atsakė ji. – Jei turi galvoje pirštų antspaudus, labai abejoju. – Ji sučiaupė lūpas ir susimąstė. – Trumpam išjunk šviesas.

– Ką sumanei?

Sara priėjo prie švieslentės ir alkūne ją užgesino.

– Manau, kad raktą jis ten įkišo palyginti anksti. Manau, kad jo kraštas aštrus. Galbūt jis pradrėskė prezervatyvą.

Džefris priėjo prie elektros jungiklio, o Sara nusimovė pirštines. Ji paėmė ultravioletinę lempą, kuri parodys spermos pėdsakus.

– Pasiruošusi? – paklausė jis.

– Aha, – atsakė ji, ir šviesos užgeso.

Sara kelissyk mirktelėjo, kol akys prisitaikė prie nenatūralios šviesos. Ji lėtai nukreipė ultravioletinę šviesą į pjūvį tiesiojoje žarnoje.

– Palaikyk.

Ji padavė lempą Džefriui. Pati užsimovė naujas pirštines ir skalpeliu praplėtė pjūvį. Angoje pasirodė nedidelė violetinė kišenėlė.

Džefris atsiduso, lyg iki šiol būtų sulaikęs kvapą.

– Tiek pakaks DNR palyginimui?

Sara pažvelgė į švytinčią violetinę medžiagą.

– Manau, taip.

Sara pirštų galais nutykino per sesers butą, atsargiai dirsteldama pro miegamojo duris, ar Tesa viena.

– Tese? – sukuždėjo ji, atsargiai ją purtydama.

– Ko? – sumurmėjo Tesa ir apsivertė. – Kiek valandų?

Sara pažvelgė į laikrodį prie lovos.

– Maždaug dvi.

– Ką? – pakartojo Tesa, trindamasi akis. – Kas nutiko?

Sara atsakė:

– Pasislink.

Tesa pakluso ir pakėlė antklodę Sarai priimti.

– Kas nutiko?

Sara neatsakė. Ji užsiklojo iki pat smakro.

– Kas nors negerai? – pakartojo Tesa.

– Viskas gerai.

– Ta mergina tikrai mirė?

Sara užsimerkė.

– Taip.

Tesa atsisėdo lovoje ir įžiebė šviesą.

– Mums reikia pasikalbėti, Sara.

Sara apsivertė ir atsuko seseriai nugarą.

– Nenoriu kalbėtis.

– Man nusispjaut, – atkirto Tesa, nutraukdama nuo Saros antklodę. – Sėskis.

– Neaiškink, – suirzo Sara. Ji atėjo todėl, kad čia jautėsi saugi ir galėjo užmigti, o dabar mažė sesuo jai komanduoja.

– Sara, – pasakė Tesa, – turi papasakoti Džefriui, kas tau buvo.

Sara atsisėdo įpykusi, kad ji ir vėl pradeda.

– Ne, – atsakė ji, kietai sučiaupusi lūpas.

– Sara, – nenusileido Tesa, – Hertas man pasakojo apie tą merginą. Pasakojo, kad burna buvo užklijuota lipnia juosta ir kad ji buvo paguldyta ant tavo mašinos.

– Jam negalima su tavim aptarinėti tokių dalykų.

– Jis pasakojo ne dėl įdomumo, – atsakė Tesa. Aiškiai įpykusi, ji pakilo iš lovos.

– Ko čia siautėji? – paklausė Sara, taip pat atsistodama. Jos žvelgė viena į kitą iš priešingų kambario pasienių, skiriamos lovos.

Sara įsirėmė rankomis į klubus.

– Ne aš kalta, aišku? Aš kaip įmanydama stengiausi padėti tai mergaitei, o jei ji neįstengė su visu tuo gyventi, tai pati taip pasirinko.

– Puikus pasirinkimas, ką? Matyt, geriau susivaryti kulką į smegenis negu nuolat viską laikyti užgniaužus.

– Kas čia per mėšlas?

– Pati žinai, – atkirto Tesa. – Turi papasakoti Džefriui, Sara.

– Nepasakosiu.

Tesa lyg matavo ją akimis. Ji sukryžiavo rankas ant krūtinės ir pagrasino:

– Jeigu tu nepasakosi, papasakosiu aš.

– Ką? – aiktelėjo Sara. Nebūtų taip pasibaisėjusi, net jei Tesa būtų jai trenkusi. Iš nuostabos net išsižiojo. – Tu negali.

– Galiu, – atsakė Tesa, aiškiai nusiteikusi ryžtingai. – O jei aš nepasakosiu, papasakos mama.

– Jūs su mama abi čia susimokėt? – Sara nelinksmai nusijuokė. – Tikriausiai ir tėtis viską žino? – Sara mostelėjo rankomis. – Visa šeima prieš mane susimokė.

– Nesusimokėm, – atsakė Tesa. – Norim tau padėti.

– Tai, kas nutiko man, – pratarė Sara trumpai ir aiškiai, – neturi nieko bendro su tuo, kas nutiko Sibilei Adams ir Džulijai Metjus. – Ji pasirėmė į lovą ir grėsmingai pažvelgė į Tesą. Abi moka šitą žaidimą.

– Ne tau spręsti, – atrėmė Tesa.

Nuo grasinimo Sara virte užvirė pykčiu.

– Nori, paaiškinsiu, kas skiriasi, Tese? Nori sužinoti, ką aš žinau apie šias bylas? – Ji nedavė seseriai laiko atsakyti. – Visų pirma, niekas man ant krūtinės neprarėžė kryžiaus ir nepaliko mirtinai nukraujuoti ant klozeto.

Sara nutilo, žinodama, kaip baisiai nuskambės jos žodžiai. Jei Tesa nori ją spausti, ji mokės apsiginti.

Sara tęsė:

– Antra, niekas neišmušė man priekinių dantų, kad galėtų prievartauti pro burną.

Tesa ranka užsidengė burną.

– O Dieve.

– Niekas neprikalė mano rankų ir kojų prie grindų, kad galėtų mane dulkinti.

– Ne! – Tesa sunkiai alsavo, o akys ašarojo.

Sara nebesusilaikė, nors žodžiai aiškiai draskė Tesai ausis.

– Niekas neišskalavo man burnos „Clorox“. Niekas nenuskuto man gaktos plaukų, kad neliktų įkalčių. – Ji nutilo atsikvėpti. – Niekas neperdūrė man pilvo, kad galėtų…

Sara prisivertė nutilti, supratusi, kad nuėjo per toli. Bet kai Tesa viską suprato, sukūkčiojo. Ji visą laiką nenuleido akių nuo Saros, o jos veide buvo tokio siaubo išraiška, kad Sarą užliejo kaltė ir ji sukuždėjo:

– Atleisk, Tese. Labai atsiprašau.

Tesa lėtai nuleido ranką. Ji pasakė:

– Džefris policininkas.

Sara prisidėjo ranką prie krūtinės.

– Žinau.

– Kokia tu graži, – pasakė Tesa. – Ir kokia protinga, linksma ir aukšta.

Sara nusijuokė, kad nepravirktų.

– O lygiai prieš dvylika metų tave išprievartavo, – užbaigė Tesa.

– Žinau.

– Jis kasmet siunčia tau atvirukus, Sara. Jis žino, kur tu gyveni.

– Žinau.

– Sara, – pratarė Tesa kone maldaujamai, – būtinai reikia papasakoti Džefriui.

– Negaliu.

Tesa nenusileido.

– Niekas tavęs neklausia.

Penktadienis

18

Džefris apsimovė apatinius ir nušlubčiojo į virtuvę. Nuo šūvio dar maudė kelį, o skrandis pyko nuo pat tada, kai įėjo į Džulijos Metjus palatą. Jis jaudinosi dėl Lenos. Jaudinosi dėl Saros. Jaudinosi dėl savo miesto.

Bredas Stivensas prieš kelias valandas nuvežė DNR pavyzdį į Meikoną. Kol ateis koks nors atsakymas, užtruks mažiausiai savaitę, paskui galbūt dar savaitę, kol bus galima gauti laiko prieiti prie FTB DNR duomenų bazės patikrinti žinomus nusikaltėlius. Kaip didžioji dalis policijos darbo, tai reikalavo kantrybės. O kuo užsiima nusikaltėlis, visiškai nežinia. Galbūt jis kaip tik šią akimirką seka naują auką. Galbūt jis kaip tik šią akimirką prievartauja naują auką, daro su ja tai, ką galėtų sugalvoti tik žvėris.

Džefris atidarė šaldytuvą ir išsiėmė pieno. Ieškodamas stiklinės, jis paspaudė palubės lempos jungiklį, bet šviesa neužsidegė. Jis nusikeikė panosėje ir pasiėmė iš spintutės stiklinę. Prieš porą savaičių, kai atėjo paštu užsakytas naujas šviestuvas, jis atjungė virtuvės lempą. Kaip tik jam rakinėjant laidus, paskambino iš nuovados, ir šviestuvas liko neišpakuotas gulėti dėžėje, laukdamas, kol Džefris ras laiko jį pakabinti. Šitaip Džefris kelerius ateinančius metus valgys, pasišviesdamas šaldytuvu.

Jis išgėrė pieną ir nušlubčiojo prie kriauklės išplauti stiklinės. Norėjo paskambinti Sarai, paklausti, kaip ji laikosi, bet suprato, kad nereikia. Ji pati nusprendė nuo jo atsitverti. Po skyrybų jis nelabai turi kaip ją perkalbėti. Galbūt šįvakar ji su Džebu. Iš Marlos, kuri kalbėjosi su Marte Ringo, išgirdo, kad Sara vėl draugauja su Džebu. Jis neaiškiai prisiminė, kaip vakarą ligoninėje Sara minėjo buvusi pasimatyme, bet mintyse jos žodžiai skambėjo be prasmės. Kadangi prisiminė tik po to, kai Marla drįso užsiminti jam apie paskalas, negalėjo pasikliauti atmintimi.

Džefris vaitodamas vėl atsisėdo ant kėdės prie virtuvės salos. Pastatė ją prieš kelis mėnesius. Statė net du sykius, nes iš pradžių neliko ja patenkintas. Džefris buvo tikras perfekcionistas ir negalėjo pakęsti to, kas nesimetriška. Kadangi gyveno sename name, nuolat vis turėjo ką nors taisyti ir pertaisyti, nes nebuvo nė vienos tiesios sienos.

Storo plastiko juostas ant tolimosios virtuvės sienos sujudino švelnus vėjelis. Jis neapsisprendė, ar nori stiklinių durų, ar stiklo sienos, o gal pratęsti virtuvę apie tris metrus į kiemą. Būtų miela suręsti kokį nors pusryčių kampelį, kur būtų galima rytą prisėsti ir stebėti paukščius kieme. Iš tikrųjų labiausiai jis troško pasistatyti didelę verandą su karšto vandens kubilu arba galbūt stacionaria brangia lauko kepsnine. Kad ir ką darytų, norėjo, kad namas liktų atviras. Džefriui buvo gražu, kaip dieną pro pusiau perregimas juostas krenta šviesa. Jam patiko, kad gali matyti kiemą, ypač tokiu metu kaip dabar, kai išvydo kažką ten vaikštant.

Džefris atsistojo ir iš skalbyklos paėmė lazdą. Išlindo pro tarpelį tarp plastiko juostų ir pirštų galais žengė ant vejos. Žolė buvo drėgna nuo miglelės nakties ore, ir Džefris suvirpėjo iš šalčio, melsdamas Dievą, kad jo vėl neperšautų, ypač apsitaisiusio vienais apatiniais. Jam toptelėjo, kad tas, kuris tyko kieme, nugriūtų ne iš baimės, o iš juoko, jeigu išvystų Džefrį, nuogą, vien su žaliais apatiniais, virš galvos iškėlusį lazdą.

Jis išgirdo pažįstamą garsą. Kažkas lapsėjo ir laižėsi, lyg besiprausiantis šuva. Jis prisimerkė mėnesienoje ir prie namo išvydo tris figūras. Dvi buvo labai žemos, tikriausiai šunys. O trečia buvo labai aukšta, taigi galėjo būti tik Sara. Ji žvelgė pro jo miegamojo langą.

Džefris nuleido lazdą ir pirštų galais prisiartino jai iš nugaros. Jis nesijaudino dėl Bilio ir Bobo, neregėtai didelių tinginių. Kaip visada, jam sėlinant iš už nugaros, jie nė nekrustelėjo.

– Sara?

– O Jėzau!

Sara krūptelėjo ir atsitrenkė į artimesnį šunį. Džefris ištiesė ranką ir sulaikė ją, kad negriūtų aukštielninka, tada nusikvatojo ir paglostė Bobui galvą.

– Spoksai žmonėms pro langus? – paklausė jis.

– Tu šikniau, – sušnypštė Sara, delnais trenkdama jam į krūtinę. – Mirtinai mane išgąsdinai.

– Ką? – nekaltai paklausė Džefris. – Juk ne aš slankioju aplink tavo namus.

– O anksčiau tai jau neslankiojai.

– Tai aš, – atkirto Džefris, – o ne tu. – Jis parimo ant lazdos. Kai adrenalino pliūpsnis atlėgo, koją vėl ėmė bukai mausti. – Gal paaiškintum, kodėl vidury nakties žiopsai pro mano langą?

– Jei miegotum, nebūčiau tavęs žadinusi.

– Buvau virtuvėje.

– Tamsoje? – Sara sukryžiavo rankas, piktai jį nužvelgdama. – Vienas?

– Užeik, – pasiūlė Džefris, nelaukdamas jos atsakymo.

Jis lėtai nužingsniavo atgal į virtuvę ir nudžiugo už nugaros išgirdęs Saros žingsnius. Ji mūvėjo išblukusiais mėlynais džinsais ir vilkėjo tokius pat senus baltus susagstomus marškinius.

– Atėjai čia šunų pavedžioti?

– Pasiskolinau Tesos mašiną, – atsakė Sara, kasydama Bobui galvą.

– Gerai, kad nepamiršai pasiimti kovinių šunų.

– Džiaugiuosi, kad nenorėjai manęs užmušti.

– Kodėl manai, kad nenorėjau? – paklausė Džefris, lazda praskirdamas plastiką, kad ji galėtų įeiti į namus.

Sara pažvelgė į plastiką, tada į jį.

– Kaip gražiai susiremontavai.

– Trūksta moteriškos rankos, – atsakė Džefris.

– Neabejoju, kad savanorių nestinga.

Jis nurijo kartėlį ir grįžo į virtuvę.

– Čia nėra šviesos, – paaiškino jis ir uždegė žvakę greta viryklės.

– Cha cha, – atsakė Sara, mėgindama paspausti artimiausią jungiklį. Ji perėjo į kitą virtuvės galą, pamėgino paspausti kitą jungiklį, o Džefris uždegė dar vieną žvakę. – Kas nutiko?

– Senas namas. – Jis gūžtelėjo pečiais, nenorėdamas prisipažinti, koks yra tinginys. – Bredas nuvežė pavyzdį į Meikoną.

– Pora savaičių, ką?

– Aha, – jis linktelėjo galva. – Manai, jis policininkas?

– Bredas?

– Ne, nusikaltėlis. Manai, jis policininkas? Gal dėl to paliko antrankių rakčiuką… ten, – jis nutilo. – Supranti, kaip užuominą.

– Galbūt jis jas surakina antrankiais, – atsakė Sara. – Gal jis sadistas. Galbūt vaikystėje mama prirakindavo jį prie lovos.

Jos atsainus tonas jį trikdė, bet Džefris suprato, kad aiškintis verčiau nereikia.

Nei iš šio, nei iš to Sara pareiškė:

– Noriu atsuktuvo.

Džefris susiraukė, bet nuėjo prie įrankių dėžės ir pasirausė joje.

– „Phillips“?

– Ne, išgerti, – atsakė Sara. Ji atidarė šaldytuvą ir ištraukė butelį degtinės.

– Bijau, kad apelsinų sulčių nėra, – atsakė jis, kai ji atidarė kitas dureles.

– Bus gerai ir šitos, – tarė ji, iškėlusi spanguolių sultis.

Ji susirado spintutėse stiklinę, tada susimaišė, regis, labai stiprų kokteilį.

Džefris susirūpinęs žiūrėjo į ją. Sara gerdavo labai retai, o kai gerdavo, pakakdavo vienos taurės vyno, kad apsvaigtų. Per visą santuokos laiką nebuvo matęs, kad ji gertų ką nors stipresnio už margaritą.

Nurijusi gėrimą, Sara nusipurtė.

– Kiek reikėjo pilti? – paklausė ji.

– Turbūt kokį trečdalį to, kiek įpylei tu, – atsakė jis, paimdamas iš jos gėrimą. Jis paragavo ir kone ėmė žiaukčioti. – Jėzau, – kosėdamas pralemeno jis. – Nori nusižudyti?

– Visai kaip Džulija Metjus, – atkirto ji. – Turi ko nors saldaus?

Džefris prasižiojo klausti, kokį galą ji čia paisto, bet Sara jau rausėsi spintutėse.

Jis pasiūlė:

– Šaldytuve yra pudingo. Apatinėje lentynoje, gilumoje.

– Neriebus? – paklausė ji.

– Riebus.

– Gerai, – atsakė Sara ir pasilenkusi susirado pudingą.

Džefris sukryžiavęs rankas žiūrėjo į ją. Norėjo paklausti, ką ji veikia jo virtuvėje vidury nakties. Norėjo paklausti, kas jai šiuo metu darosi, kodėl ji taip keistai elgiasi.

– Džefai? – paklausė Sara, rausdamasi šaldytuve.

– Ką?

– Žiūri į mano subinę?

Džefris šyptelėjo. Nežiūrėjo, bet vis tiek atsakė:

– Aha.

Sara atsistojo, iškėlusi pudingą rankoje lyg trofėjų.

– Paskutinis.

– Taigi.

Sara nulupo pudingo viršų ir stryktelėjusi atsisėdo ant stalo.

– Nieko gero.

– Manai?

– Na, – ji gūžtelėjo pečiais ir nulaižė dangtelį iš vidaus, – išprievartautos studentės žudosi. Argi taip galima?

Džefris vėl nustebo, kad ji tokia kovinga. Sarai tai nebūdinga, bet pastaruoju metu jis ir pats nebesuprato, kas jai būdinga.

– Turbūt ne, – atsakė jis.

– Pranešei jos tėvams?

Džefris atsakė:

– Frenkas pasitiko juos oro uoste. – Patylėjęs pridūrė: – Jos tėvas…

Vėl nutilo. Džefris dar ilgai nepamirš skausmo perkreipto Džono Metjuso veido.

– Tėvas skaudžiai sureagavo, ką? – pasakė Sara. – Tėveliams nepatinka išgirsti, kad kažkas kišo nagus prie jų dukrelių.

– Turbūt, – pritarė Džefris, svarstydamas, kodėl ji taip nejautriai šneka.

– Ne turbūt, o tikrai.

– Aha, – atsakė Džefris. – Jis tikrai labai skaudžiai sureagavo.

Saros akyse kažkas šmėstelėjo, bet jam nespėjus suprasti, kas dedasi, ji pažvelgė žemyn. Godžiai atsigėrė iš stiklinės, net apsilaistė marškinių priekį. Tuomet pradėjo kikenti.

Nors tai nebuvo protinga, Džefris paklausė:

– Sara, kas tau yra?

Ji parodė į jo liemenį.

– Nuo kada tokius dėvi? – paklausė ji.

Džefris žvilgtelėjo žemyn. Kadangi dėvėjo tik žalius apatinius, nusprendė, kad ji turi galvoje juos. Vėl pakėlė akis į ją ir gūžtelėjo pečiais.

– Jau senokai.

– Ne ilgiau kaip dvejus metus, – pasakė ji, toliau kabindama pudingą.

– Aha, – pritarė jis, eidamas prie jos išskėtęs rankas į šalis, demonstruodamas apatinius. – Patinka?

Ji suplojo rankomis.

– Ką tu čia veiki, Sara?

Ji kelias sekundes žvelgė į jį, tada padėjo pudingą, atsilošė ir kulnais tyliai stuktelėjo į apatines spinteles.

– Kartą prisiminiau, kaip buvau prieplaukoje. Atsimeni?

Jis papurtė galvą, nes prieplaukoje ji praleisdavo kone kiekvieną laisvą vasaros minutę.

– Buvau nuėjusi paplaukioti ir sėdėjau prieplaukoje, šukuodamasi plaukus. O tu priėjai, paėmei iš manęs šepetį ir ėmei mane šukuoti.

Jis linktelėjo galva, prisiminęs, kad kaip tik apie tai pagalvojo, kai šįryt nubudo ligoninėje.

– Prisimenu.

– Šukavai mane bent kokią valandą. Prisimeni?

Jis nusišypsojo.

– Tiesiog šukavai man plaukus, o tada ėjome vakarieniauti. Prisimeni?

Jis vėl linktelėjo.

– Ką aš padariau ne taip? – paklausė ji, ir jos žvilgsnis jį kone nužudė. – Blogai mylėjausi?

Jis papurtė galvą. Mylėtis su Sara buvo nuostabiausia jo gyvenimo patirtis.

– Aišku, kad ne, – atsakė jis.

– Norėjai, kad gaminčiau tau vakarienę? Kad laukčiau grįžtančio namo?

Jis pasistengė nusijuokti.

– Tu gaminai man vakarienę, prisimeni? Paskui tris dienas sirgau.

– Aš rimtai, Džefai. Noriu sužinoti, ką padariau ne taip.

– Ne tu padarei, – atsakė jis ir nė nebaigęs sakinio suprato, kad pasiteisinimas nevykęs. – Aš pats kaltas.

Sara sunkiai atsiduso. Ji paėmė stiklinę ir vienu mauku pabaigė, kas joje buvo likę.

– Aš buvau kvailas, – tęsė jis, žinodamas, kad reikia tiesiog užsičiaupti. – Bijojau, kad per smarkiai tave myliu. – Jis nutilo, ieškodamas tinkamų žodžių. – Nemaniau, kad tau manęs reikia taip, kaip man tavęs.

Ji pažvelgė jam į akis.

– Vis dar trokšti, kad man tavęs reikėtų?

Jis nustebo, pajutęs ant krūtinės jos ranką, jos pirštai švelniai glostė jam plaukus. Jis užsimerkė, o ji palietė pirštais jo lūpas ir tarė:

– Dabar man labai tavęs reikia.

Jis atsimerkė. Vieną sekundę jam pasirodė, kad ji juokauja.

– Ką pasakei?

– Kai jau gauni, tai nebenori? – paklausė Sara, vis dar liesdama jo lūpas.

Jis liežuviu palaižė jos piršto galiuką.

Sara nusišypsojo ir prisimerkė, lyg perskaičiusi jo mintis.

– Atsakysi į klausimą?

– Aha, – pasakė jis, nė nebeprisimindamas, ko klausta. Tuomet pridūrė. – Taip. Taip, aš vis dar tavęs trokštu.

Ji ėmė bučiuoti jo kaklą, liežuviu švelniai glamonėdama odą. Jis apkabino ją per liemenį ir prisitraukė prie spintutės krašto. Ji kojomis apsivijo jo liemenį.

– Sara, – atsiduso jis, mėgindamas pabučiuoti jos lūpas, bet ji atsitraukė ir burna nuslydo prie jo krūtinės. – Sara, – pakartojo jis. – Aš noriu su tavim mylėtis.

Ji pažvelgė į jį ir gudriai šyptelėjo.

– O aš nenoriu mylėtis.

Jis prasižiojo, bet nesugalvojo, ką atsakyti. Pagaliau pratarė:

– Kaip suprasti?

– Suprask… – pradėjo ji, bet tuomet paėmė jo ranką ir prisidėjo prie lūpų. Liežuviu apsuko jo smiliaus galiuką. Lėtai įsikišo pirštą į burną ir ėmė čiulpti. Kiek per greitai jį ištraukė ir žaismingai nusišypsojo. – Kaip manai?

Džefris pasilenkė jos pabučiuoti, bet nespėjo – ji nuslydo nuo spintutės. Jis suvaitojo, o Sara neskubėdama bučiavo jo krūtinę, tada dantimis ėmė kramsnoti apatinių gumelę. Jis vargais negalais atsiklaupė ant grindų, vėl mėgindamas pabučiuoti ją į lūpas. Ji vėl atsitraukė.

– Noriu tave pabučiuoti, – pasakė jis, ir pats nustebęs, kad balsas skamba taip maldaujamai.

Sara papurtė galvą ir atsisagstė marškinius.

– Man atrodo, kad tavo burna moka ir geresnių dalykų.

– Sara…

Ji papurtė galvą.

– Nekalbėk, Džefri.

Jam pasirodė keista, kad ji taip pasakė, nes mylintis su Sara kalbėti būdavo visų geriausia. Jis suėmė rankomis jai veidą.

– Eikš, – pasakė jis.

– Kas?

– Kas tau yra?

– Nieko.

– Netikiu. – Laukė atsakymo į klausimą, o ji tik žvelgė tylomis.

Jis paklausė:

– Kodėl neleidi man tavęs pabučiuoti?

– Aš tiesiog nenoriu bučiuotis. – Ji nusišypsojo nebe taip gudriai. – Į lūpas.

– Kas yra? – pakartojo jis.

Ji įspėjamai primerkė akis.

– Atsakyk, – kartojo jis.

Sara nenuleido nuo jo akių, o ranką užkišo už kelnaičių juosmens. Ji prispaudė prie jo ranką, lyg pabrėždama, ką sako:

– Nenoriu su tavim kalbėtis.

Jis sustabdė jos ranką.

– Pažiūrėk į mane.

Ji papurtė galvą, o kai jis kilstelėjo jos smakrą, užsimerkė.

Jis sukuždėjo:

– Kas tau yra?

Sara neatsakė. Ji pabučiavo jį tiesiai į lūpas, liežuviu prasiskverbdama pro dantis. Bučinys buvo drėgnas, visai ne toks, kaip Sarai buvo įprasta, bet jame glūdėjo tokia aistra, kad jei jis būtų stovėjęs, sukluptų ant kelių.

Staiga ji liovėsi ir nuleido galvą jam ant krūtinės. Džefris pamėgino priversti ją pažvelgti jam į akis, bet ji priešinosi.

Jis paklausė:

– Sara?

Jis pajuto, kaip ji vėl jį apkabina, bet visai kitaip. Suspaudė jį taip beviltiškai tvirtai, lyg skęstų.

– Apkabink mane, – paprašė. – Prašau, apkabink mane.

Džefris krūptelėjęs nubudo. Jis ištiesė ranką ir tučtuojau suprato, kad Saros šalia nėra. Neaiškiai prisiminė, kaip ji išspruko, bet buvo per daug pavargęs net krustelėti, juolab ją sulaikyti. Jis apsivertė ir įsikniaubė į jos pagalvę. Užuodė jos levandų šampūną ir švelnų kvepalų aromatą. Džefris apkabino pagalvę ir apsivertė ant nugaros. Pažvelgė į lubas, mėgindamas prisiminti, kas vakar nutiko. Dar vis neįstengė suvokti. Jis nusinešė Sarą į lovą. Ji tyliai verkė jam ant peties. Jis taip bijojo to, ką slėpė jos ašaros, kad nieko daugiau neklausinėjo.

Džefris atsisėdo ir pasikasė krūtinę. Negali visą dieną vartytis lovoje. Dar reikia užbaigti žinomų seksualinių nusikaltėlių sąrašą. Dar reikia apklausti Rajeną Gordoną ir visus, kurie buvo bibliotekoje su Džulija Metjus paskutinį vakarą, kai ją matė prieš pagrobimą. Taip pat reikia susitikti su Sara ir pažiūrėti, kaip ji laikosi.

Jis pasirąžė, pasiekdamas viršutinę durų staktą, ir įėjo į vonią. Sustojo prie klozeto. Ant kriauklės gulėjo krūva popierių. Ant viršutinio puslapio buvo sidabrinis segtukas, laikąs maždaug du šimtus puslapių. Jie atrodė pageltę ir užlankstytais kampais, lyg kas nors būtų daug sykių juos vartęs. Džefris pažino, kad tai teismo protokolas.

Jis apsidairė po vonią, lyg jį palikusi protokolų fėja dar būtų netoliese. Vienintelis žmogus, buvęs namuose, buvo Sara, o jis niekaip nesuprato, kodėl ji turėtų palikti tokį dalyką. Perskaitė pavadinimą, pastebėjo, kad data – prieš dvylika metų. Byla vadinosi Džordžijos valstija prieš Džeką Aleną Raitą.

Iš vieno puslapio kyšojo geltonas lipnus lapelis. Jis atvertė protokolą ir išvydęs net nustėro. Puslapio viršuje buvo Saros pavardė. Kaip klausinėtoja buvo nurodyta kita pavardė, Ruta Džouns, tikriausiai apygardos prokurorė.

Džefris atsisėdo ant klozeto ir ėmė skaityti Rutos Džouns vedamą Saros Linton apklausą.

K. Daktare Linton, prašyčiau savo žodžiais papasakoti, kas nutiko balandžio dvidešimt trečiąją, lygiai prieš metus?

A. Aš dirbau Greidžio ligoninėje, buvau pediatrijos rezidentė. Man buvo sunki diena, todėl tarp pamainų nusprendžiau pasivažinėti automobiliu.

K. Ar tuo metu pastebėjote ką nors neįprasta?

A. Kai priėjau prie mašinos, pamačiau, kad ant keleivio durelių išraižytas žodis dziundzė. Pagalvojau, kad čia tikriausiai kokio nors vandalo darbas, todėl užklijavau jį lipnia juosta, kurią laikiau bagažinėje.

K. O ką darėte toliau?

A. Grįžau į ligoninę ir pradėjau pamainą.

K. Ar norėtumėt atsigerti?

A. Ne, dėkui. Nuėjau į tualetą, o kai ploviausi rankas prie kriauklės, įėjo Džekas Raitas.

K. Atsakovas?

A. Teisingai. Jis įėjo. Jis nešėsi šluotą ir vilkėjo pilku kombinezonu. Žinau, kad jis valytojas. Jis atsiprašė, kad nepasibeldė, pasakė, kad užeis išvalyti vėliau, ir išėjo.

K. Kas buvo toliau?

A. Įėjau į tualeto kabiną. Atsakovas Džekas Raitas nušoko nuo lubų. Ten buvo pakabinamos lubos. Jis prirakino mano rankas prie turėklų neįgaliesiems, tuomet sidabrine lipnia juosta užklijavo man burną.

K. Ar esate tikra, kad tai buvo atsakovas?

A. Taip. Jis buvo su raudona slidininko kauke, bet pažinau jo akis. Jo labai ryškiai mėlynos akys. Prisimenu, jau anksčiau buvau pagalvojusi, kad ilgais šviesiais plaukais, barzda ir mėlynomis akimis jis primena Jėzaus atvaizdą iš Biblijos. Neabejoju, kad mane užpuolė Džekas Raitas.

K. Ar esama kitų ypatingų požymių, iš kurių sprendžiate, kad jūsų prievartautojas buvo Džekas Raitas?

A. Ant jo rankos mačiau tatuiruotę – nukryžiuotą Jėzų, viršuje parašyta JĖZUS, o apačioje – GELBĖJA. Pažinau, kad tai Džeko Raito, ligoninės valytojo, tatuiruotė. Kelissyk buvau sutikusi jį koridoriuje, bet niekada nesikalbėdavome.

K. Kas nutiko toliau, daktare Linton?

A. Džekas Raitas mane nutempė nuo klozeto. Kelnės supančiojo kulkšnis. Jos buvo ant grindų. Mano kelnės. Aplink mano kulkšnis.

K. Neskubėkite, daktare Linton.

A. Mane tempė pirmyn, bet rankos buvo surakintos už nugaros šitaip. Jis laikė mane ištempęs, viena ranka apkabinęs liemenį. Jis prikišo man prie veido ilgą, maždaug penkiolikos centimetrų peilį. Įpjovė man lūpą, matyt, norėdamas įspėti.

K. Ką tuomet darė atsakovas?

A. Jis įkišo į mane savo penį ir mane išprievartavo.

K. Daktare Linton, ar galėtumėte papasakoti, gal atsakovas prievartaudamas jus ką nors sakė?

A. Jis vis vadino mane dziundze.

K. Gal galėtumėt papasakoti, kas nutiko toliau?

A. Jis kelissyk mėgino ejakuliuoti, bet jam nepavyko. Jis ištraukė penį iš manęs ir pats pabaigė [negirdėti].

K. Gal galėtumėt pakartoti?

A. Pabaigė man ant veido ir krūtinės.

K. Gal galėtumėt papasakoti, kas buvo toliau?

A. Jis vėl mane išplūdo, tuomet perdūrė peiliu. Į kairįjį šoną, čia.

K. Kas buvo toliau?

A. Burnoje pajutau keistą skonį. Paspringau. Tai buvo actas.

K. Jis supylė jums į burną acto?

A. Taip, jis turėjo jo mažame buteliuke, į kokius pilstomi kvepalų pavyzdžiai. Jis suvertė jį man į burną ir pasakė: „Atlikta.“

K. Ar tas pasakymas jums reiškia ką nors ypatinga, daktare Linton?

A. Tai iš Evangelijos pagal Joną. „Atlikta.“ Jonas pasakoja, kad tai paskutinis Jėzaus žodis, kai jis miršta ant kryžiaus. Jis paprašo atsigerti, o jam duoda acto. Jis išgeria acto, o tada, kaip rašoma evangelijoje, atiduoda dvasią. Miršta.

K. Tai nukryžiavimo scena?

A. Taip.

K. Jėzus sako: „Atlikta.“

A. Taip.

K. Jo rankos šitaip prikaltos?

A. Taip.

K. Jo šonas pervertas ietim?

A. Taip.

K. Ar buvo pasakyta dar kas nors?

A. Ne. Džekas Raitas ištarė šį žodį ir išėjo iš tualeto.

K. Daktare Linton, ar įsivaizduojate, kiek laiko buvote palikta tualete?

A. Ne.

K. Ar dar buvote prirakinta?

A. Taip. Buvau vis dar prirakinta, klūpėjau ant kelių ir žvelgiau į grindis. Negalėjau pasikelti, atsisėsti.

K. Kas nutiko toliau?

A. Įėjo viena slaugė. Ji išvydo kruvinas grindis ir ėmė klykti. Po kelių sekundžių atlėkė mano viršininkas daktaras Lendžas. Buvau netekusi daug kraujo ir vis dar prirakinta. Jie puolė mane gelbėti, bet su antrankiais nieko negalėjo padaryti. Džekas Raitas sugadino spyną, kad neatsirakintų. Įkišo į ją kažką, gal dantų krapštuką ar panašiai. Teko kviesti šaltkalvį, kad juos perpjautų. Tuo metu netekau sąmonės. Mano kūno padėtis buvo tokia, kad iš dūrio toliau plūdo kraujas. Tuo metu nuo dūrio netekau labai daug kraujo.

K. Daktare Linton, neskubėkit. Ar norėtumėt padaryti pertraukėlę?

A. Ne, tęskime.

K. Gal galėtumėt papasakoti, kas nutiko po išprievartavimo?

A. Po jo pastojau, bet išsivystė ekotopinis nėštumas, kitaip sakant, kiaušinėlis įsitvirtino mano kiaušintakyje. Jis plyšo, ir ėmė kraujuoti man į pilvą.

K. Ar visa tai turėjo jums kokių nors padarinių?

A. Man buvo atlikta dalinė histerektomija, pašalinti reprodukciniai organai. Nebegaliu turėti vaikų.

K. Daktare Linton?

A. Norėčiau padaryti pertrauką.

Džefris sėdėjo vonioje, žvelgdamas į protokolo puslapius. Jis vėl juos perskaitė, paskui dar sykį, ir vonioje aidėjo rauda, nes jis verkė Saros, kurios niekada nepažinojo.

19

Lena lėtai pakėlė galvą, mėgindama susivokti, kur esanti. Regėjo vien tamsą. Ji pakėlė ranką prie veido, bet neįžiūrėjo nei delno, nei pirštų. Paskutinis dalykas, kurį prisiminė, – kaip sėdėjo virtuvėje ir kalbėjosi su Henku. Paskui – visiška tuštuma. Atrodė, kad tik mirktelėjo, ir atsidūrė šičia. Kad ir kur tai būtų.

Ji sudejavo ir pasivertė ant šono, kad galėtų atsisėsti. Staiga visiškai aiškiai suvokė, kad yra nuoga. Grindys po ja šiurkščiai trynėsi į odą. Ji juto medinių lentų rieves. Kažkodėl ėmė daužytis širdis, bet protas nepaaiškino dėl ko. Lena ištiesė ranką prieš save, vėl pajuto šiurkštų medį, bet jis buvo vertikalus, siena.

Rankomis atsirėmusi į sieną, įstengė atsistoti. Kažkur neaiškiai girdėjo garsą, bet jis buvo nepažįstamas. Viskas atrodė miglota ir ne savo vietoje. Ji net fiziškai jautėsi lyg ne savo vietoje. Lena pajuto, kad galva atsirėmė į sieną, medis įsispaudė į kaktos odą. Triukšmas buvo tolimas staccato, dunkstelėjimas, tyla, dunkstelėjimas, tyla, lyg kūjis į plieną. Lyg kalvis kaltų pasagą.

Cinkt, cinkt, cinkt.

Kur ji tai girdėjo?

Kai pagaliau suvokė, Lenai kone širdis sustojo. Tamsoje išvydo krutant Džulijos Metjus lūpas, tariančias šitai.

Cinkt, cinkt, cinkt.

Lašėjo vanduo.

20

Džefris stovėjo už veidrodinio stiklo ir žvelgė į apklausos kambarį. Rajenas Gordonas sėdėjo prie stalo, sukryžiavęs ant įdubusios krūtinės liesas rankas. Greta jo – Badis Konfordas, sunėręs rankas ant stalo priešais save. Badis buvo aršus. Būdamas septyniolikos, jis mašinos avarijoje neteko dešinės kojos žemiau kelio. Būdamas dvidešimt šešerių, nuo vėžio neteko kairės akies. Kai sulaukė trisdešimt devynerių, nepatenkintas klientas mėgino priversti Badį atsiskaityti ir paleido dvi kulkas. Badis neteko inksto, jam plyšo plautis, bet po dviejų savaičių jis vėl pasirodė teisme. Džefris tikėjosi, kad Badžio sąžinė šiandien pasitarnaus. Šįryt iš duomenų bazės parsisiuntė Džeko Aleno Raito nuotrauką. Jei kas nors jį tvirtai atpažintų, Džefris Atlantoje galėtų pasirodyti daug drąsiau.

Džefris savęs nelaikė jausmingu žmogumi, bet jam niekaip nesiliovė mausti krūtinę. Jis labai troško pasikalbėti su Sara, bet nežmoniškai baiminosi, kad leptels ką nors netinkama. Važiuodamas į darbą, jis mintyse vis kartojo, ką jai pasakyti, netgi ištarė garsiai, kad paklausytų, kaip skamba. Niekas neskambėjo tinkamai, taigi Džefris dešimt minučių sėdėjo kabinete, padėjęs ranką ant telefono, kol įsidrąsino surinkti Saros darbo numerį.

Pranešęs Nelei Morgan, kad reikalas neskubus, bet vis tiek norėtų pasikalbėti su Sara, sulaukė nedraugiško atsakymo: „Pas ją pacientas“, ir ryšys su trenksmu nutrūko. Džefriui nuo to pasakiškai palengvėjo, o paskui pats pasibjaurėjo savo bailumu.

Jis suprato, kad turi būti stiprus dėl jos, bet jautėsi per daug apspangęs, kad įstengtų daryti ką nors dar, ne tik verkti kaip mažas vaikas, vos pagalvojęs, kas nutiko Sarai. Iš dalies jam buvo skaudu, kad ji juo taip nepasitikėjo, jog nepapasakojo, kas nutiko Atlantoje. Kartu jis pyko, kad ji apie viską jam tiesiog melavo. Randas ant šono buvo paaiškintas apendicito operacija, nors dabar prisiminė, kad jis kreivas ir vertikalus, visai nepanašus į švarų chirurgo pjūvį.

Džefris niekada jos nekamantinėjo, kodėl ji negali turėti vaikų, nes tema, žinoma, buvo skaudi. Jis paliko ją ramybėje, nusprendęs, kad ji kuo nors serga arba galbūt jai, kaip kai kurioms moterims, tiesiog nelemta išnešioti kūdikio. Jis turėjo būti policininkas, detektyvas, bet viską, ką ji sakė, priėmė už gryną pinigą, nes Sara visada sakydavo tiesą. Ar bent jau jis taip manė.

– Viršininke, – tarė Marla, belsdama į duris, – skambino toks tipas iš Atlantos ir sakė jums pranešti, kad viskas parengta. Jums tai ką nors sako?

– Taip, – atsakė Džefris, tikrindamas, ar aplanke yra nuotrauka.

Jis vėl pažvelgė į susiliejusią fotografiją, nors buvo ją beveik įsiminęs. Stumtelėjo Marlą į šalį ir išėjo į koridorių.

– Po apklausos važiuoju į Atlantą. Nežinau, kada grįšiu. Viskam vadovaus Frenkas.

Džefris nelaukė, kol ji atsakys. Atidarė apklausos kambario duris ir įėjo.

Badis prašneko teisuolio balsu:

– Mes laukiam jau dešimt minučių.

– Jei tavo klientas nuspręs bendradarbiauti, užtruksim taip pat tik dešimt, – atsakė Džefris, sėsdamasis priešais Badį.

Vieninteliu dalyku Džefris neabejojo – jis trokšta užmušti Džeką Aleną Raitą. Futbolo aikštėje jis nebuvo linkęs smurtauti, bet taip troško užmušti žmogų, išprievartavusį Sarą, kad jam net dantis maudė.

– Galim pradėti? – paklausė Badis, barbendamas ranka į stalą.

Džefris pažvelgė pro langelį duryse.

– Reikia palaukti Frenko, – atsakė jis, svarstydamas, kur anas prašapo. Džefris tikėjosi, kad jis lanko Leną.

Atsidarė durys, ir įėjo Frenkas. Atrodė lyg visą naktį nemiegojęs. Viename šone marškiniai buvo išsipešę, ant kaklaraiščio – kavos dėmė. Džefris reikšmingai pažvelgė į laikrodį.

– Atsiprašau, – pasakė Frenkas ir atsisėdo šalia Džefrio.

– Aišku, – tarė šis. – Norime Gordono kai ko paklausti. Jeigu jis neišsisukinės, nepateiksime kaltinimų dėl narkotikų.

– Eik tu šikt, – suurzgė Gordonas. – Juk sakiau, kad kelnės ne mano.

Džefris susižvelgė su Badžiu.

– Neturiu tam laiko. Nusiųsim jį į kalėjimą Atlantoje, tiek jau to.

– Ko norit paklausti? – atsakė Badis.

Džefris metė bombą. Badis tikėjosi paprasto liudijimo kitoje narkotikų byloje prieš kokį nors studentą. Džefris visiškai ramiu balsu pasakė:

– Apie Sibilės Adams nužudymą ir Džulijos Metjus išprievartavimą.

Badis, regis, mažumėlę išsigando. Jo veidas išbalo, o juodas akies raištis blyškiame veide dar labiau išryškėjo. Jis paklausė Gordono:

– Ar ką nors apie tai žinai?

Frenkas atsakė už jį:

– Jis paskutinis matė Džuliją Metjus bibliotekoje. Buvo jos vaikinas.

Gordonas pragydo:

– Juk sakiau, kad kelnės ne mano. Eikit jūs šikt.

Badis dėbtelėjo į Gordoną.

– Verčiau jau pasakok, kas nutiko, kitaip rašysi mamytei laiškus iš kalėjimo.

Gordonas, aiškiai įpykęs, sukryžiavo rankas ant krūtinės.

– Juk tu – mano advokatas.

– O tu – gyvas žmogus, – atkirto Badis ir pasiėmė lagaminą. – Tos merginos buvo sumuštos ir nužudytos, sūneli. Tau žada atleisti nusikalstamą narkotikų laikymą vien todėl, kad padarysi tai, ką ir taip privalai daryti. Jei tau tai nepatinka, susirask kitą advokatą.

Badis atsistojo, bet Gordonas jį sulaikė.

– Ji buvo bibliotekoje, aišku?

Badis vėl atsisėdo, bet lagaminą pasidėjo ant kelių.

– Universitete?

– Aha, universitete, – atrėžė Gordonas. – Tiesiog netyčia ją sutikau, aišku?

– Aišku, – atsakė Džefris.

– Na, tai pradėjau ją kalbinti, suprantat. Ji norėjo, kad grįžčiau. Tai buvo aiškiai matyti.

Džefris linktelėjo galva, nors nujautė, kad Džulija Metjus nelabai apsidžiaugė bibliotekoje susitikusi Gordoną.

– Tai va, mes pasikalbėjom, mažumėlę pasilaižėm, jeigu suprantat, ką turiu galvoje. – Jis kumštelėjo Badžiui, o šis atsitraukė. – Sutarėm vėliau susitikti.

– O kas tada buvo? – paklausė Džefris.

– Tada, suprantat, ji išėjo. Tą ir sakau, tiesiog išėjo. Susirinko visas knygas, pasakė, kad pasimatysim vėliau, ir dingo.

Frenkas paklausė:

– Ar nepastebėjai, kad kas nors ją sektų? Kas nors įtartinas?

– Ne, – atsakė jis. – Ji buvo viena. Būčiau pastebėjęs, jeigu kas nors spoksotų į ją, suprantat? Ji buvo mano mergina. Neišleidau jos iš akių.

Džefris paklausė:

– Neateina į galvą koks nors jos pažįstamas, ne tik svetimas žmogus, su kuriuo jai galėjo būti nejauku? Galbūt ji susirado kitą vaikiną, kai išsiskyrėt?

Gordonas pažvelgė į jį lyg į kvailą šunėką.

– Nieko ji nesusirado. Mylėjo mane.

– Neprisimeni universitete matęs nepažįstamų mašinų? – paklausė Džefris. – Arba vagonėlių?

Gordonas papurtė galvą.

– Nieko aš nemačiau, aišku?

Frenkas tarė:

– Grįžkim į biblioteką. Jūs sutarėt vėliau susitikti?

Gordonas atsakė:

– Turėjau dešimtą jos laukti už žemės ūkio pastato.

– Ji neatėjo? – paklausė Frenkas.

– Ne, – atsakė Gordonas. – Palaukiau, suprantat. Tada kažkaip užpykau ir nutariau paieškoti. Nuėjau į jos kambarį pažiūrėti, kur ji prašapo, o ten jos nebuvo.

Džefris atsikrenkštė.

– O Dženė Prais buvo?

– Ta kekšė? – Gordonas numojo ranka. – Tikriausiai dulkinosi su visa gamtos mokslų komanda.

Džefris pasišiaušė. Jis nemėgo vyrų, kuriems visos moterys atrodo kekšės, labiausiai dėl to, kad toks požiūris dažnai lydėdavo smurtą prieš moteris.

– Taigi, Dženės nebuvo, – apibendrino Džefris. – Ką darei toliau?

– Grįžau į savo bendrabutį. – Jis gūžtelėjo pečiais. – Nuėjau miegoti.

Džefris atsilošė kėdėje ir sukryžiavo rankas ant krūtinės.

– Ko tu mums nepasakoji, Rajenai? – paklausė jis. – Nes, mano galva, nors ir susitarėm, tu vis tiek išsisukinėji. Manau, šį oranžinį kombinezoną dėvėsi artimiausius dešimt metų.

Gordonas pažvelgė į Džefrį, tikriausiai tas padugnė įsivaizdavo, kad grėsmingai.

– Viską papasakojau.

– Ne, – atsakė Džefris. – Nepapasakojai. Praleidai kažką labai svarbaus, ir, dievaži, mes iš čia neišeisim, kol nepapasakosi visko, ką žinai.

Gordonas ėmė muistytis.

– Nieko nežinau.

Badis pasilenkė ir sukuždėjo kažką, nuo ko Gordono akys išsipūtė lyg graikiški riešutai. Nežinia, ką advokatas pasakė klientui, bet tai suveikė.

Gordonas tarė:

– Aš pasekiau ją iš bibliotekos.

– Aha, – paragino Džefris.

– Ji susitiko su tokiu tipu, aišku? – Gordonas ėmė žaisti pirštais prieš save. Džefriui norėjosi ištiesti ranką ir prismaugti tą padugnę. – Mėginau juos pasivyti, bet jie ėjo labai greitai.

– Ką reiškia ėjo? – paklausė Džefris. – Ji ėjo su juo?

– Ne, – atsakė Gordonas. – Jis ją nešė.

Džefriui net paširdžius sugėlė.

– Ir tau nepasirodė įtartina, kad kažkoks tipas ją nusineša?

Gordono pečiai pakilo iki pat ausų.

– Aš pykau, aišku? Pykau ant jos.

– Žinojai, kad vėliau ji neateis su tavim susitikti, – tarė Džefris, – todėl pasekei ją.

Jis gūžtelėjo, nesuprasi, ar turėjo galvoje „taip“, ar „ne“.

– Ir matei, kaip kažkoks tipas ją nusinešė, – tęsė Džefris.

– Aha.

Frenkas paklausė:

– Kaip jis atrodė?

– Turbūt aukštas, – atsakė Gordonas. – Veido nemačiau, jei apie tai klausiat.

– Baltaodis? Juodaodis? – kamantinėjo Džefris.

– Aha, baltaodis, – atsakė Gordonas. – Aukštas baltaodis. Su tamsiais drabužiais, vien juodais. Gerai jų neįžiūrėjau, bet ji buvo su balta palaidine, ane? Nuo jos atsispindėjo šviesa, todėl mačiau ją, ne jį.

Frenkas paklausė:

– Sekei juos?

Gordonas papurtė galvą.

Frenkas tylėjo, jo žandikaulis iš pykčio įsitempė.

– Žinai, kad ji mirė, tiesa?

Gordonas nudelbė akis.

– Aha, žinau.

Džefris atvertė aplanką ir parodė Gordonui nuotrauką. Juodu žymekliu užbraukė Raito pavardę, bet likusi statistika buvo matyti.

– Šitas tipas?

Gordonas pažvelgė į jį.

– Ne.

– Pažiūrėk į nuotrauką, šikniau, – įsakė Džefris taip garsiai, kad Frenkas net krūptelėjo.

Gordonas pakluso, taip prisikišo prie nuotraukos, kad kone palietė ją nosimi.

– Nežinau, žmogau, – atsakė jis. – Buvo tamsu. Veido nemačiau. – Jis peržvelgė Raito ūgio ir svorio duomenis. – Jis buvo toks pat aukštas. Panašaus sudėjimo. Tikriausiai galėjo būti ir šitas. – Jis atsainiai gūžtelėjo pečiais. – Na, Jėzau, nekreipiau į jį dėmesio. Stebėjau ją.

Kelias į Atlantą buvo ilgas ir nykus, monotoniją pertraukdavo tik vienas kitas medžių guotas, apžėlęs puerarijomis. Jis dusyk pamėgino paskambinti Sarai į namus ir palikti kokią nors žinutę, bet jos atsakiklis neįsijungdavo net po dvidešimties pyptelėjimų. Džefriui labai palengvėjo, o tada pasidarė baisiai gėda. Kuo labiau artėjo prie miesto, tuo labiau tikėjo, kad elgiasi teisingai. Paskambins Sarai, kai ką nors sužinos. Galbūt paskambins ir praneš, kad Džeką Aleną Raitą ištiko nelaimė, susijusi su Džefrio pistoletu ir Raito krūtine.

Net lėkdamas šimto trisdešimties kilometrų per valandą greičiu, Džefris tik po keturių valandų išsuko iš 20-ojo į miestą. Netrukus pravažiavo Greidžio ligoninę ir vėl pajuto deginant ašaras. Pastatas lyg pabaisa kėpsojo virš greitkelio, kaip sakydavo Atlantos eismo reporteriai, ties Greidžio vingiu. Greidis buvo viena didžiausių ligoninių pasaulyje. Sara jam pasakojo, kad skubiosios pagalbos skyriai per metus priima daugiau kaip du šimtus tūkstančių pacientų. Neseniai už keturis šimtus milijonų dolerių renovuota ligoninė atrodė kaip iš „Betmeno“ filmavimo aikštelės. Kaip visada Atlantoje, renovacija buvo įnirtingai tiriama, aptikta kyšių ir atsidėkojimo dovanų iki pat valdžios kabinetų.

Džefris pasuko į centrą ir pravažiavo pro valdžios rūmus. Jo bičiulis iš Atlantos policijos buvo peršautas darbo metu ir, užuot anksčiau išėjęs į pensiją, įsidarbino apsaugininku teismo rūmuose. Paskambinęs iš Granto, jis sutarė susitikti su juo ketvirtą valandą. Kol Džefris miesto centre, perpildytoje aikštelėje prie valdžios rūmų, rado vietą mašinai pasistatyti, buvo jau be penkiolikos.

Kai Džefris priėjo prie teismo rūmų, Kitas Rosas jo laukė prie durų. Vienoje rankoje jis laikė storą bylų aplanką, kitoje – paprastą baltą voką.

– Šimtas metų, – tarė Kitas, tvirtai spausdamas Džefriui ranką.

– Tai jau tikrai, Kitai, – atsakė Džefris, stengdamasis kalbėti smagiai, nors iš tikro taip nesijautė, pakeliui į Atlantą tik dar labiau įsitempė. Įtampos nesumažino net spartus ėjimas iš požeminės aikštelės iki teismo rūmų.

– Galiu jas tau parodyti tik sekundę, – pasakė Kitas, aiškiai jusdamas, kad Džefris nenustygsta. – Gavau iš bičiulio, dirbančio archyve.

Džefris paėmė aplanką, bet jo neatvertė. Žinojo, ką ras viduje: Saros nuotraukas, liudytojų parodymus, smulkius aprašymus, kas tiksliai nutiko tame tualete.

– Eime vidun, – pasakė Kitas, vesdamasis Džefrį į pastatą.

Džefris prie durų parodė ženklelį, ir apsauga jo netikrino. Kitas nusivedė jį į nedidelį kabinetą netoli įėjimo. Visą patalpą užėmė stalas, apsuptas monitorių. Vaikis storo stiklo akiniais ir policininko uniforma, jiems įėjus, nustebęs pakėlė akis.

Kitas išsitraukė iš kišenės dvidešimties dolerių banknotą.

– Eik nusipirk saldainių, – pasakė jis.

Vaikis paėmė pinigus ir, netaręs nė žodžio, išėjo.

– Koks uolumas, – nusišaipė Kitas. – Net nuostabu, ką tokie veikia policijoje.

– Aha, – sumurmėjo Džefris, nenorėdamas leistis į ilgą pokalbį apie nevykėlius policininkus.

– Paliksiu tave vieną, – pasakė Kitas. – Dešimt minučių, gerai?

– Gerai, – atsakė Džefris ir palaukė, kol durys užsidarys.

Byla buvo su data ir pažymėta neaiškiais kodais, suprantamais tik savivaldybės darbuotojui. Džefris ranka perbraukė aplanko viršų, lyg galėtų sugerti informaciją, jos nė nematydamas. Kadangi nepavyko, giliai atsiduso ir atsivertė aplanką.

Iškart išvydo išprievartautos Saros nuotraukas. Iš arti buvo nufotografuotos jos rankos ir kojos, dūris šone, ant stalo pasipylė spalvoti sužalotų jos moteriškų kūno dalių atvaizdai. Juos išvydęs, jis net aiktelėjo. Sugėlė krūtinę, ranką pervėrė skausmas. Akimirką Džefris pamanė, kad jį ištiko širdies smūgis, bet, kelissyk giliai įkvėpus, mintys praskaidrėjo. Jis suprato, kad užsimerkė, o atsimerkęs užvertė Saros nuotraukas, nė nežiūrėdamas į jas.

Džefris atsirišo kaklaraištį, stengdamasis išmesti iš galvos tuos vaizdus. Jis peržiūrėjo kitas nuotraukas ir rado Saros mašiną. Tai buvo sidabrinė BMW 320 su juodais buferiais ir mėlynu dryžiu per šonus. Ant durelių tikriausiai raktu buvo išraižytas žodis DZIUNDZĖ, kaip Sara ir pasakojo teisme. Nuotraukose buvo nufotografuotos durelės prieš ir po, su sidabrine lipnia juosta ir be jos. Džefriui prieš akis šmėstelėjo Sara, klūpinti priešais dureles, klijuojanti subraižytą vietą, tikriausiai mintyse planuojanti paprašyti dėdės Elo ją uždažyti, kai grįš į Grantą.

Džefris pažvelgė į laikrodį ir pamatė, kad praėjo jau penkios minutės. Vienoje apsaugos kameroje žvilgsniu susirado Kitą, šis stovėjo susikišęs rankas į kišenes ir malė liežuviu su apsaugininkais prie durų.

Atsivertęs aplanko pabaigą, jis rado Džeko Aleno Raito arešto ataskaitą. Raitas prieš tai du sykius buvo suimtas kaip įtariamasis, bet kaltinimai nepareikšti. Pirmą kartą jauna moteris, maždaug tokio pat amžiaus kaip Sara, kai buvo užpulta, nepareiškė kaltinimų ir išsikraustė į kitą miestą. Kita mergina nusižudė. Džefris pasitrynė akis, prisiminęs Džuliją Metjus.

Pabeldė į duris, ir Kitas tarė:

– Laikas baigėsi, Džefri.

– Aha, – atsakė Džefris ir užvertė bylą. Nebenorėjo laikyti jos rankose. Nė nežiūrėdamas padavė Kitui.

– Pravertė?

Džefris linktelėjo galva ir pasitaisė kaklaraištį.

– Šiek tiek, – atsakė jis. – Ar įstengei išsiaiškinti, kur tas tipas yra?

– Čia pat, – atsakė Kitas. – Dirba banko pastate.

– Juk nuo jo gal dešimt minučių iki universiteto? Dar penkios – iki Greidžio?

– Taigi.

– Kuo jis dirba?

– Jis valytojas, kaip ir Greidyje, – atsakė Kitas. Jis aiškiai pervertė bylą, prieš duodamas ją Džefriui. – Šitiek studenčių, o jis vos už dešimties minučių nuo jų.

– Ar universiteto apsauga žino?

– Dabar jau žino, – atsakė Kitas, sąmokslininkiškai pažvelgdamas į Džefrį. – Bet jis grėsmės nebekelia.

– Kaip suprasti? – paklausė Džefris.

– Tokia buvo lygtinio paleidimo sąlyga, – atsakė Kitas, rodydamas į bylą. – Neperskaitei? Jis leidžiasi „Depo“.

Lyg šiltas vanduo Džefrį užliejo nejaukumas. „Depo-Provera“ buvo naujausia seksualinių nusikaltėlių gydymo mada. Paprastai šie vaistai vartojami moterų hormoninei terapijai, bet didelė dozė gali apmalšinti vyro seksualinį apetitą. Kai vaistas pradėtas skirti seksualiniams nusikaltėliams, jis pavadintas chemine kastracija. Džefris žinojo, kad vaistas veikia tik tol, kol nusikaltėlis jį leidžiasi. Tai buvo greičiau tramdomieji marškiniai, o ne išgijimas.

Džefris parodė į bylą. Jis neįstengė šioje patalpoje ištarti Saros vardo.

– Vėliau jis dar ką nors išprievartavo?

– Vėliau jis išprievartavo dar dvi, – atsakė Kitas. – Šita Linton. Jis ją padūrė, taip? Bandymas nužudyti, šešeri metai. Išleistas lygtinai anksčiau laiko už gerą elgesį, ėmė vartoti „Depo“, paskui liovėsi, tada ėmė ir išprievartavo dar dvi moteris. Nuteisė tik už vieną, kita mergina nesutiko liudyti, vėl pasodino į kalėjimą trejiems metams, dabar jis išleistas lygtinai, stropiai prižiūrima, kad vartotų „Depo“.

– Jis išprievartavo penkias merginas, o sėdėjo tik dešimt metų?

– Jį nuteisė tik už dvi, ir neskaitant šitos, – jis parodė Saros bylą, – atpažintas jis buvo neužtikrintai. Dėvėjo kaukę. Juk žinai, kaip tos merginos jaudinasi, kai stoja liudyti. Susinervina, o tada tik apsidairyk – advokatas jau verčia jas abejoti, ar jos apskritai buvo išprievartautos, ne tik kas tai padarė.

Džefris prikando liežuvį, bet Kitas, regis, perskaitė jo mintis.

– Klausyk, – tarė Kitas, – jei aš būčiau tyręs tas bylas, būčiau pasiuntęs tą niekšą į elektros kėdę. Supranti?

– Aha, – atsakė Džefris, galvodamas, kad pūtimasis niekur neveda. – Ar jis pasiruošęs trečiam smūgiui? – paklausė. Džordžija, kaip daugelis kitų valstijų, prieš kurį laiką įvedė „trijų smūgių“ įstatymą, tai reiškia, kad už trečią nusikaltimą, kad ir kokį menką, teisiamasis gali sėsti net visam gyvenimui.

– Regis, taip, – atsakė Kitas.

– Kas jo lygtinio paleidimo pareigūnas?

– Jau išsiaiškinau, – atsakė Kitas. – Raitas nešioja elektroninį antkojį. Pareigūnė sako, kad pastaruosius dvejus metus jis švarus. Taip pat sako, kad jis iš esmės mieliau duotų galvą nukirsti, negu vėl sėstų į kalėjimą.

Džefris linktelėjo. Džekas Raitas, norėdamas išeiti lygtinai, turėjo dėvėti elektroninį antkojį, leidžiantį jį stebėti. Jei išeitų iš nustatytos teritorijos arba praleistų komendanto valandą, stebėjimo poste suveiktų signalizacija. Atlantos mieste dauguma lygtinio paleidimo pareigūnų dirbo policijos nuovadose visame mieste, todėl galėdavo bet kada sučiupti pažeidėjus. Tai buvo gera sistema, ir nors Atlanta – didelis miestas, lygtinai paleistieji labai retai kada pasprukdavo.

– Be to, – tęsė Kitas, – nuėjau į banko pastatą.

Jis gūžtelėjo pečiais, lyg atsiprašydamas, pripažindamas, kad peržengė ribas. Tai Džefrio byla, bet Kitui tikriausiai mirtinai nuobodu visą dieną ieškoti rankinukuose pistoletų.

– Ne, – atsakė Džefris, – nieko tokio. Ką sužinojai?

– Mačiau jo laiko korteles. Jis kiekvieną rytą užsiregistruoja septintą, dvyliktą išeina pietų, pusę pirmos grįžta, penktą išeina.

– Galėjo užregistruoti ir kas nors kitas.

Kitas gūžtelėjo pečiais.

– Viršininkė jo nestebėjo, bet sakė, kad jei jis nepasirodytų darbe, kontorų darbuotojai imtų skųstis. Pasirodo, tarnautojai labai nemėgsta, jeigu iš pat ryto neišnešamos šiukšlės.

Džefris parodė baltą voką, kurį Kitas laikė rankoje.

– Kas čia?

– Registracija, – atsakė Kitas, duodamas jam voką. – Jis vairuoja mėlyną „Chevy Nova“.

Džefris nykščiu pravėrė voką. Viduje buvo Džeko Aleno Raito automobilio registracijos pažymėjimas. Po pavarde buvo užrašytas adresas.

– Dabartinis? – paklausė Džefris.

– Aha, – atsakė Kitas. – Tik, supranti, aš tau jo nedaviau.

Džefris suprato, ką jis turi galvoje. Atlantos policijos viršininkė departamentui vadovavo dantim ir nagais. Džefris buvo apie ją girdėjęs ir žavėjosi jos darbu, bet taip pat suprato, kad jei jai pasirodytų, jog kaimietis policininkas iš Granto apygardos braunasi į jos teritoriją, Džefrio sprandą tuojau tvirtai primintų smailus aukštas kulniukas.

– Sužinok iš Raito, ką tau reikia, – pasakė Kitas, – tuomet užsuk į policijos departamentą.

Jis padavė Džefriui vizitinę kortelę su Atlantos herbu – kylančiu feniksu per vidurį. Džefris ją apvertė ir pamatė ten ranka užrašytą pavardę ir telefoną. Kitas paaiškino:

– Čia jo lygtinio paleidimo pareigūnė. Normali mergiotė, bet turėsi jai pasiaiškinti, ko taip susidomėjai Raitu.

– Tu ją pažįsti?

– Girdėjau apie ją, – atsakė Kitas. – Tikra liūtų tramdytoja, todėl pasisaugok. Tu pakviesi ją suimti bernelio, bet jeigu jai tik pasirodys, kad keistai į ją pažiūrėjai, ji tikrai pasirūpins, kad daugiau niekada jo nepamatytum.

Džefris atsakė:

– Pasistengsiu elgtis džentelmeniškai.

Kitas pridūrė:

– Eštono gatvė – iškart išsukus iš greitkelio. Tuojau paaiškinsiu, kaip ten nuvažiuoti.

21

Telefono ragelyje sududeno Niko Šeltono balsas:

– Sveika, poniute.

– Labas, Nikai, – atsakė Sara, užversdama kortelę ant stalo.

Ji nuo aštuonių ryto darbavosi poliklinikoje, iki pat ketvirtos priiminėjo pacientus. Visą dieną Sara jautėsi lyg bėgtų per dribsmėlį. Jai nestipriai maudė galvą, o pilvas pyko, nes vakar truputį per daug išgėrė, be to, buvo neramu dėl prasidėjusios jausmų dramos. Dienai įsibėgėjant, Sara jautėsi vis labiau pavargusi. Per pietus Molė užsiminė, kad Sara šiandien atrodo panašesnė į pacientę, o ne į daktarę.

– Parodžiau Markui tas sėklas, – pasakė Nikas. – Jis sako, kad ten tikrai šunvyšnė, bet ten ne sėklos, o uogos.

– Tikriausiai gerai, kad išsiaiškinom, – pralemeno Sara. – Jis neabejoja?

– Nė trupučio, – atsakė Nikas. – Jis sako, kad truputį keista, jog jos valgė sėklas. Prisimeni, jos mažiausiai nuodingos. Galbūt tas jūsų tipas maitina jas uogomis, kad tik mažumėlę apkvaistų, o didžiąją dozę sugirdo tik prieš pat paleisdamas.

– Logiška, – atsakė Sara, nenorėdama apie tai nė pagalvoti. Šiandien jai nesinorėjo būti daktare. Nesinorėjo būti koronere. Norėjosi gulėti lovoje su arbata ir žiūrėti ką nors kvailo per televizorių. Tiesą sakant, kaip tik taip ji ir padarys, kai pabaigs pildyti paskutinę šiandienos kortelę. Laimė, Nelė rytojų pažymėjo kaip Saros laisvadienį. Ji galės per savaitgalį atsipūsti. O pirmadienį vėl bus kaip buvusi.

Sara paklausė:

– Ar ką nors sužinojot apie spermos mėginį?

– Su juo nelengva, turint galvoje, kur jį radai. Bet, manau, ką nors iš jo išpešim.

– Turbūt gera naujiena.

Nikas tarė:

– Tu papasakosi Džefriui apie uogas ar man jam paskambinti?

Paminėjus Džefrio vardą, Sarai suspaudė paširdžius.

– Sara, – neatstojo Nikas.

– Aha, – atsakė Sara. – Pasikalbėsiu su juo, kai tik baigsiu darbą.

Deramai atsisveikinusi, Sara padėjo ragelį. Sėdėjo kabinete ir trynėsi nugaros apačią. Ji permetė akimis kitą kortelę, pažymėjo, kad pakeisti vaistai, užrašė kitą apsilankymą, kai bus laboratorijos rezultatai. Kai baigė pildyti paskutinę kortelę, buvo jau pusė šešių.

Sara susibruko į lagaminėlį porą aplankų, žinodama, kad savaitgalį tikrai retsykiais užplūs kaltė ir jai norėsis padirbėti. Diktuoti galėjo ir namie, į mažytį diktofonėlį. Meikone buvo šifravimo kontora, kur jos užrašus sutvarkys ir atiduos po poros dienų.

Eidama per gatvę, ji užsisagstė švarką ir pasuko į centrą. Ji ėjo kita gatvės puse negu vaistinė, kad nesusitiktų Džebo. Nunarinusi galvą, Sara praėjo pro ūkinių prekių ir drabužių parduotuves, vengdama būti užkalbinta. Kad sustojo prie policijos nuovados, net pati nustebo. Jos protas veikė be jos žinios, ir kas žingsnis ji vis labiau pyko, kad Džefris nepaskambino. Taigi jo vonioje ant kriauklės ji paklojo tiesiog pačią savo sielą, o jam net nepakako padorumo paskambinti.

Sara įėjo į nuovadą ir šiaip taip įstengė šyptelėti Marlai.

– Džefris yra?

Marla susiraukė.

– Nemanau, – atsakė ji. – Išlėkė apie vidudienį. Gali paklausti Frenko.

– Jis viduje? – Sara lagaminėliu parodė duris.

– Manau, taip, – atsakė Marla ir vėl paniro į darbą.

Praeidama Sara dirstelėjo į moterį. Marla sprendė kryžiažodį.

Bendroji patalpa buvo tuščia, prie maždaug dešimties vyresniųjų detektyvų stalų šiuo metu niekas nesėdėjo. Sara nusprendė, kad jie arba tikrina Džefrio sąrašą, arba išėjo vakarienės. Nenuleisdama galvos, ji žengė tiesiai į Džefrio kabinetą. Jo ten, žinoma, nebuvo.

Sara sustojo ankštame kabinete ir pasidėjo lagaminėlį ant stalo. Ji tiek sykių čia buvo, kad nė nesuskaičiuosi. Šičia visada pasijusdavo saugiai. Net po skyrybų Sarai atrodė, kad šioje srityje Džefris liko patikimas. Būdamas policininkas, jis visada elgdavosi teisingai. Darydavo viską, kas tik nuo jo priklausė, kad apsaugotų žmones, kuriems tarnauja.

Kai Sara prieš dvylika metų atsikraustė į Grantą, nei tėvas, nei visa šeima neįstengė jos įtikinti, kad jai čia saugu. Sara žinojo, kad vos įžengs į lombardą, pasklis gandas, kad ji nusipirko pistoletą. Be to, ji žinojo, kad norėdama užregistruoti ginklą turėtų eiti į policijos nuovadą. Benas Volkeris, tuometinis policijos viršininkas, penktadienio vakarais lošdavo pokerį su Edžiu Lintonu. Sara niekaip negalėjo jo nusipirkti taip, kad nesužinotų visi, kas tik ją pažįsta.

Maždaug tuo metu į Ogastos ligoninę atvežė vaikiną iš gaujos, kuriam kulka kone nuplėšė ranką. Sara ėmėsi darbo ir išgelbėjo jo ranką. Jam buvo vos keturiolika metų, motina įėjusi ėmė lupti jį rankinuku per galvą. Sara išėjo iš palatos, bet po kelių akimirkų motina ją susirado. Moteris padavė Sarai sūnaus ginklą ir paprašė juo pasirūpinti. Jei Sara būtų buvusi krikščionė, tai būtų pavadinusi stebuklu.

Sara žinojo, kad dabar tas pistoletas Džefrio stalo stalčiuje. Ji dirstelėjo per petį, tada atidarė jį ir išėmė maišelį su „Ruger“. Įsikišo jį į lagaminėlį ir po kelių minučių dingo už durų.

Nepakeldama galvos, Sara pasuko koledžo link. Jos valtis buvo prišvartuota prie valtinės, ir ji švystelėjo lagaminėlį viena ranka, o kita atrišo lyną. Tėvai valtį jai padovanojo įkurtuvėms, tai buvo senas, bet patvarus laivelis. Variklis buvo galingas, ir Sara daug sykių slidinėjo vandens slidėmis paskui ją, tėvas vairuodavo ir nepaleisdavo variklio visu galingumu, kad nenurautų jai rankų.

Apsidairiusi, ar niekas jos neseka, Sara išsitraukė pistoletą iš lagaminėlio ir užrakino vandeniui nelaidžioje dėžutėje priešais keleivio sėdynę su visu plastikiniu maišeliu. Ji iškėlė koją iš valties ir atsispyrė nuo prieplaukos. Kai pasuko raktelį, variklis užsikosėjo. Teoriškai reikėjo jį patikrinti, prieš plaukiant valtimi po visos žiemos pertraukos, bet nebuvo kaip, nes technikai mašiną grąžins tik pirmadienį. Paprašyti tėvo pavėžėti reikštų viską jam išpasakoti, o į Džefrį kreiptis neįmanoma.

Išleidęs debesį bjaurių mėlynų dūmų, variklis užsivedė, ir Sara atsistūmė nuo prieplaukos, net mažumėlę šyptelėjo. Pasprukusi su pistoletu, ji jautėsi lyg nusikaltėlė, bet dabar jai saugiau. Sarai nerūpėjo, ką pagalvos Džefris, neradęs pistoleto.

Pasiekusi ežero vidurį, valtis tiesiog šokčiojo per bangas. Šaltas vėjas talžė veidą, ir ji užsidėjo apsauginius akinius. Nors spigino saulė, vanduo buvo vėsus, nes Granto apygardoje neseniai lijo. Atrodė, kad šiąnakt vėl kaupiasi debesys, bet tikriausiai prapliups tik po saulėlydžio.

Sužvarbusi Sara užsisegė švarko užtrauktuką. Vis dėlto kai išvydo savo namą, nosis bėgo, o skruostai buvo taip nušalę, lyg palaikius kibire tarp ledukų. Staigiai pasukusi kairėn, ji aplenkė uolas po vandeniu. Kadaise tą vietą žymėjo ženklas, bet jau prieš daug metų jis supuvo. Po neseno lietaus ežeras buvo patvinęs, bet Sara nenorėjo rizikuoti.

Ji įplaukė į valtinę ir elektriniu keltuvu kėlė valtį iš vandens, kai iš namo išėjo motina.

– Šūdas, – sumurmėjo Sara, spausdama raudoną mygtuką ir stabdydama keltuvą.

– Skambinau į polikliniką, – pasakė Ketė. – Nelė sakė, kad tau rytoj laisvadienis.

– Teisingai, – atsakė Sara, grandinėmis nuleisdama duris už valties.

– Tesa sakė, kad vakar susipykot.

Sara įtempė grandinę, ir metalinis statinys sutarškėjo.

– Jei atėjai man grasinti, reikalas jau baigtas.

– Kaip suprasti?

Sara praėjo pro motiną ir nulipo nuo prieplaukos.

– Jis žino, – atsakė ji, rankomis įsirėmusi į klubus, laukdama, kol iš paskos ateis motina.

– Ką jis sakė?

– Negaliu apie tai kalbėti, – atsakė Sara, pasukdama į namą. Motina ėjo paskui, bet, laimė, tylėjo.

Sara atrakino galines duris ir palaikė jas, abi įėjo į virtuvę. Ji per vėlai suvokė, kad namuose baisi netvarka.

Ketė tarė:

– Žinai ką, Sara, nejau nerandi laiko apsitvarkyti.

– Turiu labai daug darbo.

– Čia ne pasiteisinimas, – pamokslavo Ketė. – Tiesiog pasakyk sau: „Aš kas antrą dieną išskalbsiu vieną krūvą drabužių. Padėsiu viską ten, kur radau.“ Netrukus įprasi.

Sara nekreipė dėmesio į nuolat girdimus patarimus ir nuėjo į svetainę. Ji paspaudė atsakiklio mygtuką, bet nebuvo įrašyta jokių pranešimų.

– Dingo elektra, – pasakė mama, spaudydama viryklės mygtukus ir nustatydama laikrodį. – Šitos audros draskyte drasko laidus. Tavo tėvo vos širdies smūgis neištiko, įsijungia sau vakar „Jeopardy!“, o televizorius tik šnypščia.

Nuo to Sarai palengvėjo. Gal Džefris skambino. Būna ir keistesnių sutapimų. Ji priėjo prie čiaupo ir pripylė virdulį vandens.

– Nori arbatos?

Ketė papurtė galvą.

– Ir aš ne, – sumurmėjo Sara ir paliko virdulį kriauklėje. Ji nuėjo į namo gilumą, nusivilko marškinius, nusisegė sijoną ir įėjo į miegamąjį. Ketė atsekė paskui, rūpestinga motinos akimi stebėdama dukrą.

– Vėl susipykai su Džefriu?

Sara užsitempė per galvą marškinėlius.

– Aš visada pykstuosi su Džefriu, mama. Tokie jau mes.

– Tik bažnyčioje muistaisi dėl jo.

Sara prikando lūpą, jos skruostai išraudo.

Ketė paklausė:

– Kas šįsyk nutiko?

– Dieve, mama, aš visai nenoriu apie tai kalbėtis.

– Tuomet papasakok apie Džebą Magvairą.

– Nėra ko pasakoti. Tikrai. – Sara apsimovė sportines kelnes.

Ketė atsisėdo ant lovos ir delnu išlygino paklodę.

– Tai gerai. Jis tau netinka.

– O kas man tinka?

– Toks, kuris galėtų tau prilygti.

– O gal man Džebas patinka, – atkirto Sara, pati supratusi, kad kalba aikštingai. – Gal man patinka, kad jis nuspėjamas, mandagus ir ramus. Dievas mato, jis tiek laiko laukė, kada galės su manim draugauti. Galbūt reikia su juo prasidėti.

Ketė atsakė:

– Tu nepyksti ant Džefrio taip, kaip pati manai.

– Mat kaip?

– Tau tiesiog skaudu ir dėl to pikta. Tu taip retai atsiveri žmonėms, – kalbėjo Ketė. Sara pastebėjo, kad motinos balsas ramus, bet tvirtas, lyg ji mėgintų išvilioti iš urvo pavojingą žvėrį. – Prisimenu, kai buvai maža, visada stropiai atsirinkdavai, su kuo draugauti.

Sara atsisėdo ant lovos apsimauti kojinių. Ji pasakė:

– Turėjau daug draugų.

– Ak, tave visi mėgo, bet tu prisileisdavai tik kelis žmones. – Ji užkišo plaukus Sarai už ausies. – O po to, kas nutiko Atlantoje…

Sara ranka užsidengė akis. Ištryško ašaros, ir ji sumurmėjo:

– Mama, aš tikrai dabar negaliu apie tai kalbėti. Gerai? Prašau, ne dabar.

– Gerai, – nusileido Ketė, apkabindama Sarą per pečius. Ji priglaudė Saros galvą sau prie krūtinės. – Ša, – ramino Ketė, glostydama Saros plaukus. – Nurimk.

– Tiesiog…

Sara papurtė galvą, neįstengdama kalbėti toliau. Ji buvo pamiršusi, kaip gera, kai guodžia mama. Paskutines kelias dienas ji taip stengėsi atstumti Džefrį, kad kažkaip nutolo ir nuo savo šeimos.

Ketė priglaudė lūpas prie Saros viršugalvio ir tarė:

– Tarp mudviejų su tavo tėvu būta neištikimybės.

Sara taip nustebo, kad liovėsi verkti.

– Tėvelis tave apgaudinėjo?

– Aišku, kad ne. – Ketė susiraukė. Tik po kelių sekundžių paaiškino: – Atvirkščiai.

Sara jautėsi kaip aidas.

– Tu apgaudinėjai tėvelį?

– Iš tikrųjų nieko neįvyko, bet širdyje jaučiausi taip, lyg apgaudinėčiau.

– Kaip suprasti? – Sara papurtė galvą, jai toptelėjo, kad čia lyg Džefrio išsisukinėjimas: nevykęs. – Ne, nesvarbu.

Ji atgalia ranka nusišluostė akis, nusprendusi, kad iš tikrųjų nieko nenori apie tai girdėti. Tėvų santuoka buvo pjedestalas, ant kurio Sara iškėlė visą savo santykių ir meilės suvokimą. Ketė, regis, pasiryžo papasakoti savo istoriją.

– Pasakiau tavo tėvui, kad noriu jį palikti dėl kito vyro.

Sara išsižiojo ir pasijuto kvailai, bet ką galėjo padaryti? Pagaliau įstengė pratarti:

– Dėl kokio?

– Tiesiog vyro. Jis buvo pastovus, turėjo darbą gamykloje. Labai ramus. Labai rimtas. Visai kitoks negu tavo tėvas.

– Ir kas tada?

– Pasakiau tavo tėvui, kad noriu jį palikti.

– Ir?

– Jis verkė, aš verkiau. Maždaug šešis mėnesius negyvenome kartu. Pagaliau nusprendėme nesiskirti.

– Kas buvo tas kitas žmogus?

– Dabar nebesvarbu.

– Jis dar gyvena čia?

Ketė papurtė galvą.

– Nesvarbu. Jo nebėra mano gyvenime, o aš likau su tavo tėvu.

Sara sutelkė visą dėmesį į kvėpavimą. Pagaliau įstengė paklausti:

– Kada tai buvo?

– Judvi su Tese dar nebuvote gimusios.

Sara nurijo gumulą gerklėje.

– Kas nutiko?

– Kaip kas?

Sara užsimovė kojinę. Išpešti iš motinos tą istoriją prilygo išrauti dantį. Ji patikslino:

– Dėl ko apsigalvojai? Kodėl nusprendei likti su tėveliu?

– Ak, dėl šimto įvairiausių priežasčių, – atsakė Ketė su gudria šypsenėle. – Tiesiog tas kitas žmogus mane truputį išblaškė, ir aš supratau, koks man svarbus tavo tėvas. – Ji sunkiai atsiduso. – Prisimenu, vieną rytą nubudau senajame kambaryje pas mamą, o galvoje sukosi vienintelė mintis: Edis turėtų būti čia, su manim. Taip jo troškau. – Ketė susiraukė, pamačiusi, kaip Sara reaguoja. – Neraudonuok čia, trokšti žmogaus galima įvairiai.

Subarta Sara susigūžė ir apsimovė kitą kojinę.

– Tai paskambinai jam?

– Nuėjau namo, atsisėdau verandoje ir ėmiau kone maldauti, kad jis mane priimtų atgal. Ne, kita vertus, iš tikrųjų ėmiau maldauti. Pasakiau jam, kad jei abu liksim nelaimingi atskirai, tai galim būti nelaimingi ir kartu, ir kad labai atsiprašau, ir daugiau niekada gyvenime jo nelaikysiu savaime suprantamu dalyku.

– Savaime suprantamu dalyku?

Ketė uždėjo ranką Sarai ant peties.

– Juk tai visų skaudžiausia, tiesa? Kai atrodo, kad jam neberūpi taip, kaip anksčiau.

Sara linktelėjo galva, stengdamasi nepamiršti kvėpuoti. Jos motina pataikė į dešimtuką. Ji paklausė:

– Ką tėvelis darė, kai taip pasakei?

– Liepė man stotis nuo verandos ir ateiti pusryčių. – Ketė prisidėjo ranką prie krūtinės ir pasiglostė. – Neįsivaizduoju, kaip Edis įstengė man atleisti, jis toks išdidus žmogus, bet dėkoju jam, kad atleido. Žinodama, kad jis man atleido tokį siaubingą dalyką, dar labiau jį pamilau; įskaudinau jį iki širdies gelmių, o jis vis tiek mane mylėjo. Manau, tokia pradžia santuoką tik sutvirtino, – ji nusišypsojo plačiau. – Kita vertus, žinoma, turėjau slaptą ginklą.

– Kokį?

– Tave.

– Mane?

Ketė paglostė Saros skruostą.

– Vėl bendravau su tavo tėvu, bet santykiai buvo įtempti. Viskas buvo nebe taip, kaip anksčiau. Tuomet pastojau, ir gyvenimas viską sustatė į vietas. Manau, kai tarp mūsų atsiradai tu, tėvas ėmė žvelgti plačiau. Paskui gimė ir Tesė, tada jūs abi ėjote į mokyklą, tada suaugote ir išvažiavote studijuoti. – Ji nusišypsojo. – Reikia tik laiko. Meilės ir laiko. O kai reikia vaikytis velnių priėdusią raudonplaukę, turi mažiau laiko prisigalvoti nesąmonių.

– Na, aš nepastosiu, – tarė Sara, pati jusdama karčią gaidelę balse.

Ketė, regis, susimąstė.

– Kartais turi prarasti brangų dalyką, kad įvertintum, koks jis iš tikrųjų svarbus, – atsakė ji. – Nepasakok Tesei.

Sara pritariamai linktelėjo galva. Ji atsistojo ir susikišo marškinėlius į kelnes.

– Aš jam pasakiau, mamyte, – tarė ji. – Palikau jam protokolą.

Ketė paklausė:

– Teismo protokolą?

– Aha, – atsakė Sara, atsiremdama į komodą. – Žinau, kad jis jį perskaitė. Palikau vonioje pas jį.

– Ir?

– Ir, – atsakė Sara, – jis nė nepaskambino. Visą dieną nesikalbėjo su manim.

– Na, – Ketė, regis, apsisprendė, – tuomet tegu eina jis šikt. Jis šiukšlė.

22

Džefris be vargo rado Eštono gatvės 633 numerį. Namas buvo apleistas, tiesiog šlakbetonio blokų kvadratas. Langai įtaisyti bet kaip, kiekvienas vis kitokio dydžio. Verandoje stovėjo keraminis židinys, greta sukrautos stirtos laikraščių ir žurnalų, tikriausiai prakurams.

Jis apsižvalgė aplink namą, stengdamasis nepasirodyti įtartinas. Su kostiumu ir kaklaraiščiu, atvažiavęs baltu linkolnu, Džefris prie aplinkos tikrai nederėjo. Eštono gatvė, ar bent jau ta jos dalis, kurioje gyveno Džekas Raitas, buvo nudrengta ir apleista. Dauguma aplinkinių namų buvo užkaltais langais, apkabinėti geltonais įspėjamaisiais ženklais, kad juos ketinama griauti. Plūktuose tų namų kiemuose žaidė vaikai, tėvų niekur nebuvo matyti. Kažkas dvokė, ne visai kanalizacija, bet kažkuo panašiu. Džefris prisiminė, kaip važiuodavo pro miesto sąvartyną prie Madisono. Net jei važiuodavai pavėjui, pūvančių šiukšlių tvaikas vis tiek pasiekdavo nosį. Net užsidarius langus ir įjungus ventiliatorių.

Džefris kelissyk įkvėpė, mėgindamas apsiprasti su dvoku, ir prisiartino prie namo. Duris dengė sunkus tinklas, prie staktos pritvirtintas spyna. Tikrosios durys buvo su trimis kaiščiais ir viena spyna, kurią atrakinti galėjai greičiau dėlionės gabaliuku, o ne raktu. Džekas Raitas nemenką gyvenimo dalį praleido kalėjime. Šitas žmogus aiškiai brangino privatumą. Džefris apsidairė, tada priėjo prie vieno lango. Jis taip pat buvo užrakintas sunkiu tinkleliu, bet rėmas buvo senas ir nesunkiai išlaužiamas. Porąsyk tvirtai stumtelėjęs, jis išjudino visą rėmą. Džefris apsidairė, tada išėmė langą su visu rėmu ir įlindo į namą.

Svetainėje buvo tamsu ir niūru, visur mėtėsi šiukšlės ir popieriai. Ant grindų – oranžinė sofa, apvarvėjusi tamsiomis dėmėmis. Džefris nesuprato, ar ten tabako sultys, ar kokie nors kūno skysčiai. Bet pažino, kad kambaryje tvyrantis tvaikas – prakaito, sumišusio su valikliu „Lysol“.

Lyg dėl grožio visas svetainės sienas palei lubas puošė įvairiausi kryžiai. Jų dydžiai buvo nuo tokių, kokių galima įsigyti saldainių automatuose, iki net dvidešimt penkių centimetrų. Jie buvo prikalti prie sienos, vienas greta kito, suglausti taip, kad sudarė vientisą juostą. Jėzaus temą pratęsė plakatai ant sienų, jie atrodė lyg atnešti iš sekmadienio mokyklos klasės – Jėzus ir jo apaštalai. Viename Jis laikė ėriuką. Kitame tiesė rankas, rodydamas žaizdas delnuose.

Tai išvydus, Džefriui ėmė smarkiau plakti širdis. Jis ištiesė ranką prie ginklo ir nukabino dėklą nuo diržo, eidamas į namo priekį pasižiūrėti, ar niekas neateina per kiemą.

Virtuvėje lėkštės buvo sukrautos kriauklėje, apskretusios ir pašvinkusios. Grindys buvo lipnios, o visa patalpa atrodė drėgna, bet ne nuo vandens. Toks pat buvo ir miegamasis, Džefriui į veidą lyg šlapias skuduras trenkė alsus dvokas. Ant sienos virš dėmėto čiužinio kabėjo didelis Jėzaus Kristaus plakatas su aureole virš galvos. Kaip ir svetainėje, Jėzus laikė ištiesęs rankas, rodydamas žaizdas delnuose. Miegamąjį taip pat juosė kryžiai, bet jie buvo stambesni. Pasilypėjęs ant lovos, Džefris pamatė, kad kažkas, tikriausiai Raitas, raudonais dažais paryškino Jėzaus žaizdas, krauju apvarvino liemenį, padidino erškėčių spyglius ant galvos. Visų Jėzaus atvaizdų, kiek tik Džefris matė, akys buvo užteptos juodais kryžiais. Lyg Raitas norėtų, kad Jo akys liautųsi jį sekusios. Kokius veiksmus Raitui reikėtų slėpti, Džefriui ir derėjo išsiaiškinti.

Džefris nulipo nuo lovos. Jis peržvelgė žurnalus, bet prieš ką nors liesdamas išsitraukė iš kišenių ir apsimovė latekso pirštines. Žurnalai buvo daugiausia seni „People“ ir „Life“ numeriai. Miegamojo spinta nuo viršaus iki apačios prikimšta pornografijos. „Papingos pupulės“ gulėjo greta „Ryškių raudonplaukių“. Džefris prisiminė Sarą ir pajuto gumulą gerklėje.

Džefris koja paspyrė čiužinį. Ant spyruoklių po juo gulėjo devynių milimetrų „Sig Sauer“. Ginklas atrodė naujas ir tvarkingai prižiūrėtas. Tokiame rajone tik kvailys miegotų be ginklo po ranka. Džefris nusišypsojo ir pastūmė čiužinį į vietą. Vėliau jam tai gali praversti.

Atidaręs komodą, Džefris tiksliai nežinojo, ką ten ras. Galbūt taip pat pornografijos. Dar vieną šautuvą ar kokį savadarbį ginklą. Bet du viršutiniai stalčiai buvo pilni moteriškų apatinių. Ne šiaip sau apatinių, o šilkinių, seksualių, kokiais pasipuošusią Džefris mėgo matyti Sarą. Ten buvo naktinukų ir kelnaičių su juostele, prancūziškų kelnaičių su kaspinėliais ant klubų. Visi buvo labai dideli; tokie, kad tiktų vyrui.

Džefris vos nenusipurtė. Jis ėmė naršyti stalčiaus turinį tušinuku, nenorėdamas įsidurti adata ar dar kuo nors aštraus, nenorėdamas užsikrėsti venerine liga. Jau ketino uždaryti stalčių, bet kažkodėl apsigalvojo. Kažko jis čia nepastebi. Patraukęs į šalį porą tamsiai žalių nėriniuotų kelnaičių, jis rado, ko ieškojo. Stalčius buvo išklotas sekmadieniniu laikraštio „Grant County Observer“ egzempliorium. Jis pažino redakcijos puslapį.

Nustūmęs drabužius į šalį, Džefris išėmė laikraštį. Pirmame puslapyje buvo matyti, kad dienos būta ramios. Iš nuotraukos Džefriui plačiai šypsojosi meras su kiaulės galva rankose. Pagal datą laikraštis buvo daugiau kaip metų senumo. Jis atidarė kitus stalčius, ieškodamas dar „Observer“. Kelis rado, bet daugumoje buvo aprašyti nereikšmingi įvykiai. Džefriui pasirodė įdomu, kad Džekas Raitas prenumeruoja „Grant County Observer“.

Jis grįžo į svetainę ir vėl susidomėjęs patikrino laikraščių stirtas ant grindų. Džefris prisiminė, kad Brenda Kolins, viena iš Raito aukų po Saros, buvo iš Tenesio. Kartu su keliais laikraščiais iš Aleksander Sičio Alabamoje buvo įspraustas Tenesio universiteto studentų laikraštis „Monthly Vols“. Kitoje krūvoje Džefris rado dar daugiau laikraščių iš kitų valstijų, visi jie buvo mažų miestelių. Greta jų gulėjo atvirukai, visi iš Atlantos, visi su skirtingais miesto vaizdais. Jie buvo neužrašyti, dar laukė savo eilės. Džefris niekaip neįsivaizdavo, ką toks žmogus kaip Raitas galėtų daryti su atvirukais. Džefriui jis nepasirodė panašus į tokį, kuris turėtų draugų.

Džefris apsigręžė ir apsidairė, tikrindamas, ar užgriozdintame kambaryje nieko nepražiopsojo. Į seną židinį įgrūstas televizorius atrodė apynaujis, toks, kokį galima gatvėje nusipirkti už penkiasdešimt žalių, jeigu per daug neklausinėji, iš kur jis atsirado. Ant televizoriaus – konverteris.

Jis grįžo prie priekinio lango, ketindamas išeiti, bet stabtelėjo kažką pastebėjęs po sofa. Koja kilstelėjus sofą, į šalis išsilakstė tarakonai. Ant grindų buvo nedidelė juoda klaviatūra.

Konverteris iš tikrųjų buvo klaviatūros imtuvas. Džefris įjungė televizorių ir spaudinėjo klaviatūros mygtukus, kol imtuvas prisijungė prie interneto. Jis atsisėdo ant suverstos sofos krašto ir laukė, kol sistema užmegs ryšį. Nuovadoje kompiuterius tvarkydavo Bredas Stivensas, bet Džefris žiūrėdamas jaunajam patruliui per petį pakankamai pramoko, kad įstengtų naršyti.

Prisijungti prie Raito elektroninio pašto buvo nesunku. Be pasiūlymo iš „Chevy“ atsarginių dalių platintojo ir jaunų dailių paauglių, mėginančių užsidirbti koledžui – laiškų, kuriuos gauna visi pasaulio žmonės, – jis rado ilgą laišką nuo moters, kuri tikriausiai buvo Raito motina. Prie kito laiško buvo prikabinta jaunos moters nuotrauka plačiai išskėstomis kojomis. Siuntėjo adresas buvo atsitiktinių skaičių seka. Tikriausiai tai Raito bičiulis iš kalėjimo. Džefris vis tiek užsirašė adresą ant popierėlio, kurį rado kišenėje.

Rodyklių klavišais Džefris nuėjo į adresyną. Be įvairių pornografijos ir smurto svetainių, Džefris rado nuorodą į elektroninę „Grant Observer“ laidą. Jis tiesiog pakraupo. Televizoriaus ekrane nušvito šiandienos pirmasis puslapis, kuriame buvo paskelbta, jog vakar nusižudė Džulija Metjus. Džefris paspaudė rodyklę žemyn ir vėl permetė straipsnį akimis. Jis įėjo į archyvą ir paieškojo Sibilės Adams. Po kelių sekundžių pasirodė straipsnis apie pernykštę karjeros dieną. Paieškojus Džulijos Metjus, pasirodė šiandienos pirmasis puslapis, bet daugiau nieko. Kai įrašė Saros vardą, paieška surado daugiau kaip šešiasdešimt straipsnių.

Džefris atsijungė ir pastūmė sofą į vietą. Lauke jis vėl įstatė langą į skylę. Langas nesilaikė, todėl jam teko atvilkti kėdę ir jį paremti. Iš mašinos neatrodė, kad langas išimtas, bet Džekas Raitas, vos įėjęs į verandą, pastebės, kad name kažkas lankėsi. Kadangi jis taip susirūpinęs saugumu, šitaip tikriausiai pavyks jį suerzinti.

Kai Džefris įsėdo į mašiną, virš jos įsižiebė gatvės žibintas. Net tokioje pragariškoje gatvėje saulėlydis virš Atlantos stogų gniaužė kvapą. Džefris pamanė, kad jei ne tekanti ir besileidžianti saulė, šio kvartalo gyventojai nesijaustų žmonėmis.

Jis laukė tris su puse valandos, kol į kiemą įvažiavo mėlynas „Chevy Nova“. Mašina buvo sena ir purvina, kėbule ir ties galiniais žibintais švietė rūdys. Raitas aiškiai mėgino ją paremontuoti. Galas užklijuotas sidabrine lipnia juosta, o ant buferio šono buvo lipdukas su užrašu MANO ANTRASIS PILOTAS – DIEVAS. Ant kito šono buvo lipdukas, dryžuotas kaip zebras ir su užrašu AŠ SIAUTĖJU KAIP LAUKINIS ATLANTOS ZOOLOGIJOS SODE.

Džekas Raitas turėjo pakankamai reikalų su teisingumo sistema, kad pažintų policininką. Išlipdamas iš „Nova“, jis įtariai nužvelgė Džefrį. Raitas buvo praplikęs tešlius. Jis buvo be marškinių, ir Džefris matė jo – kitaip nepavadinsi – krūtis. Džefris įtarė, kad tai tikriausiai „Depo“ šalutinis poveikis. Viena iš pagrindinių priežasčių, kodėl prievartautojai ir pedofilai nustodavo jį leistis, buvo bjaurus šalutinis poveikis: jie priaugdavo svorio ir įgydavo moteriškų bruožų.

Džefriui einant per kiemą Raitas linktelėjo. Kad ir koks apleistas buvo rajonas, visi gatvės žibintai tvarkingai degė. Namas buvo apšviestas lyg vidurdienį.

Kai Raitas prašneko, jo balsas buvo laibas, taip pat nuo „Depo“. Jis paklausė:

– Manęs ieškot?

– Taigi, – atsakė Džefris, sustojęs priešais žmogų, kuris išprievartavo ir perdūrė Sarą Linton.

– Na, po galais, – Raitas papūtė lūpas. – Tikriausiai kokia mergiūkštė prašapo? Jūs visada beldžiat į mano duris, kai kokia mergužėlė prapuola.

– Eime vidun, – pasakė Džefris.

– Na jau ne, – atkirto Raitas ir atsirėmė į mašiną. – Ta dingusioji – graži mergaitė? – Jis nutilo, lyg laukdamas atsakymo. Lėtai apsilaižė lūpas. – Aš renkuosi tik gražias.

– Tai senesnė byla, – atsakė Džefris, stengdamasis neužkibti.

– Eimė? Mano mieloji, brangioji Eimė?

Džefris dėbtelėjo. Jis pažino vardą iš bylos. Eimė Bakster, išprievartauta Džeko Raito, nusižudė. Ji buvo slaugė, atsikrausčiusi į Atlantą iš Aleksander Sičio.

– Ne, ne Eimė, – pasakė Raitas, lyg susimąstęs susiimdamas ranka už smakro. – Ar tai ta mieloji, brangioji… – jis nutilo ir pažvelgė į Džefrio mašiną. – Granto apygarda, ką? Kodėl iškart nesakėt? – jis nusišypsojo, vienas jo priekinis dantis buvo nuskilęs. – Kaip laikosi mano mieloji Sara?

Džefris žengė artyn jo, bet Raitas nepasidavė bauginamas ir tarė:

– Nagi, trenkit man. Man patinka šiurkščiai.

Džefris atsitraukė, iš visų jėgų tvardydamasis, kad jam nesmogtų.

Staiga Raitas susiėmė rankomis krūtis.

– Gražu, tėtuši? – Jis nusišypsojo, išvydęs tikriausiai pasišlykštėjusią Džefrio išraišką. – Aš leidžiuosi „Depo“, bet tu tai jau žinai, tiesa, mielasis? Žinai ir kas man nuo jo darosi, tiesa?– Jis prašneko tyliau: – Nuo jo virstu mergaite. Šitaip berniukai gauna geriausia iš abiejų pasaulių.

– Liaukis, – pasakė Džefris ir apsidairė. Raito kaimynai išlindo pažiūrėti spektaklio.

– Mano kiaušiai maži kaip stiklo rutuliukai, – tęsė Raitas, susikišęs rankas už mėlynų džinsų juosmens. – Nori pažiūrėti?

Džefris tyliai suniurzgė:

– Nebent norėtum, kad kastracija būtų ne tik cheminė.

Raitas sukikeno.

– Tu didelis, stiprus vyras, žinai? – paklausė jis. – Tu rūpiniesi mano Sara?

Džefris įstengė tik seilę nuryti.

– Jos visos nori sužinoti, kodėl pasirinkau jas. „Už ką mane? Už ką mane?“ – pragydo jis dar laibesniu balseliu. – Aš norėjau sužinoti, ar ji tikrai raudonplaukė.

Džefris stovėjo, neįstengdamas nė krustelėti.

– Tu turbūt žinai, kad tikrai, ką? Iš akių matyti. – Raitas susikryžiavo rankas ant krūtinės ir įsmeigė žvilgsnį į Džefrį. – Žinai, jos papai puikūs. Buvo labai smagu juos čiulpti. – Jis apsilaižė lūpas. – Kad tu būtum matęs baimę jos veide. Ji aiškiai nebuvo prie to pratusi. Dar neturėjo tikro vyro, supranti?

Džefris suėmė ranka žmogėną už gerklės ir prirėmė prie mašinos. Puolė taip staigiai, kad nė pats nesuprato, ką daro, kol pajuto, kaip į plaštakos odą susminga ilgi Džeko Raito nagai.

Džefris prisivertė patraukti ranką. Raitas švokštė, kosėjo, mėgino atgauti kvapą. Džefris apėjo nedidelį ratuką ir pažvelgė į kaimynus. Niekas nė nekrustelėjo. Reginys visus tarsi pakerėjo.

– Manai, išgąsdinsi mane? – tarė Raitas gergždžiančiu balsu. – Kalėjime sutvarkydavau stambesnius už tave, du iškart.

– Kur buvai praėjusį pirmadienį? – paklausė Džefris.

– Dirbau, brolau. Paklausk mano lygtinio paleidimo pareigūnės.

– Gal ir paklausiu.

– Ji užėjo manęs patikrinti maždaug, – Raitas apsimetė susimąstęs, – sakyčiau, antrą ar pusę trijų. Tokia valanda tave domina?

Džefris neatsakė. Sibilės Adams mirties laikas buvo išspausdintas „Observer“.

– Aš šlaviau ir ploviau grindis, nešiau šiukšles, – tęsė Raitas.

Džefris parodė tatuiruotę.

– Žiūriu, tu religingas žmogus.

Raitas pažvelgė į savo ranką.

– Šitaip ir įkliuvau už Sarą.

– Stengiesi palaikyti ryšius su savo merginomis, ką? – paklausė Džefris. – Galbūt vartai laikraščius? Seki jas internetu?

Raitas pirmą sykį sunerimo.

– Buvai mano name?

– Gražiai papuošei sienas, – atsakė jis. – Šitiek Jėzuliukų. Vaikštant po kambarį, jie tiesiog seka akimis.

Raito veidas persimainė. Jis parodė Džefriui tą savo pusę, kurią regėjo tik kelios nelaimingos moterys, ir užriko:

– Tai mano asmeninė nuosavybė! Tau čia negalima!

– Aš čia buvau, – atsakė Džefris. Kai Raitas susierzino, jis įstengė išlikti ramus. – Viską apžiūrėjau.

– Niekšas! – suklykė Raitas ir smogė jam. Džefris žengė į šalį ir užlaužė vyriškiui ranką už nugaros. Raitas palinko į priekį ir veidu plojosi ant žemės. Džefris sėdėjo ant jo, keliu prirėmęs nugarą.

– Ką žinai? – paklausė Džefris.

– Paleisk, – maldavo Raitas. – Prašau, paleisk.

Džefris išsitraukė antrankius ir surakino Raitą. Kai spragtelėjo spynelės, anas ėmė giliai kvėpuoti.

– Tik skaičiau apie tai, – inkštė Raitas. – Prašau, prašau, paleisk.

Džefris pasilenkė ir sukuždėjo žmogėnui į ausį:

– Tu grįši į kalėjimą.

– Ne, nebesodink manęs, – maldavo Raitas. – Prašau.

Džefris ištiesė ranką ir trūktelėjo antkojį. Žinant, kaip veikia Atlantos valdžia, tai turėtų suveikti greičiau negu paskambinus 911. Kadangi antkojis nenutrūko, Džefris nuspyrė jį bato kulnu.

– Taip negalima! – klykė Raitas. – Taip negalima! Jie matė!

Džefris pakėlė akis, prisiminęs kaimynus. Jis be žodžių pažvelgė, o jie visi nusigręžė ir dingo namuose.

– O Dieve, prašau, nebesodink manęs, – maldavo Raitas. – Prašau, viską padarysiu.

– Ir tas šautuvas po čiužiniu jiems nepatiks, Džekai.

– O Dieve, – virpėdamas kūkčiojo anas.

Džekas atsirėmė į „Nova“ ir išsitraukė Kito duotą vizitinę kortelę. Joje buvo parašyta Merės Anos Mun pavardė. Džefris dirstelėjo į laikrodį. Labai abejojo, ar ji nudžiugs, išvydusi jį penktadienio vakarą be dešimt aštuonios.

23

Lena užsimerkė, nes saulė spigino į veidą. Vanduo buvo šiltas ir malonus, bangoms liūliuojant po ja, kūną glostė švelnus vėjelis. Ji neprisiminė, kada paskutinį sykį buvo prie vandenyno, bet atostogos mažų mažiausiai buvo pelnytos.

– Žiūrėk, – tarė Sibilė, rodydama į viršų.

Lena pažvelgė, kur rodė sesers pirštas, ir danguje virš vandenyno pamatė žuvėdrą. Bet jos dėmesys kažkodėl nukrypo į debesis. Jie atrodė kaip vatos kamuoliai švelniai žydrame fone.

– Norėjai, kad grąžinčiau? – paklausė Sibilė, duodama Lenai raudoną plaukimo lentą.

Lena nusijuokė.

– Henkas sakė, kad tu ją pametei.

Sibilė nusišypsojo.

– Pasidėjau ją ten, kur jis nematė.

Staiga Lena visiškai aiškiai suvokė, kad apako ne Sibilė, o Henkas. Ji niekaip nesuprato, kaip galėjo taip susipainioti, bet štai Henkas sėdi paplūdimyje su juodais akiniais. Jis atsilošė, pasirėmė rankomis už nugaros ir atkišo saulei krūtinę. Tokio įdegusio Lena jo nebuvo mačiusi. Tiesą sakant, kai jie anksčiau atvykdavo prie jūros, Henkas tupėdavo viešbutyje ir į paplūdimį su mergaitėmis neidavo. Ką jis ten visą dieną veikdavo, Lena nežinojo. Kartais su juo pasilikdavo Sibilė, norėdama pailsėti nuo saulės, bet Lenai prie jūros labai patiko. Ji mėgo žaisti vandenyje ar ieškoti improvizuotų paplūdimio tinklinio rungtynių, į kurias galėtų įsiprašyti.

Šitaip Lena sutiko Gregą Mičelį, savo paskutinį rimtesnį vaikiną. Gregas su draugais žaidė tinklinį. Jis buvo maždaug dvidešimt aštuonerių metų, bet jo draugai – daug jaunesni, ir jiems daug labiau rūpėjo žvalgytis į merginas, o ne žaisti. Lena priėjo, suprasdama, kad jaunesnieji vyrai ją vertina tarsi mėsos gabalą, ir paprašė priimti pažaisti. Gregas sviedė jai kamuolį tiesiai nuo krūtinės, o Lena taip pat jį pagavo.

Po kurio laiko jaunesni vaikinai išsivaikščiojo ieškoti alkoholio, moterų ar abiejų iškart. Lena, regis, valandų valandas žaidė su Gregu. Jei jis tikėjosi, kad Lena pasiduos, pagerbdama jo vyriškumą, jam teko galvoti iš naujo. Trečiųjų rungtynių pabaigoje ji taip jį sutvarkė, kad toliau žaisti jis atsisakė ir pasiūlė vietoje prizo pavaišinti ją vakariene.

Jis nusivedė ją į pigią meksikietišką užeigą, kur Lenos senelis, jei dar nebūtų miręs, būtų tučtuojau užsilenkęs. Jie gėrė saldžias cukrines margaritas, paskui šoko, tada Lena vietoje bučinio labai nakčiai gudriai nusišypsojo Gregui. Kitą dieną jis vėl laukė prie jos viešbučio, šįsyk su banglente. Ji visada norėjo išmokti plaukti banglente, todėl mielai priėmė jo pasiūlymą pamokyti.

Dabar ji juto bangas po savim, vanduo kėlė jos kūną aukštyn, paskui metė žemyn. Grego ranka prilaikė ją už nugaros, vis žemiau, žemiau, kol sauja suėmė užpakalį. Ji lėtai apsigręžė, leisdama jam žiūrėti ir liesti nuogą savo kūną. Spigino saulė, o jos oda atrodė šilta ir gyva.

Jis įsipylė į delną įdegio aliejaus ir ėmė trinti jos pėdas. Rankomis apėmė kulkšnis, praskėtė kojas. Jie vis dar plūduriavo vandenyne, bet vanduo kažkaip sukietėjo ir prilaikė Gregui jos kūną. Jo rankos kilo šlaunimis, glostė, lietė, judėjo pro slaptas vieteles, kol delnais suėmė krūtis. Jis laižė, bučiavo, kandžiojo spenelius, krūtis, kilo iki burnos. Grego bučiniai buvo stiprūs ir šiurkštūs, jis niekada Lenos taip nebučiuodavo. Ji pajuto reaguojanti į jį taip, kaip negalėjo nė įsivaizduoti.

Jo kūnas prispaudė ją bauginamai jausmingai. Jo rankos buvo sudiržusios, prisilietimas šiurkštus, ir jis darė su ja, ką tik norėjo. Pirmą sykį gyvenime Lena atleido vadžias. Pirmą sykį gyvenime Lena pasijuto bejėgė šalia šio vienintelio vyro. Ji juto tuštumą, kurią užpildyti galėjo tik jis. Ji padarytų viską, ko tik jis užsigeistų. Ji išpildytų bet kokį jo pageidavimą.

Jo burna leidosi jos kūnu, liežuvis šmirinėjo tarp kojų, šiurkščiai kibo dantys. Ji mėgino ištiesti jam rankas, prisitraukti jį arčiau, bet negalėjo pajudėti. Staiga jis užgulė ją ir prispaudė jos rankas kuo toliau nuo kūno, išskėstas į šalis, lyg norėdamas ją prismeigti, ir įsiskverbė vidun. Ją užliejo malonumo banga, nenuslūgusi, regis, valandų valandas, tada staiga atėjo kankinamas palengvėjimas. Visas jos kūnas atsivėrė jam, ji išrietė nugarą, lyg trokšdama su juo susilieti.

Tada viskas baigėsi. Lena pajuto, kaip kūnas atsipalaiduoja, prablaivėja protas. Ji mėgaudamasi pasuko galvą į šalį. Apsilaižė lūpas, prasimerkė ir išvydo tamsų kambarį. Kažkur tolumoje cinksėjo. Visur aplink sklido artimesnis garsas, netolygus tiksėjimas, lyg laikrodžio, bet su vandeniu. Ji suvokė, kad nebeprisimena žodžio, kuriuo vadinamas iš debesų srūvantis vanduo.

Lena mėgino krustelėti, bet rankos neklausė. Ji pažvelgė į jas, pamatė pirštų galiukus, nors šviesos nebuvo. Kažkas buvo apsivijęs jos riešus, kažkas kietas ir nelankstus. Jos protas susivokė pajudinti pirštus, ir plaštaka ji pajuto šiurkštų medžio paviršių. Kažkas taip pat pančiojo jos kulkšnis, neleisdamas pakelti kojų nuo grindų. Negalėjo pajudinti nei rankų, nei kojų. Ji tiesiogine prasme buvo priplota prie grindų. Jos kūnas, regis, atgijo nuo vienintelės minties: ji įkalinta.

Lena vėl buvo tamsiame kambaryje, ten, kur atsidūrė prieš kelias valandas; o gal dienas? Savaites? Vis cinksėjo, į smegenis lėtai kapsėjo, tarsi kankinimas vandeniu. Kambaryje nebuvo langų ir jokios šviesos. Buvo tik Lena ir tai, kas ją laikė prie grindų.

Staiga nušvito, akinama šviesa degino jai akis. Lena vėl pamėgino išsivaduoti, bet buvo bejėgė. Kažkas atėjo; kažkas, kas turėjo jai padėti, bet nepadėjo. Ji rangėsi pančiuose, sukiojo kūną, mėgindama išsilaisvinti, bet veltui. Ji prasižiojo, bet žodžiai nepasigirdo. Ji prisivertė ištarti žodžius mintyse – „Padėk man, prašau“, – bet savo balso neišgirdo.

Ji pasuko galvą į šoną, markstydamasi, stengdamasi ką nors įžiūrėti šviesoje, o jos delną kažkas spustelėjo. Pojūtis buvo bukas, bet šviesoje Lena išvydo, kad jai į delną įspaustas ilgos vinies smaigalys. Taip pat šviesoje pakilo plaktukas.

Lena užsimerkė ir nejuto skausmo.

Ji vėl buvo paplūdimyje, tik ne vandenyje. Dabar ji skrido.

24

Merė Ana Mun nebuvo maloni moteris. Džefriui nespėjus nė prisistatyti, ji nutaisė tokią miną, lyg sakytų „Nekrušk man proto“. Ji vos užmetė akį į sulaužytą Raito antkojį ir tarė tiesiai Džefriui:

– Įsivaizduojat, kiek toks daiktas kainuoja?

Nuo tada viskas ėjo tik blogyn.

Didžiausias vargas Džefriui, bendraujant su Mun, kaip ji pageidavo būti vadinama, buvo kalbos barjeras. Mun buvo iš Rytų, iš ten, kur priebalsiai gyvena savo gyvenimą. Be to, ji kalbėjo garsiai ir trumpai, o pietiečiams tai atrodo labai nemandagu. Kylant liftu iš centrinės salės į apklausos kambarius, ji stovėjo per arti jo, nutaisiusi pasipiktinusį veidą, sukryžiavusi rankas žemai ant liemens. Mun buvo maždaug keturiasdešimties metų, bet atrodė susenusi nuo per daug rūkymo ir gėrimo. Jos tamsiai geltonuose plaukuose šmėsčiojo žilos sruogos. Nuo lūpų lyg gilūs spinduliai driekėsi raukšlės.

Ji greitakalbe šnekėjo pro nosį, ir Džefris jautėsi taip, lyg būtų kalbėjęsis su valtorna. Džefris kaskart vėluodavo jai atsakyti, nes turėdavo palaukti, kol smegenys išvers jos žodžius. Jis netruko suprasti, kad jo lėtumą Mun palaikė kvailumu, bet ne kažin ką galėjo padaryti.

Ji kažką sulojo jam per petį, einant per nuovadą. Jis sulėtino jos žodžius ir suprato, kad ji pasakė:

– Papasakokit apie savo bylą, viršininke.

Jis trumpai nupasakojo, kas nutiko nuo tada, kai buvo surasta Sibilė Adams, neminėdamas savo ryšio su Sara. Suprato, kad pasakoja per lėtai, nes Mun vis pertraukdavo jį klausimais, į kuriuos jis būtų atsakęs, jei tik ji būtų davusi jam sekundę sakiniui užbaigti.

– Kiek suprantu, įėjot į mano vyruko namus? – paklausė ji. – Matėt visą tą dievobaimingą mėšlą? – Ji nusivaipė. – Gal tą šautuvą pats ir atnešėte, šerife Teilorai?

Džefris pasistengė grėsmingai pažvelgti į ją. Ji ėmė taip kvatotis, kad jam kone ausų būgneliai plyšo.

– Pavardė kažkur girdėta.

– Kaip?

– Linton. Ir Toliveris. – Ji įsirėmė į lieknus klubus smulkutėmis rankomis. – Aš labai rūpinuosi pranešti aukoms, viršininke. Kelissyk skambinau Sarai pranešti, kur yra Džekas Alenas Raitas. Mano pareiga kasmet informuoti aukas. Jos byla buvo prieš dešimt metų?

– Prieš dvylika.

– Taigi, kalbėjausi su ja bent dvylika sykių.

Jis prisipažino supratęs, kad yra išryškintas.

– Sara – mano buvusi žmona. Ji buvo viena iš pirmųjų Raito aukų.

– Jums leido tirti bylą, nepaisant šio ryšio?

– Aš bylai vadovauju, ponia Mun, – atsakė jis.

Ji nužvelgė jį taip, kaip tikriausiai pastatydavo į vietą paleistuosius lygtinai, bet Džefrį tik suerzino. Jis buvo daugiau kaip pusmetriu aukštesnis už Merę Aną Mun, ir šitas jankiškos neapykantos kamuoliukas jo neišgąsdins.

– Raitas leidžiasi „Depo“. Suprantat, ką tai reiškia?

– Jam tai, regis, labai patinka.

– Leidžiasi nuo pat pradžių, iškart po Saros. Matėt jo nuotraukas?

Džefris papurtė galvą.

– Eime su manim, – pasakė Mun.

Jis pakluso, stengdamasis neminti jai ant kulnų. Ji viską darė greitai, bet vaikščiojo lėtai, o jo žingsnis buvo daugiau negu dvigubai ilgesnis už jos. Ji sustojo prie nedidelio kabineto, prigrūsto bylų saugojimo dėžių. Peržengė stirtą vadovėlių ir paėmė nuo stalo bylą.

– Kokia čia netvarka, – pasakė ji, lyg tai būtų visai ne jos reikalas. – Štai.

Džefris atvertė bylą ir išvydo jaunesnio, lieknesnio, ne tokio moteriško Džeko Aleno Raito nuotrauką, prisegtą prie pirmo puslapio. Jis turėjo daugiau plaukų, o veidas buvo prakaulus. Kūnas sudėtas kaip vyrų, kurie kasdien tris valandas kilnoja sunkumus, o akys veriamai mėlynos. Džefris prisiminė pavandenijusias Raito akis, matytas anksčiau. Jis taip pat prisiminė, kad Sara jį pažino iš dalies dėl ryškiai mėlynų akių. Nuo tada, kai jis užpuolė Sarą, pasikeitė visa Raito išvaizda. Štai kokį žmogų Džefris tikėjosi sutikti, kai naršė Raito namus. Štai koks žmogus išprievartavo Sarą, atėmė iš jos galimybę pagimdyti Džefriui kūdikį.

Mun pasirausė kitoje byloje.

– Čia jo nuotrauka, išleidžiant iš kalėjimo, – pasakė ji, ištraukusi dar vieną nuotrauką.

Džefris linktelėjo galvą, išvydęs pažįstamą Raitą.

– Jis gana prisikentėjo, suprantat?

Džefris vėl linktelėjo.

– Vyrai dažnai mėgina priešintis. O kai kurie tiesiog pasiduoda.

– Net širdį skauda, – sumurmėjo Džefris. – Kalėjime jį daug kas lankė?

– Tik motina.

Džefris užvertė bylą ir grąžino jai.

– O kai išėjo iš kalėjimo? Aiškiai buvo metęs „Depo“, taip? Jis vėl prievartavo.

– Jis sako, kad nebuvo, o jam buvo skirta tokia dozė, kad niekaip nebūtų pasistoję.

– Kas prižiūrėjo?

– Jis pats. – Ji nutildė jį, nespėjusį nė prasižioti. – Klausykit, suprantu, kad tai netobula, bet kartais reikia jais pasitikėti. Kartais mes klystame. Dėl Raito klydome. – Ji nutėškė aplanką atgal ant stalo. – Dabar jis vaikšto į polikliniką, kur jam kartą per savaitę suleidžia „Depo“. Švariai ir tvarkingai. Antkojis, kurį taip maloniai sugadinote, leido stropiai jį prižiūrėti. Jis nenusikalto.

– Nebuvo išvykęs iš miesto?

– Ne, – atsakė ji. – Pirmadienį buvau jo patikrinti darbe. Jis buvo banko pastate.

– Kaip malonu, kad atsiuntėte jį arčiau visų tų studenčių.

– Neperženkit ribų, – įspėjo ji.

Jis iškėlė rankas delnais į priekį.

– Užrašykit klausimus, kuriuos norit užduoti, – pasakė ji. – Aš pasikalbėsiu su Raitu.

– Klausimai priklauso nuo jo atsakymų.

– Teoriškai net neprivalau jūsų čia įsileisti. Džiaukitės, kad neišspyriau atgal į kaimą.

Jis tiesiogine prasme prikando liežuvį, kad piktai jai neatkirstų. Ji sako tiesą. Rytoj rytą jis galėtų paskambinti draugams iš Atlantos policijos, kad su juo būtų elgiamasi geriau, bet kol kas viskam vadovauja Merė Ana Mun.

Džefris tarė:

– Gal galit duoti minutėlę? – Jis parodė į stalą. – Turiu pasitarti su saviškiais.

– Iš čia negalima skambinti į užmiestį.

Jis iškėlė mobilųjį telefoną.

– Tik prašiau palikti mane vieną.

Ji linktelėjo ir nusigręžė.

– Dėkui, – tarė Džefris, bet ji neatsakė.

Jis palaukė, kol ji nuėjo koridoriumi, tada užsidarė duris. Peržengęs kelias dėžes, atsisėdo už jos stalo. Kėdė buvo nuleista žemai, ir atrodė, kad keliais tuojau pasieks ausis. Džefris dirstelėjo į laikrodį ir surinko Saros numerį. Ji guldavosi anksti, bet jam reikėjo su ja pasikalbėti. Kai suskambo telefonas, jį užplūdo jaudulys.

Ji atsiliepė po ketvirto pyptelėjimo, balsas buvo mieguistas.

– Klausau?

Jis suprato sulaikęs kvapą.

– Sara?

Ji tylėjo, ir akimirką jam pasirodė, kad padėjo ragelį. Išgirdo, kaip ji juda, šnarėjo patalai; ji gulėjo lovoje. Jis girdėjo, kaip lauke lyja, o ragelyje griaudžia. Džefris nejučia prisiminė seniai praėjusią naktį. Sara niekada nemėgo audros, todėl pabudino jį, norėdama, kad Džefris prablaškytų ją per griaustinį ir žaibus.

– Ko nori? – paklausė ji.

Jis galvojo, ką pasakyti, ir staiga suprato, kad per ilgai jai nepaskambino. Iš jos balso girdėjo, kad jų santykiuose kažkas pasikeitė. Gerai nesuprato, kas ir kodėl.

– Mėginau skambinti anksčiau, – pasakė jis, jausdamasis lyg meluotų, nors kalbėjo tiesą. – Į polikliniką, – pridūrė jis.

– Tikrai?

– Kalbėjau su Nele, – pasakė jis.

– Sakei jai, kad svarbus reikalas?

Džefriui net paširdžius sugniaužė. Jis nieko neatsakė.

Sara, regis, nusijuokė. Džefris tarė:

– Nenorėjau su tavim kalbėtis, kol ko nors nesužinosiu.

– Apie ką?

– Aš Atlantoje.

Ji patylėjo, tada pratarė:

– Tikriausiai Eštono gatvėje 633.

– Anksčiau buvau, – atsakė jis. – Dabar Atlantos policijos departamente. Jis apklausos kambaryje.

– Džekas? – paklausė ji.

Ji ištarė vardą lyg seno pažįstamo, ir Džefriui net dantis sugėlė.

– Mun man paskambino, kai suveikė jo prietaisas, – nykiai paaiškino Sara. – Nujaučiau, kad ten tu.

– Norėjau pasikalbėti su juo, prieš iškviesdamas kavaleriją.

Ji sunkiai atsiduso.

– Šaunuolis.

Ragelyje vėl stojo tyla, ir Džefris vėl nežinojo, ką pasakyti. Tylą nutraukė Sara.

– Dėl to man paskambinai? Pranešti, kad jį areštavai?

– Pažiūrėti, kaip tu laikaisi.

Ji nusijuokė.

– Ak, žinoma. Laikausi kuo puikiausiai, Džefai. Ačiū, kad paskambinai.

– Sara? – paklausė jis, išsigandęs, kad ji nepadėtų ragelio. – Aš mėginau skambinti anksčiau.

– Matyt, per mažai stengeisi, – atsakė ji.

Džefris pajuto, kad laidu sklinda pyktis.

– Norėjau skambindamas turėti ką tau pasakyti. Ką nors konkretaus.

Ji nutildė jį tyliu, įtemptu balsu:

– Nežinojai, ką pasakyti, todėl užuot paėjėjęs du kvartalus iki poliklinikos ar pasistengęs su manim susisiekti išlėkei į Atlantą pažiūrėti Džekui į akis. – Ji nutilo. – Papasakok, kaip jauteisi jį išvydęs, Džefai.

Jis neįstengė atsakyti.

– Ką padarei, sumušei jį? – Ji pradėjo švaistytis kaltinimais. – Prieš dvylika metų tai man būtų pravertę. O dabar tik norėjau, kad būtum šalia. Kad mane palaikytum.

– Aš stengiuosi tave palaikyti, Sara, – atsakė Džefris, išmuštas iš vėžių. – Kaip manai, ką aš čia veikiu? Mėginu išsiaiškinti, ar tas tipas dar prievartauja moteris.

– Mun sako, kad jis jau dvejus metus nebuvo išvykęs iš miesto.

– Galbūt Raitas susijęs su tuo, kas vyksta Grante. Apie tai pagalvojai?

– Tiesą sakant, ne, – pašaipiai atsakė ji. – Aš tik galvojau, kad šįryt parodžiau tau protokolą, apnuoginau sielą, o tu išlėkei iš miesto.

– Aš norėjau…

– Norėjai pabėgti nuo manęs. Nežinojai, ką daryti, todėl išlėkei. Turbūt tai ne taip gudru, kaip leisti man pareiti namo ir užklupti tave su kita moterimi mūsų lovoje, bet esmė ta pati, ar ne?

Jis papurtė galvą, nesuprasdamas, kaip jie prie to priėjo.

– Kodėl ta pati? Aš stengiuosi tau padėti.

Tuomet jos balsas persimainė, ir ji atrodė ne tiek pikta, kiek baisiai įskaudinta. Šitaip ji su juo kalbėjo tik vieną sykį, iškart po to, kai užklupo su kita. Tuomet jis jautėsi taip pat kaip dabar – savanaudis šiknius.

Ji tarė:

– Kuo tu man padedi Atlantoje? Kas man iš to, kad tu už keturių valandų kelio? Ar žinai, kaip jaučiausi visą dieną? Pašokdavau kaskart suskambėjus telefonui, tikėdamasi, kad skambini tu, – Sara atsakė už jį. – Jaučiausi kaip kvailė. Ar žinai, kaip man buvo sunku tai tau parodyti? Papasakoti, kas man nutiko?

– Aš ne…

– Man beveik keturiasdešimt metų, Džefri. Apsisprendžiau būti gera dukra savo tėvams ir draugiška sesuo Tesai. Apsisprendžiau stengtis, kad būčiau tarp geriausiųjų vieno iš puikiausių Amerikos universiteto absolventų. Apsisprendžiau tapti pediatre, kad padėčiau vaikams. Apsisprendžiau kraustytis atgal į Grantą, kad gyvenčiau arčiau savo šeimos. Apsisprendžiau šešerius metus būti tavo žmona, nes taip tave mylėjau, Džefri. – Ji nutilo, ir jis suprato, kad ji verkia. – O būti išprievartauta neapsisprendžiau.

Jis mėgino įsiterpti, bet ji neleido.

– Tai, kas man nutiko, užtruko penkiolika minučių. Penkiolika minučių, ir viskas pražuvo. Jeigu atsižvelgi į tas penkiolika minučių, niekas kita nebesvarbu.

– Netiesa.

– Tikrai? – paklausė ji. – Tai kodėl šįryt man nepaskambinai?

– Mėginau…

– Nepaskambinai, nes dabar aš tau esu auka. Aš tau tokia pat kaip Džulija Metjus ir Sibilė Adams.

– Netiesa, Sara, – atsakė jis, pasibaisėjęs, kad yra kaltinamas tokiais dalykais. – Nesi man…

– Aš dvi valandas klūpojau ligoninės tualete, kol mane išlaisvino. Nukraujavau kone mirtinai, – kalbėjo ji. – Kai jis pasismagino su manim, nieko neliko. Visiškai nieko. Turėjau susikurti gyvenimą iš naujo. Turėjau susitaikyti su tuo, kad per tą niekšą niekada neturėsiu vaikų. Nenorėjau nė pagalvoti, kad dar kada nors su kuo nors mylėsiuosi. Maniau, kad po to, ką jis man padarė, joks vyras nenorės manęs paliesti.

Ji nutilo, o jis labai troško jai ką nors pasakyti, bet nerado žodžių. Sara tyliai tęsė:

– Sakei, kad niekada tau neatsivėriau? Na, dabar žinai dėl ko. Papasakoju tau savo giliausią, juodžiausią paslaptį, o ką tu darai? Tu sprunki į Atlantą susitikti su žmogum, kuris taip su manim pasielgė, užuot kalbėjęsis su manim. Užuot susitikęs su manim.

– Maniau, norėsi, kad aš ką nors daryčiau.

– Aš ir norėjau, kad tu ką nors darytum, – atsakė ji graudžiu balsu. – Norėjau.

Jam ausyje spragtelėjo, ji padėjo ragelį. Jis vėl surinko jos numerį, bet linija buvo užimta. Jis vis spaudė „skambinti“, pamėgino dar penkis sykius, bet Sara nukėlė ragelį nuo telefono.

Džefris stovėjo už veidrodinio apklausos kambario stiklo, mintyse kartodamas pokalbį su Sara. Jį apėmė nepakeliamas liūdesys. Suprato, kad ji teisi dėl skambučio. Jis turėjo primygtinai reikalauti, kad Nelė sujungtų jį su Sara. Turėjo nueiti į polikliniką ir pasakyti jai, kad vis dar ją myli, kad ji vis dar svarbiausia moteris jo gyvenime. Turėjo klauptis ant kelių ir maldauti, kad ji sugrįžtų pas jį. Neturėjo jos palikti. Vėl.

Džefris prisiminė, kaip Lena prieš kelias dienas sakė „auka“ apie seksualinių nusikaltėlių užpultas moteris. Ji iškreipė tą žodį, tarė jį taip pat kaip „silpna“ ar „kvaila“. Džefriui nepatiko, kad Lena šitaip skirsto, juolab jam nepatiko, kai taip pasakė Sara. Jis tikriausiai pažinojo Sarą geriau už visus jos gyvenimo vyrus, todėl žinojo, kad jei Sara ir yra auka, tai tik savo pačios smerkiančio teismo. Kita prasme jis nelaikė jos auka. Priešingai, ji jam atrodė itin gyvybinga. Džefriui skaudėjo širdį, kad Sara taip blogai apie jį galvoja.

Jo mintis pertraukė Mun, klausdama:

– Galim pradėti?

– Aha, – atsakė Džefris, mesdamas iš galvos Sarą.

Nesvarbu, ką ji sako, Raitas vis tiek gali ką nors papasakoti apie įvykius Granto apygardoje. Džefris jau Atlantoje. Nėra jokios priežasties grįžti, kol neišpeš iš to tipo visko, ko reikia. Džefris sukando dantis ir, žvelgdamas pro stiklą, prisivertė susikaupti ir imtis darbo.

Mun su trenksmu įėjo į kambarį, trenkė durimis paskui save ir garsiai atstūmė kėdę nuo stalo – jos kojos džeržgė braukiamos per plytelių grindis. Kad ir koks turtingas buvo Atlantos policijos departamentas, kad ir kiek gaudavo papildomų lėšų, miesto apklausos kambariai nė iš tolo nebuvo tokie tvarkingi kaip Granto apygardoje. Džekas Alenas Raitas sėdėjo purviname ir pradvisusiame kambarėlyje. Betono sienos buvo nedažytos ir pilkos. Kambarys atrodė niūrus, bet kas prisipažintų vien tam, kad galėtų iš jo ištrūkti. Stebėdamas, kaip darbuojasi Merė Ana Mun, Džefris visa tai apsvarstė. Ji nė iš tolo neprilygo Lenai Adams, bet nepaneigsi, kad su prievartautoju Mun įstengė užmegzti ryšį. Ji kalbėjosi su juo lyg vyresnioji sesuo.

Ji paklausė:

– Tas senas kaimietis tavęs neskriaudė, ką?

Džefris suprato, kad ji stengiasi įgyti Raito pasitikėjimą, bet jam vis tiek nepatiko apibūdinimas, labiausiai dėl to, kad Merė Ana Mun turbūt iš tikrųjų taip galvoja.

– Jis nutraukė antkojį, – pasakė Raitas. – Ne aš.

– Džekai, – atsiduso Mun kitoje stalo pusėje, – žinau, supranti? Mums reikia išsiaiškinti, kaip po tavo čiužiniu atsirado šautuvas. Tai aiškus pažeidimas, o tau gresia trečias smūgis. Supranti?

Raitas pažvelgė į veidrodį, tikriausiai gerai žinodamas, kad už jo stovi Džefris.

– Nežinau, kaip jis ten atsirado.

– Turbūt jis ir tavo pirštų atspaudus ant jo užtepė? – paklausė Mun, sukryžiuodama rankas.

Raitas, regis, susimąstė. Džefris žinojo, kad šautuvas Raito, bet taip pat žinojo, kad Mun jokiais būdais negalėjo suspėti taip greitai ištirti jį ir sužinoti, kieno pirštų atspaudai ant jo.

– Aš bijojau, – pagaliau atsakė Raitas. – Mano kaimynai žino, suprantat? Jie žino, koks aš.

– O koks tu?

– Jie žino apie mano mergaites.

Mun pakilo nuo kėdės. Ji nusigręžė nuo Raito ir pažvelgė pro langą. Jo rėmą dengė toks pat tinklelis kaip Raito namuose. Džefris nustebęs suvokė, kad žmogus įsirengė namus kaip kalėjimą.

– Papasakok apie savo mergaites, – tarė Mun. – Kalbu apie Sarą.

Išgirdęs Saros vardą, Džefris sugniaužė kumščius.

Raitas atsilošė ir apsilaižė lūpas.

– Karšta skylutė, – jis vyptelėjo. – Ji buvo man gera.

Mun, regis, nuobodžiavo. Ji jau pakankamai ilgai čia dirba, kad nesibaisėtų. Paklausė:

– Tikrai?

– Ji buvo tokia miela.

Mun apsigręžė ir atsirėmė į tinklelį.

– Kiek suprantu, tu žinai, kas dedasi ten, kur ji gyvena. Žinai, kas nutiko toms merginoms.

– Žinau tik tiek, kiek perskaičiau laikraščiuose, – atsakė Raitas ir gūžtelėjo pečiais. – Jūs manęs nepasodinsit už tą šautuvą, ką, viršininke? Aš turėjau saugotis. Baiminausi dėl savo gyvybės.

– Pasikalbėkim apie Granto apygardą, – pasiūlė Mun, – o tada pasitarsim dėl šautuvo.

Raitas įbedė į ją akis ir ėmė krapštinėtis veidą.

– Jūs manęs neapgausit?

– Aišku, kad ne, Džekai. Ar esu kada tave apgavusi?

Raitas, regis, susimąstė. Džefrio nuomone, pasirinkimas paprastas: kalėjimas arba bendradarbiavimas. Bet tikriausiai Raitas vis tiek nori bent šiek tiek savo gyvenime spręsti pats.

– Tas užrašas ant jos mašinos, – pasakė Raitas.

– Kaip? – nesuprato Mun.

– Tas žodis ant jos mašinos, – patikslino Raitas. – Aš jo nerašiau.

– Ne?

– Sakiau savo advokatui, bet jis sakė, kad nesvarbu.

– Dabar svarbu, Džekai, – atsakė Mun, atkakliai, bet ne per daug.

– Aš negalėčiau taip parašyti ant mašinos.

– Dziundzė? – paklausė ji. – Tu taip ją vadinai tualete.

– Tai kas kita, – atsakė jis. – Tada buvau įsiaudrinęs.

Mun nieko neatsakė.

– O kas užrašė?

– Nežinau, – atsakė Raitas. – Aš visą dieną buvau ligoninėje, dirbau. Nežinojau, kokia jos mašina. Bet būčiau atspėjęs. Ji buvo tokia išpuikusi, suprantat? Lyg būtų už visus geresnė.

– Nepradėk vėl iš naujo, Džekai.

– Gerai, – atsakė jis ir nudelbė akis. – Atleiskit.

– Kaip manai, kas taip užrašė ant jos mašinos? – paklausė Mun. – Kas nors iš ligoninės?

– Kas nors, kas ją pažinojo, kas žinojo, kokia jos mašina.

– Galbūt daktaras?

– Nežinau, – jis gūžtelėjo pečiais. – Galbūt.

– Tu manęs nemaustai?

Klausimas jį, regis nustebino.

– Po galais, aišku, kad ne.

– Taigi manai, kad kas nors iš ligoninės galėjo taip parašyti ant jos mašinos. Kodėl?

– Gal užpyko ant jos?

– Žmonės dažnai ant jos pykdavo?

– Ne, – jis įnirtingai papurtė galvą. – Sara buvo gera. Ji visada su visais kalbėdavosi. – Jis, regis, pamiršo, jog ką tik pasakojo, kokia Sara buvo išpuikusi. – Ji visada sveikindavosi su manim koridoriuose. Suprantat, ne klausdavo, kaip sekasi, ar ką, o tiesiog parodydavo, kad pastebi. Dauguma žmonių žiūri į tave ir nemato. Suprantat?

– Sara mandagi mergina, – atsakė Mun, neleisdama jam nukrypti nuo temos. – Kas galėjo taip sugadinti jos mašiną?

– Galbūt kas nors dėl ko nors ant jos užpyko?

Džefris pridėjo rankas prie stiklo, jusdamas, kaip ant sprando šiaušiasi plaukai. Mun taip pat tai pajuto.

Ji paklausė:

– Dėl ko?

– Nežinau, – atsakė Raitas. – Tik sakau, kad aš ant mašinos nerašinėjau.

– Tikrai?

Raitas nurijo seilę.

– Sakėt, kad už tai nebausit dėl ginklo, taip?

Mun piktai dėbtelėjo į jį.

– Neabejok manim, Džekai. Juk iškart šitaip sutarėm. Ką gali mums pasiūlyti?

Raitas pažvelgė į veidrodį.

– Daugiau nieko nežinau, tik kad nerašiau ant jos mašinos.

– Tai kas rašė?

Raitas gūžtelėjo pečiais.

– Juk sakiau, kad nežinau.

– Manai, tas pats vaikinas, kuris subraižė jos mašiną, dabar siautėja Granto apygardoje?

Jis vėl gūžtelėjo pečiais.

– Aš ne detektyvas. Tik sakau, ką žinau.

Mun sukryžiavo rankas ant krūtinės.

– Savaitgalį palaikysim tave areštinėje. Kai pasikalbėsim pirmadienį, pažiūrėsim, ar neprisiminsi, kas tas žmogus galėtų būti.

Raitas apsiašarojo.

– Aš tiesą sakau.

– Pažiūrėsim, ar pirmadienio rytą tiesa bus tokia pat.

– Prašau, nesodinkit manęs ir vėl.

– Mes tik sulaikom, Džekai, – atsakė Mun. – Pasirūpinsiu, kad gautum atskirą kamerą.

– Leiskit mane namo.

– Deja, ne, – atsakė Mun. – Pamąstyk dienelę kitą. Turėsi laiko apsispręsti, kas tau svarbiausia.

– Aš žinau, kas svarbiausia. Tikrai.

Toliau Mun nebesiklausė. Ji paliko Raitą kambaryje, įsikniaubusį į delnus ir raudantį.

Šeštadienis

25

Sara krūptelėjusi nubudo ir akimirką supanikavo, nesuprasdama, kur atsidūrė. Ji apsidairė po kambarį, sutelkdama dėmesį į patvarius, patikimus daiktus. Sena komoda, priklausiusi dar jos močiutei, veidrodis, rastas sendaikčių turguje, spinta, tokia plati, kad tėvas padėjo jai nuimti nuo vyrių miegamojo duris, kad ją įneštų.

Ji atsisėdo lovoje ir pro langus pažvelgė į ežerą. Vanduo šiaušėsi nuo vakarykštės audros, paviršių raižė aukštos bangos. Lauke dangus buvo šiltai pilkas, saulės nebuvo matyti, pažeme slinko rūkas. Namie buvo šalta, ir Sara pagalvojo, kad lauke tikriausiai dar šalčiau. Eidama į vonią, ji apsisiautė skiautinių antklode ir suraukė nosį, pastačiusi kojas ant šaltų grindų.

Virtuvėje ji įjungė kavavirę ir stovėjo priešais ją, laukdama, kol privarvės puodelis. Grįžo į miegamąjį, apsitempė bėgimo šortais, o ant jų – senomis sportinėmis kelnėmis. Telefono ragelis dar buvo nukeltas po vakarykščio Džefrio skambučio, ir Sara padėjo jį į vietą. Beveik iškart telefonas suskambo.

Sara giliai atsikvėpė, tada pakėlė jį:

– Klausau?

– Sveika, mažute, – tarė Edis Lintonas. – Kur buvai?

– Netyčia numečiau ragelį nuo telefono, – pamelavo Sara.

Tėvas arba nesuprato, kad ji meluoja, arba nenorėjo kabinėtis. Jis tarė:

– Mes ruošiam pusryčius. Nori ateiti?

– Ne, dėkui, – atsakė Sara, nors pilvas tučtuojau paprieštaravo. – Žadu pabėgioti.

– Gal po to užsuk?

– Gal, – atsakė Sara.

Ji nuėjo prie stalo koridoriuje, atidarė viršutinį stalčių ir ištraukė dvylika atvirukų. Dvylika metų nuo išprievartavimo, po atviruką kasmet. Prie jos adreso visada būdavo atspausdinta Biblijos citata.

– Mažute, – tarė Edis.

– Aha, tėti, – atsakė Sara, vėl klausydama, ką jis sako. Ji sumetė atvirukus atgal į stalčių ir klubu jį užstūmė.

Jie šnekučiavosi apie audrą. Edis papasakojo, kad vos pora metrų nuo Lintonų namo nukrito medžio šaka, o Sara pasisiūlė vėliau ateiti padėti apsikuopti. Jam kalbant, Sara prisiminė metą iškart po išprievartavimo. Ji gulėjo ligoninės lovoje, šnypštė ventiliatorius, širdies monitorius ją tikino, kad ji liko gyva, nors tai jos nė kiek neguodė.

Ji miegojo, o kai pabudo, greta buvo Edis, abiem rankomis suėmęs jos delną. Ji niekada nebuvo mačiusi tėvo verkiant, bet tada jis raudojo, tyliai, apgailėtinai kūkčiojo. Ketė stovėjo už jo, rankomis apglėbusi per liemenį, galva prigludusi prie nugaros. Sara ten pasijuto lyg ne savo vietoje, ir jai šmėkštelėjo mintis, ko jie tokie nusiminę, kol prisiminė, kas nutiko jai pačiai.

Po savaitės ligoninėje Edis parsivežė ją į Grantą. Sara visą kelią laikė galvą jam ant peties, sėdėdama ant priekinės seno jo sunkvežimiuko sėdynės, įsispraudusi tarp mamos ir tėvo, visai kaip tada, kai dar nebuvo gimusi Tesa. Motina, nepataikydama į toną, giedojo Sarai negirdėtą giesmę. Kažką apie atpirkimą. Kažką apie išganymą. Kažką apie meilę.

– Mažute?

– Ką, tėveli? – atsakė Sara, nusibraukdama ašarą. – Vėliau užsuksiu, gerai? – Ji pasiuntė telefonui oro bučinį. – Aš tave myliu.

Jis atsakė tuo pačiu, bet jo balsas buvo susirūpinęs. Sara uždengė ragelį ranka, lyg mėgindama priversti jį neliūdėti. Kai sveiko po to, ką jai padarė Džekas Alenas Raitas, sunkiausia jai buvo žinoti, kad tėvas žino visas prievartavimo smulkmenas. Ji taip ilgai jautėsi prieš jį lyg nuoga, kad pasikeitė jų santykiai. Nebeliko Saros, su kuria jis spardė kamuolį. Baigėsi pokštai apie tai, kad Edis norėtų, jog ji taptų ginekologe, nes tuomet bent jau galėtų sakyti, kad abi jo dukros landžioja po skyles. Jis nebelaikė jos nepažeidžiama Sara. Dabar ją reikėjo saugoti. Tiesą sakant, jis į ją žiūrėjo taip pat kaip dabar Džefris.

Sara trūktelėjo sportbačių raištukus, užveržė juos per kietai, bet nekreipė dėmesio. Vakar Džefrio balse ji girdėjo gailestį. Iškart suprato, kad viskas negrįžtamai pasikeitė. Nuo šiol ji jam bus tik auka. Sara per daug jėgų įdėjo, stengdamasi įveikti tą jausmą, kad dabar jam pasiduotų.

Užsimetusi lengvą striukę, Sara išėjo iš namų. Ji nubėgo per kiemą iki gatvės, pasuko kairėn, tolyn nuo tėvų. Sara nemėgo bėgioti gatvėmis; buvo mačiusi per daug sužalotų kelių. Kai sportuodavo, bėgdavo ant takelio Granto krikščioniškojo jaunimo sąjungos sporto salėje arba plaukiodavo baseine. Vasarą anksti rytą plaukiodavo ežere, kad praskaidrėtų protas ir susikauptų dienai. Šiandien jai norėjosi spausti, kiek gali, velniop tuos sąnarius. Sara visada mėgo sportuoti, prakaitas padėdavo jai atgauti pusiausvyrą.

Maždaug už trijų kilometrų nuo namų ji pasuko takeliu iš pagrindinės gatvės, kad galėtų bėgti palei ežerą. Kai kur žemė buvo nelygi, bet vaizdas gniaužė kvapą. Kai saulė pagaliau nugalėjo tamsius debesis, ji suprato atsidūrusi prie Džebo Magvairo namų. Stabtelėjo pasižiūrėti į grakščią juodą valtį, prišvartuotą jo prieplaukoje, ir tik tada suprato, kur atbėgo. Sara prisidengė ranka akis ir pažvelgė į Džebo namą.

Jis gyveno visai neseniai nusipirktame senajame Tanerių name. Paežerės žmonės retai pasiryždavo atsisakyti žemės, bet Tanerių vaikai, kurie prieš daug metų išsikraustė iš Granto, tėvui mirus nuo emfizemos, su džiaugsmu stvėrė pinigus ir dingo. Raselas Taneris buvo malonus žmogus, bet kaip dauguma senukų turėjo keistenybių. Džebas asmeniškai atnešdavo Raselui vaistų, tikriausiai tai padėjo jam nebrangiai nusipirkti namą, kai senukas mirė.

Stačia veja Sara priėjo prie namo. Savaitė po to, kai atsikraustė, Džebas puolė namą remontuoti, senus pakeliamus langus pakeitė dvivėriais, nuo stogo pašalino asbesto čerpes. Namas, kiek tik Sara prisiminė, buvo tamsiai pilkas, bet Džebas perdažė jį smagia geltona spalva. Sarai ji atrodė per ryški, bet Džebui tiko.

– Sara? – paklausė Džebas, išeidamas iš namo. Jam prie šono kabėjo staliaus diržas su čerpių plaktuku.

– Sveikas, – šūktelėjo ji, artindamasi prie jo. Kuo arčiau namo ėjo, tuo aiškiau girdėjo kapsėjimą. – Kas čia? – paklausė.

Džebas parodė nuo stogo kabantį lietvamzdį.

– Kaip tik einu taisyti, – paaiškino jis, prisiartindamas prie jos. Jis uždėjo ranką ant plaktuko. – Turėjau tiek darbo, kad nebuvo kada nė atsikvėpti.

Ji linktelėjo galva, puikiai jį suprasdama.

– Galiu padėti?

– Dėkui, ne, – atsakė Džebas, imdamas beveik dviejų metrų kopėčias. Kalbėdamas jis nusinešė jas prie kabančio lietvamzdžio. – Girdi, kaip dunksi? Tas prakeiktas vamzdis taip lėtai nuteka, kad apačioje bilda lyg kūjis.

Eidama paskui jį arčiau namo, garsą ji išgirdo aiškiau. Tai buvo įkyrus, nesiliaujantis bilsnojimas, lyg iš čiaupo vanduo varvėtų į geležinę kriauklę. Ji paklausė:

– Kas nutiko?

– Turbūt medis senas, – atsakė jis, statydamas kopėčias. – Deja, šitas namas – tikras pinigų siurblys. Sutaisau stogą, nukrenta lietvamzdžiai. Apkalu prieplauką, o ji ima grimzti.

Sara pažvelgė į prieplauką ir pastebėjo pakilusį vandenį.

– Rūsys apsemtas?

– Dėkui Dievui, rūsio nėra, kitaip būtų tikras potvynis, – atsakė Džebas, kyšteldamas ranką į odinę diržo kišenėlę. Jis viena ranka išsitraukė lietvamzdžio vinį, o kita griebė plaktuką.

Sara pažvelgė į vinį, ir jai šovė mintis.

– Galima pažiūrėti?

Jis keistai pažvelgė į ją, tada atsakė:

– Aišku.

Ji paėmė vinį ir pasvėrė ją rankoje. Trisdešimt centimetrų tikrai pakaktų lietvamzdžiui prikalti, bet ar Džulija Metjus galėjo būti prikalta prie grindų kuo nors panašiu?

– Sara? – paklausė Džebas. Jis ištiesė ranką viniai paimti. – Pašiūrėje turiu dar, – pasakė jis, rodydamas metalinę būdelę. – Jeigu nori ją pasilikti.

– Ne, – atsakė ji ir grąžino vinį.

Jai reikia grįžti namo ir paskambinti Frenkui Volisui. Džefris tikriausiai dar Atlantoje, bet kas nors tikrai turėtų patikrinti, kas neseniai pirko tokių vinių. Tai geras pėdsakas.

Ji paklausė:

– Pirkai jas ūkinių prekių parduotuvėje?

– Aha, – atsakė jis, smalsiai žvelgdamas į ją. – Kodėl klausi?

Sara nusišypsojo, norėdama jį nuraminti. Jam tikriausiai atrodo keista, kad ji taip domisi vinimi. Juk ji negali jam paaiškinti kodėl. Sara ir taip neturi iš ko rinktis vaikinų pasimatymams, ji negali prarasti Džebo Magvairo, užsiminusi, kad jo lietvamzdžių vinimis būtų patogu prikalti prie grindų prievartaujamas moteris.

Ji stebėjo, kaip jis kala prie namo nukarusį lietvamzdį. Sara nejučia susimąstė apie tai, kad Džefris ir Džekas Raitas atsidūrė viename kambaryje. Mun sakė, kad kalėjime Raitas apsileido, grėsmingai ištreniruotas jo kūnas virto minkštais taukais, bet Sara vis dar regėjo jį tokį, koks jis buvo tądien prieš dvylika metų. Kai ją prievartavo, jo oda tampriai prigludo prie kaulų, ant ilgų rankų išryškėjo gyslos. Veide – užkietėjusi neapykantos išraiška, dantys sukąsti, šypsnys grėsmingas.

Sara nejučia suvirpėjo. Paskutinius dvylika metų visas jos gyvenimas buvo pastangos išmesti iš galvos Raitą, o tai, kad dabar jis grįžo, nesvarbu, kokiu pavidalu, ar per Džefrį, ar per kvailą atviruką, vertė pasijusti ją vėl iš naujo išniekintą. Už tai ji nekentė Džefrio, labiausiai todėl, kad jis vienintelis pajus kokį nors jos neapykantos poveikį.

– Pala, – tarė Džebas, priversdamas ją atsitokėti.

Džebas pridėjo ranką prie ausies ir įsiklausė. Vandeniui varvant vamzdžiu, vis tiek dunksėjo.

– Aš šitaip iš proto išeisiu, – pasakė, o vanduo vis dunksėjo.

– Tikiu, – atsakė ji, pagalvojusi, kad jai maudžia galvą jau po penkių minučių to kapsėjimo.

Džebas nusileido kopėčiomis ir užsikišo plaktuką už diržo.

– Kas yra?

– Nieko, – atsakė ji. – Tik susimąsčiau.

– Apie ką?

Ji giliai atsikvėpė, tada atsakė:

– Apie mūsų susitarimą. – Ji pažvelgė į dangų. – Gal apie antrą ateik pietų? Parvešiu ko nors užkąsti iš Madisono kulinarijos.

Jis nusišypsojo, jo balsas staiga suvirpėjo iš jaudulio.

– Aha, – atsakė jis. – Mielai.

26

Džefris stengėsi vairuoti susikaupęs, bet mintys per daug klajojo. Jis visą naktį nemiegojo, ir dabar kūną apėmė nuovargis. Net sustojęs šalikelėje pusvalanduką nusnūsti, jis vis tiek nesijautė mąstąs blaiviai. Per daug visko vyko. Per daug dalykų vienu metu jį tąsė į skirtingas puses.

Merė Ana Mun pažadėjo gauti teismo leidimą peržiūrėti Greidžio ligoninės darbuotojų sąrašus tuo metu, kai ten dirbo Sara. Džefris meldėsi, kad ta moteris laikytųsi žodžio. Ji manė, kad Džefris gaus peržiūrėti dokumentus maždaug sekmadienį popiet. Vienintelė Džefrio viltis buvo ligoninėje aptikti pažįstamą pavardę. Sara neminėjo, kad su ja ten būtų dirbęs kas nors iš Granto, bet vis tiek reikės jos paklausti. Trissyk paskambinus į jos namus, atsiliepė atsakiklis. Jis suprato, kad nedera palikti žinutės su prašymu paskambinti. Vien jos balsas vakar jį įtikino, kad ji tikriausiai daugiau niekada su juo nesikalbės.

Džefris sustabdė automobilį nuovados aikštelėje. Jam reikėjo pareiti namo nusiprausti ir persirengti, bet taip pat reikia pasirodyti ir darbe. Kelionė į Atlantą užtruko ilgiau negu planuota, ir Džefris nespėjo į rytinį susirinkimą.

Kai pastatė mašiną, pro laukujes duris išėjo Frenkas Volisas. Jis pamojo Džefriui, tada apėjo mašiną ir įsėdo.

Frenkas tarė:

– Mažė dingo.

– Lena?

Frenkas linktelėjo galva, o Džefris įjungė pavarą. Paklausė:

– Kas nutiko?

– Į nuovadą paskambino jos dėdė Henkas, ieškojo jos. Sakė, kad paskutinįsyk ją matė virtuvėje iškart po to, kai užsilenkė Metjus.

– Tai buvo prieš dvi dienas, – atsakė Džefris. – Kas, po galais, čia dedasi?

– Palikau jai žinutę atsakiklyje. Maniau, ji nenori nieko matyti. Juk gavo laisvadienių?

– Aha, – atsakė Džefris, apimtas kaltės. – Henkas pas ją?

Frenkas vėl linktelėjo ir užsisegė saugos diržą, o Džefris nulėkė didžiuliu greičiu. Pakeliui pas Leną įtampa mašinoje augo. Kai ten nuvyko, Henkas Nortonas laukė verandoje.

Henkas pribėgo prie mašinos.

– Jos lovoje nemiegota, – užuot pasisveikinęs pasakė jis. – Buvau pas Naną Tomas. Nė vienam iš mūsų ji neskambino. Manėme, kad ji su jumis.

– Ne su mumis, – pasakė Džefris akivaizdų dalyką. Jis įėjo į Lenos namą ir apsidairė po svetainę. Namas buvo dviaukštis, kaip dauguma toje apylinkėje. Pirmame aukšte buvo virtuvė, svetainė ir valgomasis, o viršuje – du miegamieji ir vonia.

Džefris lėkė per dvi pakopas, o koja nenorėjo judėti. Įėjo, kaip manė, į Lenos miegamąjį, ieškodamas ko nors, kas visoje šitoje košėje turėtų prasmę. Jautė deginimą kažkur akiduobėse, o viskas, į ką tik pažiūrėdavo, atrodė paraudonavę. Traukydamas stalčius, naršydamas drabužius, jis nė nenutuokė, ką tikisi surasti. Nerado nieko.

Apačioje, virtuvėje, Henkas Nortonas kalbėjosi su Frenku, karštai berdamas kaltės ir neigimo žodžius.

– Ji turėjo dirbti su jumis, – sakė Henkas. – Jūs – jos porininkas.

Dėdės balse Džefris akimirką išgirdo Leną. Jis kalbėjo piktai, kaltino. Buvo girdėti tas pats paslėptas priešiškumas, kuris visada skambėjo Lenos balse.

Džefris užstojo Frenką:

– Aš daviau jai laisvadienių, pone Nortonai. Manėme, kad ji bus namie.

– Mano dukterėčios panosėje mergina persišauna galvą, o jūs ramiai sau manot, kad jai viskas bus gerai? – šnypštė anas. – Jėzau Kristau, visa jūsų atsakomybė – tik duoti jai laisvadienių?

– Ne tą turėjau galvoje, pone Nortonai.

– Eikit šikt, nustokit mane vadinti ponu Nortonu! – užriko jis mojuodamas rankomis.

Džefris palaukė, kad jis dar ką nors pridurtų, bet jis staiga apsigręžė ir išėjo iš virtuvės. Išeidamas trenkė durimis.

Aiškiai nusiminęs, Frenkas pratarė:

– Turėjau pažiūrėti, kaip ji laikosi.

– Tai aš turėjau, – atsakė Džefris. – Aš už ją atsakingas.

– Visi už ją atsakingi, – tarė Frenkas. Jis ėmė raustis virtuvėje, traukiodamas stalčius, naršydamas spintutes. Frenkas aiškiai nekreipė per daug dėmesio į tai, ką daro. Jis trankė spintučių dureles, labiau norėdamas išlieti pyktį, o ne ieškodamas ko nors konkretaus. Kurį laiką Džefris žvelgė į jį, tada priėjo prie lango. Kieme pamatė juodą Lenos „Celica“.

Džefris tarė:

– Mašina čia.

Frenkas su trenksmu uždarė stalčių.

– Mačiau.

– Einu pažiūrėti, – pasisiūlė Džefris. Jis išėjo pro galines duris, praėjo pro Henką Nortoną, sėdintį ant vidinio prieangio laiptų. Jis nerangiais, piktais judesiais traukė cigaretę.

Džefris jo paklausė:

– Ar mašina čia stovėjo visą laiką, kol jūsų nebuvo?

– Iš kur man, po galais, žinoti! – atkirto Nortonas.

Džefris nesileido į barnį. Jis priėjo prie mašinos ir pamatė, kad abejos durelės užrakintos. Keleivio pusėje padangos atrodė sveikos, o apėjus mašiną paaiškėjo, kad variklio dangtis vėsus.

– Viršininke! – šūktelėjo Frenkas pro virtuvės duris. Henkas Nortonas atsistojo, o Džefris grįžo į namą.

– Kas yra? – paklausė Nortonas. – Ką nors radot?

Džefris įėjo į virtuvę ir tuojau pastebėjo, ką aptiko Frenkas. Spintutėje virš viryklės, ant vidinės durelių pusės, buvo užrašytas žodis DZIUNDZĖ.

– Man nusispjaut į teismo leidimus, – kalbėjo Džefris Merei Anai Mun, lėkdamas į koledžą.

Viena ranka jis laikė telefoną, o kita vairavo.

– Dingo viena mano detektyvė, o aš neturiu jokio kito pėdsako, tik tą sąrašą. – Jis atsiduso, stengdamasis nusiraminti. – Man būtina pamatyti tuos darbuotojų sąrašus.

Mun atsakė diplomatiškai:

– Viršininke, mes privalome laikytis protokolo. Čia ne Granto apygarda. Jei pasipainiosim kam nors po kojomis, negalėsim taip paprastai susitaikyti per artimiausią bažnyčios šventę.

– Ar žinot, ką tas tipas daro moterims? – paklausė jis. – Ar norit prisiimti atsakomybę už tai, kad šią akimirką mano detektyvė prievartaujama? Nes duodu žodį, kaip tik taip ir yra. – Jis akimirką sulaikė kvapą, stengdamasis per daug neįsijausti į tokį įvaizdį.

Jai neatsakius, pridūrė:

– Kai kas užrašė vieną žodį jos virtuvės spintelėje. – Jis nutilo, leisdamas jai susivokti. – Norit pamėginti atspėti, kokį, ponia Mun?

Mun tylėjo, aiškiai susimąsčiusi.

– Turbūt galėčiau pasikalbėti su pažįstama mergina iš ligoninės archyvo. Dvylika metų – ilgas laikas. Negaliu pažadėti, kad tokie įrašai laikomi kur nors po ranka. Jie tikriausiai mikrofilmuose valstijos archyve.

Jis padiktavo jai savo mobiliojo numerį ir padėjo ragelį.

– Koks bendrabučio numeris? – paklausė Frenkas, kai jie įvažiavo pro koledžo vartus.

Džefris išsitraukė užrašų knygelę ir atvertė kelis puslapius atgal.

– Dvyliktas, – atsakė jis. – Ji Džeferson Hole.

Linkolnas čiūžtelėjo ir sustojo priešais bendrabutį. Džefris iššoko pro duris ir akimirksniu užlėkė laiptais. Jis pabeldė į dvyliktąsias duris. Kai niekas neatidarė, atplėšė jas pats.

– O Jėzau!

Dženė Prais skubiai užsiklojo. Iš lovos iššoko Džefriui nematytas vaikinas ir įgudusiu judesiu užsitempė kelnes.

– Dink, – pasakė jam Džefris, eidamas į Džulijos Metjus kambario pusę.

Nuo tada, kai paskutinį sykį čia lankėsi, niekas nebuvo pajudinta. Džefris nusprendė, kad Metjus tėvams nesinorėjo raustis tarp mirusios dukros daiktų.

Dženė Prais apsirengė ir išdrąsėjo.

– Ką jūs čia veikiat? – paklausė ji.

Džefris nekreipė į ją dėmesio, tik naršė drabužius ir knygas.

Dženė vėl paklausė, šįsyk Frenko.

– Policijos reikalai, – sumurmėjo šis iš koridoriaus.

Džefris per kelias sekundes apvertė kambarį aukštyn kojom. Nieko ypatingo ten nebuvo, kaip ir po pirmosios paieškos, ir nieko naujo neatsirado. Jis sustojo ir apsidairė, mėgindamas suvokti, ką pražiopsojo. Jau gręžėsi vėl apieškoti spintos, kai pastebėjo prie durų krūvas knygų. Jų nugarėlės buvo purvinos. Kai Džefris pirmą kartą apieškojo kambarį, jų čia nebuvo. Būtų prisiminęs.

Jis paklausė:

– Kas čia?

Dženė pažvelgė, kur jis rodo.

– Jas atnešė universiteto apsauga, – paaiškino ji. – Jos buvo Džulijos.

Džefris sugniaužė kumštį, norėdamas kur nors trenkti.

– Jie atnešė jas čia? – paklausė jis, svarstydamas, kodėl tuo nesistebi.

Granto technologijos universiteto apsaugą sudarė daugiausia pusamžiai policininkai, visiški besmegeniai.

Mergina paaiškino:

– Jie rado jas prie bibliotekos.

Džefris prisivertė atgniaužti kumščius ir suklupo apžiūrėti knygų. Pasvarstė, ar nereikia apsimauti pirštinių prieš jas liečiant, bet juk jos jau vis tiek bus užterštos.

Krūvos viršuje buvo „Mikroorganizmų biologija“, jos viršelis apskretęs purvu. Džefris paėmė knygą ir pervertė puslapius. Dvidešimt trečiame puslapyje rado, ko ieškojo. Ryškiai raudonu žymekliu per visą puslapį buvo užrašyta DZIUNDZĖ.

– O Dieve, – aiktelėjo Dženė, ranka prisidengdama burną.

Džefris paliko Frenką užantspauduoti kambario. Užuot nuvažiavęs į laboratoriją, kur dirbo Sibilė, jis nubėgo per universitetą priešinga kryptimi, negu prieš kelias dienas ėjo kartu su Lena. Vėl šokinėjo per dvi pakopas, vėl nelaukė, kol kas nors atidarys, pabeldęs į Sibilės Adams laboratorijos duris.

– Ak, – tarė Ričardas Karteris, pakeldamas galvą nuo sąsiuvinio. – Kuo galiu padėti?

Džefris pasirėmė ranka į artimiausią stalą, mėgindamas atgauti kvapą.

– Ar tą dieną, – pratarė jis, – kai buvo nužudyta Sibilė Adams, nutiko kas nors neįprasta?

Karterio veidą perkreipė nekantrumas. Džefris norėjo jam smogti, bet susilaikė. Pasipūtęs Karteris atsakė:

– Juk jau sakiau, nieko nepaprasto nebuvo. Ji mirė, viršininke Toliveri, nejau manot, kad būčiau nepaminėjęs ko nors neįprasto?

– Gal buvo parašytas koks nors žodis ar panašiai, – užsiminė Džefris, nenorėdamas per daug išsiduoti. Neįtikėtina, ką žmonės įstengia prisiminti, jeigu teisingai paklausi. – Ar nematėt kokio nors užrašo ant jos sąsiuvinių? Galbūt koks nors dažnai jos naudojamas daiktas buvo išterliotas?

Karteris staiga susirūpino. Jis aiškiai kažką prisiminė.

– Jei jau šitaip klausiat, – pratarė jis, – prieš pat rytinę jos paskaitą pirmadienį mačiau, kad kai kas parašyta ant lentos. – Jis sukryžiavo rankas ant stambios krūtinės. – Vaikams atrodo, kad tokie pokštai juokingi. Ji buvo akla, todėl nematydavo, ką jie išdarinėja.

– O ką išdarinėdavo?

– Na, kažkas, nežinau kas, ant lentos užrašė žodį dziundzė.

– Pirmadienio rytą?

– Taip.

– Prieš jos mirtį?

Jam pakako padorumo prieš atsakant nudelbti akis.

– Taip.

Džefris akimirką žvelgė Ričardui į viršugalvį, vos nepuldamas jo lupti. Jis tarė:

– Ar suprantat, kad jeigu būtumėt man tai pasakęs praėjusį pirmadienį, Džulija Metjus galbūt būtų gyva?

Ričardas Karteris neturėjo, ką atsakyti.

Džefris išėjo, trenkdamas durimis. Kai leidosi laiptais, suskambo telefonas. Jis tučtuojau atsiliepė:

– Toliveris.

Merė Ana Mun iškart puolė prie reikalo.

– Dabar esu archyve, žiūriu į sąrašą. Jame surašyti visi, kurie dirbo pirmojo aukšto skubios pagalbos skyriuje, nuo gydytojų iki valytojų.

– Pirmyn, – atsakė Džefris ir užsimerkė, nekreipdamas dėmesio į jos jankišką tartį, o ji ėmė vardyti vardus ir pavardes vyrų, kurie dirbo su Sara. Kol perskaitė visus, užtruko penkias minutes. Džefris tylėjo.

Mun paklausė:

– Kas nors pasirodė girdėtas?

– Ne, – atsakė Džefris. – Gal galėtumėte atsiųsti sąrašą faksu į mano kabinetą?

Jis padiktavo jai numerį, lyg gavęs smūgį į paširdžius. Mintyse vėl iškilo Lena, prikalta prie rūsio grindų, mirtinai persigandusi.

Mun pratarė:

– Viršininke…

– Paprašysiu saviškių patikrinti pagal rinkėjų sąrašus ir telefonų knygą. – Jis nutilo, svarstydamas, ar verta tęsti. Pagaliau nugalėjo geras auklėjimas. – Dėkoju, – pasakė jis, – kad suradot tą sąrašą.

Mun nepuolė skubotai atsisveikinti, kaip visada. Ji tarė:

– Gaila, kad pavardės nepasirodė pažįstamos.

– Aha, – atsakė jis, dirsteldamas į laikrodį. – Klausykit, maždaug per keturias valandas galiu atlėkti į Atlantą. Manot, galėčiau vienas pasikalbėti su Raitu?

Ji vėl sudvejojo, tada tarė:

– Šįryt jis buvo užpultas.

– Kas?

– Regis, areštinės sargai nusprendė, kad atskiros kameros jis nenusipelnė.

– Jūs pažadėjot, kad atskirsit jį nuo kitų.

– Žinau, – atkirto ji. – Bet juk nesužiūrėsi, kas dedasi, kai jis uždarytas. Jūs juk tikrai žinot, kad seni geri vyrukai darbuojasi pagal savas taisykles.

Prisiminęs, kaip pats vakar elgėsi su Džeku Raitu, Džefris neturėjo kaip gintis.

– Kurį laiką iš jo nieko nebus, – pasakė Mun. – Jis smarkiai supjaustytas.

Jis nusikeikė panosėje.

– Kai išėjau, jis nieko nebepasakė?

– Ne.

– Jis tikrai mano, kad tai buvo ligoninės darbuotojas?

– Tiesą sakant, ne.

– Tai buvo kas nors, kas matė ją ligoninėje, – pasakė Džefris. – Kas galėjo ją matyti, ten nedirbdamas? – Jis laisvąja ranka prisidengė akis, stengdamasis mąstyti. – Gal galit gauti iš ten pacientų bylas?

– Korteles? – ji abejojo. – Vargu.

– Tik pavardes, – atsakė jis. – Tik tos dienos. Balandžio dvidešimt trečiosios.

– Datą žinau.

– Galit?

Ji tikriausiai uždengė ragelį, bet jis vis tiek nugirdo, kad su kažkuo kalbasi. Po kelių sekundžių vėl atsiliepė:

– Duokit valandą ar pusantros.

Džefris vos susilaikė nesudejavęs. Valanda prilygo amžinybei. Jis tik tarė:

– Atvažiuoju.

27

Lena išgirdo, kaip kažkur prasivėrė durys. Ji gulėjo ant grindų, laukdama jo, nes nieko daugiau negalėjo daryti. Kai Džefris jai pranešė, kad mirė Sibilė, Lena visą dėmesį sutelkė į jos žudiko paieškas, į teisingumą jam. Ji nieko taip netroško, kaip rasti tą niekšą ir nusiųsti jį į elektros kėdę. Tokios mintys taip ją užvaldė nuo pirmos dienos, kad ji neturėjo kada sustoti ir gedėti. Nė dienos ji nepaskyrė gedului dėl sesers. Nė valandai nestabtelėjo ir nesusimąstė apie savo netektį.

O dabar, įkalinta šiame name, prikalta prie grindų, Lena neturėjo kitos išeities, tik apie tai galvoti. Visas jos laikas buvo skirtas prisiminimams apie Sibilę. Net kai būdavo kvaišinama, su kempine prie burnos, į gerklę varvant karčiam vandeniui, kol per jėgą jį nurydavo, Lena gedėjo Sibilės. Kai kurios dienos mokykloje iškildavo taip ryškiai, kad Lena net pajusdavo rankoje pieštuką. Sėdėdama su Sibile klasės gale, ji užuosdavo seno spausdintuvo rašalą. Prisiminė pasivažinėjimus mašina ir atostogas, abiturientų nuotraukas ir ekskursijas. Viską išgyveno iš naujo, greta Sibilės, visą laiką jautėsi taip, lyg iš tikrųjų vėl ten būtų atsidūrusi.

Kai jis įėjo, vėl įsižiebė šviesa. Jos vyzdžiai buvo tokie išplėsti, kad ji įžiūrėjo tik šešėlius, bet jis vis tiek akindavo ją šviesa. Akis taip gėlė, kad turėjo užsimerkti. Kodėl jis taip elgiasi, ji nesuprato. Lena žinojo, kas ją pagrobė. Net jei nebūtų pažinusi jo balso, jis kalbėjo apie dalykus, kuriuos galėjo žinoti tik miestelio vaistininkas.

Džebas atsisėdo prie jos kojų ir padėjo žibintą ant grindų. Kambaryje buvo visiškai tamsu, tik sklido tas plonas šviesos spindulys. Taip ilgai išbuvus tamsoje, Lenai buvo paguoda bent ką nors matyti.

Džebas paklausė:

– Geriau jautiesi?

– Taip, – atsakė Lena, nors neprisiminė, ar kada nors jautėsi blogiau.

Maždaug kas keturias valandas jis kažko jai suleisdavo. Kadangi netrukus po to atsipalaiduodavo raumenys, ji įtarė, kad tai kokie nors nuskausminamieji. Jie buvo gana stiprūs, kad jai neskaudėtų, bet sąmonės ji neprarado. Jis atjungdavo ją tik nakčiai, su kažkuo, ko pridėdavo į vandenį. Priglausdavo jai prie burnos šlapią kempinę, versdamas ryti kartų vandenį. Ji meldė Dievo, kad rytų ne šunvyšnę. Lena savo akimis matė Džuliją Metjus. Žinojo, koks mirtinas tas kvaišalas. Be to, Lena abejojo, ar Sara Linton atskubės jos gelbėti. Nors ir pati nebuvo tikra, ar nori būti išgelbėta. Giliai širdyje Lena pamažu nusprendė, kad geriausia, kas jai gali nutikti, – čia ir numirti.

– Mėginau sustabdyti tą kapsėjimą, – lyg atsiprašinėdamas tarė Džebas. – Nežinau, kas ten sugedo.

Lena apsilaižė lūpas ir prikando liežuvį.

– Buvo užėjusi Sara, – tęsė jis. – Žinai, ji tikrai nenutuokia, kas aš.

Lena vėl tylėjo. Jo balse pasigirdo vienatvės gaidelė, o ji nenorėjo kreipti į tai dėmesio. Lyg jis prašytų paguodos.

– Nori sužinoti, ką padariau tavo seseriai? – paklausė jis.

– Taip, – nesusilaikė Lena.

– Jai skaudėjo gerklę, – pradėjo pasakoti jis, nusivilkdamas marškinius.

Akies kampučiu Lena stebėjo, kaip jis rengiasi toliau. Jis kalbėjo atsainiai, taip pat, kaip patardavo, kokius nereceptinius vaistus nuo kosulio pirkti ar kuriuos vitaminus rinktis. Jis tarė:

– Ji nemėgo gerti vaistų, net aspirino. Paklausė manęs, ar turiu gerų žolelių nuo kosulio.

Dabar jis liko visiškai nuogas ir prisiartino prie Lenos. Kai jis atsigulė šalia, ji mėgino pasislinkti, bet veltui. Jos rankos ir kojos buvo tvirtai prikaltos prie grindų. Papildomi pančiai ją beveik paralyžiavo.

Džebas tęsė:

– Sara man sakė, kad antrą valandą eis pietauti. Žinojau, kad ten bus ir Sibilė. Stebėdavau, kaip ji kiekvieną pirmadienį eidavo pro šalį į valgyklą. Ji buvo labai graži, Lena. Bet ne tokia kaip tu. Neturėjo tavo dvasios.

Lena krūptelėjo, kai jo ranka paglostė jai pilvą. Jo pirštai švelniai žaidė ant jos odos, ir jos kūnas suvirpėjo iš baimės.

Jis padėjo galvą jai ant peties ir kalbėdamas žiūrėjo į savo ranką.

– Žinojau, kad ten bus Sara, kad Sara galės ją išgelbėti, bet, žinoma, nutiko ne taip, tiesa? Sara pavėlavo. Ji pavėlavo ir leido tavo seseriai numirti.

Lenos kūnas nevaldomai purtėsi. Anksčiau prievartaudamas jis ją apkvaišindavo, ir ji kažkaip ištverdavo. Jei prievartaus dabar, šitaip, ji tikrai mirs. Lena prisiminė paskutinius Džulijos Metjus žodžius. Ji sakė, kad Džebas su ja mylėjosi; dėl to Džulija mirė. Lena suprato, kad jei jis elgsis švelniai, jei bus geras, o ne pašėlęs, jei bučiuos ir glamonės ją kaip mylimąją, ji niekada nebeatsipeikės. Kad ir ką jis jai darytų, jei ji liktų gyva, jei ištvertų šitą siaubą, dalis jos vis tiek būtų mirusi.

Džebas pasilenkė, perbraukė liežuviu jos pilvo apačią, įlindo į bambą. Patenkintas nusijuokė.

– Kokia tu miela, Lena, – sukuždėjo jis, kildamas prie spenelio. Jis švelniai čiulpė vieną krūtį, o delnu glamonėjo kitą. Jo kūnas prigludo prie jos, ir ji koja pajuto, kaip jis sukietėjo.

Virpančiomis lūpomis Lena pratarė:

– Papasakok apie Sibilę.

Jis pirštais švelniai suspaudė spenelį. Kitoje aplinkoje, kitu metu tai būtų beveik žaisminga. Jo balsas skambėjo dusliai lyg įsimylėjėlio, o jai nuo to iš pasišlykštėjimo net kūnas pagaugais ėjo.

Džebas pasakė:

– Apėjau aplink pastatą ir pasislėpiau tualete. Žinojau, kad nuo arbatos jai prireiks į tualetą, todėl, – jis perbraukė pirštais per jos pilvą ir sustojo tiesiai virš gaktos. – Užsirakinau kitoje kabinoje. Viskas įvyko labai greitai. Kaip aš nepagalvojau, kad ji nekalta. – Jis patenkintas atsiduso lyg sotus šuva. – Viduje ji buvo tokia šilta ir drėgna.

Lena suvirpėjo, kai jo pirštas įsiskverbė jai tarp kojų. Jis masažavo ją, žvelgdamas į akis, žiūrėdamas, kaip ji reaguoja. Tiesiogiai stimuliuojamas, jos kūnas sureagavo priešingai, negu būtų reagavęs iš tokio siaubo. Jis palinko virš jos ir pabučiavo į krūties šoną.

– Dieve, koks gražus tavo kūnas, – dejavo jis, pridėjęs pirštą prie jos lūpų ir versdamas jas prasiverti.

Jis įkišo pirštą giliau, o ji pajuto savo skonį, pirmyn atgal, pirmyn atgal.

Jis tarė:

– Džulija irgi buvo graži, bet ne tokia kaip tu.

Jis vėl įkišo ranką jai tarp kojų ir giliai įgrūdo pirštą. Kai įkišo ir antrą pirštą, ji pajuto tempimą.

– Galėčiau tau ko nors sugirdyti, – pasakė jis. – Kad praplėsčiau. Sukiščiau į tave visą kumštį.

Kambaryje kažkas ėmė kūkčioti: Lena. Ji niekada gyvenime nebuvo girdėjusi šitokios raudos. Pats garsas baugino daug labiau negu tai, ką darė Džebas. Dulkinamas visas jos kūnas judėjo aukštyn žemyn, grandinės gremžė grindis, nugara brūžinosi į kietą medį.

Jis ištraukė pirštus ir atsigulė šalia, visu kūnu prigludęs jai prie šono. Ji juto kiekvieną jo dalį, suprato, koks jis susijaudinęs. Kambaryje darėsi tvanku nuo sekso kvapo. Džebas kažką darė, ji gerai nesuprato ką. Jis prikišo lūpas jai prie ausies ir sukuždėjo:

– Štai aš suteikiau jums galią mindžioti gyvates bei skorpionus ir visokią priešo galybę, kad niekas jums nepakenktų.

Lena ėmė kalenti dantimis. Pajuto dūrį į šlaunį ir suprato, kad jis vėl suleido jai vaistų.

– Trumpai valandėlei palikau aš tave, bet su didele meile vėl tave pasiimsiu.

– Prašau, – raudojo Lena. – Prašau, nereikia.

– Džuliją Sara galėjo išgelbėti. O tavo sesers ne, – pasakė Džebas.

Jis atsisėdo ir vėl sukryžiavo kojas. Kalbėdamas jis glamonėjo save, jo balsas buvo beveik atsainus.

– Nežinau, ar ji įstengs išgelbėti tave, Lena. O tu?

Lena negalėjo atitraukti nuo jo akių. Kai jis pakėlė nuo grindų savo kelnes ir kažką ištraukė iš užpakalinės kišenės, ji nenusigręžė. Jis parodė jai reples. Jos buvo didelės, maždaug dvidešimt penkių centimetrų ilgio, nerūdijantis plienas žybčiojo šviesoje.

– Einu vėlyvų pietų, – pasakė jis, – o tada turėsiu nubėgti į miestą sutvarkyti popierių. Iki tol nustos kraujuoti. Sumaišiau krešėjimą skatinančio preparato su „Percodan“. Įdėjau ir šio to nuo pykinimo. Šiek tiek skaudės. Nemeluosiu.

Nieko nesuprasdama Lena nusuko galvą į šalį. Pajuto, kaip ima veikti vaistai. Atrodė, kad kūnas tirpsta ir geriasi į grindis.

– Kraujas – puikus lubrikantas. Žinai?

Lena sulaikė kvapą, nesuprasdama, kas bus, bet nujausdama pavojų.

Jis apžergė jos kūną, varpa braukdamas per krūtinę. Tvirta ranka prilaikė jos galvą, pirštais suspaudė žandikaulį ir pražiodė. Jai aptemo akyse, o tada vaizdas ėmė dvejintis, nes jis įkišo į burną reples.

28

Artėdama prie prieplaukos, Sara įjungė variklį visu galingumu. Džebas jau laukė ten, vilkosi oranžinę gelbėjimosi liemenę, atrodė toks pat mielas kaip anksčiau. Kaip ir Sara, jis dėvėjo storą megztinį ir džinsus. Po vakarykštės audros gerokai atvėso, ir ji niekaip nesuprato, kaip šiandien kas nors gali plaukti į ežerą be būtino reikalo.

– Leisk, padėsiu, – pasisiūlė jis, siekdamas jos valties.

Jis pastvėrė vieną lyną ir nuėjo prieplauka, tempdamas valtį prie kaiščio.

– Pririšk čia, – pasakė Sara, lipdama iš valties. – Paskui turėsiu plaukti pas tėvus.

– Tikiuosi, nieko blogo?

– Ne, – atsakė Sara.

Rišdama kitą lyną, ji pažvelgė į Džebo virvę ir pastebėjo, kad jis užrišo ją aplink kaištį mergaitišku mazgu. Valtis tikriausiai atsiriš per dešimt minučių, bet Sara pagailėjo jo ir nepuolė mokyti rišti lynus.

Iš valties ji iškėlė du plastikinius maišus pirkinių.

– Teko skolintis sesers mašiną apsipirkti, – paaiškino ji. – Mano dar vis policijoje.

– Nuo… – jis nutilo ir pažvelgė kažkur virš Saros peties.

– Aha, – atsakė ji, eidama prieplauka. – Sutaisei lietvamzdį?

Purtydamas galvą, jis pasivijo ją ir paėmė maišus.

– Nežinau, kas ten nutiko.

– Nepagalvojai padėti apačioje kempinę, ar ką? – pasiūlė ji. – Bent garso nebus girdėti.

– Puikiai sugalvojai, – atsakė jis.

Jie priėjo namą, ir Sara atidarė užpakalines duris. Džebas susirūpinęs pažvelgė į ją, dėdamas maišus ant stalo kartu su savo valties raktais.

– Be reikalo nerakini durų, Sara.

– Išėjau tik kelioms minutėms.

– Žinau, – atsakė Džebas. – Bet, supranti, maža kas. Ypač kai pastaruoju metu tokios baisybės dedasi. Supranti, su tom merginom.

Sara atsiduso. Jis sako tiesą. Tiesiog ji negalėjo susieti to, kas dedasi mieste, su savo namais. Lyg Sarą saugotų taisyklė, kad žaibas dusyk į tą pačią vietą netrenkia. Žinoma, Džebas sako tiesą. Jai reikėtų būti atsargesnei.

Eidama prie atsakiklio, ji paklausė:

– Kaip valtis?

Žinučių lemputė nedegė, bet peržiūrėjusi skambučių sąrašą pamatė, kad Džefris per pastarąją valandą skambino tris kartus. Kad ir ką jis norėtų pasakyti, Sara neklausys. Ji net ėmė svarstyti, gal mesti koronerės darbą. Nejau niekaip neišvarys Džefrio iš savo gyvenimo? Jai reikėjo sutelkti dėmesį į dabartį, o ne ilgėtis praeities. Tiesą sakant, praeitis ne tokia nuostabi, kaip ji įsivaizduoja.

Džebas ištiesė jai taurę vyno.

– Sara.

– Ak.

Sara ją paėmė, nors šmėstelėjo mintis, kad gerti alkoholį dar truputį anksti.

Džebas iškėlė taurę.

– Į sveikatą.

– Į sveikatą, – atsakė Sara, susidauždama su juo. Vos paragavusi ėmė žiaukčioti. – O Dieve. – Ji stvėrėsi už burnos: aštrus skonis ant liežuvio priminė mazgotę.

– Kas yra?

– Fui, – dejavo Sara, pakišusi galvą po virtuvės čiaupu. Ji kelissyk išsiskalavo burną, tada atsigręžė į Džebą. – Surūgo. Vynas surūgo.

Jis pamojavo taure po nosimi ir susiraukė.

– Dvokia actu.

– Taip, – atsakė ji, gurkšteldama dar vandens.

– Vaje, atleisk. Turbūt per ilgai saugojau.

Kai užsuko čiaupą, suskambo telefonas. Sara atsiprašydama šyptelėjo Džebui ir priėjusi pažiūrėjo, kas skambina. Vėl Džefris. Ji nepakėlė ragelio.

– Čia Sara, – tarė jos balsas iš atsakiklio. Ji mėgino prisiminti, kurį mygtuką paspausti, bet tada pyptelėjo, ir pasigirdo Džefrio balsas.

– Sara, – pasakė Džefris. – Aš gausiu iš archyvo Greidžio pacientų įrašus, kad galėtume…

Sara ištraukė aparato laidą, nutraukdama Džefrį viduryje sakinio. Ji vėl atsigręžė į Džebą ir nusišypsojo kaip įstengdama maloniau.

– Atleisk, – pasakė ji.

– Kas nors nutiko? – paklausė jis. – Juk tu anksčiau dirbai Greidyje?

– Prieš šimtą metų, – atsakė ji, nukeldama telefono ragelį. Ji paklausė pypimo, tada padėjo ragelį ant stalo.

– Mat kaip, – tarė Džebas.

Ji nusišypsojo, kad jis taip paslaptingai žvelgia į ją, ir vos susitvardė nesispjaudydama nuo šlykštaus skonio burnoje. Ji priėjo prie stalo ir ėmė kraustyti maišus.

– Parvežiau patiekalų iš kulinarijos parduotuvės, – pasakė ji. – Jautienos kepsnys, vištiena, kalakutiena, bulvių salotos. – Ji nutilo, nes jis keistai žvelgė į ją. – Kas yra?

Jis papurtė galvą.

– Tu labai graži.

Pagirta Sara net nuraudo.

– Ačiū, – pratarė ji, traukdama duonos kepalą. – Nori majonezo?

Jis linktelėjo galva, vis dar šypsodamasis. Jo išraiška buvo beveik dievinama. Jai pasidarė nejauku.

Norėdama išsklaidyti tokią nuotaiką, ji pasiūlė:

– Gal paleisk muzikos?

Klausydamas jos nurodymų, jis įjungė grotuvą. Sara baigė tepti sumuštinius, o Džebas perbraukė pirštu per kompaktinių plokštelių kolekciją. Jis tarė:

– Mes mėgstame vienodą muziką.

Sara susilaikė nenusišaipiusi ir padėjo lėkštes ant spintelės. Kai dalijo sumuštinius pusiau, pasigirdo muzika. Tai buvo sena Roberto Palmerio plokštelė, kurios ji jau daug metų nebuvo girdėjusi.

– Puiki garso sistema, – pagyrė Džebas. – Čia erdvinis garsas?

– Aha, – atsakė Sara. Kolonėles išdėstė Džefris, taip, kad muzikos būtų galima klausytis visame name. Viena kolonėlė stovėjo net vonioje. Kartais jie naktimis maudydavosi, pasišviesdami žvakėmis ir klausydamiesi ko nors švelnaus.

– Sara.

– Atleisk, – atsakė ji, supratusi, kad užsisvajojo.

Sara padėjo lėkštes ant virtuvės stalo, vieną priešais kitą. Ji palaukė, kol grįš Džebas, tada atsisėdo pasikišusi koją po savim.

– Seniai šitos neklausiau.

– Ji tikrai sena, – atsakė jis, kąsdamas sumuštinį. – Mano sesuo nuolat jos klausydavosi. – Jis nusišypsojo. – „Sneakin᾿ Sally Through the Alley“. Toks buvo jos vardas, Selė.

Sara nulaižė nuo piršto majonezą, tikėdamasi, kad burnoje nebeliks vyno skonio.

– Nežinojau, kad turi seserį.

Jis tiesiau atsisėdo kėdėje ir iš užpakalinės kišenės išsitraukė piniginę.

– Ji seniai mirė, – atsakė jis, perversdamas nuotraukas priekyje. Iš vieno plastikinio skyrelio ištraukė nuotrauką ir ištiesė Sarai. – Ką padarysi.

Sarai pasirodė keista, kad jis šitaip kalba apie sesers mirtį. Bet ji paėmė nuotrauką, kurioje buvo pavaizduota mergaitė sirgalių šokėjos kostiumu. Ji laikė ištiesusi į šalis bumbulus. Veide švietė šypsena. Mergaitė buvo labai panaši į Džebą.

– Kokia graži, – pasakė Sara, grąžindama nuotrauką. – Kiek jai buvo metų?

– Buvo ką tik suėję trylika, – atsakė jis, kelias akimirkas žvelgdamas į nuotrauką. Jis įkišo ją į dėklą, tada įsidėjo piniginę atgal į kišenę. – Mano tėvams ji buvo netikėtas kūdikis. Kai ji gimė, man buvo penkiolika. Mano tėvas buvo ką tik paskirtas į pirmąją bažnyčią.

– Jis buvo pastorius? – paklausė Sara, pati nesuprasdama, kaip galėjo draugauti su Džebu ir to nežinoti. Galėjo prisiekti vieną sykį iš jo girdėjusi, kad jo tėvas buvo elektrikas.

– Jis buvo baptistų pamokslininkas, – patikslino Džebas. – Tvirtai tikėjo Viešpaties galia išgydyti negalias. Džiaugiuosi, kad tikėjimas padėjo jam ištverti, bet… – Džebas gūžtelėjo pečiais. – Kai ko tiesiog negalima atleisti. Negalima pamiršti.

– Užjaučiu dėl netekties, – atsakė Sara, puikiai suprasdama, ką reiškia negalėti pamiršti. Ji pažvelgė į savo sumuštinį ir pagalvojo, kad dabar turbūt būtų negražu jo atsikąsti. Pilvas gurgė ragindamas ją, bet ji nekreipė dėmesio.

– Tai buvo seniai, – pagaliau atsakė Džebas. – Tiesiog šiandien ją prisiminiau, kai jau šitaip dedasi.

Sara nežinojo, ką atsakyti. Ji pavargo nuo mirties. Nenorėjo jo guosti. Pasimatymas turėjo padėti jai pamiršti, kas pastaruoju metu darosi, o ne priminti.

Ji pakilo nuo stalo ir pasiūlė:

– Nori atsigerti ko nors kito? – kalbėdama Sara priėjo prie šaldytuvo. – Turiu kokakolos, „Kool-Aid“, apelsinų sulčių.

Ji atidarė dureles, ir jų caktelėjimas jai kažką priminė. Iš pradžių nesuprato ką. Paskui staiga suvokė. Lygiai taip pat cakteldavo gumelėmis aptaisytos Greidžio skubios pagalbos skyriaus durys. Anksčiau ji to nebuvo pastebėjusi, bet juk tikrai.

Džebas atsakė:

– Kokakolos.

Ji įkišo ranką į šaldytuvą, ėmė ieškoti limonado ir sustingo padėjusi ranką ant garsiosios raudonos skardinės. Jai staiga ėmė svaigti galva, lyg plaučiuose stigtų oro. Užsimerkė, stengdamasi neprarasti pusiausvyros. Sara vėl atsidūrė skubios pagalbos skyriuje. Durys cakteldamos prasivėrė. Įvežė mergaitę vežimėlyje. Skubios pagalbos technikas garsiai šaukė skaičius, buvo prijungti kateteriai, mergaitė intubuota. Jai buvo šokas, vyzdžiai išsiplėtę, kūnas šiltas. Paskelbė jos temperatūrą, trisdešimt devyni su puse. Kraujospūdis nežmoniškai aukštas. Iš tarpukojo plūdo kraujas.

Sara ėmėsi jos, mėgino sustabdyti kraujavimą. Mergaitę apėmė traukuliai, kateteriai išsinėrė, kojos nuspyrė įrankių padėklą. Sara pasilenkė virš jos, mėgindama prilaikyti mergaitę, kad dar labiau nesusižalotų. Staiga traukuliai liovėsi, ir Sara išsigando, kad mergaitė mirė. Pulsas buvo stiprus. Refleksai silpni, bet pastebimi.

Apžiūrėjus dubenį, pasirodė, kad mergaitei neseniai atliktas abortas, tik ne kvalifikuoto gydytojo. Jos gimda buvo sumaitota, makštis išgremžta ir subraižyta. Sara aptvarkė, ką galėjo, bet žala buvo padaryta. Jei įstengs pasveikti, tai tik pati mergaitė.

Prieš kalbėdamasi su mergaitės tėvais, Sara nuėjo persivilkti palaidinės. Tėvus rado laukiamajame ir paaiškino jiems prognozę. Ji pasirinko teisingus posakius, kaip „atsargus optimizmas“ ir „kritinė, bet stabili“. Tik mergaitė neišgyveno nė trijų valandų. Jai vėl prasidėjo traukuliai, ir smegenys tiesiog iškepė.

Tuo metu trylikametė buvo jauniausia mirusi Saros pacientė. Kiti Saros slaugomi žmonės, kurie mirė, buvo vyresni arba sunkiau sirgo, ir jų netekti buvo liūdna, bet ne taip netikėta. Eidama į laukiamąjį, Sara nuo tos tragedijos tiesiog šiurpo. Mergaitės tėvai pašiurpo ne mažiau. Jie nė nenutuokė, kad dukra laukėsi. Kiek jie žinojo, ji niekada nė neturėjo vaikino. Jie nesuprato, kaip dukra gali būti nėščia, juolab numirti.

– Mano mažutė, – sukuždėjo tėvas. Jis vis kartojo tuos žodžius sielvarto prislopintu balsu. – Ji buvo mano mažutė.

– Jūs tikriausiai suklydot, – pasakė motina. Ji pasirausė rankinėje ir išsitraukė piniginę. Sarai nespėjus jos sulaikyti, ji surado nuotrauką – mokinukės su sirgalių šokėjos uniforma. Sara nenorėjo žiūrėti į nuotrauką, bet kol nepažiūrėjo, motinos niekaip neįstengė nuraminti. Sara skubiai pažvelgė žemyn, tada įsižiūrėjo įdėmiau. Nuotraukoje buvo pavaizduota mergaitė sirgalių šokėjos kostiumu. Ji laikė ištiesusi į šalis bumbulus. Veide švietė šypsena. Jos veidas nė nepriminė negyvos merginos ant vežimėlio, laukiančios, kol ją nugabens į morgą.

Tėvas paėmė Sarą už rankų. Jis nuleido galvą ir sumurmėjo maldą, atrodė, labai ilgą, prašydamas atleidimo, patvirtindamas tikėjimą Dievu. Sara toli gražu nebuvo religinga, bet ta malda kažkodėl ją sujaudino. Ji žavėjosi, kad galima rasti tokią paguodą šitokios kraupios netekties akivaizdoje.

Po maldos Sara nuėjo pamąstyti, galbūt pasivažinėti mašina ir sudėstyti į vietą mintis apie šią tragišką mirtį, kurios buvo galima išvengti. Tuomet pamatė, kad jos mašina subraižyta. Grįžo į tualetą. Čia ją išprievartavo Džekas Alenas Raitas.

Nuotrauka, kurią jai parodė Džebas, buvo ta pati, prieš dvylika metų matyta laukiamajame.

– Sara.

Muzika pasikeitė. Sarai net paširdžius sugniaužė, kai iš kolonėlių suskambo žodžiai „Hey, hey, Julia“.

– Kas yra? – paklausė Džebas ir pacitavo dainos žodžius: – „Tu taip keistai elgiesi.“

Sara atsistojo, iškėlusi skardinę, ir uždarė šaldytuvą.

– Čia paskutinė kokakola, – pasakė ji, slinkdama prie garažo durų. – Lauke turiu dar.

– Nieko tokio, – jis gūžtelėjo pečiais. – Bus gerai ir vanduo. – Jis padėjo sumuštinį ir įsispitrėjo į ją.

Sara atkimšo skardinę. Jos rankos šiek tiek virpėjo, bet Džebas turbūt nepastebėjo. Ji pakėlė skardinę prie lūpų ir užsivertė taip, kad kola išsilietų ant megztinio.

– Ak, – pasakė ji, stengdamasi pavaizduoti, kad nustebo. – Einu persirengti. Tuojau grįšiu.

Sara virpančiomis lūpomis nusišypsojo jam, atsakydama į jo šypseną. Ji prisivertė judėti, lėtai nuėjo koridoriumi, kad nesukeltų įtarimo. Savo kambaryje stvėrė telefoną, pažvelgė pro langus ir nustebo, kad skaisčiai šviečia saulė. Ji niekaip nederėjo prie ją apėmusio šiurpo. Sara surinko Džefrio numerį, bet spaudant mygtukus niekas nepypčiojo. Ji pažvelgė į telefoną, mintimis versdama jį imti veikti.

– Tu nukėlei ragelį, – pasakė Džebas. – Prisimeni?

Sara pašoko nuo lovos.

– Tik skambinau tėčiui. Jis netrukus atvažiuos.

Džebas stovėjo tarpduryje, atsirėmęs į staktą.

– O sakei, kad vėliau pati pas juos eisi.

– Taip, – atsakė Sara, traukdamasi į kitą kambario galą. Šitaip tarp jų atsidūrė lova, bet Sara neturėjo kaip pasprukti ir stovėjo nugara į langą. – Jis atvažiuoja manęs pasiimti.

– Manai? – paklausė Džebas. Jis šypsojosi taip, kaip visada, kreivai lyg mažas vaikas. Kažkuo jis atrodė toks paprastas, toks nepavojingas, kad Sara akimirką pagalvojo, ar nebus klaidingai supratusi. Vos dirstelėjo į jo ranką, iškart atsitokėjo. Prie šono jis laikė ilgą aštrų peilį.

– Iš ko supratai? – paklausė jis. – Iš acto, taip? Vaje, kaip privargau, kol suleidau jį pro kamštį. Dėkui Dievui už širdies švirkštus.

Sara užkišo ranką už nugaros ir delnu pajuto šaltą lango stiklą.

– Tu palikai jas man, – pasakė ji, prisiminusi kelias pastarąsias dienas. Džebas žinojo, kad ji pietaus su Tesa. Džebas žinojo, kad ji bus ligoninėje tą vakarą, kai kažkas pašovė Džefrį. – Todėl Sibilė buvo tualete. Todėl Džulija gulėjo ant mano mašinos. Norėjai, kad aš jas gelbėčiau.

Jis nusišypsojo ir lėtai linktelėjo galva. Jo akys atrodė liūdnos, lyg jam būtų gaila, kad žaidimas baigėsi.

– Norėjau suteikti tau tokią progą.

– Dėl to parodei man jos nuotrauką? – paklausė ji. – Norėjai pažiūrėti, ar ją prisiminsiu?

– Nustebau, kad prisimeni.

– Kodėl? – paklausė Sara. – Manai, galėčiau užmiršti tokį dalyką? Ji buvo vaikas.

Jis gūžtelėjo pečiais.

– Tai tu jai taip padarei? – paklausė Sara, prisiminusi, koks žiaurus buvo naminis abortas. Jos viršininkas Derikas Lendžas įtarė, kad jis buvo atliktas drabužių pakabu.

Ji pakartojo:

– Tai tu jį atlikai?

– Iš kur žinai? – paklausė Džebas lyg gindamasis. – Ji taip sakė?

Jo žodžiuose buvo dar kažkas, dar grėsmingesnė paslaptis. Kai Sara prašneko, suprato atsakymą nė nebaigusi sakinio. Atsižvelgiant į tai, ką Džebas sugebėjo, viskas buvo logiška.

Ji paklausė:

– Tu išprievartavai savo seserį?

– Aš mylėjau savo seserį, – atsakė jis vis dar gindamasis.

– Ji buvo vaikas.

– Ji atėjo pas mane, – atsakė jis, lyg tai būtų pasiteisinimas. – Ji norėjo būti su manim.

– Jai buvo trylika metų.

– „Jei vyras vestų savo seserį – dukterį savo tėvo ar dukterį savo motinos, pamatytų jos nuogumą ir ji pamatytų jo nuogumą, tai būtų begėdiškas dalykas.“ – Jis nusišypsojo, lyg rodytų, kaip didžiuojasi. – Sakykime, kad aš begėdis.

– Ji buvo tavo sesuo.

– Mes visi Dievo vaikai, tiesa? Visų mūsų tėvai bendri.

– Ar gali pacituoti eilutę, pateisinančią prievartavimą? Ar gali pacituoti eilutę, pateisinančią žudymą?

– Sara, Biblija pravarti tuo, kad ją galima laisvai interpretuoti. Dievas mums duoda ženklus, galimybes, o mes jomis pasinaudojame arba ne. Šitaip galime pasirinkti, kas mums nutiks. Nemėgstame apie tai mąstyti, bet esame savo likimo kalviai. Mes priimame sprendimus, kurie nulemia mūsų gyvenimo tėkmę. – Jis pažvelgė į ją ir kiek patylėjo. – Maniau, šitą pamoką išmokai jau prieš dvylika metų.

Sarai net žemė po kojomis sulingavo, kai toptelėjo mintis.

– Tai tu? Tualete?

– Viešpatie, ne. – Džebas numojo ranka. – Tai buvo Džekas Raitas. Jis, matyt, mane aplenkė. Bet pakišo gerą mintį. – Džebas atsirėmė į staktą, jo lūpas perkreipė tas pats šypsnys. – Mes abu tikintys žmonės, supranti. Abu leidžiame Dvasiai mus vesti.

– Jūs abu tiesiog gyvuliai.

– Matyt, esu jam dėkingas už tai, kad suvedė mudu, – pasakė Džebas. – Tai, ką jis tau padarė, man buvo pavyzdys, Sara. Noriu tau už tai padėkoti. Daugybės moterų, kurios nuo tada baigė, ir, turiu galvoje, baigė bibline prasme, vardu nuoširdžiai tau dėkoju.

– O Dieve, – aiktelėjo Sara, ranka užsidengdama burną.

Ji matė, ką jis padarė savo seseriai, Sibilei Adams ir Džulijai Metjus. Vien nuo minties, kad visa tai prasidėjo tada, kai ją užpuolė Džekas Raitas, Sarai pasidarė bloga.

– Pabaisa tu, – sušnypštė ji. – Žudike.

Jis pasitempė, jo veidą staiga perkreipė įniršis. Iš tykaus, paprasto vaistininko Džebas staiga virto žmogumi, kuris išprievartavo ir nužudė bent dvi moteris. Visa jo laikysena spinduliavo pykčiu.

– Tu leidai jai mirti. Tu ją nužudei.

– Ji mirė nespėjusi pakliūti pas mane, – atsakė Sara kaip įmanydama ramesniu balsu. – Ji neteko per daug kraujo.

– Netiesa.

– Tu ne viską iškrapštei, – pridūrė ji. – Ji puvo iš vidaus.

– Meluoji.

Sara papurtė galvą. Ji judino ranką už nugaros, ieškodama lango rankenos.

– Tu ją nužudei.

– Netiesa, – pakartojo jis, nors iš persimainiusio balso ji suprato, kad iš dalies jį įtikino.

Sara surado rankeną ir pamėgino ją atsukti. Nepavyko.

– Sibilė taip pat mirė per tave.

– Kai aš išėjau, jai viskas buvo gerai.

– Ją ištiko širdies smūgis, – pasakė jam Sara, visa jėga užguldama spyną. – Ji mirė nuo perdozavimo. Ją apėmė traukuliai, kaip ir tavo seserį.

Miegamajame jo balsas nuaidėjo bauginamai garsiai, o kai jis užriko, sudrebėjo stiklas Sarai už nugaros.

– Netiesa!

Kai jis žengė artyn jos, Sara paliko rankeną ramybėje. Peilį jis vis dar laikė prie šono, bet vis tiek atrodė grėsmingai.

– Kažin, ar tavo dziundzė dar tokia pat minkšta, kokia buvo Džekui, – murmėjo jis. – Prisimenu, kaip sėdėjau tavo teisme, visko klausiausi. Norėjau užsirašinėti, bet po pirmos dienos supratau, kad nereikia. – Jis kyštelėjo ranką į užpakalinę kišenę ir išsitraukė antrankius. – Dar turi rakčiuką, kurį tau palikau?

Ji sustabdė jį žodžiais:

– Daugiau šito nepakęsiu, – tvirtai pasakė ji. – Pirma turėsi mane nužudyti.

Jis pažvelgė į grindis, jo pečiai atsipalaidavo. Akimirką jai palengvėjo, bet jis vėl pažiūrėjo į ją. Šypsodamasis pratarė:

– Manai, man rūpi, ar tu gyva, ar mirusi?

– Prapjausi man pilve skylę?

Jis taip pasibaisėjo, kad net antrankiai išsprūdo ant grindų.

– Ką? – sukuždėjo jis.

– Tu jos neprievartavai analiniu būdu.

Ji išvydo, kaip jam per smilkinį nusirita prakaito lašas, ir jis paklausė:

– Kieno?

– Sibilės, – paaiškino Sara. – Kaip kitaip jos makštyje atsirado šūdų?

– Kaip šlykštu.

– Tikrai? – paklausė Sara. – Įkandai jai tada, kai dulkinai per skylę pilve?

Jis įnirtingai papurtė galvą.

– Aš to nedariau.

– Ant jos peties tavo dantų žymės, Džebai.

– Ne.

– Pati mačiau, – atsakė Sara. – Mačiau viską, ką tu joms padarei. Mačiau, kaip jas visas skriaudei.

– Joms neskaudėjo, – spyrėsi jis. – Joms visai neskaudėjo.

Sara artinosi prie jo, kol keliais įsirėmė į lovą. Jis stovėjo kitoje pusėje, žvelgdamas į ją, priblokštu veidu.

– Jos kentėjo, Džebai. Abi kentėjo, kaip ir tavo sesuo. Kaip Selė.

– Aš jų niekada taip neskriaudžiau, – sukuždėjo jos. – Niekada jų neskriaudžiau. Tai tu leidai joms numirti.

– Tu išprievartavai trylikametę mergaitę, aklą moterį ir emociškai nestabilią dvidešimt dvejų metų merginą. Nuo to susijaudini, Džebai? Puldamas bejėges moteris? Jas užvaldydamas?

Jis sukando dantis.

– Tau nuo to pačiai bus tik blogiau.

– Eik tu šikt, iškrypėli.

– Ne, – atsakė jis. – Tuoj tu pati iškrypsi.

– Eikš, – erzino Sara, sugniaužusi kumščius. – Tik pamėgink.

Džebas šoko ant jos, bet Sara jau spruko. Ji visa jėga trenkėsi į langą ir galva išmušė stiklą. Kūną užliejo skausmas, raižė stiklo šukės. Ji nukrito kieme ir susirietusi pariedėjo kelis metrus nuo kalno.

Sara skubiai pašoko ant kojų ir neatsigręždama nubėgo prie ežero. Ties bicepsu prapjauta ranka, perrėžta kakta atrodė tik smulkmenos. Kai pasiekė prieplauką, Džebas buvo jau netoli. Ji nesusimąsčiusi nėrė į šaltą vandenį ir neiškilo, kol tik užteko kvapo. Pagaliau išniro už dešimties metrų nuo prieplaukos. Sara pamatė, kaip Džebas šoko į valtį, ir per vėlai prisiminė palikusi raktelį spynoje.

Sara nėrė po vandeniu ir ėmė irtis kuo toliau. Kai išniro ir vėl apsidairė, išvydo, kad prie jos artėja valtis. Ji nėrė iki pat ežero dugno, o valtis pralėkė virš jos. Sara apsivertė po vandeniu ir pasuko prie povandeninių uolų tolimajame ežero pakraštyje. Jos buvo vos už šešių metrų, bet plaukdama Sara pajuto nuovargį rankose. Šaltas vanduo ją pasiekė lyg antausis, ir ji suprato, kad tokioje temperatūroje plaukia lėčiau.

Ji iškilo ir apsidairė ieškodama valties. Džebas vėl atlėkė visu greičiu į ją. Ji vėl paniro. Kai iškilo, kaip tik spėjo pastebėti, kad valtis lekia prie povandeninių uolų. Valtis nosimi trenkėsi tiesiai į artimiausią iš jų ir apvirto. Džebas išlėkė iš jos, pakilo į orą ir pūkštelėjo į vandenį. Bejėgiškai kapanodamasis rankomis, mėgino nepaskęsti. Pražiota burna, iš siaubo išpūstomis akimis jis blaškėsi, bet vis tiek grimzdo. Ji laukė, sulaikiusi kvapą, bet jis nebeiškilo.

Džebas nulėkė maždaug tris metrus nuo valties, tolyn nuo uolų. Sara suprato, kad vienintelis būdas pasiekti krantą būtų plaukti per uolas. Jei malsis vietoje, ilgai netrukus sustings iš šalčio. Iki prieplaukos per toli. Niekaip jos nepasieks. Saugiausias kelias į krantą veda pro apvirtusią valtį.

Iš tikrųjų Sarai nesinorėjo niekur plaukti, bet ji suprato, kad tai šaltas vanduo jai kelia nuolankumo jausmą. Ežero vanduo nebuvo ledinis, bet jei per ilgai jame mirks, ją gali ištikti vidutinio stiprumo hipotermija.

Ji lėtai plaukė krauliu, taupydama kūno šilumą, vos iškėlusi galvą virš vandens, yrėsi tiesiai virš uolų. Iš burnos ėjo garas, bet ji stengėsi galvoti apie ką nors šilto; kaip sėdi prie židinio, kepa zefyrus. Apie karštą vonią Krikščioniškojo jaunimo sąjungos baseine. Garinę pirtį. Šiltą skiautinių antklodę ant lovos.

Ji pasuko į šalį, aplenkdama valtį pro tolimąją pusę, kuo toliau nuo vietos, kur paniro Džebas. Buvo prisižiūrėjusi per daug filmų. Nežmoniškai bijojo, kad jis išnirs iš gelmės, stvers ją už kojos ir nusitemps. Plaukdama pro valtį, pamatė didelę skylę priekyje, pramuštą uolos. Valtis buvo apvirtusi dugnu į dangų. Kitoje jos pusėje, įsikibęs į prakiurusią nosį, laikėsi Džebas. Jo lūpos buvo tamsiai mėlynos ir ryškiai švietė baltame veide. Jis nevaldomai drebėjo, o iš burnos trūkčiojančiais kamuoliukais virto garas. Jis malėsi, švaistė jėgas, stengdamasis išlaikyti galvą virš vandens. Nuo šalčio jo kūno temperatūra tikriausiai kas minutę krenta.

Sara plaukė, bet truputį lėčiau. Vieninteliai garsai ramiame ežere buvo Džebo alsavimas ir jos rankos, besiiriančios per vandenį.

– Aš n-n-nemoku plaukti, – pasakė jis.

– Gaila, – atsakė Sara kimiu balsu. Ji jautėsi lyg suktų ratus aplink sužeistą, bet pavojingą žvėrį.

– Negi mane čia paliksi, – lemeno jis, kalendamas dantimis.

Ji ėmė irtis šonu, pasiversdama vandenyje taip, kad neatsuktų jam nugaros.

– Taip.

– Tu daktarė.

– Tikrai taip, – atsakė ji, toldama nuo jo.

– Tu niekada nerasi Lenos.

Sara pasijuto lyg užgriūta akmens. Ji ėmė irtis vietoje, nenuleisdama akių nuo Džebo.

– O kur Lena?

– Aš ją p-p-pagrobiau, – atsakė jis. – Ji saugiai paslėpta.

– Netikiu.

Jis lyg ir gūžtelėjo pečiais.

– Kur paslėpta? – paklausė Sara. – Ką tu jai padarei?

– Palikau, kad tu surastum, Sara, – atsakė jis.

Dėl kūno drebulių jam lūžinėjo balsas. Iš tolimos atminties kertelės Sara ištraukė, kad antroji hipotermijos stadija pasižymi nevaldomu drebuliu ir neracionaliu mąstymu.

Jis pakartojo:

– Aš ją palikau.

Sara prisiartino, nepasitikėdama juo.

– Kur tu ją palikai?

– Tu t-t-turi ją išgelbėti, – murmėjo jis ir užsimerkė. Jo galva nusviro, burna paniro po vandeniu. Kai vandens pakliuvo į nosį, jis prunkštelėjo ir tvirčiau įsikibo į valtį. Pasigirdo braškėjimas, valtis brūžinosi į uolą.

Sara staiga užkaito.

– Kur ji, Džebai? – Kai jis neatsakė, ji jam paaiškino: – Tu gali čia mirti. Vanduo labai šaltas. Širdis plaks vis lėčiau, kol sustos. Duodu tau ne daugiau kaip dvidešimt minučių, – pasakė ji, žinodama, kad iš tikrųjų tai truktų keletą valandų. – Paliksiu tave numirti, – įspėjo Sara, užtikrinta kaip niekada gyvenime. – Pasakyk, kur ji.

– Pasakysiu k-k-krante, – murmėjo jis.

– Pasakyk dabar, – atsakė ji. – Žinau, kad nepaliktum jos mirti vienos.

– Ne, – atsakė jis, jo akyse šmėstelėjo suvokimas. – Nepalikčiau jos vienos, Sara. Neleisčiau jai mirti vienai.

Sara išskėtė rankas į šalis, stengdamasi judėti, kad nesušaltų.

– Kur ji, Džebai?

Jis taip drebėjo, kad net valtis lingavo ant vandens, siųsdama Saros pusėn raibulius. Jis sukuždėjo:

– Turi ją išgelbėti, Sara. Turi ją išgelbėti.

– Pasakyk, arba paliksiu tave numirti, Džebai, Dievas mato, leisiu tau nuskęsti.

Jo akys apsiblausė, o pamėlusios lūpos nežymiai šyptelėjo. Jis sukuždėjo: „Atlikta“, o galva vėl nusviro, bet šįsyk jis nemėgino gelbėtis. Saros akivaizdoje jis paleido valtį ir paniro.

– Ne! – sušuko Sara, puldama prie jo.

Ji pastvėrė vyruką už marškinių iš nugaros ir pamėgino ištraukti. Jis instinktyviai ėmė jai priešintis, užuot leidęsis jos ištraukiamas, pats tempė ją gilyn. Šitaip jie grūmėsi, Džebas stvarstė ją už kelnių, už megztinio, mėgindamas pasilypėti lyg kopėčiomis ir įkvėpti oro. Jo nagai užkabino įbrėžimą ant jos rankos, ir Sara automatiškai ją atitraukė. Džebas atsistūmė nuo jos, jo pirštų galiukai brūkštelėjo per jos megztinio priekį, ieškodami, už ko užsikabinti.

Jam ropščiantis, Sara grimzdo. Kai jo galva trinktelėjo į valtį, pasigirdo aiškus dunkstelėjimas. Jis nustebęs prasižiojo, tada be garso vėl paniro. Jam už nugaros valties nosį žymėjo ryškiai raudono kraujo dryžis. Stengdamasi nekreipti dėmesio į maudžiančius plaučius, Sara tiesė rankas į jį, mėgindama vėl jį iškelti. Saulės šviesos kaip tik pakako įžiūrėti, kaip jis nugrimzta į dugną. Jo burna buvo pravira, rankos ištiestos į ją.

Ji iškilo, gaikčiodama įkvėpė ir vėl paniro. Šitaip kelissyk paieškojo Džebo. Kai pagaliau jį rado, jis gulėjo ant didelio akmens, ištiesęs rankas, ir žvelgė į ją atmerktomis akimis. Sara pridėjo ranką prie jo riešo ir patikrino, ar jis gyvas. Pakilo įkvėpti, maldama kojomis vietoje, ištiesusi rankas į šalis. Kaleno dantimis, bet garsiai skaičiavo.

– Vienas – tūkstantis, – pasakė ji tarškančiais dantimis. – Du – tūkstantis, – Sara skaičiavo toliau, įnirtingai plakdama kojomis vandenį. Prisiminė, kaip vaikystėje ji arba Tesa užsimerkdavo ir plakdavo kojomis vandenį, kol suskaičiuodavo tiek, kiek reikia, o tada eidavo ieškoti sesers.

Suskaičiavusi iki penkiasdešimties, ji giliai įkvėpė ir vėl panėrė. Džebas gulėjo ten pat, atlošęs galvą. Ji užmerkė jo akis, tada suėmė už pažastų. Paviršiuje viena ranka apkabino jo kaklą, o kita ėmė irtis. Šitaip jį laikydama, pasuko į krantą.

Sarai atrodė, kad ji plaukia valandų valandas, nors iš tikrųjų praėjo daugiausia minutė, o tada ji sustojo ir ėmė malti kojomis vandenį, norėdama atsikvėpti. Krantas atrodė toliau negu pirma. Kojos neklausė kūno, nors ji ir vertė jas minti vandenį. Džebas buvo tiesiogine prasme akmuo po kaklu, tempiantis ją gilyn. Jos galva akimirką paniro, bet ji susilaikė, iškosėjo ežero vandenį, pasistengė mąstyti blaiviai. Buvo labai šalta, jai siaubingai norėjosi miego. Ji markstėsi, stengdamasi per ilgai neužsimerkti. Būtų gerai truputį pailsėti. Ji čia pailsės, o paskui parvilks jį į krantą.

Sara atlošė galvą, mėgindama plūduriuoti ant nugaros. Su Džebu tai buvo neįmanoma, ir ji vėl ėmė grimzti po vandeniu. Teks paleisti Džebą. Sara tai suprato. Tik negalėjo prisiversti to padaryti. Net kai jo svoris vėl ėmė tempti ją gilyn, Sara negalėjo jo paleisti.

Ją stvėrė ranka; tada apkabino liemenį. Sara neturėjo jėgų priešintis, smegenys buvo per daug atšalusios, kad suvoktų, kas vyksta. Akimirką ji pamanė, kad tai Džebas, bet jėga, traukianti ją į paviršių, buvo per stipri. Džebą laikančios jos rankos atsipalaidavo, ir atsimerkusi ji išvydo, kaip jo kūnas vėl nugrimzdo į ežero dugną.

Jos galva iškilo virš vandens, o burna plačiai išsižiojo, ryte rydama orą. Nuo kiekvieno įkvėpimo maudė plaučius, varvėjo nosis. Sara ėmė taip kosėti, kad kone širdis sustojo. Iš burnos liejosi vanduo, paskui tulžis, o ji springo tyru oru. Pajuto, kad kažkas tranko per nugarą, norėdamas išmušti lauk vandenį. Jos galva vėl nusviro po vandeniu, bet kažkas ją ištraukė už plaukų.

– Sara, – tarė Džefris, viena ranka suėmęs jos smakrą, kita prilaikydamas už rankos. – Pažiūrėk į mane, – reikalavo jis. – Sara.

Jos kūnas suglebo, ir ji suvokė, kad Džefris tempia ją į krantą. Laikė ją apkabinęs po pažastimi ir nepatogiai yrėsi viena ranka.

Sara įsikibo Džefriui į ranką, padėjo galvą jam ant krūtinės ir leidosi parplukdoma namo.

29

Lena troško Džebo. Norėjo, kad jis numalšintų jos skausmą. Norėjo, kad grąžintų ją ten, kur buvo Sibilė, jų motina ir tėvas. Norėjo būti su savo šeima. Nesvarbu, kuo teks už tai sumokėti; ji norėjo būti su jais.

Į gerklę jai srovele tekėjo kraujas, ir retsykiais ji užsikosėdavo. Jis teisingai įspėjo dėl tvinkčiojančio skausmo burnoje, bet nuo „Percodan“ jis pasidarė pakeliamas. Ji tikėjo Džebu, kad kraujas netrukus nustos bėgti. Ji suprato, kad jis su ja dar nebaigė. Neleis jai paspringti savo pačios krauju, kai šitiek vargo, kad ją čia išlaikytų. Lena suprato, kad jis yra sugalvojęs ką nors dar įspūdingesnio.

Kai mintys nuklydo, ji įsivaizdavo esanti palikta priešais Nanos Tomas namus. Kažkodėl jai tai buvo malonu. Henkas pamatytų, kas Lenai padaryta. Jis sužinotų, kas buvo padaryta Sibilei. Pamatytų tai, ko Sibilė nematė. Tai atrodė tinkama.

Apačioje pasigirdo pažįstamas garsas, žingsniai per kietas medines grindis. Einant per kilimą, žingsniai prislopo. Lena nusprendė, kad kilimas svetainėje. Ji nežinojo namo plano, bet klausydamasi atskirų garsų, susiedama skardų batų kaukšėjimą į namų grindis ir duslų dunksėjimą, kai nusiavęs batus ateidavo pas ją, ji daugiau ar mažiau nutuokė, kur jis yra.

Tik šįsyk, regis, pasigirdo dar vieni žingsniai.

– Lena? – ji vos girdėjo balsą, bet instinktyviai pažino Džefrį Toliverį. Vieną sekundę jai toptelėjo mintis – ką jis čia veikia.

Ji prasižiojo, bet nieko nepasakė. Buvo viršuje, palėpėje. Galbūt jam neateis į galvą čia ieškoti. Galbūt jis paliks ją ramybėje. Ji galėtų čia numirti, ir niekas niekada nesužinotų, kas jai nutiko.

– Lena? – šūktelėjo kitas balsas. Tai buvo Sara Linton.

Ji vis dar buvo prasižiojusi, bet negalėjo kalbėti.

Jie vaikštinėjo apačioje, regis, valandų valandas. Ji girdėjo bildesį ir džeržgesį: jie stumdė baldus, ieškojo spintose. Prislopinti jų balsai jos ausyse skambėjo išdarkytai. Ji net nusišypsojo, pagalvojusi, kad jie, regis, daužo puodus ir keptuves. Juk Džebas negalėjo paslėpti jos virtuvėje.

Tokia mintis jai pasirodė juokinga. Ji ėmė kvatotis, nevaldomai purtėsi krūtinė, ir ji užsikosėjo. Netrukus kosėjo taip smarkiai, kad net apsiašarojo. Tuomet ėmė kūkčioti, krūtinę kaustė skausmas, o prote sušvito visa, kas nutiko šią savaitę. Ji išvydo Sibilę ant morgo stalo. Matė, kaip gedi Henkas, netekęs dukterėčios. Matė Naną Tomas paraudusiomis akimis ir palūžusią. Matė Džebą ant savęs, jis su ja mylėjosi.

Jos pirštai susirietė ir sugniaužė ilgas vinis, kuriomis ji buvo prikalta prie grindų, o visas kūnas įsitempė, supratęs, kaip buvo išniekintas.

– Lena? – šūktelėjo Džefris garsiau negu pirma. – Lena?

Ji išgirdo, kaip jis artinasi, skubiai beldžia, nutyla, vėl beldžia.

Sara tarė:

– Čia netikra siena.

Vėl pabeldė, tuomet jų žingsniai pasigirdo ant palėpės laiptų. Atsivėrė durys, tamsą perskrodė šviesa. Lena kietai užsimerkė, atrodė, kad į akių obuolius susmigo adatos.

– O Dieve! – aiktelėjo Sara. Tuomet pridūrė: – Nešk rankšluosčių. Paklodžių. Bet ko.

Lena vos pramerkė akis, o Sara suklupo prie jos. Nuo Saros kūno dvelkė šaltis, ji buvo šlapia.

– Viskas gerai, – kuždėjo Sara, uždėjusi ranką Lenai ant kaktos. – Viskas bus gerai.

Lena atsimerkė plačiau, leisdama vyzdžiams apsiprasti su šviesa. Ji pažvelgė į duris, ieškodama Džebo.

– Jis mirė, – pasakė Sara. – Jis tavęs nebeskriaus…

Ji nutilo, bet Lena suprato, ką ji norėjo pasakyti. Paskutinius Saros sakinio žodžius išgirdo ne ausimis, o mintimis. Jis tavęs nebeskriaus, daugiau nebe, norėjo pasakyti ji.

Lena leido sau pažvelgt į Sarą. Kažkas šmėstelėjo Saros akyse, ir Lena žinojo, kad Sara kažkaip suprato. Džebas dabar – Lenos dalis. Jis skriaus ją kiekvieną dieną, visą likusį gyvenimą.

Sekmadienis

30

Džefris važiavo iš Ogastos ligoninės lyg iš karo grįžtantis kareivis. Lenos kūno žaizdos sugis, bet jis nė neįsivaizdavo, ar ji kada nors atsipeikės po emocinės žalos, kurią jai padarė Džebas Magvairas. Kaip ir Džulija Metjus, Lena su niekuo nekalbėjo, net su dėde Henku. Džefris nesugalvojo, kuo dar jai padėti, nebent duoti laiko.

Merė Ana Mun paskambino lygiai po valandos ir dvidešimties minučių nuo jų pokalbio. Saros pacientės vardas buvo Selė Li Magvair. Mun nepatingėjo įvesti pavardės į bendrą ligoninės darbuotojų paiešką. Turint konkretų vardą, vos po kelių sekundžių ekrane pasirodė Džeremio „Džebo“ Magvairo įrašai. Kai Sara ten dirbo, jis buvo internas Greidžio vaistinėje, trečiame aukšte. Sara neturėjo reikalo su juo susitikti, bet Džebas tikrai būtų pasistengęs susitikti su ja.

Džefris niekada nepamirš Lenos veido išraiškos, kai išlaužė palėpės duris. Vos pagalvodavo apie Leną, prikaltą prie Džebo palėpės grindų, mintyse iškildavo Saros nuotraukos. Kambarys buvo įrengtas taip, kad būtų kuo tamsesnis. Viskas nudažyta matiniais juodais dažais, įskaitant ir drožlių plokštes, kuriomis buvo užkalti langai. Per kablius pervertos grandinės buvo priveržtos prie grindų, o vinių skylės pančių viršuje ir apačioje rodė, kur buvo nukryžiuotos aukos.

Mašinoje Džefris pasitrynė akis, stengdamasis negalvoti apie viską, ką matė nuo Sibilės Adams nužudymo. Kai pervažiavo Granto apygardos ribą, galvoje sukosi vienintelė mintis: dabar viskas kitaip. Jis niekada nežiūrės į miestiečius, savo draugus ir kaimynus, tomis pat pasitikinčiomis akimis kaip praėjusį sekmadienį. Jis jautėsi priblokštas.

Įsukęs į Saros kiemą, Džefris pajuto, kad ir jos namas jam atrodo kitoks. Čia Sara kovėsi su Džebu. Čia Džebas paskendo. Jo kūną iš ežero ištraukė, bet prisiminimai apie jį niekada neišblės.

Džefris sėdėjo mašinoje ir žvelgė į namą. Sara jam sakė, kad jai reikia laiko, bet jis neduos jo. Turėjo paaiškinti, kas dedasi jo galvoje. Jam reikėjo ne tik ją, bet ir save nuraminti, kad jokiais būdais nesutiks nelįsti į jos gyvenimą.

Laukujės durys buvo praviros, bet Džefris prieš įeidamas pasibeldė. Girdėjo, kaip per kolonėles Polas Saimonas dainuoja „Gerai praleisk laiką“1. Namas buvo apverstas aukštyn kojom. Koridoriuje rikiavosi dėžės, o knygos buvo išverstos iš lentynų. Sarą jis rado virtuvėje su veržliarakčiu rankoje. Su baltais berankoviais marškinėliais ir nudriskusiomis pilkomis sportinėmis kelnėmis ji jam pasirodė tokia graži, kaip dar niekada gyvenime. Ji žiūrėjo į kanalizaciją, jis pasibeldė į staktą.

Ji atsigręžė, aiškiai nenustebusi, kad jį išvydo.

– Tai šitaip tu duodi man laiko? – paklausė ji.

Jis gūžtelėjo pečiais ir susikišo rankas į kišenes. Žaizda jos kaktoje buvo užklijuota ryškiai žaliu pleistru, o ranka, kur stiklas perpjovė taip giliai, kad prireikė siūti, buvo baltai aptvarstyta. Kad ji visa tai ištvėrė, Džefriui atrodė stebuklas. Jos dvasios jėga jį žavėjo.

Pasigirdo kita daina, „Penkiasdešimt būdų palikti mylimąjį“2. Džefris pamėgino pajuokauti ir tarė:

– Čia mūsų daina.

Sara įtariai dėbtelėjo į jį, tada apgraibomis susirado pultelį. Muzika staiga nutilo, vietoj namą užliejusios dainos stojo tyla. Abiem, regis, prireikė kelių sekundžių su tuo apsiprasti.

Ji paklausė:

– Ką čia veiki?

Džefris prasižiojo, manydamas, kad reikia pasakyti ką nors romantiško, ką nors, kas išverstų ją iš kojų. Jis norėjo pasakyti jai, kad ji – gražiausia kada nors jo pažinota moteris, kad jis nė nežinojo, ką reiškia mylėti, kol nesutiko jos. Bet viso to ištarti nepavyko, todėl suteikė jai informacijos:

– Džebo namuose radau tavo teismo, Raito teismo protokolą.

Ji sukryžiavo rankas.

– Mat kaip.

– Jis kaupė laikraščių iškarpas, nuotraukas. Ir panašiai. – Patylėjęs pridūrė: – Matyt, Džebas čia atsikraustė, kad būtų arčiau tavęs.

Sara pakilusi paklausė:

– Manai?

Jis nekreipė dėmesio į įspėjamą jos balso gaidelę.

– Paiko apygardoje buvo daugiau užpuolimų, – tęsė Džefris.

Jis negalėjo susilaikyti, nors iš jos išraiškos suprato, kad turėtų užsičiaupti, kad ji nenori nieko apie tai girdėti. Bet buvo daug lengviau pasakoti Sarai faktus, o ne pačiam ką nors sugalvoti, todėl kalbėjo:

– Ten šerifas turi keturias bylas, kurias mėgina prisiūti Džebui. Reikės paimti mėginių laboratorijai, kad galėtume palyginti su DNR pavyzdžiais, kuriuos jie rado nusikaltimo vietoje. Be to, turime informacijos iš Džulijos Metjus. – Jis atsikrenkštė. – Jo kūnas morge.

– Aš neskrosiu, – atsakė Sara.

– Galim pasikviesti ką nors iš Ogastos.

– Ne, – pataisė Sara. – Tu nesupranti. Aš rytoj išeinu iš darbo.

Jis nesugalvojo, ką daugiau pasakyti:

– Kodėl?

– Nes aš šitaip nebegaliu, – atsakė ji, rodydama kažkur tarp jų. – Man taip neišeina, Džefri. Dėl to mes ir išsiskyrėme.

– Mes išsiskyrėme, nes aš padariau kvailą klaidą.

– Ne, – atsakė ji, sulaikydama jį. – Mes nepradėsim to paties ginčo šimtąjį kartą. Todėl ir išeinu iš darbo. Negaliu visą laiką šitaip kamuotis. Negaliu leisti tau trainiotis mano gyvenimo pakraščiuose. Turiu gyventi toliau.

– Aš tave myliu, – pasakė jis, lyg nuo to kas nors priklausytų. – Suprantu, kad aš tau netikęs. Žinau, kad niekada tavęs nesuprasiu, kad darau ne tai, ką reikia, sakau ne tai, ką reikia, kad turėjau būti su tavim, o ne lėkti į Atlantą, kai papasakojai apie – kai perskaičiau apie – tai, kas nutiko. – Jis nutilo, paskui kalbėjo toliau: – Visa tai žinau. Ir vis tiek negaliu liautis tave mylėjęs. – Ji nieko neatsakė, todėl jis pridūrė: – Sara, aš negaliu be tavęs. Man tavęs reikia.

– Kurios manęs tau reikia? – paklausė ji. – Tos ankstesniosios ar tos, kuri buvo išprievartauta?

– Jos abi – tas pats žmogus, – atsakė jis. – Man reikia jų abiejų. Aš myliu jas abi. – Jis žvelgė į ją, galvodamas, ką pasakyti. – Nenoriu būti be tavęs.

– Niekas tavęs neklausia.

– Klausia, – atsakė jis. – Man nesvarbu, ką tu sakai, Sara. Nesvarbu, ar išeisi iš darbo, ar išsikraustysi į kitą miestą, ar pasikeisi pavardę, aš vis tiek tave surasiu.

– Kaip Džebas?

Jos žodžiai skaudžiai užgavo. Nieko žiauresnio neįmanoma sugalvoti. Ji, regis, pati tai suvokė, nes skubiai atsiprašė:

– Negražiai pasakiau, – tarė ji. – Atleisk.

– Tu taip galvoji? Kad aš – kaip jis?

– Ne, – ji papurtė galvą. – Žinau, kad tu ne toks.

Jis nudelbė akis, vis dar įskaudintas jos žodžių. Jei būtų visa gerkle užrikusi, kad jo nekenčia, vis tiek nebūtų buvę taip skaudu.

– Džefai, – tarė artindamasi prie jo.

Uždėjo ranką jam ant skruosto, o jis paėmė ją ir pabučiavo delną. Tarė:

– Nenoriu tavęs prarasti, Sara.

– Jau praradai.

– Ne, – nesutiko jis. – Nepraradau. Žinau, kad nepraradau, nes kitaip tu čia nestovėtum. Tu stovėtum ten, o man lieptum nešdintis.

Ji neprieštaravo, bet pasitraukė atgal prie kriauklės.

– Man reikia dirbti, – sumurmėjo ji, imdama veržlėraktį.

– Išsikraustai?

– Tvarkausi, – atsakė ji. – Pradėjau vakar vakare. Nebežinau, kur kas padėta. Turėjau miegoti ant sofos, nes lova visa užgriozdinta.

Jis pamėgino pajuokauti:

– Bent jau mama džiaugsis.

Ji nelinksmai nusijuokė ir atsiklaupė priešais kriauklę. Uždengė nuotėkų vamzdį rankšluosčiu, tuomet užkabino veržlėraktį. Įrėmusi petį, jį stumtelėjo. Džefris matė, kad įrankis nė nekrusteli.

– Leisk, padėsiu, – pasisiūlė jis, nusivilkdamas švarką. Jai nespėjus paprieštarauti, jis suklupo greta ir stumtelėjo veržlėraktį. Vamzdis buvo senas ir nė nekrustelėjo. Jis pasidavė ir tarė:

– Tikriausiai teks nupjauti.

– Ne, neteks, – atsakė ji, švelniai patraukdama jį šalin.

Ji įsispyrė koja į spintelę už nugaros ir iš visų jėgų pastūmė. Veržlėraktis lėtai pasisuko, o Sara pajudėjo su juo.

Didžiuodamasi nusišypsojo.

– Matai?

– Tu nuostabi, – nuoširdžiai atsakė Džefris. Jis atsisėdo ant kulnų ir stebėjo, kaip ji ardo vamzdį. – Tu viską gali.

– Daug ko negaliu, – sumurmėjo ji.

Nekreipdamas į tai dėmesio, jis paklausė:

– Užsikimšo?

– Kai kas į jį įkrito, – atsakė ji, pirštu rausdamasi vamzdyje. Kažką iš jo ištraukė ir, jam nespėjus pastebėti, sugniaužė saujoje.

– Kas? – paklausė jis, siekdamas jos rankos.

Ji papurtė galvą, neatgniauždama kumščio.

Jis nusišypsojo, darėsi dar smalsiau.

– Kas ten? – pakartojo jis.

Ji atsiklaupė, paslėpusi rankas už nugaros. Susikaupusi suraukė kaktą, tada atkišo prieš save sugniaužtus kumščius.

Ji tarė:

– Iš kurios rankos?

Jis plekštelėjo jai per dešinę ranką.

Ji tarė:

– Ne iš tos.

Jis nusijuokė ir plekštelėjo per kairiąją.

Sara pasuko riešą ir ištiesė pirštus. Jos delne gulėjo mažas aukso žiedelis. Kai jis paskutinį kartą tą žiedelį matė, Sara nusiplėšė jį nuo piršto ir tėškė jam į veidą.

Džefris taip nustebo išvydęs žiedą, kad nė nesumojo, ką pasakyti.

– Sakei, kad jį išmetei.

– Aš meluoju geriau, negu tu manai.

Jis supratingai pažvelgė į ją ir paėmė iš jos vestuvinį žiedą.

– Kam jį pasilikai?

– Jis kaip piktas pinigas, – atsakė ji. – Niekaip negaliu atsikratyti.

Jis nusprendė, kad tai raginimas, ir paklausė:

– Ką veiksi rytoj vakare?

Ji atsiduso ir vėl prisėdo ant kulnų.

– Nežinau. Turbūt dirbsiu.

– O po to?

– Tikriausiai eisiu namo. O ką?

Jis įsikišo žiedą į kišenę.

– Galėčiau atnešti vakarienės.

Ji papurtė galvą.

– Džefri…

– „Gardžioji kiaulaitė“, – gundė jis, žinodamas, kad Sara labai mėgsta ten valgyti. Paėmė ją už rankų. – Brunsviko troškinys, kepti šonkauliukai, sumuštiniai su kiauliena, aluje keptos pupelės.

Ji žvelgė į jį ir nieko nesakė. Pagaliau tarė:

– Juk žinai, kad nieko iš to nebus.

– Gal bent pamėginkim?

Ji, regis, susimąstė. Jis palaukė, stengdamasis turėti kantrybės. Sara paleido jo rankas, tada pasirėmė į jo petį ir atsistojo.

Džefris taip pat atsistojo, stebėdamas, kaip ji tvarko vieną iš daugybės šlamšto stalčių. Jis prasižiojo ją šnekinti, bet suprato, kad nėra ko pasakyti. Vienintelis dalykas, kurį žinojo apie Sarą Linton, buvo tas, kad apsisprendusi ji niekada neapsigalvodavo.

Jis atsistojo jai už nugaros ir pabučiavo į nuogą petį. Ne kažin koks atsisveikinimas, bet jis nieko geresnio nesugalvojo. Džefris niekada nebuvo iškalbingas. Jam geriau sekėsi veikti. Bent jau dažniausiai.

Kai ėjo koridoriumi, Sara jam šūktelėjo:

– Atsinešk įrankių!

Jis apsigręžė, netikėdamas savo ausimis.

Nepakeldama galvos ji rausėsi stalčiuje.

– Rytoj vakare, – paaiškino ji. – Neprisimenu, kur nukišau šakutes.

1 Paul Simon, „Have a Good Time“. (Vert. past.)

2 Paul Simon, „Fifty Ways to Leave Your Lover“. (Vert. past.)

Padėka

Victoria Sanders, mano agentė, visą šį laiką atstojo man inkarą. Nežinau, kaip būčiau rašiusi be jos. Mano redaktorė Meaghan Dowling labai padėjo suplanuoti šią knygą, todėl iš širdies jai dėkoju, kad privertė mane nepabūgti iššūkio. Kapitonė Jo Ann Cain, Forest Parko Džordžijos valstijoje detektyvų viršininkė, dalijosi karo istorijomis. Mitchell Cary šeima atsakė į visus klausimus apie santechniką ir pasiūlė įdomių minčių. Dr. Michaelas A. Rolnikas ir Carol Barbier Rolnik padėjo įtikinamai pavaizduoti Sarą. Tamara Kennedy nuo pat pradžių dalijo puikius patarimus. Visos klaidos minėtose srityse yra tik mano pačios.

Dėkoju rašytojoms Ellen Conford, Jane Haddam, Eileen Moushey ir Katy Munger, kiekviena pati žino už ką. Steve Hogan kasdien knaisiojosi mano neurozėse ir už tai nusipelno kokio nors medalio. Skaitytojai Chris Cash, Cecil Dozier, Melanie Hammet, Judy Jordan ir Liegh Vanderels suteikė neįkainojamos pagalbos. Gregas Papas, iškabų gamybos šventasis globėjas, viską labai palengvino. B. A. davė gerų patarimų ir suteikė ramią vietą rašyti. S. S. mane palaikė sunkiu metu. Pagaliau dėkoju D. A. – tu matai mane kiaurai.

Content

Слотер Карин Aklumas