Слотер Карин

Baimės nuojauta

KARIN SLAUGHTER

BAIMĖS NUOJAUTA

Iš anglų kalbos vertė Gabrielė Gailiūtė

Versta iš:

Karin Slaughter

A FAINT COLD FEAR

Harper

ISBN 9786090106143

Copyright © 2003 by Karin Slaughter

Published by arrangement with William Morrow, an imprint of HarperCollins Publishers

© Vertimas į lietuvių kalbą, Gabrielė Gailiūtė, 2013

Viršelio nuotraukos:

© SMA Studio www.shutterstock.com

© Trevor kelly www.shutterstock.com

© saiko3p www.shutterstock.com

© Leidykla „Alma littera“, 2013

Iš anglų kalbos vertė Gabrielė Gailiūtė

Redagavo Rūta Pučinskaitė

Korektorė Ramutė Prapiestienė

Viršelio dailininkė Jurga Kurtinaitienė

Maketavo (ePub) Albertas Rinkevičius

Skiriama VS –

už meilę ir šilumą

Sekmadienis

1

Sara Linton žvelgė į „Dairy Queen“ įėjimą, lydėdama akimis besilaukiančią seserį, išeinančią su šokoladu aplietų ledų indeliais rankose. Kai Tesa ėjo per mašinų aikštelę, pakilo vėjas, ir violetinė suknelė kilstelėjo aukščiau kelių. Sesuo stengėsi prisilaikyti megztuką ir neištaškyti ledų, o kai priėjo arčiau mašinos, Sara nugirdo ją keiksnojant.

Stengdamasi nenusikvatoti, Sara pasilenkė atidaryti durelių ir paklausė:

– Reikia pagalbos?

– Ne, – atsakė Tesa, sprausdamasi į mašiną. Įsirangė ir padavė Sarai ledus. – Ir nustok čia juoktis iš manęs.

Sara net krūptelėjo, kai sesuo nusispyrė basutes ir susikėlė basas kojas ant prietaisų skydelio. „BMW 330i“ buvo vos poros savaičių senumo, o Tesa jau spėjo ant užpakalinės sėdynės palikti pakelį aptirpusių „Goobers“ ir priekinį kilimėlį aplaistyti apelsinine „Fanta“. Jei Tesa nebūtų beveik aštuonis mėnesius nėščia, Sara būtų ją pasmaugusi.

Paklausė:

– Kur taip ilgai užtrukai?

– Reikėjo pasiusioti.

– Vėl?

– Ne, man tiesiog patinka vaikščioti į „Dairy Queen“ tualetą! – atkirto Tesa. Ji vėdavosi ranka veidą. – Jėzau, kaip karšta.

Netarusi nė žodžio, Sara įjungė stipresnę oro kondicionieriaus srovę. Kaip daktarė, ji suprato, kad Tesa tėra savo pačios hormonų auka, bet retsykiais atrodydavo, kad visiems būtų geriausia uždaryti Tesą dėžėje ir neišleisti, kol nepasigirs kūdikio verksmas.

– Kiek ten žmonių, – pratarė Tesa pilna burna šokoladinio sirupo. – Po galais, ar neturėtų jie visi būti bažnyčioje, ką?

– Hm, – atsakė Sara.

– Visur nešvara. Tu tik pažiūrėk, – Tesa mostelėjo šaukštu, rodydama į mašinų aikštelę, – žmonės tiesiog meta šiukšles ir nė nepagalvoja, kas jas surinks. Gal mano, kad atskris šiukšlių fėja, ar ką.

Sara valgydama ledus kažką pritariamai sumurmėjo, o Tesa toliau traukė skundų litaniją apie visus „Dairy Queen“ pirkėjus, nuo vyriškio, kalbėjusio mobiliuoju telefonu, iki moters, kuri dešimt minučių laukė eilėje, o kai priėjo prie prekystalio, neapsisprendė, ko nori. Po kurio laiko Sara jos nebegirdėjo, tik žvelgė į mašinų aikštelę ir mąstė apie laukiančią sunkią savaitę.

Prieš kelerius metus Sara pradėjo dalį dienos dirbti apygardos koronere, kad galėtų iš pensijon išeinančio partnerio perpirkti Hartsdeilo vaikų klinikos dalį, bet pastaruoju metu darbas morge visai sujaukė jos, kaip pediatrės, tvarkaraštį. Paprastai apygardos koronerės pareigos daug laiko neužimdavo, bet praėjusią savaitę ji klinikoje nepasirodė dvi dienas, nes turėjo liudyti teisme, tad šią savaitę teks dirbti viršvalandžius.

Darbas morge vis dažniau trukdė klinikoje, ir Sara suprato, kad po poros metų teks rinktis kurį nors vieną. Atėjus laikui, apsispręsti bus nelengva. Teismo medikės darbas buvo iššūkis, kurio jai baisiai reikėjo, – dėl to ji prieš trylika metų iš Atlantos grįžo į Granto apygardą. Kartais pagalvodavo, kad be nuolatinių kliūčių, keliamų teismo medicinos, jai atrofuotųsi smegenys. Tačiau vaikų gydymas buvo tikra atgaiva, ir Sara, kuri susilaukti savų atžalų negalėjo, suprato, kad pasiilgtų bendravimo su jais. Ji kasdien apsigalvodavo, kurios pareigos mielesnės. Po sunkios dienos viename darbe antrasis atrodydavo idealus.

– Pusamžė! – spiegė Tesa taip garsiai, kad patraukė Saros dėmesį. – Man trisdešimt ketveri, o ne penkiasdešimt. Kaip slaugė gali šitaip sakyti nėščiai moteriai?

Sara pažvelgė į seserį.

– Ką?

– Ar tu bent klausaisi, ką aš šneku?

Sara pasistengė įtikinamai apsimesti.

– Taip. Žinoma, kad klausausi.

Tesa susiraukė.

– Tu vėl galvoji apie Džefrį, tiesa?

Klausimas Sarą nustebino. Šį sykį ji tikrai neprisiminė buvusio vyro.

– Ne.

– Sara, nemeluok man, – nukirto Tesa. – Visas miestas penktadienį matė prie nuovados tą iškabų mergiotę.

– Ji rašė raides ant naujos policijos mašinos, – atsakė Sara, o skruostus užliejo kaitra.

Tesa priblokšta pažvelgė į ją.

– Ar ne tuo jis teisinosi ir praėjusį kartą?

Sara neatsakė. Ji dar nepamiršo, kaip vieną dieną grįžo namo iš darbo anksčiau ir aptiko Džefrį lovoje su vietos iškabų parduotuvės savininke. Visa Lintonų šeima ir stebėjosi, ir niršo, kad Sara vėl susitikinėja su Džefriu, ir nors pati Sara jautėsi taip pat, niekaip neįstengė nuo jo visiškai atsiriboti. Džefrio atžvilgiu neįmanoma vadovautis jokia logika.

Tesa įspėjo:

– Tu tik būk su juo atsargi. Neleisk jam per daug atsipalaiduoti.

– Aš ne kvailė.

– Kartais kvailė.

– Tu pati kvailė, – atrėžė Sara, bet pasijuto keistai, dar nė nespėjusi ištarti žodžių.

Mašinoje buvo tylu, tik birbė oro kondicionierius. Galiausiai Tesa pratarė:

– Reikėjo sakyti: kas pirmas sakė, ant savęs pasisakė.

Sara norėjo nuleisti viską juokais, bet buvo pernelyg suirzusi.

– Tese, čia ne tavo reikalas.

Sesuo nusikvatojo taip garsiai, kad Sarai net ausyse spengė.

– Na, mieloji, po galais, juk čia visai niekam tikęs argumentas. Neabejoju, kad Marla Sims pastvėrė telefono ragelį, tai kalaitei nė neišlipus iš mašinos.

– Nevadink jos šitaip.

Tesa vėl pamojo šaukštu.

– O kaip vadinti? Kekše?

– Niekaip, – pasakė jai Sara visiškai rimtai. – Niekaip nevadink.

– Ak, o aš manau, kad ji verta kelių švelnių žodelių.

– Tai Džefris buvo neištikimas. Ji tiesiog pasinaudojo palankia proga.

– Žinai, – pratarė Tesa, – aš kadaise irgi pasinaudodavau patogia proga, bet niekada nesivaikiau vedusio.

Sara užsimerkė, mėgindama mintimis užtildyti seserį. Ji nenorėjo apie tai kalbėtis.

Tesa pridūrė:

– Marla pasakojo Penei Brok, kad ji sustorėjo.

– O kodėl tu kalbėjaisi su Pene Brok?

– Jiems virtuvėje užsikimšo kanalizacija, – atsakė Tesa, garsiai apčiulpdama šaukštą. Kai išsipūtęs pilvas ėmė trukdyti judėti, ji nustojo talkininkauti tėvui šeimos santechnikos įmonėje visą darbo dieną, bet įkišti į kriauklę pompą dar sugebėjo. – Penė sakė, kad ji stora karvė.

Nors nenoromis, Sara nesutvardė triumfo jausmo, bet tuojau užliejo kaltė, kad džiaugiasi platėjančiais kitos moters klubais. Ir subine. Iškabų mergaitė ir taip jau mažumėlę braškėjo per siūles.

Tesa tarė:

– Tu šypsaisi.

Tikrai; Sarai net gėlė skruostus, taip stengėsi neprasižioti.

– Koks siaubas.

– Kodėl?

– Nes… – Sara nutilo. – Nes jaučiuosi paskutinė kvaiša.

– Na, kas esi, tas esi, kaip pasakytų Popajus. – Tesa labai pabrėžtinai plastikiniu šaukštu išgramdė menkiausius ledų likučius iš kartoninio indelio. Ji sunkiai atsiduso, lyg diena ką tik būtų pasidariusi dar blogesnė. – Ar galiu pabaigti tavo?

– Ne.

– Aš nėščia! – suspigo Tesa.

– Kuo aš kalta.

Tesa toliau gramdė savo induką. Dar labiau suerzino seserį, pradėjusi kasytis padą į raštuoto medžio prietaisų skydelio apdailą.

Tik po visos minutės Sara pajuto lyg kūjo smūgis kertančią vyresniosios sesers kaltę. Pamėginusi ją nuginti ir toliau valgyti ledus, pajuto, kad jie stringa gerklėje.

– Štai, mažvaike tu. – Sara padavė induką.

– Ačiū, – meiliai padėkojo Tesa. – Gal galim nusipirkti dar, kad turėtume vėliau? – pasiūlė ji. – Tik gal nueitum tu? Nenoriu, kad žmonės galvotų, jog aš kiaulė, – ji meiliai nusišypsojo, plevendama blakstienomis, – be to, galimas daiktas, būsiu mažumėlę supykdžiusi vaikį už prekystalio.

– Kažin kuo?

Tesa nekaltai mirktelėjo.

– Kai kurie žmonės tiesiog jautrūs.

Sara atidarė duris, nudžiugusi, kad atsirado proga išlipti iš mašinos. Jai nuėjus vos keletą žingsnių, Tesa nuleido langelį.

– Žinau, – atsakė Sara. – Papildomai šokolado.

– Aha, bet pala, – Tesa nulaižė ledus nuo mobiliojo telefono šono ir iškišo jį pro langelį, – Džefris.

Sara sustojo žvyruotoje šalikelėje tarp policijos automobilio ir Džefrio mašinos ir susiraukė išgirdusi, kaip į mašinos šoną pyška akmenukai. Savo dvivietį kabrioletą į didesnį modelį ji iškeitė tik tam, kad tilptų vaikiška kėdutė. Tesa ir gamtos stichijos sutremps BMW dar iki kūdikiui gimstant.

– Čia? – paklausė Tesa.

– Taip. – Sara trūktelėjo rankinį stabdį ir pažvelgė į priešais nusidriekusią išdžiūvusią upės vagą. Nuo dešimtojo dešimtmečio vidurio Džordžiją kamavo sausra; didžiulė upė, kadaise vingiavusi per mišką lyg stora, tingi gyvatė, susitraukė ir virto vos gurgenančiu upeliūkščiu. Liko tik suskeldėjęs, sausas karkasas, o betono tiltas trisdešimt pėdų virš vandens atrodė suręstas ne vietoje, nors Sara dar prisiminė, kad žmonės nuo jo žvejodavo.

– Ten lavonas? – paklausė Tesa, rodydama į pusračiu stovinčių vyrų pulkelį.

– Tikriausiai, – atsakė Sara, svarstydama, ar jie koledžo teritorijoje. Granto apygardą sudarė trys miestai: Hartsdeilas, Medisonas ir Eivondeilas. Hartsdeilas, kuriame buvo įsikūręs Granto technologijų koledžas, buvo apygardos pažiba, ir jei nusikaltimas įvykdavo miesto ribose, jis visiems atrodydavo dar žiauresnis. O nusikaltimas koledžo teritorijoje būtų tikras košmaras.

– Kas nutiko? – nekantriai paklausė Tesa, nors anksčiau niekada nesidomėjo šia Saros darbo dalimi.

– Tai ir turiu sužinoti, – priminė jai Sara, lenkdamasi prie daiktadėžės stetofonendoskopo. Mašinoje buvo ankšta, ir Saros ranka prigludo prie Tesos pilvo. Akimirką ji ją ten sulaikė.

– Ak, sesute, – aiktelėjo Tesa, suimdama Saros ranką. – Aš taip tave myliu.

Sara nusijuokė iš Tesos staiga sužvilgusių ašarų, bet kažkodėl ir pati pajuto jas trykštant.

– Ir aš tave myliu, Tese. – Ji spustelėjo seseriai ranką ir pridūrė: – Palauk mašinoje. Ilgai netruksiu.

Kai Sara užtrenkė mašinos dureles, Džefris artinosi jos pasitikti. Jo tamsūs plaukai buvo tvarkingai sušukuoti atgal, ties sprandu dar mažumėlę drėgni. Jis vilkėjo juosvai pilku, tobulai išlygintu ir prigludusiu kostiumu, prie krūtinės kišenėlės – auksinis policininko ženklelis.

Sara mūvėjo sportinėmis kelnėmis, regėjusiomis ir geresnių laikų, vilkėjo marškinėliais, kurie jau valdant Reiganui nebebuvo balti. Basnirčia avėjo sportbačiais, o jų raišteliai buvo neužveržti, kad galėtų juos apsiauti ir nusiauti nė nepasilenkdama.

– Nereikėjo taip puoštis, – pajuokavo Džefris, bet ji išgirdo jo balse įtampą.

– Kas ten?

– Gerai nežinau, bet, man regis, kažkas nešvaraus… – Jis stabtelėjo, įsistebeilijęs į mašiną. – Atsivežei Tesą?

– Buvom pakeliui, o ji pati norėjo… – Sara nutilo, nes iš tikrųjų jokio paaiškinimo neturėjo, tiesiog šiuo metu jos gyvenimo tikslas – kad Tesa būtų patenkinta ar, mažų mažiausiai, kad nezyztų.

Džefris tuojau viską suprato.

– Matyt, nebuvo prasmės su ja ginčytis?

– Ji pažadėjo sėdėti mašinoje, – atsakė Sara ir iškart išgirdo, kaip jai už nugaros užtrenkiamos durelės. Apsigręžusi įsisprendė rankomis į klubus, bet Tesa jau mojo jai ranka.

– Man reikia ten, – pasakė Tesa, rodydama į medžių guotą tolumoje.

Džefris paklausė:

– Ji eis namo pėsčia?

– Eina nusilengvinti, – paaiškino Sara, akimis lydėdama į miškelį ant kalvos kopiančią seserį.

Abu žiūrėjo, kaip Tesa kariasi stačiu šlaitu, susiėmusi rankomis už pilvo apačios, lyg neštų krepšį. Džefris paklausė:

– Jeigu aš juoksiuosi, kai ji nuriedės nuo tos kalvos, tu supyksi?

Užuot atsakiusi, Sara nusikvatojo su juo.

Jis paklausė:

– Manai, ji ten susitvarkys?

– Susitvarkys, – atsakė Sara. – Nenumirs, jeigu truputį pajudės.

– Tikrai? – susirūpinęs nenusileido Džefris.

– Nesijaudink, – nuramino Sara, žinodama, kad Džefris visą gyvenimą nė sykio nėra buvęs ilgesnį laiką šalia nėščios moters. Jis tikriausiai baiminasi, kad, nepasiekusi medžių kalvos viršūnės, Tesa ims gimdyti. Kurgi ne, gerai būtų.

Sara pasuko nusikaltimo vietos link, bet stabtelėjo, nes jis nesekė paskui. Ji apsigręžė, žinodama, kas laukia.

Jis tarė:

– Šįryt anksti išėjai.

– Nusprendžiau, kad tau reikia išsimiegoti. – Ji priėjo, pasiėmė iš jo švarko kišenės latekso pirštines ir paklausė: – Tai kas ten nešvaraus?

– Nebuvau taip baisiai pavargęs, – pasakė jis tuo pačiu gundomu balsu, kokiu būtų kalbinęs ją šįryt, jei nebūtų išsmukusi.

Ji maigė pirštines, nesugalvodama, ką pasakyti.

– Man reikėjo išleisti šunis.

– Galėtum juos vežiotis.

Sara reikšmingai pažvelgė į policijos automobilį.

– Naujas? – paklausė ji, apsimesdama, kad smalsauja. Granto apygarda nedidelė. Apie naująjį patrulių automobilį Sara išgirdo anksčiau, negu jis spėjo privažiuoti prie nuovados.

Jis atsakė:

– Gavom prieš porą dienų.

– Kokios dailios raidės, – sumurmėjo ji atsainiu balsu.

– Ir ką tu pasakysi, – tarė jis; įkyri frazė, kurią pastaruoju metu buvo įsikandęs, kai nežinodavo, ką daugiau sakyti.

Sara neleido jam išsisukti.

– Kaip gražiai ji pasidarbavo.

Džefris žvelgė tiesiai į ją, lyg neturėdamas ko slėpti. Sara būtų susižavėjusi, jei jis nebūtų lygiai taip pat žvelgęs į ją, kai pastarąjį sykį užtikrino, kad jos neapgaudinėja.

Ji įtemptai šyptelėjo ir pakartojo:

– Tai kas nešvaraus?

Jis susierzinęs trumpai atsiduso.

– Pamatysi, – atsakė jis ir pasuko prie upės.

Sara ėjo normaliu greičiu, bet Džefris sulėtino žingsnį, kad ji spėtų su juo. Ji matė, kad jis pyksta, bet niekada nesileisdavo bauginama Džefrio nuotaikos.

Paklausė:

– Studentas?

– Tikriausiai, – vis dar striukai atsakė jis. – Patikrinome kišenes. Jokio dokumento jis neturėjo, bet šitas upės krantas – koledžo teritorija.

– Nuostabu, – sumurmėjo Sara, svarstydama, kada gi pasirodys Čakas Geinsas, naujasis koledžo apsaugos viršininkas, ir ims abejoti viskuo, ką jie daro. Čaką nesunkiai būtų galima nuvyti šalin, bet pirmasis Džefrio nurodymas, tapus Granto apygardos policijos viršininku, buvo rūpintis, kad koledžas būtų patenkintas. Čakas tai kuo puikiausiai žinojo ir, vos pasitaikydavo proga, tuo naudodavosi.

Sara pamatė labai dailią šviesiaplaukę, sėdinčią ant riedulių. Greta jos stovėjo Bredas Stivensas, jaunas patrulis, kadaise buvęs Saros pacientas.

– Elena Šafer, – paaiškino Džefris. – Ji bėgiojo miško pusėn. Perbėgusi tiltą, išvydo lavoną.

– Kada aptiko?

– Maždaug prieš valandą. Paskambino mobiliuoju.

– Ji bėgioja su telefonu? – paklausė Sara ir pagalvojo, kad nėra čia kuo stebėtis. Šiais laikais žmonės nė į tualetą nenueina be telefono, kad neimtų nuobodžiauti.

Džefris tarė:

– Kai apžiūrėsi kūną, noriu pamėginti dar sykį su ja pasikalbėti. Pirma ji buvo sukrėsta. Galbūt Bredas padės ją nuraminti.

– Ar ji pažinojo auką?

– Regis, ne, – atsakė jis. – Tikriausiai tiesiog ne laiku ir ne vietoje pasipainiojo.

Tokia liudininkų dalia: išvysta ką nors kelias akimirkas, ir vaizdas nebeapleidžia jų visą gyvenimą. Laimė, kiek Sara įžiūrėjo kūną vagos viduryje, šitai merginai dar pasisekė.

– Eikš, – tarė Džefris, imdamas Sarą už rankos, jiedviem prisiartinus prie kranto. Žemė buvo kalvota, o upės pusėn – nuolydis. Tekantis lietaus vanduo žemėje išgraužė takelį, bet purvas buvo minkštas ir slidus.

Sara iš akies nustatė, kad vaga šioje vietoje bent keturiasdešimties pėdų pločio, bet vėliau Džefris kam nors palieps tiksliai išmatuoti. Žemė po kojomis buvo perdžiūvusi, ir ji juto, kaip smėlis ir molis pamažu žyra į teniso batelius, nes eidami lavono link jie kėlė dulkes. Prieš dvylika metų šioje vietoje vandens buvo iki kaklo.

Ji stabtelėjo pusiaukelėje iki įvykio vietos ir pakėlė akis į tiltą. Jį sudarė paprasčiausia betoninė sija su žemais turėklais. Pora colių nuo apačios kyšojo atbraila, o tarp jos ir turėklo kažkas buvo juodais dažais užpurškęs DVĖSK NEGRE ir didžiulę svastiką.

Sarai net burną sutraukė. Ji priekaištingai pratarė:

– O čia dabar kas?

– Taigi, – atsakė Džefris, ne mažiau pasišlykštėjęs. – Visame koledže pripaišyta.

– Nuo kada? – paklausė Sara. Grafitis atrodė išblukęs, tikriausiai poros savaičių senumo.

– Kas žino? – atsakė Džefris. – Koledžas dar nežino.

– Jei žinotų, ko nors imtųsi, – tarė Sara, per petį dairydamasi Tesos. – Gal nutuoki, kas terlioja?

– Studentai, – atsakė jis, spjaute išspjaudamas žodį, ir vėl žengė. – Tikriausiai kokie nors idiotai jankiai, kurie mano, kad labai šmaikštu atvažiuoti į pietus ir vaizduoti vergvaldžius.

– Nekenčiu vaikiščių rasistų, – sumurmėjo Sara, nusišypsodama Metui Hoganui ir Frenkui Volisui, prie kurių kaip tik prisiartino.

– Sveika, Sara, – pasakė Metas. Vienoje rankoje jis laikė momentinį fotoaparatą, o kitoje – kelias nuotraukas.

Frenkas, Džefrio dešinioji ranka, jai tarė:

– Kaip tik baigėme fotografuoti.

– Dėkui, – atsakė Sara, užsimaudama latekso pirštines.

Auka gulėjo tiesiai po tiltu, veidu į žemę. Rankos buvo išskėstos į šalis, o kelnės ir apatiniai susibrukę aplink kulkšnis. Sprendžiant iš stoto, neapžėlusios nugaros ir pasturgalio, jaunas vyras, tikriausiai dvidešimties ar truputį daugiau. Šviesūs jo plaukai siekė apykaklę, o pakaušyje buvo perskirti. Jei ne iš išangės išvirtę kruvini audiniai, būtų atrodę, kad jis miega.

– Ak, – pratarė ji, supratusi, dėl ko jaudinasi Džefris.

Sara formaliai atsiklaupė ir pridėjo stetofonendoskopą prie mirusio vaikino nugaros. Juto ir girdėjo, kaip nuo jos prisilietimo krusteli šonkauliai. Širdis neplakė.

Užsinėrė stetofonendoskopą ant kaklo ir apžiūrėjo kūną, garsiai skelbdama, ką aptikusi.

– Nematyti jokių požymių traumų, kurių paprastai pasitaiko analinio žaginimo atvejais. Nei mėlynių, nei įbrėžimų. – Ji dirstelėjo į jo rankas ir riešus. Kairioji buvo nerangiai užlinkusi, ant dilbio matyti nedailus rausvas randas. Atrodė, kad atsirado per pastaruosius keturis ar šešis mėnesius. – Nebuvo surištas.

Jaunuolis vilkėjo tamsiai žaliais marškinėliais; Sara juos pakėlė, ieškodama kitų sužalojimų. Nugaros apačioje buvo ilgas įbrėžimas, oda pradrėksta, bet per mažai, kad bėgtų kraujas.

– Kas čia? – paklausė Džefris.

Sara neatsakė, nors įbrėžimas jai pasirodė keistas.

Ji pakėlė dešinę vaikino koją, norėdama patraukti ją šalin, bet kai nepakilo pėda, stabtelėjo. Užkišo ranką po kelnių klešne, čiuopdama čiurnos kaulus, paskui blauzdikaulį ir šeivikaulį; jausmas, lyg maigant avižinės košės pilną balioną. Ji patikrino kitą koją, ši buvo tokia pat minkšta. Kaulai ne šiaip sau lūžę, o tiesiog sugurę į miltus.

Trinktelėjo mašinos durelės, ir Sara nugirdo, kaip Džefris kužda panosėje:

– Šūdas.

Po kelių sekundžių krantu nusileido Čakas Geinsas; slystant šlaitu, rusvi apsaugininko uniformos marškiniai ties krūtine įsitempė. Sara pažinojo Čaką nuo pradinės mokyklos, kur jis be gailesčio erzino ją dėl visko, pradedant jos ūgiu, baigiant gerais pažymiais ir raudonais plaukais, o dabar jį išvydusi ji apsidžiaugė ne daugiau negu žaidimų aikštelėje prieš daug metų.

Greta Čako su lygiai tokia pat, tik mažiausiai dviem dydžiais per didele uniforma stovėjo smulkutė Lena Adams. Kelnes prilaikė diržas, o su aviatoriaus akiniais nuo saulės ir pasikišusi plaukus po beisbolo kepuraite plačiu snapeliu ji atrodė kaip berniukas, apsirengęs tėvo drabužiais, ypač kai ant šlaito neišlaikė pusiausvyros ir nučiuožė ant užpakalio iki pat apačios.

Frenkas šoko jai padėti, bet Džefris žvilgsniu jį sulaikė. Lena dar prieš septynis mėnesius buvo detektyvė – saviškė. Džefris neatleido Lenai, kad ši išėjo, ir buvo pasiryžęs padaryti viską, kad niekas iš jo pavaldinių taip pat nedovanotų.

– Po galais, – tarė Čakas, pabėgėdamas kelis paskutinius žingsnius. Netgi tokią vėsią dieną viršutinė jo lūpa sužvilgo prakaitu, o veidas įraudo nuo įtampos leidžiantis šlaitu. Čakas buvo nepaprastai raumeningas, bet darė nesveiko žmogaus įspūdį. Jis visada prakaituodavo, o dėl plono riebalų sluoksnio oda atrodė įsitempusi ir išpurtusi. Veidas apskritas kaip mėnuo, akys mažumėlę per toli viena nuo kitos. Sara nežinojo, ar tai nuo steroidų, ar nuo nevykusių svorio kilojimo pratimų, bet atrodė, kad jam bet kurią akimirką gresia širdies smūgis.

Čakas flirtuodamas mirktelėjo Sarai, tarė „Sveika, Raudona“, o paskui atkišo mėsingą plaštaką Džefriui.

– Kaip reikalai, Viršininke?

– Čakai, – atsakė Džefris, nenoromis spausdamas jam ranką. Jis paskubomis dirstelėjo į Leną, paskui vėl atsigręžė į įvykio vietą. – Mums paskambino maždaug prieš valandą. Ką tik atvažiavo Sara.

Ši tarė:

– Sveika, Lena.

Lena nežymiai linktelėjo, bet Sara neįžiūrėjo jos išraiškos už tamsių akinių. Džefris aiškiai nepritarė tokiam draugiškumui, ir jei jie būtų buvę vieni, ji būtų jam paaiškinusi, kur susikišti savo nepritarimą.

Čakas suplojo rankomis, lyg rodydamas, kas čia vadovauja.

– Na, tai kas nutiko, daktariuke?

– Tikriausiai savižudybė, – atsakė Sara, mėgindama prisiminti, kiek sykių prašė Čako nevadinti jos daktariuke. Bet nevadinti Raudona prašydavo dažniau.

– Tikrai? – paklausė Čakas, ištempęs kaklą. – O tau neatrodo, kad jį kažkas padrožė? – Parodė į apatinę kūno dalį. – Man tai atrodo.

Sara atsisėdo ant kulnų ir nieko neatsakė. Ji vėl pažvelgė į Leną, galvodama, kaip ši laikosi. Maždaug prieš metus neteko sesers, o paskui tyrimo metu išgyveno tikrą pragarą. Nors Lena Adams Sarai daug kuo nepatiko, Čako Geinso ji niekam nelinkėtų.

Čakas pajuto, kad niekas nekreipia į jį dėmesio. Jis vėl suplojo rankomis ir įsakė:

– Adams, patikrink perimetrą. Pažiūrėk, ar ko nors neužuosi.

Keista, bet Lena pakluso ir nuėjo pasroviui.

Sara pažvelgė į tiltą, prisidengusi nuo saulės akis.

– Frenkai, gal užliptum ten paieškoti raštelio ar ko?

– Raštelio? – pakartojo Čakas.

Sara kreipėsi į Džefrį.

– Manau, jis nušoko nuo tilto, – pasakė ji. – Nukrito ant kojų. Matyti į dumblą įsispaudę jo batų pėdsakai. Nuo smūgio jam nusmuko kelnės ir lūžo dauguma ar net visi pėdų ir kojų kaulai. – Ji pažvelgė į etiketę ant džinsų juosmens, tikrindama dydį. – Džinsai buvo apsmukę, o krentant iš tokio aukščio jėga labai stipri. Manau, kraujas sunkiasi iš atšokusių žarnų. Matyti, kad tiesiosios žarnos galas išverstas ir išstumtas pro išangę.

Čakas tyliai švilptelėjo, ir, nespėjusi susilaikyti, Sara pakėlė akis. Pamatė, kaip krutindamas lūpas jis skaito rasistinę keverzonę ant tilto. Plačiai nusišypsojo Sarai, tada paklausė:

– Kaip sesuo?

Sara pastebėjo, kad Džefris susičiaupė, sukando dantis. Devonas Lokvudas, Tesos kūdikio tėvas, buvo juodaodis.

– Kuo puikiausiai, Čakai, – atsakė Sara, prisiversdama neapžioti jauko. – O kodėl klausi?

Jis vėl nusišypsojo, pasistengdamas, kad ji pastebėtų, kaip jis žvelgia į tiltą.

– Šiaip sau.

Ji spoksojo į Čaką, pasibaisėjusi, kad nuo gimnazijos laikų jis beveik visai nepasikeitė.

– Tas randas ant rankos, – įsiterpė Džefris. – Jis atrodo šviežias.

Sara prisivertė pažvelgti į aukos ranką, bet kai atsakė, pyktis gniaužė gerklę:

– Taip.

– Taip? – pakartojo Džefris, turėdamas galvoje kitokį klausimą.

– Taip, – atsakė Sara, rodydama jam, kad ir pati įstengia apsiginti. – Manau, susižalota tyčia, tiesiai per stipininę arteriją. Dėl to galėjo atsidurti ir ligoninėje.

Čakas staiga susidomėjo Lenos užduotimi.

– Adams! – užriko jis. – Patikrink ana ten. – Parodė tolyn nuo tilto, į priešingą pusę, negu ji ėjo.

Sara uždėjo rankas ant mirusio vaikino klubų ir paprašė Džefrio:

– Gali padėti jį apversti?

Laukdama, kol Džefris užsismauks pirštines, Sara tarp medžių dairėsi Tesos. Jos nebuvo matyti. Bent sykį Sara džiaugėsi, kad Tesa jos mašinoje.

– Jau, – pasakė Džefris, padėjęs rankas mirusiam vaikinui ant pečių.

Sara suskaičiavo iki trijų, ir jie kaip įmanydami atsargiau apvertė kūną.

– O šūdas, – sucypė Čakas trimis oktavomis laibesniu balsu. Jis skubiai žengė atatupstas, lyg kūnas staiga būtų užsiliepsnojęs. Džefris greitai atsistojo gryniausio siaubo perkreiptu veidu. Metas nusigręžė ir, sprendžiant iš garso, ėmė žiaukčioti.

– Ką gi, – tarė Sara, neturėdama ką daugiau pasakyti.

Apatinė aukos penio dalis buvo beveik visiškai nudirta. Nuo galvutės laisvai karojo keturių colių odos atplaiša, o mėsa vienodais tarpais buvo suvarstyta svarmenų pavidalo auskarais.

Sara priklaupė ties dubeniu ir apžiūrėjo sužalojimą. Kai ištempė odą į deramą padėtį, išgirdo, kaip kažkas pro dantis įtraukė oro, o pati apžiūrėjo dantytus kraštelius, kur nuo organo buvo nuplyšusi mėsa.

Pirmasis prašneko Džefris:

– Kas čia, po galais?

– Kūno vėrimas, – atsakė ji. – Tai vadinama pasaitėlio kopėtėlėmis. – Sara parodė metalo auskarus. – Jie gana sunkūs. Tikriausiai nuo smūgio oda nusimovė lyg kojinė.

– Eina šikt, – vėl sumurmėjo Čakas, atvirai spoksodamas į sužalojimą.

Džefris negalėjo patikėti.

– Jis pats sau taip pasidarė?

Sara gūžtelėjo pečiais. Granto apygardoje genitalijų vėrimo nepasitaikė, bet klinikoje ji buvo užtektinai regėjusi įvertų auskarų sukeltų infekcijų, kad žinotų, jog tokių dalykų būna.

– Jė-zau, – murmėjo Metas, spardydamas žemes, vis dar neatsigręždamas į juos.

Sara parodė ploną auksinį žieduką, įvertą vaikinui į šnervę.

– Čia oda storesnė, todėl jis neištrūko. O antakis… – Ji apsidairė ir ant žemės pastebėjo dar vieną auksinį žieduką, įsmigusį į molį ten, kur tysojo kūnas. – Galbūt nuo smūgio atsisegė sagtelė.

Džefris parodė į krūtinę.

– O ten?

Maždaug du coliai žemiau dešiniojo vaikino spenelio driekėsi plona kraujo srovelė, o pats spenelis buvo plyšęs pusiau. Sara kažką įtarė ir atraitojo džinsų liemenį. Tarp užtrauktuko ir kelnaičių buvo įstrigęs dar vienas žiedukas.

– Auskaras spenelyje, – pasakė ji, paimdama žieduką. – Ar turi maišelį?

Džefris ištraukė mažą įkalčių maišelį, praskėtė jį ir bjaurėdamasis paklausė:

– Viskas?

– Tikriausiai ne, – atsakė ji.

Nykščiu ir smiliumi suėmusi vaikino žandikaulį, Sara pražiodė burną. Atsargiai kyštelėjo pirštus, stengdamasi neįsipjauti.

– Tikriausiai buvo prasivėręs ir liežuvį, – pasakė ji Džefriui, čiuopdama raumenį. – Jo galiukas prakirstas. Tiksliau žinosiu, kai pasiguldysiu ant stalo, bet manau, kad spaustukas gerklėje.

Ji atsisėdo ant kulnų, nusiėmė pirštines ir nužvelgė visą auką, o ne vien subadytas dalis. Jis atrodė paprastas vaikis, tik iš nosies varvėjo siaura kraujo srovelė ir rinkosi aplink lūpas. Ant švelnaus smakro žėlė šviesiai rusva barzdelė, o žandenos buvo retos ir ilgos, susigarbanojusios palei žandikaulio liniją lyg spalvoti siūlai.

Čakas žengė žingsnį artyn pasižiūrėti ir net išsižiojo.

– O, šūdas. Čia juk… Šūdas… – jis sudejavo ir trinktelėjo sau per galvą. – Neprisimenu jo vardo. Jo mama dirba koledže.

Sara pastebėjo, kaip nuo tokios žinios suglebo Džefrio pečiai. Byla pasidarė dešimt kartų sudėtingesnė.

Frenkas nuo tilto šūktelėjo:

– Radau raštelį!

Sara nustebo, nors pati ir siuntė Frenką jo ieškoti. Buvo regėjusi nemažai savižudybių, bet čia kažkas atrodė negerai.

Džefris įdėmiai ją stebėjo, lyg skaitytų mintis. Jis paklausė Saros:

– Vis tiek manai, kad jis nušoko?

Sara išsisuko nuo atsakymo:

– Neatrodo, ką?

Džefris akimirką luktelėjo, tada apsisprendė:

– Iššukuosime apylinkę.

Čakas jau norėjo siūlytis padėti, bet Džefris grakščiai užbėgo jam už akių, paklausdamas:

– Čakai, gal liktum čia su Metu ir nufotografuotum veidą? Noriu parodyti jį merginai, kuri rado palaikus.

– Hm… – Čakas, regis, pamėgino sugalvoti pasiteisinimą, bet ne todėl, kad vengė pasilikti, o dėl to, kad nenorėjo klausyti Džefrio nurodymų.

Džefris pamojo Metui, ir šis pagaliau įstengė atsigręžti.

– Nufotografuok.

Metas įsitempęs linktelėjo galva, ir Sara pasvarstė, kaipgi jis fotografuos nežiūrėdamas į auką. Užtat Čakas nuo negyvėlio negalėjo atplėšti akių. Tikriausiai dar niekad nebuvo matęs lavono. Pažinodama jį, Sara nesistebėjo. Iš jo išraiškos galėjai pamanyti, kad jis žiūri filmą.

– Eikš, – tarė Džefris, padėdamas Sarai atsistoti.

– Aš jau paskambinau Karlosui, – pasakė ši, turėdama galvoje savo asistentą iš morgo. – Netrukus pasirodys. Po skrodimo sužinosime daugiau.

– Gerai, – atsakė Džefris. Jis tarė Metui: – Pasistenk nufotografuoti aiškiai. Kai Frenkas nusileis, pasakyk, kad ateitų prie mašinų.

Metas atidavė jam pagarbą, vis dar neįstengdamas pratarti žodžio.

Sara įsikišo stetofonendoskopą į kišenę, ir jiedu nužingsniavo upės vaga. Ji pažvelgė į automobilį, akimis ieškodama Tesos. Saulė atsispindėjo nuo priekinio stiklo, paversdama jį šviesiu veidrodžiu.

Džefris palaukė, kol Čakas jų nebegirdės, ir paklausė:

– Ką nutylėjai?

Sara pagalvojo, nežinodama, kaip išreikšti nuojautą.

– Čia kažkas ne taip.

– Galbūt dėl Čako.

– Ne, – atsakė ji. – Čakas niekšas. Tai žinau jau trisdešimt metų.

Džefris šyptelėjo.

– Tada kas?

Sara atsigręžė į tysantį lavoną, paskui vėl pažvelgė į tiltą.

– Tas įbrėžimas ant nugaros. Iš kur jis?

Džefris sugalvojo:

– Nuo tilto turėklų?

– Kaip? Turėklai ne tokie aukšti. Jis tikriausiai sėdėjo nukoręs kojas.

– Po turėklais – atbraila, – priminė Džefris. – Galėjo nusibrozdinti krisdamas.

Sara vis žvelgė į tiltą, mėgindama įsivaizduoti teisingą scenarijų.

– Žinau, kad skamba kvailai, bet aš, juo dėta, nenorėčiau užsigauti krisdama. Atsistočiau ant turėklo ir šokčiau pirmyn, tolyn nuo atbrailos. Tolyn nuo visko.

– Galbūt jis nusileido ant atbrailos ir nusibrozdino nugarą į tiltą.

– Paieškok ten odos, – pasiūlė Sara, nors labai abejojo, ar ką nors suras.

– Jis nusileido ant kojų?

– Tai ne taip neįprasta, kaip tau atrodo.

– Manai, jis tyčia?

– Nušoko?

– Ten, – Džefris parodė apatinę kūno dalį.

– Įsivėrė auskarus? – paklausė Sara. – Tikriausiai jau seniai. Viskas užgiję.

Džefris krūptelėjo.

– Kodėl reikia šitaip žalotis?

– Sakoma, kad nuo to sustiprėja seksualiniai pojūčiai.

Džefris nepatikėjo.

– Vyrui?

– Ir moteriai, – atsakė Sara, nors ta mintis ją šiurpino.

Ji vėl pažvelgė į mašiną, tikėdamasi pamatyti Tesą. Aiškiai regėjo vietą, kur stovėjo automobiliai. Daugiau nieko nebuvo, tik Bredas Stivensas ir liudininkė.

Džefris paklausė:

– Kur Tesa?

– Kas žino? – sudirgusi atsakė Sara. Reikėjo vežti seserį namo, o ne temptis su savim.

– Bredai! – šūktelėjo Džefris patruliui, jiedviem einant mašinų link. – Ar Tesa nusileido nuo kalvos?

– Ne, pone, – atsakė jis.

Sara pažvelgė į užpakalinę sėdynę, manydama, kad Tesa ten susirangiusi snaudžia. Salone buvo tuščia.

Džefris tarė:

– Sara?

– Nieko tokio, – atsakė jam Sara, manydama, kad Tesa tikriausiai pradėjo leistis nuo kalvelės, o tada ją vėl prispyrė. Kūdikis jau kelias savaites šoka džigą ant šlapimo pūslės.

Džefris pasisiūlė:

– Nori, kad nueičiau jos paieškoti?

– Ji tikriausiai kur nors prisėdo pailsėti.

– Tikrai? – paklausė Džefris.

Ji numojo ranka ir nuėjo tuo pačiu takeliu į kalvą kaip ir Tesa. Koledžo studentai bėgiodavo miško takais, vedančiais nuo vieno miesto pakraščio į kitą. Jei Sara paėjėtų kokią mylią į rytus, išeitų prie vaikų klinikos. Vakaruose prieitų greitkelį, o šiaurėje – priešingą miesto pakraštį, prie Lintonų namų. Jei Tesa nusprendė kulniuoti namo pėsčia, niekam nepasakiusi, Sara ją užmuš.

Įkalnė buvo statesnė, negu Sara manė, ir kalvos viršūnėje ji stabtelėjo atgauti kvapo. Visur mėtėsi šiukšlės, lyg sudžiūvusių lapų prikritę alaus skardinių. Ji pažvelgė į stovinčias mašinas, prie jų Džefris apklausė merginą, aptikusią lavoną. Bredas Stivensas pamojo, Sara jam taip pat, galvodama, kad jei pati kopdama užduso, Tesa tikriausiai apskritai vos įstengė alsuoti. Galbūt sesuo stabtelėjo atsikvėpti prieš leisdamasi žemyn. Galbūt sutiko laukinį žvėrį. Galbūt pradėjo gimdyti. Su šia mintimi Sara nusigręžė į miškelį ir patraukė pramintu takeliu gilyn. Įėjusi kelias pėdas, ji apsidairė, žvalgydamasi sesers.

– Tesa! – sušuko Sara, stengdamasi nesupykti. Sesuo tikriausiai nuklydo ir užsimiršo. Prieš keletą mėnesių, kai riešas ištino ir nebeužsisegė metalinė apyrankė, ji nustojo nešioti laikrodį.

Sara žengė gilyn į mišką ir garsiau pakartojo:

– Tesa!

Nors diena saulėta, giraitėje buvo tamsu, aukštų medžių šakos lyg žaidžiančių vaikų pirštai pynėsi uždengdamos beveik visą šviesą. Bet Sara vis tiek prisidengė akis, lyg nuo to geriau matytų.

– Tese! – vėl šūktelėjo ir mintyse suskaičiavo iki dvidešimties.

Niekas neatsiliepė.

Lapuose virš galvos sušnarėjo vėjelis, ir Sarai nejaukiai pašiurpo sprandas. Trindamasi nuogas rankas, ji žengė taku dar kelis žingsnius. Maždaug už penkiolikos pėdų takas šakojosi. Sara svarstė, kurion pusėn pasukti. Abu takeliai atrodė gerai praminti, žemėje buvo matyti teniso batelių atspaudai. Sara atsiklaupė, mėgindama įžiūrėti lygius Tesos basučių padus tarp rantuotų ir banguotų pėdsakų, ir už nugaros išgirdo garsą.

Ji pašoko, tardama „Tesa?“, bet tai tebuvo meškėnas, ne mažiau išsigandęs Saros negu ji jo. Jie stebeilijo į kits kitą kelias akimirkas, tada meškėnas nuturseno miškan.

Sara atsistojo ir nusibraukė žemes nuo rankų. Ji pasuko dešinėn, tada grįžo iki sankryžos, bato pakulniu nubrėžė žemėje strėlę, kad būtų aišku, iš kurios pusės atėjo. Vos palikusi žymę, Sara pasijuto kvailai, bet iš atsargumo galės juoktis vėliau, kai veš Tesą namo.

– Tese? – tarė Sara, žingsniuodama takeliu ir pakeliui nulauždama žemai augančią šakelę. – Tese? – vėl šūktelėjo, sustojo, palaukė, bet niekas neatsiliepė.

Priekyje Sara matė, kad takelis mažumėlę sukasi, o paskui vėl šakojasi. Ji svarstė, ar grįžti pasikviesti į pagalbą Džefrį, bet nusprendė, kad ne. Iš dalies jautėsi kvaila, kad apie tai pagalvojo, bet kažkur giliau širdyje neįstengė apmalšinti baimės.

Sara žengė pirmyn, eidama šaukė Tesą vardu. Kitoje kryžkelėje vėl prisidengė delnu akis ir apsidairė į abi puses. Takeliai pamažu rangėsi tolyn nuo kits kito, dešinysis maždaug už aštuoniasdešimties pėdų staiga sukosi. Miškas čia buvo tamsus, ir Sarai teko įtempti regą. Ji ėmė piešti žymę kairiame takelyje, bet kažkas šmėstelėjo jos mintyse, lyg akys būtų pavėlavusios perduoti atvaizdą smegenims. Sara nužvelgė takelį dešinėje ir prieš pat staigųjį posūkį pamatė keistos formos akmenį. Žengė kelis žingsnius pirmyn, tada pasileido bėgti, supratusi, kad iš tikrųjų tai ne akmuo, o Tesos basutė.

– Tesa! – sušuko Sara, pastvėrusi batą nuo žemės ir priglaudusi prie krūtinės, ji ėmė suktis ratu, it paklaikusi ieškodama sesers. Metė basutę, apimta svaigulio. Ligi šiol tramdytas siaubas virto tikra panika ir sugniaužė gerklę. Priešais ją proskynoje ant nugaros gulėjo Tesa, viena ranka ant pilvo, kita prie šono. Galva buvo nepatogiai pakreipta, lūpos pražiotos, akys užmerktos.

– Ne… – kuždėjo Sara, bėgdama prie sesers. Jas skyrė ne daugiau kaip dvidešimt pėdų, bet atrodė lyg šimtas mylių. Saros galvoje sukosi milijonas minčių, bet nė viena jos neparengė tam, ką ji išvydo. – O Dieve, – aikčiojo Sara, keliai neatlaikė, ir ji puolė ant žemės. – O ne…

Tesai bent dusyk buvo durta į pilvą ir vieną sykį į krūtinę. Visur telkšojo kraujas, tamsiai violetinė jos suknelė sudrėkusi ir pajuodusi. Sara pažvelgė į sesers veidą. Jai buvo perplėštas skalpas, dalis jo užkritusi ant kairės akies, ryškiai raudona mėsa dar ryškesnė prie blyškios baltos odos.

Sara suriko:

– Ne… Tese… ne! – Ji pridėjo ranką Tesai prie skruosto, kad ši prasimerktų. – Tese? – tarė ji. – O Dieve, kas nutiko?

Sesuo neatsakė. Tysojo suglebusi ir nesipriešino, kai Sara prispaudė nudrėkstą skalpą į vietą ir pravėrė jos akių vokus, mėgindama įžiūrėti lėliukes. Sara bandė patikrinti miego arterijos pulsą, bet ranka taip drebėjo, kad tik makabriškai krauju išterliojo Tesai kaklą. Priglaudė ausį prie Tesos krūtinės, šlapia suknelė prilipo prie skruosto, pamėgino ieškoti gyvybės požymių.

Klausydamasi Sara žvelgė į pilvą, kur buvo kūdikis. Iš žemesniųjų dūrių lyg iš varvančio čiaupo sunkėsi kraujas ir įsčių vandenys. Pro plačią skylę violetiniame megztinyje kyšojo gabaliukas žarnos. Sara užsimerkė, sulaikė kvapą, kol išgirdo silpnai plakančią Tesos širdį ir pajuto beveik nepastebimai besikilnojančią krūtinę – sesuo traukė orą į plaučius.

– Tese? – tarė Sara sėsdamasi ir atgalia ranka šluostydamasi kraują nuo veido. – Tese, prašau, atsimerk.

Sarai už nugaros trakštelėjo šakelė, ji atsigręžė, o širdis daužėsi lyg pašėlusi. Ten stovėjo Bredas Stivensas, net išsižiojęs iš nuostabos. Kelias sekundes netekę amo abu žvelgė į kits kitą.

– Daktare Linton? – galiausiai paklausė jis silpnu balseliu didelėje proskynoje. Atrodė toks pat išsigandęs kaip meškėnas ant takelio.

Sara įstengė tik spoksoti į jį. Mintyse ji klykte klykė, kad jis pakviestų Džefrį, ką nors darytų, o tikrovėje žodžiai niekaip neprasiveržė.

– Aš pakviesiu pagalbos, – pasakė jis, nusigręžė ir nubėgo takeliu, bilsnodamas batais.

Sara nulydėjo Bredą akimis, kol jis pranyko už posūkio, o tada vėl leido sau pažvelgti į Tesą. Šito negali būti. Jos abi įstrigo kažkokiame siaubingame košmare, netrukus Sara atsibus, o sapnas išsisklaidys. Tai ne Tesa – ne mažoji sesutė, užsispyrusi eiti sykiu kaip vaikystėje. Ji tik nuėjo pasivaikščioti, paieškoti, kur nusilengvinti. Ji neguli čia, ant žemės, plūsdama kraujais, Sarai nesugalvojant, ką daugiau daryti, kaip tik palaikyti ją už rankos.

– Viskas bus gerai, – kalbėjo ji seseriai ir pasilenkusi paėmė jos kitą ranką. Pajuto, kad prie odos kažkas limpa, ir pažvelgusi į dešinį Tesos delną pamatė, kad prie jo prikibusi balto plastiko skiautelė.

– Kas čia? – paklausė ji.

Tesa sugniaužė kumštį ir sudejavo.

– Tesa? – kreipėsi Sara, pamiršusi plastiką. – Tesa, pažvelk į mane.

Jos vokai suvirpėjo, bet neprasivėrė.

– Tese? – kalbėjo Sara. – Tese, paklausyk. Pažiūrėk į mane.

Tesa lėtai pramerkė akis ir sušvokštė:

– Sara…

Tuomet vokai vėl virpėdami ėmė vertis.

– Tesa, neužsimerk! – liepė Sara, spausdama jai ranką ir klausinėdama: – Ar jauti? Pasakyk ką nors. Ar jauti, kaip spaudžiu tau ranką?

Tesa linktelėjo galva, plačiai atmerkusi akis, lyg staiga pažadinta iš gilaus miego.

– Ar nesunku kvėpuoti? – paklausė Sara, jusdama balse šaižią panikos gaidelę. Suprasdama, kad nuo to tik blogiau, stengėsi tvardytis. – Ar tau sunku kvėpuoti?

Tesa virpančiomis iš įtampos lūpomis be garso pratarė „ne“.

– Tese? – klausinėjo Sara. – Kur tau skauda? Kur labiausiai skauda?

Sesuo neatsakė. Jos ranka netvirtai pakilo prie galvos, pirštai pakibo virš praplėšto skalpo. Kai prašneko, balsas tebuvo kimus kuždesys:

– Kas man?

– Nežinau, – atsakė Sara, negalvodama nieko, tik kad Tesai nevalia užmigti.

Tesa pirštais užčiuopė skalpą, pajudino odą, bet Sara patraukė jos ranką. Tesa sušnabždėjo:

– Kas..? – Bet po vieno žodžio nutilo.

Netoli jos galvos gulėjo stambus akmuo, aplipęs krauju ir plaukais.

– Griūdama užsigavai galvą? – paklausė Sara, manydama, kad taip ir buvo. – Tu nugriuvai?

– Aš ne…

– Tau kas nors dūrė, Tese? – paklausė Sara. – Ar prisimeni, kas nutiko?

Tesos veidą perkreipė baimė, o ranka siekė pilvo.

– Ne, – pasakė Sara, paimdama Tesą už rankos ir neleisdama jai apčiuopti sužalojimų.

Vėl sutraškėjo šakelės, atlėkė Džefris. Jis suklupo ant kelių priešais Sarą ir paklausė:

– Kas nutiko?

Vos jį išvydusi, Sara pratrūko raudoti.

– Sara! – tarė jis, bet ji taip kūkčiojo, kad neįstengė atsakyti. – Sara, – pakartojo Džefris. Jis suėmė ją už pečių ir paliepė: – Sara, susikaupk. Ar matei, kas tai padarė?

Ji apsidairė, tik dabar supratusi, kad sesers užpuolikas vis dar gali būti netoliese.

– Sara!

Ji papurtė galvą.

– Nemačiau… Aš ne…

Džefris paplekšnojo per jos priekines kišenes, surado stetofonendoskopą ir įdėjo jai į suglebusį delną.

– Frenkas skambina greitajai, – pasakė jis, bet žodžiai atsklido iš taip toli, kad Sarai atrodė, lyg juos skaitytų iš lūpų, o ne girdėtų. – Sara!

Emocijos pakirto jai kojas, ji nesumetė, ką daryti. Akiratis susitraukė, ir ji tematė Tesą, kruviną, persigandusią, iš šoko išplėstomis akimis. Jose kažkas šmėstelėjo: niekingas siaubas, skausmas, akinama baimė. Sara buvo visiškai bejėgė.

Džefris pakartojo:

– Sara! – Uždėjo ranką jai ant žasto.

Staiga ūždama lyg pro užtvanką šniokščiantis vanduo grįžo klausa.

Jis spustelėjo jai žastą, kad net suskaudo.

– Pasakyk, ką man daryti.

Jo žodžiai sugrąžino ją į tikrovę. Kimiu balsu ji tarė:

– Nusivilk marškinius. Reikia sustabdyti kraujoplūdį.

Džefris nusimetė švarką ir kaklaraištį, tada drėkste išdraskė marškinių sagas. Jai pamažu ėmė veikti protas. Ji įstengs. Ji žino, ką daryti.

Jis paklausė:

– Sunkiai sužeista?

Sara neatsakė, nes žinojo, kad viską įvardydama pasės dar daugiau siaubo. Todėl tik prispaudė jo marškinius prie Tesos pilvo, tada ant jų uždėjo Džefrio plaštaką, sakydama „Šitaip“, kad jis žinotų, kaip stipriai spausti.

– Tese? – tarė Sara, stengdamasi sesers labui išlikti stipri. – Būk gera, mažute, pažiūrėk į mane, gerai? Tik pažiūrėk ir pasakyk, jeigu kas ne taip, gerai?

Tesa linktelėjo galva, o žvilgsnis nėrė į šalį – iš ten prie jų artinosi Frenkas.

Jis suklupo greta Džefrio.

– Už dešimties minučių atvyks „Life Flight“. – Jis ėmė sagstytis marškinius, o į proskyną kaip tik įėjo Lena Adams. Jai įkandin sekė Metas Hoganas, prie šonų gniauždamas kumščius.

– Jis tikriausiai nulėkė ten, – pasakė jiems Džefris, rodydamas takelį, vedantį gilyn į mišką. Jiedu nubėgo, netarę nė žodžio.

– Tese, – tarė Sara, spusteldama ir praverdama žaizdą krūtinėje, norėdama patikrinti, ar ji gili. Pagal peilio trajektoriją ašmenys turėjo atsidurti pavojingai arti širdies. – Žinau, kad skauda, bet pakentėk. Gerai? Ar gali pakentėti?

Tesa skausmingai linktelėjo galva, o jos žvilgsnis vis dar lakstė į šalis.

Sara stetofonendoskopu paklausė Tesos krūtinės, jos širdis mušė lyg būgnelis, ji kvėpavo trūkčiojamai. Priglaudė stetofonendoskopą prie pilvo ieškodama vaisiaus pulso ir pajuto, kaip vėl ėmė virpėti ranka. Dūris į pilvą yra dūris vaisiui, todėl Sara nenustebo, neaptikusi antrojo pulso. Iš žaizdos sruvo įsčių vandenys, naikindami vaisiaus apsaugą. Net jei peilio ašmenys jo nesužalojo, tikrai pakenks kraujo ir skysčio praradimas.

Sara juto, kaip ją verte veria Tesos akys, užduodančios klausimą, bet į jį atsakyti Sarai neapsivertė liežuvis. Jei Tesą ištiks šokas, jei pakils adrenalino lygis, širdis ims greičiau pumpuoti kraują iš kūno.

– Silpnas, – pasakė Sara, jusdama, kaip nuo melo nudiegia paširdžius. Ji prisivertė pažvelgti Tesai į akis, paėmė ją už rankos ir pridūrė: – Pulsas silpnas, bet girdžiu jį.

Dešinė Tesos ranka pakilo prie pilvo, bet Džefris ją sulaikė. Jis pažvelgė į jos delną.

– Kas čia? – paklausė Džefris. – Tesa? Ką čia turi? – Kilstelėjo Tesos ranką, kad ji pamatytų, apie ką jis kalba. Prieš akis sušmėžavus plastikui, jos veidas atrodė sutrikęs.

– Ar tai iš jo? – paklausė Džefris. – Iš to, kas tave užpuolė?

– Džefri, – tyliai pratarė Sara. Jo marškiniai permirko krauju, ranka iki riešo taip pat. Jis suprato, ką ji turi galvoje, ir ėmė vilktis apatinius marškinius, bet jinai jį sulaikė ir pastvėrė jo švarką, nes taip buvo greičiau.

Akimirką pašokus spaudimui, Tesa suvaitojo, sušnypštė.

– Tesa? – garsiai paklausė Sara, vėl imdama seserį už rankos. – Kaip tu?

Sesuo nežymiai linktelėjo, sučiaupusi lūpas, išpūtusi šnerves, sunkiai gaudydama kvapą. Suspaudė Sarai ranką taip, kad net kauliukai sugrikšėjo.

Sara paklausė:

– Tau nesunku kvėpuoti, ką?

Tesa neatsakė, bet jos akys lakstė nuo Džefrio prie Saros.

Sara pasistengė, kad balse nebūtų girdėti baimės, ir pakartojo:

– Ar tu laisvai kvėpuoji?

Jei Tesa neįstengtų kvėpuoti, Sara labai nedaug kuo galėtų jai padėti.

Susikaupęs Džefris santūriai tarė:

– Sara… – Jo delnas ant Tesos pilvo įsitempė. – Atrodo, sąrėmis.

Sara skubiai papurtė galvą ir uždėjo delną prie Džefrio rankos. Pajuto gimdos susitraukimus.

Garsiai paklausė:

– Tesa! Ar čia labiau skauda? Ties pilvo apačia?

Tesa neatsakė, bet jos dantys ėmė kalenti lyg nuo šalčio.

– Patikrinsiu gimdos kaklelį, gerai? – įspėjo Sara ir pakėlė Tesai suknelę. Nuo kraujo ir skysčio Tesos šlaunys buvo lipnios, pajuodusios. Sara įkišo pirštus. Reaguodamas į bet kokią traumą kūnas įsitempia, kaip tik tai ir vyko. Ji pasijuto lyg įkišusi pirštus į spaustuvus. – Atsipalaiduok, – paprašė, ieškodama gimdos kaklelio. Akušerijos mokėsi prieš daug metų, bet neseniai ruošdamasi gimdymui pasiskaitė tikrai per mažai.

Tačiau tarė:

– Viskas gerai. Tau viskas gerai.

Džefris pasakė:

– Vėl pajutau.

Sara žvilgsniu paprašė nešnekėti. Ji taip pat pajuto sąrėmį, bet niekuo negalėjo padėti. Net jei esama tikimybės, kad kūdikis gyvas, cezario pjūvis tokioje aplinkoje Tesą pražudytų. Jei peilis perrėžė gimdą, ji nukraujuotų jiems nespėjus pasiekti ligoninės.

– Gerai, – pasakė Sara, ištraukdma iš Tesos kūno ranką. – Kaklelis neprasiplėtęs. Viskas gerai. Girdi, Tese? Viskas gerai.

Tesos lūpos dar krutėjo, bet vienintelis garsas buvo sunkus alsavimas. Jai prasidėjo hiperventiliacija, ją tuojau ištiks hipokapnija.

– Lėčiau, mieloji, – paprašė prisikišdama Sara. – Pasistenk kvėpuoti lėčiau, gerai? – Parodė kaip, giliai įkvėpė, lėtai iškvėpė, vis galvodama, kad prieš kelias savaites to paties mokėsi Lamazo pamokėlėse. – Šitaip, – pasakė, kai Tesa ėmė alsuoti lėčiau. – Lėtai, pamažu.

Akimirką Sarai palengvėjo, bet tuojau įsitempė visi ligi vieno Tesos veido raumenys. Galva ėmė virpėti, ir Saros delnu, o paskui ir visa ranka lyg kamertonu nubėgo virpuliai. Pro Tesos lūpas prasiveržė gurgimas, išvarvėjo skaidraus skysčio srovelė. Akys vis dar stiklinės, žvilgsnis bukas ir šaltas.

Sara tyliai paklausė Frenko:

– Kada atvyks greitoji?

– Jau greitai, – atsakė šis.

– Tesa! – tarė Sara griežtu, grėsmingu balsu. Šitaip su sesute ji nekalbėjo nuo tada, kai ši, būdama dvylikos, norėjo kūlvirsčia nušokti nuo namo stogo. – Tesa, laikykis! Dar trupučiuką. Girdi? Laikykis. Aš tau sakau…

Tesos kūnas staiga stipriai trūktelėjo, kietai susičiaupė žandikauliai, akys užvirto, iš gerklės pasigirdo kriokimas. Traukuliai buvo bauginamai stiprūs, jie purtė Tesą lyg elektros srovė.

Sara mėgino pridengti seserį savo kūnu, kad ji dar labiau nesusižalotų. Sesuo nesuvaldomai drebėjo, vaitojo, vartė akis. Atsipalaidavo šlapimo pūslė, pasijuto stiprus rūgštus šlapimo kvapas. Žandikaulis taip kietai sučiauptas, kad kaklo raumenys išpampo lyg plieno lynai.

Tolumoje Sara išgirdo burzgiant variklį, paskui aiškiai atpažįstamą sraigtasparnio sparnų kapojimą. Kai oro greitoji pakibo virš galvos, o paskui pasuko upės vagos link, Sarai akis nudilgė ašaros.

– Greičiau, – kuždėjo ji. – Prašau, greičiau.

2

Kai sraigtasparnis pakilo į orą, Džefris jo lange matė Sarą. Ji laikė priglaudusi prie krūtinės Tesos ranką, nunarinusi galvą, lyg melstųsi. Nei jis, nei Sara nebuvo itin religingi, bet Džefris nejučia ir pats mintyse sukalbėjo maldelę tam, kuris galbūt girdi, prašydamas, kad Tesa nemirtų. Jis lydėjo akimis Sarą ir patyliukais meldėsi, kol sraigtasparnis plačiu lankstu pasuko dešinėn ir nuskriejo virš medžių. Kuo labiau jis tolo, tuo sunkiau galvoje rezgėsi žodžiai, tad kai aparatas pasuko į vakarus Atlantos pusėn, jis juto vien pyktį ir bejėgiškumą.

Džefris pažvelgė į ploną balto plastiko skiautelę, aptiktą sugniaužtame Tesos delne. Kai Tesą ruošė įkelti į sraigtasparnį, išpešė jai iš pirštų, tikėdamasis, kad šis daikčiukas galbūt nuves pas užpuoliką. Dabar jį apžiūrinėdamas pajuto, kaip prislegia triuškinamas bejėgiškumas. Plastiką čiupinėjo ir jis, ir Sara. Kraujyje akivaizdžių pirštų atspaudų nebuvo matyti. Nė nežinia, ar ta skiautė apskritai kaip nors susijusi su užpuolimu.

– Viršininke. – Frenkas padavė Džefriui krauju permirkusius marškinius ir švarką.

– Jėzau, – tarstelėjo šis ir išsitraukė policininko ženklelį bei piniginę. Susiradęs įkalčių maišelį, įkišo į jį plastiko skiautelę ir paklausė: – Kas, po galais, nutiko?

Frenkas be žodžių skėstelėjo rankomis.

Džefris susierzino, bet nutylėjo kandžią pastabą, suprasdamas, kad Frenkas juk nekaltas dėl to, kas nutiko Tesai Linton. Jei kas ir kaltas, tai Džefris. Jis stovėjo ir krapštė nosį vos už šimto jardų nuo puolamos Tesos; jis pajuto, kad kažkas negerai, kai tik suprato, kad Tesa ne automobilyje, jis privalėjo eiti kartu su Sara jos ieškoti.

Įsikišęs maišelį į kelnių kišenę, paklausė:

– Kur Lena ir Metas?

Frenkas atvertė mobilųjį telefoną.

– Ne, – sulaikė jį Džefris. Jei vidury miško suskambėtų Meto telefonas, tai būtų visų blogiausia. – Palūkėk. – Jis dirstelėjo į laikrodį, gerai nežinodamas, kiek laiko jau praėjo. – Jei po dešimties minučių negrįš, eisim jų ieškoti.

– Klausau.

Džefris numetė drabužius ant žemės, o ant viršaus padėjo piniginę ir ženklelį. Tada kalbėjo toliau:

– Paskambink į nuovadą. Iškviesk čia šešis ekipažus.

Frenkas pradėjo rinkti numerį ir paklausė:

– Nori paleisti liudininkę?

– Ne, – atsakė Džefris. Netardamas daugiau nė žodžio, patraukė nuo kalvos prie automobilių.

Eidamas mėgino susikaupti. Sara pajuto, kad savižudybė kažkuo įtartina. Tai dar labiau tikėtina, turint galvoje, kad prie pat tos vietos padurta Tesa. Jei tas vaikis upės vagoje nužudytas, galimas daiktas, kad Tesa Linton netikėtai užklupo miške jo užpuoliką.

– Viršininke, – mandagiai prislopintu balsu tarė Bredas. Jam už nugaros Elena Šafer kalbėjo mobiliuoju telefonu.

Džefris dėbtelėjo į Bredą. Po dešimties minučių visas koledžo miestelis puikiai žinos, kas nutiko.

Bredas susigūžė, supratęs, kad negerai padarė.

– Atleiskit.

Elena Šafer, nugirdusi jų pokalbį, skubiai į telefoną tarstelėjo: „Man reikia eiti“, ir išjungė.

Ji buvo patraukli jauna šviesiaplaukė rudomis akimis ir kalbėjo tokia nemalonia jankių tarme, kokios Džefris jau seniai nebuvo girdėjęs. Mūvėjo prigludusiais bėgimo šortais ir itin aptempiančiais trumpais laikros marškinėliais. Ant klubų laisvai kybojo diržas su kompaktinių plokštelių grotuvu, o aplink bambą buvo ištatuiruotas painus saulės spindulių raštas.

Džefris tarė:

– Panele Šafer…

Dar šaižesniu negu pirma balsu ji paklausė:

– Ji pasveiks?

– Manau, taip, – atsakė Džefris, nors nuo to klausimo jam nudiegė paširdžius. Paguldyta ant neštuvų, Tesa buvo be sąmonės. Nežinia, ar kada nors atsipeikės. Jis norėjo dabar būti su ja – su Sara, bet ligoninėje niekuo negalėtų padėti, tik laukti. O šitaip jis galbūt bent jau ras vieną kitą atsakymą Saros šeimai.

Džefris paklausė:

– Ar galit dar sykį papasakoti, kas nutiko?

Šafer apatinė lūpa suvirpėjo.

Jis paragino:

– Jūs pastebėjote kūną nuo tilto?

– Aš bėgiojau. Rytais visada bėgioju.

Jis vėl pažvelgė į laikrodį.

– Kaip tik tokiu metu?

– Taip.

– Visada viena?

– Dažniausiai. Kartais.

Džefris labai stengėsi elgtis mandagiai, nors iš tikrųjų norėjo papurtyti merginą ir priversti papasakoti, ką jis nori sužinoti.

– Jūs dažniausiai bėgiojate viena?

– Taip, – atsakė ji. – Atleiskit.

– Ar dažnai bėgate pro čia?

– Dažnai, – lyg aidas pakartojo ji. – Perbėgu tiltą, o tada į mišką. Ten yra takelių… – Ji nutilo, supratusi, kad tikriausiai ir pats žino.

– Taigi, – tarė jis, vėl grįždamas prie to, kas jam rūpi, – kasdien bėgiojate tuo pačiu taku?

Elena vos linktelėjo.

– Paprastai ant tilto nesustoju, bet kažkas pasirodė įtartina. Nežinau, kodėl sustojau. – Ji susimąsčiusi suspaudė lūpas. – Paprastai girdėti paukščiai, gamtos garsai. Atrodė keistai ramu. Suprantat, ką turiu galvoje?

Džefris suprato. Kai bėgo per mišką, ieškodamas Saros ir Tesos, pajuto tą patį kraupų jausmą. Tik buvo girdėti, kaip kojos dunksi į žemę, o dar garsiau dunksėjo širdis.

Elena kalbėjo toliau:

– Tad stabtelėjau pasimankštinti, o paskui pažvelgiau per turėklą, štai ir viskas.

– Nenusileidote prie jo?

Ji, regis, susigėdo.

– Ne… O reikėjo?

– Ne, – atsakė jis, o tuomet iš geros širdies pridūrė: – Gerai, kad nežengėte į nusikaltimo vietą.

Jai, atrodo, palengvėjo.

– Mačiau… – Ji pažvelgė į savo rankas ir tyliai pravirko.

Džefris vėl dirstelėjo į mišką, sunerimęs, kad negrįžta Metas ir Lena, ypač turint galvoje, kiek triukšmo sukėlė sraigtasparnis. Išsiųsti juos į mišką tikriausiai nebuvo labai apgalvotas sprendimas.

Pertraukdama jo mintis, Šafer paklausė:

– Ar jam skaudėjo?

– Ne, – užtikrino jis, nors ir pats nežinojo. Pridūrė: – Manome, kad jis nušoko nuo tilto.

Ji, regis, nustebo.

– O aš pagalvojau…

Jis nedavė jai laiko gilintis į jausmus.

– Taigi, jūs jį pamatėte. Paskambinote policijai. O ką darėte toliau?

– Laukiau ant tilto, kol atvažiavo pareigūnas. – Ji parodė į Bredą, kuris kaltai šyptelėjo. – Paskui atvažiavo kiti, o aš pasilikau su juo.

– Ar matėte dar ką nors? Ką nors miške?

– Tik merginą ant kalvos, – atsakė ji.

– O dar?

– Ne. Nieko. – Ji pažvelgė Džefriui per petį. Jis nusigręžė ir išvydo iš miško ateinančius Metą ir Leną. Lena šlubčiojo, išskėtusi į šalis rankas, kad nenugriūtų. Metas ištiesė ranką, siūlydamasis padėti nusileisti nuo kalvos, bet ji tik numojo.

Džefris tarė Elenai Šafer:

– Rytoj pasikalbėsime dar sykį. Dėkui, kad skiriate laiko, – tada pridūrė Bredui: – Palydėk ją į bendrabutį.

– Taip, pone, – atsakė Bredas, bet Džefris jau bėgo į kalvą pas Leną ir Metą.

Džefrio batų padai slydo, bet galvoje sukosi tik mintis, kad nusiuntęs į mišką Leną jis sukėlė pavojų dar vienai moteriai. Kai pribėgo, sąžinė it ankšta juosta veržė krūtinę. Jis paėmė Leną už parankės ir padėjo atsisėsti.

– Kas nutiko? – paklausė ir pasijuto lyg papūga, galvodamas, kad šį klausimą šiandien uždavė jau milijoną kartų, bet įtikinamo atsakymo dar negavo. – Susižeidei?

– Niekis, – atsakė Lena, taip skubiai jo nusikratydama, kad net klestelėjo ant žemės. Frenkas puolė jai padėti, paėmė už rankos, bet moteris jį atstūmė, sakydama: – Jėzau, viskas man gerai. – Nors kai pastatė koją ant žemės, krūptelėjo.

Trys vyrai stovėjo lyg įbesti, o Lena atsiraišiojo batraiščius, ir Džefris suprato, kad visi jaučia tai, ką ir jis. Kai pakėlė akis, Metas ir Frenkas pervėrė jį kaltinamais žvilgsniais. Miške Lena galėjo rimtai susižeisti. Kad ir kas jai nutiko – ir galėjo nutikti, – kaltas Džefris.

Tylą nutraukė Lena:

– Jis dar buvo ten.

– Kur? – paklausė Džefris, jusdamas, kaip daužosi širdis.

– Tas niekšas slėpėsi už medžio, norėjo pažiūrėti, kas bus.

Frenkas piktai sumurmėjo: „Jėzau“, bet Džefris nesuprato, ar jis pyksta ant užpuoliko, ar ant jo.

– Aš jį vijausi, – toliau kalbėjo Lena, nejusdama įtampos arba galbūt tyčia nekreipdama į ją dėmesio. – Už kažko užkliuvau. Gal už rąsto. Nežinau. Galiu parodyti, kur jis slėpėsi.

Džefris mėgino suvokti, ką ji šneka. Ar užpuolikas pasiliko pažiūrėti, kol Tesa sulauks pagalbos, ar mėgaudamasis stebėjo kaip buitine kamera nufilmuotą vaizdelį?

Su priekaišto gaidele balse Frenkas paklausė Meto:

– O kur tuo metu buvai tu?

Metas taip pat aršiai atkirto:

– Mes išsiskyrėm, kad apžiūrėtume didesnį plotą. Gal po poros minučių pamačiau mažę bėgančią.

Frenkas suniurnėjo:

– Apskritai nereikėjo jos palikti.

Metas taip pat suniurnėjo:

– Tik laikiausi procedūros.

– Klausykit, abu, – įsiterpė Džefris, juos tildydamas. – Dabar nėra laiko ginčytis. – Vėl atsigręžė į Leną. – Ar jis buvo arti nusikaltimo vietos?

– Arti, – atsakė ji. – Maždaug penkiasdešimt jardų nuo tako. Grįžau, nes maniau, kad jei jis dar čia, gali būti pavojinga, nes jis stebi, kas vyksta.

Džefris paklausė:

– Spėjai jį įžiūrėti?

– Ne, – atsakė ji. – Jis mane pastebėjo pirmiau. Tupėjo už medžio. Turbūt jam pasistojo pamačius, kaip Sara pakraupo.

– Neprašiau spėlioti, – atkirto Džefris, nepatenkintas, kad ji taip niekinamai taria Saros vardą. Lena su Sara niekada nesutarė, bet dabar ne metas nuoskaudoms, ypač turint galvoje, kas nutiko Tesai. Jis tarė: – Tu pamatei žmogų. Ir kas tada?

– Aš jo nemačiau! – atrėžė ji, įsiplieskusi pykčiu. Džefris per vėlai suprato, kad pasirinko ne tą toną. Jis žvilgsniu prašė Frenko ir Meto pagalbos, bet jų veidai buvo tokie pat rūstūs kaip Lenos.

– Toliau, – tarė Džefris.

Lena kalbėjo striukai:

– Tik kažkas šmėstelėjo. Judėjo. Jis atsistojo ir nubėgo. O aš – iš paskos.

– Į kurią pusę nubėgo?

Lena neskubėjo, pakėlė akis į saulę.

– Į vakarus, tikriausiai greitkelio link.

– Juodaodis? Baltaodis?

– Baltaodis, – atsakė ji, tada atsainiai pridūrė: – Galbūt.

– Galbūt? – griežtai paklausė Džefris, jusdamas, kad ją tik kursto, užuot susitvardęs pats.

– Juk sakiau, – gynėsi ji. – Jis nusigręžė ir nubėgo. O ką turėjau daryti, paprašyti jo sustoti, kad galėčiau nustatyti jo etninę kilmę?

Džefris akimirką patylėjo, tramdydamas įniršį.

– Kaip buvo apsirengęs?

– Tamsiai.

– Švarkas? Džinsai?

– Džinsai, galbūt švarkas. Nežinau. Tamsiai, ir tiek.

– Sportinis švarkas ar striukė?

– Striukė… manau.

– Turėjo ginklą?

– Nemačiau.

– Kokios spalvos plaukai?

– Nežinau.

– Nežinai?

– Man regis, jis buvo su kepure.

– Regis? – Staiga prasiveržė visas bejėgiškumas, telkęsis nuo tada, kai išvydo leisgyvę Tesą. – Jėzau Kristau, Lena, ar seniai tu policininkė?!

Lena pažvelgė į jį su degančia neapykanta, šitaip į jį žiūri apklausiami įtariamieji.

Jis užriko:

– Po galais, vejiesi įtariamąjį ir net negali pasakyti, ar jis su kepure, ar be?! Ką judu ten veikėt, gėlytes skynėt?!

Lena toliau dėbsojo į jį, sukandusi dantis, kad neleptelėtų to, ką norisi pasakyti.

– Visa laimė, kad jis tavęs nepuolė, – rėžė Džefris. – Dabar sraigtasparnyje būtų dvi merginos.

Ji atkirto:

– Aš moku apsiginti.

– Manai, tas peiliukas ant kulkšnies tave apsaugos? – Jis pasibjaurėjo nuostabos išraiška jos veide, labiausiai dėl to, kad Leną buvo visko mokęs. Makštį ant kulkšnies Džefris pastebėjo, kai ji čiuožė pasturgaliu nuo upės kranto. Pridūrė: – Turėčiau sulaikyti tave už paslėpto ginklo nešiojimąsi.

Ji toliau spoksojo su akivaizdžia neapykanta.

– Nežiūrėk į mane šitaip, – įspėjo jis.

Lena taip sukando dantis, kad žodžiai buvo vos suprantami:

– Aš pas tave nebedirbu, šikniau.

Džefris juto, kad tuojau plyš kantrybė. Prisimerkė, akyse plykstelėjo įtūžis.

– Viršininke, – tarė Frenkas, uždėdamas ranką Džefriui ant peties.

Džefris nutarė nusileisti, supratęs, kad elgiasi it pamišėlis. Ant žemės pamatė savo kruvinus drabužius – drabužius, suteptus Tesos krauju. Tą akimirką jį užplūdo vaizdai: ašaros, tekančios sukruvintais Saros skruostais. Suglebusi, nukarusi iš neštuvų Tesos ranka.

Jis nusigręžė, kad jie nematytų jo išraiškos, pasiėmė ženkliuką, nusvidino jį marškinių apačia, mėgindamas kaip nors apsiraminti.

Kaip tik tą akimirką prisiartino Bredas Stivensas, rankose sukiodamas kepurę. Jis paklausė:

– Kas vyksta, Viršininke?

Pyktis gniaužė Džefriui gerklę.

– Juk liepiau palydėti Šafer į bendrabutį.

– Ji susitiko dvi drauges, – atsakė Bredas ir nubalo. – Norėjo eiti su jomis. – Jis išpūtė skaidrias mėlynas akis ir iš baimės ėmė mikčioti. – Aš… aš… aš maniau, kad taip geriau. Jos iš to paties bendrabučio. Kiso namų. Nemaniau…

– Gerai, – pertraukė Džefris, suprasdamas, kad išsiliejęs ant Bredo pasijus tik blogiau. Frenkui jis paliepė: – Pasiųsk mūsiškių į greitkelį. Pasakyk, kad ieškom pėsčiojo. Bet kokio pėsčiojo. Gal su striuke, o gal ir be, – kalbėdamas jis nepažvelgė į Leną, nors ji tikrai suprato, kad apibūdinimas būtų labai pravertęs.

Frenkas atsakė:

– Ekipažai netrukus bus čia.

Džefris linktelėjo galva.

– Prašau iššukuoti šitą sklypą iki ten, kur Lena pamatė užpuoliką. Ieškom peilio. Ko nors įtartino.

– Jis kažką turėjo rankoje, – pareiškė Lena, lyg įteikdama vertingą dovaną. – Baltą maišelį.

Bredas Stivensas aiktelėjo, o kai visi sužiuro į jį, išraudo.

Džefris paklausė:

– Kas yra?

Bredas kalbėjo lyg atsiprašinėdamas, lyg nujausdamas ką negera.

– Mačiau, kaip Tesa lipdama į kalvą kažką rinko, – pasakė jis.

– Ką?

– Matyt, šiukšles ar panašiai. Ji nešėsi plastikinį maišelį, kaip „Pig“ dalija. – Jis turėjo galvoje „Piggly Wiggly“, miestelio maisto prekių parduotuvę. Ten kiekvieną savaitę apsiperka tūkstančiai žmonių.

Džefris prisivertė kelias sekundes patylėti. Jis pagalvojo apie plastiko skiautelę Tesos delne. Tai galėjo būti nutrūkusi plastikinio pirkinių maišelio rankena.

Džefris paklausė Bredo:

– Maišelį Tesa rado ant kalvos?

Tik dabar jis pamatė, kiek čia šiukšlių. Aplinkos prižiūrėtojai daugiausiai dėmesio skiria sklypams arčiausiai koledžo. Čia jie tikriausiai nesitvarkė visus metus.

– Taip, pone, – atsakė Bredas. – Ji tiesiog pakėlė jį ir ėmė kažką krauti, lipdama į kalvą.

– Ką krauti? – paklausė Džefris.

Bredas vėl ėmė mikčioti, taip jam nutikdavo tik susinervinus.

– M-matyt, šiukšles. Saldainių popieriukus, skardines ir panašiai.

Džefris stengėsi kalbėti švelniau, labiausiai dėl to, kad nuo Bredo mikčiojimo jam vėl užvirė pyktis.

– Nekilo mintis prieiti ir paklausti, ką ji daro?

– Jūs man liepėt laukti su liudininke, – priminė Bredas. Blyškūs jo skruostai vėl nuraudo. – O aš… hm… nenorėjau trukdyti tam, ko ji ten nuėjo. Na, suprantat, a-a-asmeniniais reikalais.

Džefris tarė Metui:

– Paskelbk per radiją. Tamsūs drabužiai, galbūt nešasi baltą maišelį.

– Manai, jis pavogė šiukšles? – skeptiškai paklausė Lena.

Metas prisidėjo mobilųjį telefoną prie ausies ir paėjėjo kelias pėdas vykdyti Džefrio nurodymų. Frenkas žvelgė į Leną, bet niekaip neišsidavė, ką galvoja.

Džefris pastebėjo, kaip į kalvą neskubėdamas kopia Čakas. Kai anas stabtelėjo ir pasilenkė iki žemės, Džefris įsitempė, bet Čakas tik užsirišo batą.

Priėjęs Čakas tarė:

– Aš laukiau prie lavono. Saugojau įvykio vietą.

Nekreipdama į jį dėmesio, Lena paklausė Džefrio:

– Manai, tai susiję?

Iš Frenko išraiškos Džefris suprato, kad toks klausimas jam tik dabar atėjo į galvą. Senas policininkas anksčiau ar vėliau būtų apie tai susimąstęs, bet Lena visada aplenkdavo vyresniuosius pareigūnus. Jos aštraus proto Džefris labiausiai pasigesdavo.

Lena pakartojo:

– Juk turi būti koks nors ryšys.

Džefris nekreipė į ją dėmesio, ir ne vien todėl, kad visko klausėsi Čakas. Prieš septynis mėnesius Lena pati apsisprendė nebebūti policininke. Ji nebepriklauso Džefrio komandai.

Jis tarė Frenkui:

– Parodyk savižudžio raštelį.

– Jis buvo prispaustas akmeniu tilto gale, – atsakė Frenkas. Kyštelėjo ranką į užpakalinę kelnių kišenę ir ištraukė sulankstytą sąsiuvinio lapą. Džefris nepriekaištavo Frenkui, kad šis neįdėjo raštelio į įkalčių maišelį. Jų abiejų rankos buvo tokios kruvinos, kad išterliojo lapelį.

Džefris dirstelėjo į jį.

Čakas prisidėjo ranką prie smakro, dėdamasis, kad mąsto.

– Vis dar manai, kad jis pats šoko žemyn?

– Aha, – atsakė Džefris, dėbteldamas į koledžo apsaugininką. Paslaptis Čakas saugojo kaip vaikštantis rėtis. Džefris daug kartų buvo girdėjęs, kaip jis apkalba žmones, tad puikiai suprato, kad juo pasitikėti negalima.

Frenkas pritarė Džefriui:

– Žudikas būtų jį nudūręs, o ne nustūmęs nuo tilto. Paprastai jie taip nekaitalioja modus operandi.

– Logiška, – pritarė Čakas, nors bent truputį nuovokos turintis žmogus būtų paklausęs dar šio to.

Džefris grąžino raštelį Frenkui ir tarė:

– Kai atvažiuos komanda, eikit į kitą upės krantą. Jei reikės, kapstykit kad ir pirštais. Supratai?

– Aha, – atsakė Frenkas. – Pradėsim nuo upės ir judėsim greitkelio link.

– Gerai.

Metas baigė kalbėti telefonu, ir Džefris skyrė jam kitą užduotį:

– Paskambink į Meikoną ir paklausk, ar galėtų čia atsiųsti šunų.

Čakas sukryžiavo ant krūtinės rankas.

– Aš pakviesiu porą saviškių…

Džefris bedė į jį pirštu.

– Nekišk saviškių į mano darbo vietą, aišku? – įsakmiu tonu tarė.

– Čia koledžo teritorija, – nenusileido Čakas.

Džefris parodė į žuvusį vaikiną upės vagoje.

– Vienintelis koledžo reikalas – išsiaiškinti, kas tas vaikis, ir pranešti jo mamai.

– Tai Rozenas, – gindamasis pareiškė Čakas. – Endis Rozenas.

– Rozenas? – pakartojo Lena.

Džefris paklausė:

– Tu jį pažinojai?

Lena papurtė galvą, bet Džefris pajuto, kad ji kažką slepia.

– Lena? – tarė jis, suteikdamas jai progą prisipažinti.

– Juk sakiau, kad ne, – atrėžė ji, ir Džefris nebesuprato, ar ji meluoja, ar tiesiog jį mausto. Šiaip ar taip, laiko žaidimėliams jis neturėjo.

– Tu vadovausi paieškai, – pasakė Džefris Frenkui. – Aš turiu reikalų.

Frenkas linktelėjo galva, tikriausiai supratęs, kur šiam reikia.

Džefris tarė Čakui:

– Po valandos atvesk motiną į biblioteką pasikalbėti su manim. – Jis bedė nykščiu į Leną. – Tavim dėtas, eidamas pranešti apie sūnaus mirtį, kartu pasiimčiau ir Leną. Ji tokiais klausimais patyrusi daugiau už tave.

Džefris dar kartą leido sau žvilgtelėti į Leną, manydamas, kad ši bus dėkinga. Bet ji dėbtelėjo taip, kad jis suprato, jog ji nesijaučia pamaloninta.

Mašinoje Džefris visada turėdavo atsarginius marškinius, bet kraujo nuo rankų nusivalyti neįstengė, kad ir kiek trynė. Vandeniu iš buteliuko apsiprausė krūtinę ir viršutinę kūno dalį, bet panagės liko raudonos. Oberno laidos žiedas buvo apskretęs, kraujo dėmės ant futbolo marškinėlių numerio ir metų, kuriais būtų baigęs universitetą, jei nebūtų metęs. Džefris prisiminė garsiąją eilutę iš „Makbeto“, kurioje sakoma, kad dėl kaltės kraujo atrodo daugiau, viskas blogiau, negu yra iš tikrųjų. Tesai nebuvo galima kopti į tą kalvą. Vos už šimto pėdų – trys patyrę ginkluoti farai, o ji kone mirtinai subadyta. Džefris turėjo ją saugoti. Turėjo ką nors padaryti.

Sustojo Lintonų kieme už Edžio sunkvežimio. Kai vargais negalais ropštėsi iš mašinos, lyg virusas jį užplūdo siaubas. Po Saros ir Džefrio skyrybų Edis Lintonas labai aiškiai leido suprasti, kad buvęs žentas jam tėra šūdo gabalas, priskretęs prie jo vyresniosios dukros batelio. Tačiau Džefris nuoširdžiai mylėjo senį. Edis buvo geras tėvas, toks, kokio Džefris troško vaikystėje. Lintonus Džefris pažinojo daugiau kaip dešimt metų, o kol buvo vedęs Sarą, pirmą sykį gyvenime pasijuto turįs šeimą. Tesa jam buvo kaip mažoji sesutė.

Eidamas per kiemą, Džefris giliai atsikvėpė. Nuo vėsaus vėjelio pašiurpo oda, ir jis suprato, kad prakaituoja. Iš namo gilumos sklido muzika, tad nusprendė apeiti, o ne belstis į pagrindines duris. Staiga stabtelėjo, pažinęs per radiją skambančią dainą.

Sara nemėgo ceremonijų ir formalumų, todėl jų vestuvės vyko Lintonų namuose. Jiedu prisiekė vienas kitam svetainėje, o paskui surengė nedideles vaišes draugams ir šeimai kieme. Pirmąjį šokį kaip vyras ir žmona jiedu šoko pagal šitą dainą. Jis prisiminė, kaip laikė ją apkabinęs, o ji buvo uždėjusi ranką jam ant sprando, švelniai glostė, visu kūnu prigludusi prie jo taip nekaltai ir taip jausmingai. Sara prasta šokėja, bet arba vynas, arba šventinė akimirka padarė stebuklą ir jai suteikė koordinacijos, ir jiedu šoko, kol Saros motina priminė nepavėluoti į lėktuvą. Edis mėgino ją sulaikyti; net tada jis nenorėjo paleisti Saros.

Džefris prisivertė pajudėti. Kadaise jis atėmė vieną Lintonų dukrą, o dabar pasakys, kad galbūt jie neteko ir antrosios.

Kai Džefris pasuko už kampo, Ketė Linton kvatojosi iš kažko, ką pasakė Edis. Jie sėdėjo užpakalinėje verandoje, viską pamiršę klausėsi Šelbės Lin ir džiaugėsi tingia sekmadienio popiete, kaip ir dauguma žmonių Granto apygardoje. Ketė sėdėjo paplūdimio kėdėje, užkėlusi kojas ant taburetės, o Edis lakavo jai kojų nagus.

Saros motina buvo graži moteris vos žilstelėjusiais ilgais šviesiais plaukais. Jai tikriausiai beveik šešiasdešimt, bet ji atrodė dar labai puikiai. Džefriui visada patiko patraukli ir žemiška Ketė. Nors Sara atsikalbinėjo nesanti panaši į motiną (ji aukšta, o Ketė smulki, ji apvalių formų, o Ketė veikiau berniukiško sudėjimo), jiedvi turėjo labai daug bendra. Sara paveldėjo tobulą motinos odą ir šypseną, nuo kurios pasijusdavai esąs svarbiausias žmogus pasaulyje. Ji taip pat buvo aštrialiežuvė; kaip ir motina, mokėjo pastatyti žmogų į vietą taip, kad jis pamanydavo sulaukęs komplimento.

Išvydusi Džefrį, Ketė nusišypsojo ir tarė:

– Gaila, kad nepasirodei pietų.

Edis atsitiesė ir užsuko nagų lako buteliuko kamštelį, kažką murmėdamas, bet Džefris tik džiaugėsi, kad neišgirdo.

Ketė pagarsino muziką, aiškiai prisiminusi ją iš vestuvių. Ji dainavo žemu, kimiu balsu: „Prisipažįstu, kad tave myliu…“, taip džiugiai kibirkščiuodama akimis, tokios panašiomis į Saros, kad jam teko nusigręžti.

Ji pritildė muziką, pajutusi, kad kažkas negerai, tikriausiai pagalvojo, kad jis susipyko su Sara. Ketė tarė:

– Netrukus turėtų grįžti mergaitės. Nesuprantu, kur jos taip ilgai užtruko.

Džefris prisivertė prieiti. Kojos laikė netvirtai, ir jis suprato, kad nuo to, ką dabar pasakys, viskas pasikeis. Ketė ir Edis niekada nepamirš šios popietės, šio meto, kai jų gyvenimas apvirto aukštyn kojom. Būdamas policininkas, Džefris šimtus sykių turėjo pranešti artimiesiems apie nelaimes, tėvams, sutuoktiniams ir draugams pasakyti, kad jų artimieji sužeisti ar, dar blogiau, niekada nebegrįš. Tie žmonės nebuvo jo artimieji. Dabar pranešti Lintonams bus beveik taip pat baisu kaip būti toje proskynoje su palūžusia Sara ir kraujais plūstančia Tesa, kai nė vienai niekuo negali padėti.

Džefris pajuto, kad jie žiūri į jį, nes jis taip ilgai tyli.

– Kur Devonas? – pagaliau paklausė, tikėdamasis, kad pakartoti nereikės.

Ketė klausiamai pažvelgė.

– Pas mamą, – atsakė ji tuo pačiu balsu, kuriuo vos prieš valandą su Tesa kalbėjo Sara: kupinu įtampos, nerimo, išgąsčio. Ji prasižiojo klausti, bet nieko nepasakė.

Džefris lėtai užlipo laipteliais, nesugalvodamas, kaip pradėti. Sustojo ant viršutinio laiptuko ir susikišo rankas į kišenes. Ketės akys spėjo jas pamatyti – kruvinas, kaltės suterštas rankas.

Ji sunkiai nurijo seilę. Delnu užsidengė burną, o akyse staiga sužvilgo ašaros.

Galiausiai už žmoną prašneko Edis, ištardamas vienintelį klausimą, kurį gali užduoti dviejų dukterų tėvas:

– Katra?

3

Lena atsiliko nuo Čako tariamai dėl išnarintos kojos, nes suvokė, kad jei jis mėgins ją šnekinti, ji tikrai pratrūks. Jai reikėjo poros minučių vienatvės, kad galėtų apmąstyti epizodą su Džefriu. Negalėjo išmesti iš galvos, kaip jis į ją žvelgė. Džefris ir anksčiau ant jos supykdavo, bet šitaip – dar niekada. Šiandien jis jos tiesiog nekentė.

Pastaruosius metus Lenos gyvenimas buvo virtinė nesėkmių – nuo prarasto darbo iki čiuožimo ant pasturgalio upės šlaitu žemyn. Nėra ko stebėtis, kad Džefris išmetė ją iš tarnybos. Jis teisus: ji nepatikima. Ja negalima pasikliauti, nes ne kartą parodė esanti to neverta. Šįsyk per ją, galimas daiktas, paspruko žmogus, subadęs Tesą Linton.

– Neatsilik, Adams! – šūktelėjo per petį Čakas. Jis ėjo per žingsnį pirma jos, o ji spoksojo jam į plačią nugarą, spinduliuodama neapykantą. – Nagi, Adams, – pakartojo Čakas. – Išsivaikščiosi.

– Nieko tokio.

– Aha, – atsakė Čakas ir sulėtino žingsnį. Jai vangiai šyptelėjo. – Tai… regis, Viršininkas tavęs ne itin pageidauja.

– Ir tavęs, – priminė ji.

Čakas prunkštelėjo, lyg ji būtų pajuokavusi, o ne pasakiusi tiesą. Lena nepažinojo kito žmogaus, taip puikiai sugebančio nesuprasti to, kas akivaizdu.

Jis tarė:

– Džefris manęs tiesiog nemėgsta, nes mokykloje draugavau su jo pana.

– Tu draugavai su Sara Linton? – paklausė Lena, manydama, kad Čakas lygiai taip pat galėjo draugauti ir su Anglijos karaliene.

Čakas atsainiai gūžtelėjo pečiais.

– Seniai. Ji tavo draugė, ar ką?

– Aha, – pamelavo Lena. Sara jai anaiptol ne draugė. – Ji niekada tavęs neminėjo.

– Jai tai skaudi tema, – gynėsi tas. – Palikau ją dėl kitos.

– Kurgi ne, – atsakė Lena, nutarusi, kad Čakas toks kaip visada. Jis mano, kad tikima kiekvienu žodžiu, kuris tik pasigirsta iš jo lūpų, ir klaidingai įsivaizduoja, kad čia yra labai gerbiamas, nors visi žino, kad darbą Čakas gavo vien todėl, kad jo tėtušis paskambino Kevinui Bleikui, Granto technologijų koledžo dekanui. Albertas Geinsas, „Granto investicijų ir paskolų“ prezidentas, buvo įtakingas žmogus mieste, o ypač koledže. Kai Čakas po aštuonerių metų kariuomenėje grįžo į gimtinę, tučtuojau be kalbų gavo studentų miestelio apsaugos viršininko darbą.

Būti tokio žmogaus pavaldine Lenai buvo nesaldu. Kai atsisakė ženkliuko, didelio pasirinkimo neturėjo. Sulaukusi trisdešimt ketverių, nemokėjo nieko kito, tik būti policininke. Į akademiją įstojo iškart po mokyklos ir atgalios nebesidairė. Dar galėtų kepti sumuštinius arba valyti namus, bet tai jos netraukė.

Išėjusi iš tarnybos, svarstė, ar neišsikrausčius kur nors toli, galbūt aplankyti Meksiką ir močiutės gimines arba tapti savanore užsienyje, bet tikrovė priminė apie save: Lena suprato, kad bankui nerūpi, jog jai norisi pakeisti aplinką, – vis tiek kas mėnesį reikalauja mokėti paskolą ir mašinos išperkamosios nuomos įmoką. Net su nedidele neįgalumo pašalpa iš policijos departamento ir pinigėliais, gautais už parduotą namą, suktis buvo nelengva.

Koledžas vietoj minimalų pragyvenimą užtikrinančios algos pasiūlė nemokamą būstą studentų miestelio teritorijoje ir sveikatos draudimą. Tiesa, būstas bjaurus, o sveikatos draudimo priemokos tokios didelės, kad Leną imdavo panika net nusičiaudėjus, ir vis dėlto tai buvo nuolatinis darbas, atleidžiantis nuo būtinybės kraustytis pas dėdę Henką. Kraustytis į Risą, kur Henkas užaugino Leną ir Sibilę, būtų buvę pernelyg lengva. Būtų buvę pernelyg paprasta įsitaisyti Henko bare ir gerti, kol užsimirš košmarai. Slėptis nuo viso pasaulio ant baro kėdės, kol prabėgs trisdešimt metų, o apie tai, kodėl apskritai pradėjo gerti, primintų tik randai ant rankų.

Maždaug prieš metus Lena buvo išprievartauta; ne tik išprievartauta, bet ir pagrobta ir dienų dienas laikoma pagrobėjo namuose. Prisiminimai apie tą metą padriki, nes beveik visą laiką ji buvo apkvaišinta, sąmonė išsiųsta ten, kur saugiau, kol žalojamas kūnas. Randai ant rankų ir kojų nuolat primins, kaip ji buvo prikalta prie grindų išskėstomis galūnėmis, kad užpuolikas bet kada galėtų prieiti. Šaltomis dienomis jai dar mausdavo rankas, bet skausmas nė iš tolo neprilygo baimei, kurią ji patyrė žiūrėdama, kaip jos plaštakas perveria ilgos vinys.

Prieš nusitaikydamas į Leną, tas gyvulys nužudė jos seserį Sibilę, o tai, kad jis jau nebegyvas, neguodė. Jis dar vis lankydavo Leną sapnuose; tai būdavo tokie ryškūs košmarai, kad retsykiais ji nubusdavo išpilta šalto prakaito, rankomis gniauždama patalus, kone jusdama jį kambaryje. Dar baisesni buvo nekošmariški sapnai, kuriuose jis liesdavo ją taip švelniai, kad net oda dilgčiojo, tada ji nubusdavo sutrikusi ir susijaudinusi, kūnas virpėdavo nuo miegančios sąmonės sukeltų erotinių vaizdinių. Lena žinojo, pagrobėjas svaigino ją narkotikais, kad jos kūnas atsilieptų, bet ji vis tiek negalėjo sau atleisti. Kartais prisiminimai apie jo prisilietimą apgaubdavo lyg ploniausias voratinklio šilkas, ir ji imdavo drebėti taip, kad tik plikantis dušo vanduo vėl leisdavo pasijusti savo odoje.

Lena nežinojo, ar prieš mėnesį į koledžo psichologinės pagalbos centrą kreipėsi iš nevilties, ar iš kvailumo. Kad ir kas ją privertė, trys su puse seanso, į kuriuos ji prisivertė nueiti, buvo baisi klaida. Kalbėtis su nepažįstama moterimi apie tai, kas nutiko (nors Lena nė tiek neįstengė), buvo neįmanoma. Kai kas yra per daug asmeniška, kad galėtum aptarinėti. Po dešimties ypač skausmingo ketvirto seanso minučių Lena pakilo, išėjo iš klinikos ir daugiau nebesirodė. O dabar teks grįžti ir pasakyti tai pačiai daktarei, kad žuvo jos sūnus.

– Adams, – tarė Čakas, dirstelėdamas per petį, – pažįsti tą bobą?

Jis visas moteris vadindavo bobomis arba žiurkėmis, priklausomai nuo to, ar manydavo, kad gaus su jomis pasidulkinti, ar ne. Lena meldė Dievą, kad būtų laikoma žiurke, bet kartais atrodydavo, Čakas neabejoja, jog anksčiau ar vėliau ji puls jam po kojų.

– Ne, nepažįstu, – atsakė ji ir dėl viso pikto pridūrė: – Esu mačiusi koledže.

Jis vėl atsigręžė, bet permatyti žmones sugebėdavo ne geriau negu susirasti draugų.

– Rozen, – pasakė Čakas. – Panašu į žydišką pavardę?

Lena patraukė pečiais; apie tai nė nebuvo susimąsčiusi. Granto technologijų koledžas buvo gana mišrus rasiniu ir etniniu požiūriu, ir, išskyrus vieną ar du šiknius, neseniai pradėjusius terlioti rasistinius užrašus ant sienų, čia tvyrojo taiki pusiausvyra.

– Tikiuosi, ji ne… – Čakas sušvilpė ir pasukiojo pirštą prie smilkinio. Žinoma, jis mano, kad visi, dirbantys psichikos centre, yra nevispročiai.

Lena nesiteikė jam atsakyti. Ji stengėsi prisiminti, ar kas nors klinikoje galėtų ją pažinti. Sekmadieniais sveikatos centras uždaromas antrą, bet Rozen sutiko Leną priimti po darbo valandų, tikriausiai dėl to, kad jos byla buvo plačiai pagarsėjusi. Visi, kas tik skaitė laikraščius, žinojo kraupias Lenos pagrobimo ir prievartavimo smulkmenas. Rozen tikriausiai netvėrė džiaugsmu, išgirdusi telefonu Lenos balsą.

– Štai, – tarė Čakas, praverdamas psichologinės pagalbos centro duris.

Lena sulaikė duris, kad šios neužsitrenktų jai prieš nosį, ir nusekė paskui Čaką į sausakimšą laukiamąjį.

Kaip dauguma mokymo įstaigų, Granto technologijų koledžo psichikos sveikatos skyrius gaudavo apgailėtiną finansavimą. Į koledžus stodavo vis daugiau jaunimo, nepakeliančio namų ilgesio ar mokymosi krūvio, ypač Džordžijoje, kur loterijos lėšomis skiriama Vilties stipendija leidžia įstoti į valstijos universitetą kiekvienam, kuris tik įstengia užtušuoti apskritimą. Kaip technikos koledžas, Grantas traukte traukė matematikos moksliukus ir stropuolius. Tokios vadinamojo A tipo asmenybės nemoka susidoroti su nesėkmėmis, tad nuo naujokų antplūdžio psichologinės pagalbos centras tiesiog braškėjo per siūles. Jei studentų sveikatos draudimo planai bent šiek tiek panašūs į Lenos, jie neturėjo kitos išeities, kaip tik kreiptis į koledžą.

Eidamas prie budėtojo stalo, Čakas timptelėjo aukštyn kelnes. Lena kone skaitė jo mintis, kai jis žvalgėsi po patalpą, kurioje dauguma pacientų – jaunos moterys trumpais marškinėliais ir kliošiniais džinsais. Lena ir pati turėjo nuomonę apie merginas, kurių didžiausios bėdos tikriausiai – vaikinai ir namie likusio šuniuko ilgesys. Jos tikriausiai nė neįsivaizduoja, ką reiškia turėti tikrų problemų, tokių, nuo kurių nemiegi naktimis, pila prakaitas, kol sulauki ryto ir vėl gali kvėpuoti.

– Sveiki! – Čakas delnu pliaukštelėjo per skambutį ant stalo. Nuo garso kai kurios moterys krūptelėjo ir piktai dėbtelėjo į Leną, tarsi ši privalo jį sutramdyti. – Ar yra kas nors? – Jis pasilenkė virš stalo, mėgindamas pažvelgti į koridorių.

Ankštoje patalpoje jo balsas buvo toks skardus, kad Lenai norėjosi užsikišti ausis. Bet ji nudelbė akis, stengdamasi neparodyti, kaip labai susigėdo.

Pagaliau priėjo susierzinusi šviesiaplaukė registratorė. Ji pažvelgė į Leną, bet neatrodė, kad ją pažino.

– Štai kur tu, – tarė Čakas, nusišypsodamas lyg senai draugei.

– Klausau jūsų.

– Karla? – paklausė Čakas, perskaitęs ženklelį jai ant krūtinės. Į krūtinę užsižiūrėjo ilgėliau.

Ji sukryžiavo rankas.

– Ko norėsite?

Įsiterpė Lena ir tyliai tarė:

– Mums reikia pas daktarę Rozen.

– Pas ją pacientas. Negalima trukdyti.

Lena jau ketino pasivedėti moterį į šalį ir asmeniškai paaiškinti padėtį, bet Čakas išpyškino:

– Prieš valandą nusižudė jos sūnus.

Visas laukiamasis vienu balsu aiktelėjo. Iš rankų iškrito žurnalai, po kelių sekundžių dvi merginos viena po kitos išskubėjo pro duris.

Karla akimirką svyravo, paskui atsitokėjusi tarė:

– Nueisiu jos pakviesti.

Lena ją sulaikė:

– Aš jai pasakysiu. Tik nuveskite mane į jos kabinetą.

Jaunoji moteris su palengvėjimu atsiduso.

– Dėkui.

Jie nusekė paskui registratorę ilgu siauru koridoriumi, Čakas ėjo įkandin Lenos. Lyg staigi liepsna Leną užgriuvo klaustrofobija, ir kai priėjo Džilės Rozen kabinetą, ją išmušė prakaitas. Kaip visada puikiai sugebėdamas viską dar labiau sugadinti, Čakas atsistojo prie pat Lenos, kone prigludo. Ji užuodė jo skutimosi losjoną, sumišusį su šleikščiai saldžiu kramtomosios gumos kvapu – išpūstas burbulas kaip tik garsiai pokštelėjo jai prie ausies. Ji sulaikė kvapą, nugręžė nuo jo galvą, kad nesupykintų.

Registratorė tyliai pabeldė į duris.

– Džile?

Lena trūktelėjo apykaklę, stengdamasi gauti daugiau oro.

Atidariusi duris, Rozen sudirgusi tarė:

– Kas?

Tuomet ji išvydo Leną ir, ją pažinusi, smalsiai nusišypsojo. Ji jau žiojosi kažką sakyti, bet Lena pertraukė:

– Ar jūs daktarė Rozen? – paklausė Lena, pati girdėdama, kad balsas spigus.

Rozen pažvelgė į Čaką, akimirką sudvejojo, tada grįžtelėjo į pacientę kabinete ir pratarė:

– Lile, aš tuojau grįšiu. – Ji uždarė duris ir tarė: – Prašom čia.

Lena dėbtelėjo į Čaką, tada nusekė jai iš paskos, bet jis vis tiek neatstojo.

Rozen sustojo tarpduryje, ranka rodydama užeiti.

– Galime pasikalbėti čia.

Lena buvo lankiusis tik laukiamajame ir Rozen kabinete, todėl nustebo atsidūrusi erdvioje posėdžių salėje. Ji buvo šilta ir atvira, su daug gėlių, visai kaip Džilės Rozen priimamajame. Sienos nudažytos ramia šviesiai pilka spalva. Kėdės aptrauktos violetiniu audiniu ir pristumtos prie ilgo raudonmedžio stalo. Palei sieną rikiavosi didelės keturių stalčių komodos, ir Lena nudžiugo pastebėjusi, kad jos užrakintos nuo smalsuolių.

Daktarė apsigręžė ir nusibraukė nuo akių plaukus. Džilė Rozen buvo siauro veido ir tamsiai rudais plaukais iki pečių. Tokio amžiaus, matyt, keturiasdešimties su trupučiu, ji atrodė patraukliai, o rengdavosi vadinamojo žemiško stiliaus drabužiais, mėgo ilgas plevenančias palaidines ir figūrai tinkamus sijonus. Ji elgdavosi dalykiškai, o Lenai tai atrodė atgrasu, ypač kai daktarė leido sau nustatyti jai alkoholizmą vos po trijų seansų. Lena svarstė, kaip šitokia moteris apskritai gali turėti pacientų. Gerai pagalvojus, kažin kuo gali pasigirti psichologė, kuri nė savo sūnaus neapsaugojo nuo šuolio į seklią upę.

Rozen, kaip ir reikėjo tikėtis, ėjo tiesiai prie reikalo.

– Kas nutiko?

Lena giliai atsikvėpė, svarstydama, ar bus sunku, turint galvoje ankstesnę patirtį su Rozen. Ji nusprendė rėžti tiesiai šviesiai:

– Mes atėjome dėl jūsų sūnaus.

– Endžio? – paklausė Rozen, klestelėdama ant kėdės lyg orą lėtai išleidžiantis balionas. Taip ir sėdėjo tiesia nugara, sudėjusi ant kelių rankas, susikaupusi, bet akyse – gryniausia panika. Lena dar niekada nebuvo taip aiškiai supratusi kito žmogaus išraiškos. Moteris nežmoniškai persigandusi. – Ar jis… – Rozen nutilo ir atsikrenkštė, o akis užplūdo ašaros. – Jis ko nors prisidirbo?

Lena prisiminė, kad tarpduryje stovi Čakas, susikišęs rankas į kišenes, lyg žiūrėtų pokalbių laidą. Kol nespėjo išsižioti, ji užtrenkė duris jam prieš nosį.

– Atleiskit… – Lena pasirėmė delnais į stalą ir atsisėdo. Atsiprašyti norėjo dėl Čako, bet Rozen suprato kitaip.

– Kas yra? – paklausė daktarė, balse pasigirdo neviltis.

– Norėjau pasakyti…

Netikėtai Rozen pasilenkė virš stalo ir suėmė Lenos delnus. Ši krūptelėjo, bet Rozen, regis, nė nepastebėjo. Po išprievartavimo vien nuo minties ką nors paliesti ar, dar blogiau, būti paliestai Leną išmušdavo šaltas prakaitas. Nuo artumo ji pajuto tulžies skonį gerklėje.

Rozen paklausė:

– Kur jis?

Lenai ėmė drebėti koja, kulnis nesuvaldomai šokinėjo aukštyn žemyn. Kai ji prašneko, balsas užlūžo, bet ne iš užuojautos.

– Prašyčiau pažiūrėti į nuotraukas.

– Ne, – atsisakė Rozen, nepaleisdama pašnekovės delnų, lyg kabėtų nuo uolos, ir vien Lena neleistų jai nukristi. – Ne.

Vargais negalais Lena ištraukė vieną ranką ir išėmė iš kišenės momentinę nuotrauką. Ji iškėlė ją, bet Rozen nusisuko ir užsimerkė lyg vaikas.

– Daktare Rozen, – pratarė Lena. Paskui, kiek susitvardžiusi, pridūrė: – Džile, ar čia jūsų sūnus?

Ši žiūrėjo į Leną, o ne į nuotrauką, užsiplieksdama neapykanta lyg karštos anglys.

– Pasakykit, ar čia jis, – nenusileido Lena, trokšdama kuo greičiau baigti.

Rozen pagaliau pažvelgė į nuotrauką. Jos šnervės išsipūtė, o lūpos susičiaupė, lyg tramdydamos ašaras. Iš moters išraiškos Lena suprato, kad žuvęs vaikinas – jos sūnus, bet daktarė vis dar neskubėjo, žvelgė į nuotrauką, mėgindama leisti protui priimti, ką regi akys. Tikriausiai nė negalvodama nykščiu paglostė randą ant Lenos plaštakos lyg kokį talismaną. Jausmas, tarsi švitriniu popieriumi perbraukus per rašymo lentą; Lena sukando dantis, kad nesukliktų.

Rozen pagaliau paklausė:

– Kur?

– Radome jį vakarinėje koledžo teritorijos dalyje, – atsakė Lena, taip trokšdama išplėšti ranką, kad net drebėjo.

Nieko nepastebėdama, Rozen paklausė:

– Kas nutiko?

Lena apsilaižė lūpas, nors burna buvo išdžiūvusi lyg dykuma.

– Jis nušoko, – atsakė ji, stengdamasi kvėpuoti. – Nuo tilto. – Tada pridūrė: – Mes manome, kad jis…

– Ką? – paklausė Rozen, vis dar įsitvėrusi Lenos rankos.

Lena nebeištvėrė ir ėmė maldauti:

– Prašyčiau, labai atsiprašau…

Rozen veide šmėstelėjo sumišimas, ir Lena pasijuto dar nejaukiau. Su kiekvienu žodžiu jos tonas darėsi aukštesnis, kol galiausiai klyktelėjo:

– Paleiskit mano ranką!

Rozen skubiai atšlijo, o Lena pašoko iš vietos, parversdama kėdę, ir traukėsi atatupsta tol, kol nugara pajuto duris.

Daktarės veidą perkreipė siaubas.

– Atsiprašau.

– Nieko… – Lena atsirėmė į duris, trindamasi rankas į šlaunis, lyg valytųsi purvą. – Nieko tokio, – pridūrė, nors krūtinėje širdis dar virpėjo. – Be reikalo užrikau.

– Kaip aš nepagalvojau…

– Liaukitės, – tarė Lena, jusdama, kaip nuo trinties kaista šlaunys. Ji liovėsi, sugniaužė rankas, patrynė jas vieną į kitą, lyg sušalusi.

– Lena, – tarė Rozen, išsitiesdama ant kėdės, bet neatsistodama. – Nebijokite. Jums čia saugu.

– Žinau, – atsakė Lena, bet balsas skambėjo silpnai, o burnoje dar buvo rūgštu iš baimės. – Viskas gerai, – patikino ji, bet vis dar grąžė rankas. Lena pažvelgė žemyn, nykščiu užspaudė randą delne, patrynė, lyg galėtų jį nubraukti. – Viskas gerai, – kartojo ji. – Viskas gerai.

– Lena… – pratarė Rozen, bet minties nebaigė.

Lena susikaupusi kvėpavo, mėgindama apsiraminti. Delnai buvo paraudę ir lipnūs nuo prakaito, randai bjauriai iškilę. Ji prisivertė susitvardyti, pasikišdama rankas po pažastimis. Elgėsi lyg pamišėlė. Juk šitaip daro psichikos ligoniai. Rozen tikriausiai jau ruošiasi ją uždaryti.

Daktarė vėl paklausė:

– Lena?

Ši norėjo nuleisti viską juokais.

– Tiesiog susinervinau, – atsakė, nusibraukdama plaukus už ausies. Nuo prakaito jie lipo prie galvos odos. Nežinia kodėl užsigeidė pasakyti ką nors pikto, ką nors, kas perskeltų Rozen pusiau, ir jos abi vėl žaistų lygiomis jėgomis.

Galbūt daktarė tai pajuto, nes paklausė:

– Su kuo man kalbėtis policijos nuovadoje?

Lena pažvelgė į ją, nes akimirką neprisiminė, ko čia atėjo.

– Lena? – paklausė Rozen. Ji vėl susitraukė, sugniaužė rankas ant kelių, sėdėjo tiesi kaip styga.

– Aš… – tarė Lena ir patylėjo. – Maždaug po pusvalandžio į biblioteką ateis policijos viršininkas Toliveris.

Rozen spoksojo priešais save, lyg neapsispręsdama, ką daryti. Motinai laukti trisdešimt minučių, kad išgirstų, kas nutiko jos sūnui, tikriausiai prilygsta visam amžiui.

Lena tarė:

– Džefris nežino apie… – Ranka pamojavo tarp jųdviejų.

– Terapiją? – padėjo Rozen, lyg Lena būtų kvailė, nesugebanti ištarti to žodžio.

– Prašau man atleisti, – nuoširdžiai atsiprašė Lena. Ji turėjo guosti Džilę Rozen, o ne rėkti ant jos. Džefris pasakė Čakui, kad Lena jam pravers, o ji vos per penkias minutes viską sudirbo. – Aš labai atsiprašau.

Rozen kilstelėjo galvą – išgirdusi atsiprašymą, bet jo nepriėmusi.

Lena pastatė kėdę. Ji taip troško lėkti iš salės, kad net kojas gėlė.

Daktarė paprašė:

– Papasakokit, kas nutiko. Man reikia žinoti, kas nutiko.

Lena uždėjo rankas ant kėdės atkaltės ir tvirtai įsikibo.

– Atrodo, jis nušoko nuo tilto prie miškelio, – pasakė ji. – Jį aptiko studentė ir paskambino 911. Netrukus atvažiavo koronerė ir nustatė mirties laiką.

Rozen įkvėpė ir kelias akimirkas sulaikė orą krūtinėje.

– Jis pro ten eina į paskaitas.

– Per tiltą? – paklausė Lena, sumojusi, kad Rozenai tikriausiai turi namą netoli Didžiosios gatvės, kur gyvena daug profesorių.

– Jam vis pavogdavo dviratį, – pasakė ji, ir Lena linktelėjo galva. Koledžo teritorijoje nuolat pasigendama dviračių, o apsaugininkai nė neįsivaizduoja, kieno tai darbas.

Rozen vėl atsiduso, lyg mažais gurkšneliais iškvėptų sielvartą. Ji paklausė:

– Mirė iškart?

– Nežinau, – atsakė Lena. – Manau, kad taip. Tokiais atvejais… viskas baigiasi greitai.

– Endžiui maniakinė depresija, – pasakė jai Rozen. – Jis visada buvo jautrus, bet mudu su jo tėvu… – Ji nutilo, lyg nenorėtų patikėti per daug informacijos. Po to, kaip ką tik sukvailiojo, Lena puikiai ją suprato. Rozen paklausė: – Ar jis paliko raštelį?

Lena išsitraukė raštelį iš užpakalinės kišenės ir padėjo ant stalo. Prieš jį paimdama, Rozen susvyravo.

– Jie ne Endžio, – pasakė Lena, rodydama popieriuje likusius kruvinus Frenko ir Džefrio pirštų atspaudus. Net ir atsižvelgiant į visa, kas nutiko Tesai, Lena stebėjosi, kad Frenkas leido atiduoti raštelį Endžio motinai.

– Čia kraujas?

Lena linktelėjo, bet nieko neaiškino. Tegu Džefris pats sprendžia, kiek informacijos suteikti motinai.

Rozen užsidėjo akinius, kabančius ant grandinėlės po kaklu. Nors Lena neprašė, ji perskaitė garsiai:

– „Aš daugiau nebegaliu. Aš tave myliu, mama. Endis.“

Vyresnioji moteris vėl giliai įkvėpė, lyg galėtų su oru sulaikyti ir emocijas. Lėtai nusiėmė akinius ir padėjo atsisveikinimo raštelį ant stalo. Ji žvelgė į jį, lyg vis dar galėtų įskaityti, ir tarė:

– Jis beveik lygiai toks pat kaip ankstesnis.

– Koks ankstesnis? – paklausė Lena; protas jau įsijungė į tyrimą.

– Sausio antrosios. Jis persirėžė rankos veną. Radau nespėjusį nukraujuoti, bet… – Ji parėmė ranka galvą, tebežiūrėdama į raštelį. Uždėjo ant jo pirštą, lyg liestų sūnų – tai, ką jis jai paliko.

– Man jo dar reikės, – pasakė Lena, nors Džefris ir Frenkas popierėlį jau buvo nuvertinę.

– Mat kaip. – Rozen atitraukė ranką. – Ar galėsiu jį atgauti?

– Taip, kai viskas bus baigta.

– Mat kaip, – pakartojo daktarė. Ji ėmė pirštais maigyti akinių grandinėlę. – Ar galiu jį pamatyti?

– Reikės atlikti skrodimą.

Motina griebėsi šios žinios.

– Kodėl? Kas nors įtartina?

– Ne, – atsakė Lena, nors pati dar nežinojo. – Taip įprasta, nes jis mirė vienas. Šalia nieko nebuvo.

– Ar jo kūnas smarkiai… sudarkytas?

– Nelabai, – atsakė ji, žinodama, kad atsakymas subjektyvus. Dar nepamiršo, kaip pernai morge atrodė sesuo. Nors Sara buvo ją nupraususi, smulkios mėlynės ir įbrėžimai ant Sibilės veido atrodė lyg tūkstantis žaizdų.

– Kur jis dabar?

– Morge. Po dienos kitos jį perduos laidojimo namams, – paaiškino Lena, bet iš nustebusios Rozen išraiškos suprato, kad motina dar nespėjo pagalvoti apie porą tolesnių žingsnių, – jog teks laidoti sūnų. Lenai kilo mintis atsiprašyti, bet žinojo, kad nieko tai neduotų.

– Jis norėjo būti kremuotas, – pasakė Rozen. – Bijau, kad neįstengsiu. Turbūt negalėsiu leisti… – Ji papurtė galvą, nebaigusi sakinio. Ranka prisidengė burną, ir Lena pamatė vestuvinį žiedą.

– Ar norit, kad praneščiau jūsų vyrui?

– Brajenas išvykęs, – atsakė ji. – Siekia stipendijos.

– Jis taip pat dirba koledže?

– Taip. – Ji suraukė kaktą, grumdamasi su jausmais. – Endis dirbo kartu su juo, norėjo padėti. Manėm, kad jam geriau… – Mėgino sutvardyti kūkčiojimą, bet galiausiai jis prasiveržė.

Lena spaudė kėdės atkaltę, žiūrėdama į moterį. Rozen verkė tyliai, prasižiojusi, bet be jokio garso. Ji prisidėjo ranką prie krūtinės ir kietai užsimerkė, o veidu sruvo ašaros. Liauni pečiai sulinko, o smakras virpėdamas nukaro ant krūtinės.

Leną apėmė nesuvaldomas troškimas išeiti. Net iki išprievartavimo ji nemokėjo guosti. Silpnumas jai kažkodėl atrodė grėsmingas, lyg reikėtų atiduoti dalį savęs, kad įstengtum paguosti kitą. Ji norėjo dabar pat eiti namo pasisemti stiprybės, išsiskalauti iš burnos baimės skonį. Kaip nors atgauti jėgas prieš vėl išeinant į pasaulį. Ypač prieš susitinkant Džefrį.

Rozen tikriausiai pajuto, ką galvoja Lena. Ji nusibraukė ašarą ir skubiai pratarė:

– Noriu paskambinti vyrui, – pasakė. – Gal galėtumėte duoti minutėlę?

– Žinoma, – su palengvėjimu atsakė Lena. – Susitiksime bibliotekoje. – Ji uždėjo ranką ant durų rankenos, bet stabtelėjo, nepakeldama akių į daktarę. – Nežinau, ar turiu teisę prašyti… – pratarė, suprasdama, kad Džefris ją visai nurašys, jei Rozen jam papasakos, kas buvo.

Ši, regis, puikiai suprato, ko jaudinasi Lena, ir atkirto:

– Ne, neturit teisės prašyti.

Lena pasuko rankeną, bet pajuto, kaip moteris varsto ją žvilgsniu. Pasijuto įkliuvusi, bet įstengė paklausti:

– Ko?

Rozen pasiūlė šiokį tokį kompromisą:

– Jeigu negersit, aš jam nesakysiu.

Lena nurijo seilę ir burnoje kone pajuto viskį, apie kurį svajojo jau dvi minutes. Nieko neatsakiusi išėjo ir uždarė duris.

Lena atsisėdo prie tuščio užsakymų stalo ir žiūrėjo, kaip Čakas apsikvailins, kabindamas Naną Tomas, koledžo bibliotekininkę pelės rudumo plaukais ir akiniais storais stiklais. Kažin ar dėl tokios verta stengtis, juolab kad Lena žinojo, jog Nana dar ir homoseksualė. Ketverius metus buvo Sibilės mylimoji. Jos gyveno drauge, bet Sibilės jau nebėra.

Kad nereikėtų galvoti apie Čaką, Lena apsidairė po biblioteką, pažvelgė į studentus, besimokančius prie ilgų viduryje išrikiuotų stalų. Artinosi semestro vidurio koliokviumai, ir kaip sekmadienį žmonių čia buvo labai daug. Be valgyklos ir psichologinės pagalbos centro, tai buvo vienintelė šiandien atidaryta įstaiga.

Granto technologijų koledžo biblioteka buvo gana įspūdinga. Mokyklos, neturinčios futbolo komandos, daugiau lėšų skirdavo vidaus įrangai, bet Lenai vis tiek atrodė, kad kokia nors sporto veikla nepakenktų. Prieš penkerius metus du Granto profesoriai sukūrė kažkokius skiepus ar stebuklingą piliulę, nuo kurios kiaulės greičiau užauga storesnės. Ūkininkai dėl to išradimo pametė galvas, ir prie bibliotekos įėjimo dabar kabo įrėmintas „Porcine & Poultry“ viršelis su praturtėjusių ir patenkintų profesorių nuotrauka. Antraštė skelbia: „Pakvaišę dėl kiaulių“, ir, sprendžiant iš profesorių šypsenų, pinigų jiems tikrai nestinga. Kaip dauguma tyrimo institutų, koledžas gauna pelno dalį nuo visko, ką sukuria jo moksliniai darbuotojai, taigi dekanas Kevinas Bleikas už gautas lėšas suremontavo biblioteką iš pagrindų.

Dideli vitražiniai langai, išeinantys į rytinę koledžo pusę, buvo iš naujo užsandarinti, kad oras iš šildomos arba gaivinamos patalpos nesiskverbtų į lauką. Tamsų medį, kuriuo abiejuose aukštuose buvo apkaltos sienos ir didžiulės lentynos, nutarta pašviesinti, kad atrodytų taip pat įspūdingai, bet neslėgtų. Apskritai atmosfera buvo rami, ir Lena mėgo čia užsukti vakarais po darbo. Atsisėsdavo kurioje nors priekinėje atitvaroje ir vartydavo knygas, kurios tik papuldavo po ranka, maždaug iki dešimtos, o paskui grįždavo į savo kambarį, išmesdavo vieną kitą taurelę, kad atsipalaiduotų, ir bandydavo užmigti. Apskritai tokia dienotvarkė jai tiko. Tvarkaraštis teikė saugumo jausmą.

– Šūdas, – suinkštė Lena, kai prie jos pasuko Ričardas Karteris.

Nelaukdamas kvietimo, Ričardas klestelėjo į kėdę priešais Leną.

– Sveika, mergyt, – tarė jis ir plačiai nusišypsojo.

– Sveikas, – atsakė ji, balsu reikšdama kiek įmanoma didesnį nepasitenkinimą.

– Kaip reikaliukai?

Lena dėbtelėjo į jį, trokšdama, kad jis eitų sau. Buvęs Sibilės asistentas buvo žemas, gunktelėjęs žmogelis, tik neseniai storastiklius akinius pakeitęs glaustiniais lęšiais. Ričardas buvo trejais metais jaunesnis už Leną, bet viršugalvyje jau turėjo didelę plikę, kurią mėgino slėpti, sušukuodamas kitus plaukus atgal. Su naujais lęšiais, dėl kurių nuolat markstėsi, ir plaukų kuokštu ant kaktos jis atrodė lyg sutrikęs apuokas.

Po Sibilės mirties Ričardas tapo asocijuotuoju profesoriumi biologijos katedroje, kur, turint galvoje jo atgrasų būdą, karjera turėtų ir užstrigti. Ričardas buvo panašus į Čaką, nes troškų kvailumą mėgino nuslėpti visiškai nepagrįstai demonstruodamas viršenybę. Restorane užsisakydamas pusryčius, negalėdavo neužsiminti, kad visi aplink girdėtų, jog apie kiaušinius jis išmano daugiau nei virėjas.

– Girdėjai apie tą vaikį? – Ričardas tyliai švilptelėjo lyg krintantis lėktuvas, modamas ore rankomis ir plekštelėdamas delnais per stalą. – Ėmė ir nušoko nuo tilto.

– Taip, – nenorom atsakė ji.

– Plinta teorijos apie žmogžudystę, – kone spygaudamas tarė Ričardas. Apkalbas jis mėgo labiau už moteris; taip ir turėjo būti, mat buvo žydras kaip pats dangus. – Abu jo tėvai dirba koledže. Motina – psichologė. Įsivaizduoji, koks skandalas?

Prisiminusi Džilę Rozen, Lena net nukaito iš gėdos. Ji tarė Ričardui:

– Manau, jiems abiem labai skaudu. Žuvo jų sūnus.

Ričardas susuko lūpas į šoną, atvirai nužvelgdamas Leną. Kaip savanaudis šiknius, jis buvo labai pastabus, bet ji tikėjosi, kad neišsiduos.

Jis paklausė:

– Tu juos pažįsti?

– Ką?

– Brajeną ir Džilę, – atsakė jis, dirstelėdamas Lenai per petį. Pamojavo kvailai kaip mergiotė, tada vėl pažvelgė į Leną. Ši dėbsojo, bet į klausimą neatsakė. – Numetei svorio?

– Ne, – pamelavo ji. Kelnės pasidarė laisvesnės negu praėjusią savaitę. Pastaruoju metu valgyti Lenai nesinorėjo. – Jis buvo tavo studentas?

– Endis? – pasitikslino Ričardas. – Sibilė vieną ketvirtį jį mokė, prieš pat…

– Koks jis buvo?

– Mano nuomone, bjaurus. Tėvai dėl jo tiesiog iš kailio nėrėsi.

– Išlepintas?

– Ir dar kaip, – patvirtino Ričardas. – Vos išlaikė Sibilės egzaminą. Organinę biologiją. Negi sunku? Neva būsimasis Einšteinas, o negali išlaikyti OB! – Ričardas pasibjaurėjęs prunkštelėjo. – Brajenas mėgino ją paspausti, priminti senas paslaugas, kad ji pakeltų pažymį.

– Sibilė jokių paslaugų neprašydavo.

– Žinoma, ne, – atsakė Ričardas, lyg nė nebūtų tuo suabejojęs. – Sibė buvo kaip visada labai mandagi, bet Brajenas užsiuto. – Jis prislopino balsą. – Būkim atviri. Brajenas Sibilei pavydėjo. Dieną naktį gviešėsi jos, katedros vedėjos, pareigų.

Lena svarstė, ar Ričardas teisus, ar tiesiog drumsčia vandenį. Jis dažnai atsidurdavo įvykių sūkuryje. Tiriant Sibilės žmogžudystę, Ričardas per savo ilgą liežuvį sykį vos nepakliuvo į įtariamųjų sąrašą, nors nužudyti žmogų jis sugebėtų taip, kaip Lena – užsiauginti sparnus.

Ji pamėgino paskatinti jį išsiplepėti.

– Atrodo, neblogai pažįsti Brajeną.

Jis patrūkčiojo pečiais ir pamojo dar kažkam Lenai už nugaros, tada tarė:

– Katedra nedidelė. Visi dirbame kartu. Tai Sibilės laimėjimas. Juk žinai jos šūkį – „Komandinis darbas“.

Jis vėl pamojo.

Jai beveik pasidarė smalsu atsigręžti ir pažiūrėti, ar ten tikrai kas nors yra, bet nusprendė verčiau traukti iš Ričardo informaciją.

– Tai va, – kalbėjo šis. – Galiausiai Endį išmetė, ir, žinoma, tėtušis įtaisė jį dirbti laboratorijoje. – Susierzinęs išpūtė orą. – Tik nesakyčiau, kad šešias valandas per dieną sėdėti ir klausytis repo – darbas. Ir neduokdie pasiskųsi dėl to Brajenui.

– Matyt, žinia jam bus skaudi.

– O kaip kitaip? – atsakė Ričardas. – Tikriausiai abu bus prislėgti.

– Ką dirba Brajenas?

– Atlieka biomedicinos tyrimus. Dabar tikisi stipendijos, bet, tarp mūsų šnekant… – Jis nebaigė, tačiau Lena suprato, kad iš tikrųjų Ričardas taip šneka su visu koledžu. – Na, tiesiog sakykim, kad jei šitos stipendijos jis negaus, lėks iš čia.

– Jis neturi etato?

– Ak, – žinovo tonu atsakė Ričardas. – Etatą tai turi.

Lena tikėjosi, kad jis pasakys dar ką nors, bet Ričardas, kaip reta, tylėjo. Koledže ji dirbo vos kelis mėnesius, bet nujautė, kaip jame atsikratoma rezultatų nepasiekiančių profesorių. Ričardas, visą dieną dėstąs išlyginamąjį biologijos kursą apsiseilėjusiems pirmakursiams, buvo tobulas pavyzdys, kaip administracija gali nubausti dėstytojus jų neatleisdama. Skirtumas tik toks, kad tokie kaip Ričardas niekada neišeina savo noru.

Ji paklausė:

– Jis buvo protingas?

– Endis? – Ričardas patraukė pečiais. – Juk čia įstojo, tiesa?

Lena žinojo, kad tai galima suprasti įvairiai. Granto technologijų koledžas buvo geras, bet visi rimtesni moksliukai norėjo vykti į Atlantą, į Džordžijos technologijų koledžą. Kaip ir Emorio universitetas Dekature, Džordžijos koledžas buvo laikomas vienu prestižiškiausių pietuose. Sibilė, gavusi stipendiją, baigė Džordžiją ir išsyk tapo išrinktąja. Būtų galėjusi dėstyti, kur tik panorėjusi, bet kažkas ją traukė į Grantą.

Ričardas užsisvajojo:

– Žinok, aš norėjau stoti į Džordžijos koledžą. Kiek tik save pamenu. Šitaip būčiau ištrūkęs iš Perio. – Jis nusišypsojo ir akimirką atrodė normalus žmogus. – Vaikystėje buvau visas sienas plakatais apsiklijavęs. „Buvau Klajojanti Griuvena…“ – tarė, turėdamas galvoje vieną iš daugelio Džordžijos šūkių. – Ketinau visiems parodyti.

– Kodėl nestojai? – paklausė Lena, tikėdamasi jį sugėdyti.

– Ak, įstojau, – atsakė Ričardas ir palaukė, kad ji pasigėrėtų. – Bet buvo ką tik mirusi motina, ir… – Jis nutilo. – Ką gi. Jau nieko nebepakeisi. – Jis bedė pirštu į Leną. – Iš tavo sesers aš daug išmokau. Ji buvo puiki dėstytoja. Man ji – pavyzdys.

Komplimentas pakibo ore. Ji nenorėjo su Ričardu kalbėtis apie Sibilę.

– O Dieve. – Ričardas skubiai išsitiesė. – Ateina Džilė.

Rozen stovėjo prie durų ir dairėsi Lenos. Moteris atrodė sutrikusi, ir Lena svarstė, ar jai ko nors nepasakius, bet Ričardas ir vėl mergaitiškai pamojo.

Džilė Rozen blankiai šyptelėjo ir pasuko prie jų.

Ričardas atsistojo ir tarė:

– Ak, mieloji. – Suėmė Rozen rankas.

– Brajenas parskrenda iš Vašingtono, – pasakė ji jam. – Gal artimiausiu reisu, jei gaus vietą.

Ričardas susiraukė ir pasisiūlė:

– Jei tik galiu kuo nors padėti tau ir Brajenui…

– Dėkui, – atsakė Rozen, bet žvelgė į Leną.

Lena tarė Ričardui:

– Pasikalbėsim vėliau.

Ričardas kilstelėjo antakius, bet grakščiai pasišalino, dar tarstelėdamas Džilei Rozen: „Ko tik prireiks.“

Jam išeinant, Rozen įtemptai šyptelėjo. Paklausė Lenos:

– Viršininkas Toliveris jau čia?

– Dar ne.

Rozen žvelgė į ją, tikriausiai mėgindama suprasti, ar Lena laikosi savo sandėrio pusės. O ši ir laikėsi. Buvo blaivi. Pasakiusi Rozen apie sūnų, savo bute ji išlenkė porą taurelių, bet nuo to vargu ar galėjo apgirsti.

Lena tarė:

– Jis pirma turėjo reikalų.

– Turit galvoje merginą? – paklausė Rozen, ir Lena įtarė, kad, kol atėjo iš psichologinės pagalbos centro į biblioteką, ji tikriausiai dvidešimt sykių išgirdo apie Tesą Linton.

– Nenorėjau jums sakyti, – paaiškino Lena.

– Žinoma, – nedraugiškai atsakė moteris.

– Ne, ne dėl to, – tarė Lena. – Mes nė nežinome, ar tai kaip nors susiję su Endžiu. Nenorėjau, kad pamanytumėt…

– Tai jos kraujas buvo ant raštelio?

– Jis ten atsirado vėliau, – atsakė Lena. – Jie čiupinėjo jį, ir…

Rozen akyse susitvenkė ašaros. Ji pasirėmė rankomis į stalą, lyg neišstovėtų.

Lena tarė:

– Jeigu norite, paliksiu jus vieną, – ji velniškai tikėjosi, kad moteris pasiūlymą priims.

– Ne, – atsakė Rozen, vėl išsipūsdama nosį. Ji nepaaiškino, kodėl nenori, kad Lena išeitų.

Abi taip ir stovėjo, bukai žvelgdamos į žmones bibliotekoje. Lena pajuto, kad trina randus ant rankų, ir prisivertė liautis. Ji tarė:

– Labai užjaučiu dėl sūnaus. Suprantu, ką reiškia netekti artimo žmogaus.

Rozen linktelėjo galva, vis dar žvelgdama į šalį.

– Po pirmojo karto, – ji parodė ranką, ir Lena suprato, kad turi galvoje ankstesnįjį Endžio mėginimą žudytis, – jis sveiko. Parinkom vaistus. Atrodė, kad jam geriau, – ji šyptelėjo. – Ką tik nupirkom jam mašiną.

Lena paklausė:

– Jis čia studijavo?

– Tikriausiai Ričardas papasakojo, – atsakė ji, bet be kartėlio balse. – Praėjusį ketvirtį atsiėmėm jį, kad greičiau sveiktų. Jis padėjo tėvui laboratorijoje, šį tą patvarkydavo pas mane klinikoje. – Ji nusišypsojo prisiminusi. – Ketvirtadieniais lankė dailės pamokas. Labai gražiai piešė.

Lena pasigailėjo neturinti užrašų knygelės, kad galėtų visa tai užsirašyti, nors iš tikrųjų nebuvo jokio reikalo. Kaip sakė Džefris, Lena – nebe policininkė. Ji tik Čako apsaugininkė, ir tai vargu.

Rozen paklausė:

– Ko iš manęs norės viršininkas Toliveris?

– Tikriausiai sūnaus draugų sąrašo. Kur jis lankydavosi, – Lena spėliojo, neįstengdama nemąstyti kaip policininkė. – Ar Endis vartojo narkotikus?

Rozen, regis, nustebo.

– Kodėl klausiate?

– Depresija sergantys žmonės dažnai mėgina gydytis patys.

Rozen pakreipė galvą į šalį ir supratingai pažvelgė į Leną. Šiai nieko neatsakius, moteris tarė:

– Taip, vartojo. Iš pradžių „žolę“, bet prieš metus ėmėsi stipresnių. Išsiuntėm jį gydytis. Po mėnesio jis išėjo. – Ji nutilo. – Man pasakė, kad nevartoja, bet niekada negali tiksliai žinoti.

Lena žavėjosi, kad motina prisipažįsta ne viską žinojusi apie sūnų. Kiek jai buvo tekę matyti, tėvai paprastai užsispyrę tikina, kad savo vaiką pažįsta geriau už visus, net už jį patį.

– Kai jis baigė programą, draugai su juo nebesikalbėjo. Tie, kurie svaiginasi, nenori bendrauti su švariaisiais, – lyg tarp kitko pridūrė moteris. – Bet jis visada buvo vienišius. Niekur nepritapdavo. Buvo labai protingas, ir kitus vaikus tai atstumdavo. Matyt, jautėsi mažumėlę svetimas.

– Ar draugai ant jo pyko? Tiek, kad norėtų jam pakenkti?

Lena išvydo vilties kibirkštėlę Rozen akyse, kai ši paklausė:

– Manot, jį nustūmė?

– Ne, – atsakė Lena, suprasdama, kad Džefris ją užmuštų, jeigu ji pakištų Rozen tokią mintį. Prisiminusi Džefrį, Lena net nutirpo. – Klausykit, – paklausė ji, – tai pasakysit Džefriui, kas buvo šiandien, ar ne?

Rozen neskubėjo atsakyti, prisiartino arčiau Lenos, lyg norėtų pauostyti jai iš burnos. Užuosti galėjo tik mėtinuką, bet akimirką Leną vis tiek apėmė panika.

– Ne, – nusprendė Rozen. – Nesakysiu, kas šiandien nutiko.

– O apie kitką?

Rozen, regis, sutriko.

– Apie terapiją? – Ji papurtė galvą. – Tai konfidencialu, Lena. Juk sakiau nuo pat pradžių. Aš nepasakoju, kas mano pacientai.

Leną užplūdo toks palengvėjimas, kad ji įstengė tik linktelėti galva. Prieš septynis mėnesius Džefris paskelbė jai ultimatumą: eik pas psichologą arba ieškokis kito darbo. Tuomet pasirinkti buvo paprasta, tad ji nedvejodama tėškė ženklelį ir ginklą jam ant stalo. O dabar mieliau paleistų kulką sau į kaktą, negu jam prisipažintų, kad prieš mėnesį suskydo ir nuėjo į kliniką. Jos išdidumas jai to neleistų.

Kaip tyčia prasivėrė didelės ąžuolinės durys, ir įėjo Džefris, dairydamasis po patalpą. Jį pasitiko Čakas, bet Džefris tikriausiai kažką pasakė, kad tas atsikabintų, nes Lena tuojau išvydo, kaip Čakas, pabrukęs uodegą, spūdina iš bibliotekos.

Ji dar nebuvo regėjusi Džefrio tokio nusmurgusio. Jis spėjo persirengti, bet kostiumas buvo suglamžytas, o kaklaraiščio neryšėjo.

– Daktare Rozen, – tarė Džefris. – Užjaučiu dėl netekties. – Jis nepaspaudė jai rankos ir nelaukė atsakymo, Lena pagalvojo, kad paprastai Džefris taip nesielgia. Jis atitraukė Rozen kėdę. – Turiu jūsų kai ko paklausti.

Rozen atsisėdo ir pati paklausė:

– Kaip laikosi mergina?

Jo veidas virptelėjo, ir Lena pajuto jam gailestį.

– Kol kas nieko nežinome, – atsakė jis. – Šeima dabar pat važiuoja į Atlantą.

Rozen sugniaužė saujoje nosinaitę.

– Manot, kad tas, kas ją užpuolė, galbūt nužudė ir mano sūnų?

– Endžio mirtį kol kas laikome savižudybe, – tarė Džefris ir nutilo, matyt, leisdamas jai aiškiai suvokti, kas pasakyta. – Jau kalbėjausi su jūsų vyru.

– Brajenu? – nusistebėjo ji.

– Pasikalbėjęs su jumis, jis paskambino į nuovadą, – paaiškino Džefris, o iš įsitempusių jo pečių Lena suprato, kad vyriškis anaiptol nebuvo mandagus.

Rozen tikriausiai irgi tai pajuto.

– Kartais Brajenas pamiršta geras manieras, – tarė lyg atsiprašydama.

Džefris pareiškė:

– Daktare Rozen, jums galiu pasakyti tik tiek, kiek pasakiau ir jam. Mes tikriname įvairias versijas, bet, turint galvoje jūsų sūnaus praeitį, labiausiai tikėtinas scenarijus yra savižudybė.

– Aš kalbėjausi su detektyve Adams…

– Atleiskit, ponia, – pertraukė Džefris. – Panelė Adams nedirba policijoje. Ji koledžo apsaugininkė.

Rozen balsas išdavė, kad ji neketina į tai gilintis.

– Nelabai suprantu, kuo pareigūnų hierarchija susijusi su mano sūnaus mirtimi, pone Toliveri.

Džefris, regis, mažumėlę susigėdo.

– Atleiskit, – pakartojo jis ir kažką išsitraukė iš kišenės. – Radome ją miške, – pasakė jis, iškėlęs sidabrinę grandinėlę su Dovydo žvaigžde. – Ant jos nebuvo pirštų atspaudų, tad…

Rozen aiktelėjo ir stvėrė pakabutį. Jos akyse vėl pasirodė ašaros, o veidas kone paniro į kaklą, ji priglaudė pakabutį prie lūpų ir sukuždėjo:

– Endi, ak, Endi…

Džefris dirstelėjo į Leną, bet ši nė neketino guosti Džilės Rozen, tad jis uždėjo ranką moteriai ant peties, mėgindamas nuraminti pats. Jis glostė ją lyg šunį, ir Lena pagalvojo, kodėl visiems suprantama, kad vyras to nesugeba, bet toks pat moters trūkumas daro ją menkesnę.

Rozen atgalia ranka nusišluostė akis.

– Atsiprašau.

– Viskas suprantama, – atsakė Džefris ir dar kelissyk patapšnojo per petį.

Rozen čiupinėjo pakabutį, vis dar neatitraukdama jo nuo lūpų.

– Jau kurį laiką jis jo nenešiojo. Maniau, gal atidavė ar pardavė.

– Pardavė? – sukluso Džefris.

Lena paaiškino:

– Ji mano, kad jis galbūt vartojo narkotikus.

Džefris tarė:

– Tėvas sako, kad ne.

Lena patraukė pečiais.

Džefris paklausė Rozen:

– Ar jūsų sūnus turėjo merginą?

– Niekada neturėjo, – nelinksmai nusijuokė moteris. – Nei merginos, nei vaikino, nors mes nebūtume prieštaravę. Tik norėjome, kad jis būtų laimingas.

Džefris pasiteiravo:

– Su kuo jis dažniausiai bendravo?

– Su niekuo, – atsakė ji. – Jis buvo labai vienišas.

Lena stebėjo Rozen, laukdama, kad ji pasakytų dar ką nors, bet daktarės susikaupimas vėl išgaravo. Ji stipriai užsimerkė. Lūpos be garso krutėjo, bet Lena nesuprato, ką ji sako.

Džefris davė motinai laiko atsitokėti, tada pratarė:

– Daktare Rozen?

– Ar galiu jį pamatyti? – paklausė ji.

– Žinoma. – Džefris atsistojo ir padėjo atsistoti moteriai. – Nuvešiu jus į morgą, – pasakė jis, tada pridūrė Lenai: – Čakas nuėjo pas Keviną Bleiką.

Lena atsakė:

– Gerai.

Rozen, regis, nugrimzdo į savo mintis, bet Lenai pratarė:

– Ačiū.

– Nėra už ką. – Ši prisivertė paliesti Džilės Rozen žastą, tikėdamasi, kad tai guodžia.

Džefris vienu žvilgsniu permetė jas abi. Beveik grasinamu balsu tarė Lenai:

– Pasikalbėsim vėliau.

Lena nykščiu pasitrynė plaštaką ir nulydėjo juos akimis. Antrojo aukšto balkone pasigirdo triukšmas, ten šėliojo keli vaikinai, bet Lena nekreipė į juos dėmesio. Ji atsisėdo, mintyse perkratydama pastarąsias dešimt minučių, mėgindama suprasti, ką reikėjo daryti kitaip. Po poros minučių tokių svarstymų ji suprato, kad, norint iš tikrųjų ką nors pataisyti, reikėtų iš naujo nugyventi visus prakeiktus metus.

– Dieve, – sumurmėjo Nana Tomas, klestelėdama į kėdę priešais Leną. – Kaip gali dirbti su tokiu suskiu?

– Čaku? – Lena gūžtelėjo pečiais, bet nudžiugo, kad atsirado kur nukreipti mintis. – Dirbu, ir tiek.

– Aš mieliau kraučiau knygas į lentynas pragare, – pasakė Nana, suimdama nutįsusius rudus plaukus raudona gumele. Ant dešinio jos akinių lęšio buvo didžiulis nykščio atspaudas, bet Nana jo, regis, nepastebėjo. Ji vilkėjo rausvus lyg vaistai nuo viduriavimo marškinėlius, sukištus į džinsinį sijoną su guma. Ansamblį papildė raudoni „Converse All-Stars“ sportbačiai ir derančios rausvos kojinaitės.

Nana paklausė:

– Ką veiksi šį savaitgalį?

Lena vėl gūžtelėjo.

– Nežinau. O ką?

– Galvoju pasikviesti Henką Velykoms. Galbūt iškepčiau kumpį.

Lena pamėgino sugalvoti, kaip išsisukti, bet kvietimas ją užklupo pernelyg netikėtai. Į kalendorių ji žiūrėdavo tik tikrindama, kada gaus algą, o ne laukdama švenčių. Velykos jai buvo staigmena.

– Pagalvosiu, – pažadėjo.

Jai labai palengvėjo, kad Nana nepuolė įkalbinėti.

Viršuje pasigirdo šūksnis, ir abi pakėlė akis į balkone dūkstančius vaikinus. Vienas jų, matyt, pajuto Nanos priekaištą, nes atsiprašydamas šyptelėjo ir atsivertė rankose laikomą knygą, apsimesdamas, kad skaito.

– Kvailiai, – pasakė Lena.

– Ne, jie geri vaikai, – nesutiko Nana, bet dar kelias akimirkas nenuleido nuo jų akių, žiūrėdama, ar jie tikrai apsiramino.

Lena niekada nebūtų pagalvojusi, kad susidraugaus su Nana, bet per kelis pastaruosius mėnesius kažkas pasikeitė. Jos nebuvo draugės įprasta prasme – Lena nenorėjo vaikščioti su ja į kiną ar klausytis apie homoseksualiąją Nanos gyvenimo pusę, – bet abi kalbėdavosi apie Sibilę, o Lenai kalbėtis apie Sibilę su žmogumi, kuris ją gerai pažinojo, tolygu ją susigrąžinti.

– Vakar mėginau tau prisiskambinti, – pasakė Nana. – Nesuprantu, kodėl neįsigyji atsakiklio.

– Neprisiruošiu, – atsakė Lena, nors telefono atsakiklis jau gulėjo jos spintos dugne. Lena išjungė tą velnio aparatą dar pirmąją savaitę, kai atsikraustė dirbti į koledžą. Jai skambindavo tik Nana ir Henkas, abu palikdavo vis tas pačias žinutes, rūpindamiesi, kaip ji laikosi. Dabar Lena įsijungė skambinančiojo numerio nustatymo funkciją, ir to jai pakako, kad žinotų, kada atsiliepti.

– Buvo atėjęs Ričardas, – pasakė Lena.

– Ak, Lena. – Nana susiraukė. – Tikiuosi, mandagiai su juo bendravai.

– Jis bandė kapstytis purve.

Kaip visada, Nana pamėgino užstoti Ričardą.

– Brajenas dirba jo katedroje. Esu tikra, kad Ričardas tik norėjo sužinoti, kas nutiko.

– Tu jį pažinojai? Turiu galvoje, tą vaikį?

Nana papurtė galvą.

– Mes kasmet fakulteto kalėdiniame vakarėlyje sutikdavome Džilę ir Brajeną, bet beveik nebendravome. Gal pasikalbėk su Ričardu, – pasiūlė ji. – Jie dirba toje pat laboratorijoje.

– Ričardas šiknius.

– Sibilei jis buvo labai geras.

– Sibilė mokėjo pati savimi pasirūpinti, – nenusileido Lena, nors abi žinojo, kad buvo ne visai taip. Sibilė buvo akla. Koledže Ričardas atstodavo jai akis, ir nuo to gyvenimas velniškai palengvėdavo.

Nana pakeitė temą:

– Ir kodėl gi tu nesikalbi su manim apie tą draudimą…

– Nenoriu, – nutraukė ją Lena. Sibilė buvo apsidraudusi koledžo gyvybės draudimu, kurio išmoka netikėtos mirties atveju buvo dviguba. Ją gavo Nana, ir nuo tada, kai atėjo čekis, ji vis siūlydavo pusę Lenai. – Sibilė pinigus paliko tau, – pasakė Lena, regis, jau tūkstantąjį kartą. – Ji norėjo, kad juos gautum tu.

– Ji nė neparašė testamento, – atsakė Nana. – Negalvojo apie mirtį, juolab neplanavo. Juk žinai, kokia ji buvo.

Lena pajuto, kaip akys paplūsta ašaromis.

Nana tarė:

– Tą polisą ji turėjo tik todėl, kad koledžas jį nemokamai pridėjo prie sveikatos draudimo. Ji tiesiog įrašė mane, nes…

– Nes norėjo, kad tu gautum pinigus, – užbaigė Lena ir atgalia ranka nusišluostė akis. Pastaruosius metus ji tiek verkė, kad jau nebesigėdijo ašaroti viešai. – Klausyk, Nana, labai ačiū, bet pinigai tavo. Sibilė norėjo juos palikti tau.

– Ji nebūtų norėjusi, kad tu dirbtum pas Čaką. Ji tuo tiesiog baisėtųsi.

– Aš ir pati pernelyg nedžiūgauju, – prisipažino Lena, nors apie tai užsimindavo tik Džilei Rozen. – Tiesiog verčiuosi, kol sugalvosiu, ką noriu veikti gyvenime.

– Galėtum grįžti mokytis.

Lena nusijuokė.

– Tam aš truputį per sena.

– Sibė sakydavo, kad tu verčiau plūsi prakaitu, bėgdama maratoną rugpjūčio viduryje, negu dešimt minučių pasėdėsi auditorijoje su oro kondicionieriumi.

Lena šyptelėjo, galvoje išgirdusi taip šnekančios Sibilės balsą. Kartais Lenos smegenyse lyg kas spragteldavo, ir blogi dalykai išsijungdavo, o geri įsijungdavo.

Nana tarė:

– Sunku patikėti, kad praėjo jau metai.

Lena žvelgė pro langą, galvodama, kaip keista, kad jiedvi šitaip šnekučiuojasi. Jei ne Sibilė, Lena būtų laikiusis kuo toliau nuo tokių kaip Nana Tomas.

– Šįryt galvojau apie ją, – pasakė Lena. Baimė Saros Linton veide, kai jos seserį kėlė į sraigtasparnį, Leną sukrėtė taip, kaip jau seniai niekas nebuvo sukrėtęs. – Šį metų laiką Sibilė labai mėgo.

– Ji labai mėgo vaikštinėti po mišką, – pritarė Nana. – Penktadieniais visada stengdavausi ištrūkti anksčiau, kad galėtume pasivaikščioti, kol nesutemo.

Lena nurijo seilę, baimindamasi, kad jei prasižios, ims kūkčioti.

– Šiaip ar taip, – kalbėjo Nana, pasiremdama delnais į stalą ir atsistodama, – gal aš eisiu kataloguoti knygų, kol negrįžo Čakas ir nepakvietė manęs vakarienės.

Lena irgi atsistojo.

– Gal tiesiog pasakyk jam, kad esi homoseksualė.

– Jam nuo to bus tik linksmiau, – atsakė Nana. – Ne, ačiū.

Lena ją suprato. Jai ir pačiai buvo neramu, kad Čakas laikraščiuose prisiskaitė gašlių jos užpuolimo smulkmenų.

– Be to, – pridūrė Nana, – toks vaikinas tiesiog pasakytų, esą vienintelė priežastis, kodėl nenoriu, kad jis trainiotųsi aplink, yra tai, jog esu lesbietė, o lesbietės nekenčia vyrų. – Nana it sąmokslininkė palinko priekin. – Netiesa, kad mes nekenčiame vyrų. Mes nekenčiam tik jo.

Lena papurtė galvą, nutarusi, kad pagal šį kriterijų visos koledžo moterys – lesbietės.

4

Greidžio ligoninė buvo vienas įspūdingiausių aukščiausio lygio traumatologijos centrų visoje šalyje, bet tarp Atlantos gyventojų turėjo prastą vardą. Fultono-Dekalbo ligoninių tarnybos prižiūrimas Greidis buvo bene paskutinė iš valdiškų apylinkės ligoninių. Čia veikė didžiausias šalies nudegimų skyrius, regioninis didelės rizikos motinos ir kūdikio gydymo centras ir buvo taikoma pažangiausia ŽIV/AIDS programa, bet jei atvykdavai dėl skaudamo pilvo ar ausies, daktaro tekdavo laukti mažiausiai dvi valandas.

Greidis buvo mokomoji ligoninė, ir Emorio universitetas (Saros alma mater) bei Morhauso koledžas jį nuolat gausiai aprūpindavo internais. Studentai pešdavosi dėl galimybės padirbėti greitosios pagalbos skyriuje, nes esą Greidis – geriausia vieta šalyje mokytis medicinos. Prieš penkiolika metų Sara dantimis ir nagais grūmėsi dėl vietos pediatrų komandoje, o per metus išmoko daugiau negu dauguma daktarų – per visą gyvenimą. Kai išvyko iš Atlantos ir persikraustė atgal į Granto apygardą, Sara manė daugiau Greidžio neišvysianti, juolab – šitokiomis aplinkybėmis.

– Kažkas ateina, – pasakė žmogus greta Saros, ir laukiamajame visi – mažiausiai trisdešimt žmonių – viltingai sužiuro į slaugytoją.

– Ponia Linton?

Saros širdis suvirpo, ir akimirką ji pagalvojo, kad pagaliau atvažiavo mama. Sara atsistojo, padėjo žurnalą, kad niekas neužimtų vietos, nors jau dvi valandas su šalia sėdinčiu senuku pakaitomis saugojo vienas kito kėdę.

– Ji parvežta iš operacinės? – paklausė Sara, o balsas norom nenorom virpėjo. Chirurgas sakė, kad užtruks mažiausiai keturias valandas, Sarai tai pasirodė ilgai.

– Ne, – pasakė slaugytoja, pasivesdama Sarą prie slaugių posto. – Jums skambina.

– Tėvai? – paklausė Sara, pakeldama balsą, kad būtų girdėti. Koridoriuje knibždėte knibždėjo žmonių, daktarai ir slaugytojos visomis kryptimis lakstė, skubėdami pagelbėti vis didėjančiam pacientų srautui.

– Prisistatė kaip policijos pareigūnas. – Slaugytoja padavė Sarai telefoną ir įspėjo: – Kalbėkitės trumpai. Iš tikrųjų ši linija ne asmeniniams skambučiams.

– Dėkui. – Sara paėmė ragelį ir nugara atsirėmė į slaugytojų stalą, stengdamasi nesimaišyti po kojomis. – Džefri? – tarė ji.

– Sveika, – jo balsas atrodė toks pat įtemptas, kokia jautėsi ir ji. – Ar ją jau parvežė iš operacinės?

– Ne, – atsakė Sara, pažvelgdama koridoriumi operacinių pusėn. Kelissyk jai šovė į galvą įeiti pro tas duris, pamėginti išsiaiškinti, kas dedasi, bet ten stovėjo sargybinis, regis, labai rimtai žiūrįs į savo pareigas.

– Sara?

– Aš čia.

– O kaip kūdikis? – paklausė Džefris.

Sarai sugniaužė gerklę. Ji negalėjo su juo kalbėtis apie Tesą. Tik ne šitaip. Ji paklausė:

– Ką nors sužinojai?

– Kalbėjausi su Džile Rozen, savižudžio motina. Ji ne kažin ką papasakojo. Radome grandinėlę, kažkokį pakabutį su Dovydo žvaigžde, jis priklausė tam vaikiui. – Sarai nieko neatsakius, Džefris kalbėjo toliau: – Endis, tas savižudis, pats ją pametė miške arba tas, kas ją jam nukabino, nubėgo į mišką.

Sara prisivertė atsakyti:

– Kas, tavo manymu, labiau tikėtina?

– Nežinau, – atsakė jis. – Bredas sako matęs, kaip Tesa, lipdama kalva, pakėlė baltą plastikinį maišelį.

– Ji kažką turėjo rankoje, – prisiminė Sara.

– Ar ji galėjo rinkti šiukšles?

Sara susimąstė.

– O ką?

– Bredas sakė, kad taip atrodė. Ji rado ant kalvos maišelį ir ėmė į jį krauti šiukšles.

– Galbūt, – sutrikusi atsakė Sara. – Pirma ji skundėsi, kad žmonės šiukšlina. Nežinau.

– Galbūt ant kalvos ji ką nors aptiko ir įsidėjo į maišelį? Giliau miške mes radome tam vaikinui priklausiusią Dovydo žvaigždę.

– Jei Tesa tikrai ką nors paėmė, tai reikštų, kad, kol buvome prie lavono, kažkas mus stebėjo. Kuo, sakei, jis vardu? Endis?

– Endis Rozenas, – patvirtino Džefris. – Vis dar manai, kad kažkas įtartina?

Sara nežinojo, ką atsakyti. Jautėsi Rozeną apžiūrėjusi prieš šimtą metų. Vos prisiminė, kaip vaikinas atrodė.

– Sara?

– Pati nebežinau, – prisipažino ji.

– Teisingai sakei, kad jis anksčiau mėgino žudytis, – tarė jis. – Mama patvirtino. Buvo persirėžęs veną.

– Ankstesnis mėginimas ir raštelis, – pasakė Sara, galvodama, kad, jei niekas nekris į akis per skrodimą, paprastai tų dviejų veiksnių pakaktų, kad būtų galima patvirtinti savižudybės versiją. Ji tarė: – Galėtume patikrinti dėl narkotikų. Nebūtų galėjęs nuvirsti nuo tilto be grumtynių.

– Jo nugaroje įbrėžimas.

– Bet ne smurtinis.

– Galiu paprašyti Broko, kad patikrintų, – pasiūlė jis. Denas Brokas, vietos laidojimo namų direktorius, dirbo apygardos koroneriu prieš Sarą. – Niekam neužsiminiau, kad kažkas įtartina. Brokas moka saugoti paslaptis.

Ji atsakė:

– Jis gali paimti kraujo tyrimus, bet skrodimą noriu atlikti pati.

– Manai, įstengsi?

– Jei tai susiję… – pratarė ji. – Jei tas, kas sudarkė Tesę… – Sara nesugebėjo užbaigti sakinio, bet dar niekada gyvenime taip netroško keršto. Galiausiai tarė: – Taip. Įstengsiu.

Džefris, regis, abejojo, bet atsakė:

– Mes tikriname Endžio butą. Kambaryje rado pypkę. Mama sako, kad anksčiau jis turėjo bėdų su narkotikais, o tėtis sako, kad metė.

– Aišku, – atsakė Sara, jusdama, kaip sukyla pyktis nuo minties, kad sesuo atsitiktinai pakliuvo į kryžminę ugnį kokiame nors kvailame ir beprasmiškame narkotikų sandėryje. Dūriai Tesai yra blogis, apie kurį paprastai nepagalvoja sakantieji, kad narkotikai tėra nekalta pramoga.

– Jo kambaryje ieškome pirštų atspaudų, kad galėtume patikrinti kompiuteriu. Rytoj pasikalbėsiu su tėvais. Motina paminėjo porą pavardžių, bet tie žmonės jau arba metę mokslus, arba baigę. – Džefris nutilo, ir ji suprato, kad nervinasi.

Staiga prasivėrė chirurgijos skyriaus durys, bet pacientė buvo ne Tesa. Sara kulnimis prisispaudė prie slaugių posto, kad komanda galėtų pravažiuoti. Vežimėlyje gulėjo vyresnė moteris tamsiais plaukais, po operacijos jos akių vokai dar buvo užklijuoti.

– Kaip laikėsi jo tėvai? – paklausė Sara, prisiminusi ir savo tėvus.

– Lyg ir neblogai, kaip tokiomis aplinkybėmis, – tarė Džefris ir patylėjo. – Motina pratrūko mašinoje. Kažkas yra tarp jos ir Lenos. Nelabai suprantu, kas.

– O kas galėtų būti? – paklausė Sara, nors Lena Adams jai dabar visai nerūpėjo.

– Nežinau, – savaime suprantama, atsakė jis. Ji girdėjo, kaip jis į kažką barbena pirštais. – Mašinoje Rozen išskydo. Tiesiog išskydo. – Barbenimas nutilo. – Kai sužinojo, jos vyras paskambino man. Skambutį peradresavo iš nuovados. – Džefris akimirką nutilo. – Jiems abiem plyšta širdis. Žmonėms tokiais atvejais būna sunku. Jie tuomet…

– Džefri, – pertraukė Sara. – Man tavęs reikia… – Pajuto, kaip vėl gniaužia gerklę, lyg žodžiai dusintų. – Man reikia, kad atvažiuotum čia.

– Žinau, – liūdnai atsakė jis. – Deja, negaliu.

Sara atgalia ranka nusišluostė ašaras. Pro šalį einantis daktaras dirstelėjo į ją, bet skubiai vėl nuleido akis į kortelę rankose. Pasijutusi kaip kvailė, Sara pamėgino nepasiduoti užplūdusiems jausmams. Ji tarė:

– Žinoma. Suprantu.

– Ne, Sara…

– Negaliu ilgai kalbėti telefonu. Jis slaugių poste. Kažkoks vaikinas jau visą valandą kalba laukiamojo telefonu. – Ji nusikvatojo, kad atsipalaiduotų. – Kalba rusiškai, bet man atrodo, kad tariasi dėl narkotikų prekybos.

– Sara, – Džefris nutildė ją. – Tai dėl tavo tėčio. Jis manęs prašė – man liepė nevažiuoti.

– Ką? – Sara paklausė taip garsiai, kad keli žmonės pakėlė galvas nuo darbo.

– Jis supyko. Nežinau. Uždraudė man važiuoti į ligoninę, nes tai šeimos reikalas.

Sara prakalbo tyliau:

– Ne jam spręsti…

– Sara, paklausyk, – tarė Džefris ramesniu balsu. – Jis tavo tėtis. Turiu jį gerbti. – Patylėjęs pridūrė: – Ir ne tik tėtis. Tą patį sakė ir Ketė.

– Ką? – Sara jautėsi kvailai, šitaip kartodamasi, bet nieko daugiau nesugalvojo.

– Jie teisūs, – atsakė jis. – Tesa neturėjo ten atsidurti. Neturėjau leisti jai…

– Tai aš ją atsivežiau į nusikaltimo vietą, – priminė jam Sara, o viduje jau keletą valandų virte virė kaltė.

– Tiesiog jie sukrėsti. Viskas suprantama, – pasakė Džefris ir nutilo, lyg ieškodamas tinkamų žodžių. – Jiems reikia laiko.

– Laiko pažiūrėti, kas bus? – niršo ji. – Jei Tesa liks gyva, vadinasi, tave vėl su džiaugsmu priims sekmadienio pietų, o jei ne… – Sara nebaigė sakinio.

– Jie pyksta. Taip būna, kai tai nutinka. Jie jaučiasi bejėgiai ir pyksta ant visų, kas pasipainioja po ranka.

– Ir aš pasipainiojau, – priminė ji.

– Aha, ką gi…

Akimirką Sara neįstengė pratarti nė žodžio. Galiausiai paklausė:

– Jie pyksta ant manęs?

Bet pati žinojo, kad pagrindo pykti tėvai tikrai turi. Juk ji prižiūrėjo Tesą. Taip buvo visada.

Džefris atsakė:

– Jiems tik reikia laiko, Sara. Aš netrukdysiu. Daugiau jų nepykdysiu.

Ji linktelėjo, nors jis ir nematė.

– Noriu pas tave. Noriu būti su tavim ir Tesa.

Ji girdėjo sielvartą jo balse ir suprato, kaip jam sunku. Tačiau vis tiek jautėsi išduota, nes jo nėra šalia. Jo ir anksčiau nebūdavo, kai jai labiausiai reikėdavo. Dabar jis elgėsi teisingai, pagarbiai, bet Sara nebuvo nusiteikusi tauriems poelgiams.

– Sara?

– Gerai, – atsakė ji. – Tu teisus.

– Aš užsuksiu pašerti šunų, gerai? Prižiūrėsiu namus, – tarė ir vėl nutilo. – Ketė sakė, kad atvažiuodami jie užsuks pas tave ir paims tau drabužių.

– Man nereikia drabužių, – atsakė Sara, jusdama, kaip vėl sukyla emocijos. Įstengė tik sukuždėti: – Man reikia tavęs.

– Žinau, mažute, – švelniai pasakė jis.

Sara vėl pajuto besikaupiančias ašaras. Ji lig šiol dar neleido sau verkti. Nebuvo kada, kol lydėjo Tesą sraigtasparnyje, o paskui priimamajame ir laukiamajame, ir net tualete, kur persirengė slaugytojos jai surasta personalo uniforma, – visur buvo per daug žmonių, kad ji galėtų valandžiukę likti viena ir išsiraudoti.

Kaip tik tą akimirką įsiterpė slaugė:

– Ponia Linton, – kreipėsi ji. – Mums labai reikalingas telefonas.

– Atleiskit, – pasakė jai Sara ir pridūrė Džefriui: – Nebegaliu kalbėti.

– Ar gali man paskambinti iš kur nors kitur?

– Negaliu iš čia išeiti, – atsakė Sara, pamačiusi koridoriumi žingsniuojančią senukų porą. Vyras buvo mažumėlę gunktelėjęs, o moteris prilaikė jį už parankės, ir abu sliūkino, skaitydami užrašus ant durų.

Džefris tarė:

– Kitapus gatvės yra „McDonald’s“, tiesa? Netoli universiteto daugiaaukštės automobilių aikštelės?

– Nežinau, – atsakė Sara, nes šioje Atlantos vietoje nesilankė daug metų. – Yra?

– Manau, taip, – patikino jis. – Susitikim ten rytoj šeštą ryto, gerai?

– Ne, – atsakė ji, nenuleisdama akių nuo artėjančios senukų poros. – Prižiūrėk šunis.

– Tikrai?

Sara toliau stebėjo pagyvenusią porelę. Net krūptelėjo, suvokusi, kad nepažino savo tėvų.

– Sara? – perklausė Džefris.

– Paskambinsiu vėliau, – pasakė ji. – Jie atvažiavo. Reikia eiti.

Sara pasilenkė virš stalo ir padėjo ragelį, sutrikusi ir išsigandusi. Ji nuėjo koridoriumi, rankomis susiėmusi už pilvo, laukdama, kol tėvai vėl ims atrodyti kaip tėvai. Jautėsi pritrenkta, matydama, kaip jie suseno. Kaip dauguma suaugusių vaikų, tėvą ir motiną Sara visada įsivaizduodavo neperžengiančius tam tikro amžiaus, bet štai jie, susigūžę ir tokie trapūs, kad ji net stebėjosi, kaip apskritai paeina.

– Mama, – pratarė Sara.

Ketė nė nekilstelėjo rankos, kaip Sara tikėjosi ir norėjo. Viena ranka prilaikydama Edžio liemenį, lyg jis nepastovėtų ant kojų, kitą ji laikė prie šono.

– Kur ji?

– Ją dar operuoja, – atsakė Sara, trokšdama pulti apsikabinti, bet iš rūsčios Ketės išraiškos suprato, kad nereikia. – Mama…

– Kas nutiko?

Sara pajuto gumulą gerklėje ir pagalvojo, kad net Ketės balsas nebe toks kaip visada. Jame skambėjo nesuprantama gaidelė, o lūpos kietai sučiauptos. Sara pasivedėjo juos į judraus koridoriaus šoną, kad galėtų pasikalbėti. Viskas atrodė taip formalu, lyg jie būtų ką tik susipažinę.

– Ji norėjo važiuoti su manim… – ištarė Sara.

– O tu jai leidai, – nutraukė Edis, kaltinimas jo žodžiuose buvo skaudus. – Dėl Dievo meilės, kodėl?

Sara prikando lūpą, kad nepravirktų.

– Nepagalvojau…

– Tai jau tikrai, – nukirto tėvas.

– Edi, – tarė Ketė, ne bardama jį, o rodydama, kad dabar tam netinkamas metas.

Sara patylėjo, stengdamasi dar labiau nepabloginti situacijos.

– Operacija tikriausiai užtruks dar porą valandų… – Visi pakėlė akis, nes vėl prasivėrė durys, bet išėjo tik slaugė, tikriausiai padaryti pertraukėlės per operaciją. – Jai dūrė į pilvą ir krūtinę. Galva nubrozdinta. – Sara prisidėjo ranką prie pakaušio, rodydama, kur Tesa trenkėsi į akmenį. Nutilo, prisiminusi žaizdą, jusdama, kaip apima ta pati panika. Jau ne pirmą sykį susimąstė, ar tai nebuvo košmariškas sapnas. Lyg budindamos ją, vėl prasivėrė operacinio skyriaus durys, ir išėjo sanitaras, stumdamas tuščią vežimėlį.

Ketė paragino:

– Ir?

– Mėginau sustabdyti kraują, – toliau pasakojo Sara, mintyse aiškiai viską matydama. Laukiamajame ji vis pergalvojo tai, kas nutiko, mėgindama įsivaizduoti, ką galėjo padaryti kitaip, bet tik suvokdavo, kokia beviltiška buvo padėtis.

– Ir? – griežtai pakartojo motina.

Sara atsikrenkštė, mėgindama atsiriboti nuo emocijų. Ji kalbėjo taip, lyg jie būtų pacientės tėvai.

– Maždaug minutė prieš atskrendant sraigtasparniui ją ištiko traukulių priepuolis. Kaip įmanydama stengiausi jai padėti. – Sara nutilo, prisiminusi, kaip rankomis juto Tesos trūkčiojimus. Ji žvelgė į tėvą ir sumojo, kad nuo tada, kai atvyko, jis dar nė sykio į ją nepažvelgė. – Skrendant priepuolis pasikartojo dar du sykius. Subliūško kairysis plautis. Ją intubavo, kad būtų lengviau kvėpuoti.

Ketė paklausė:

– O ką daro dabar?

– Stabdo kraujavimą. Buvo pakviesti neurologai, bet nežinau, ką rado. Dabar svarbiausia, kad nustotų plūsti kraujas. Padarys cezario pjūvį ir pašalins… – Sara nutilo ir sulaikė kvapą.

– Kūdikį, – užbaigė Ketė, o Edis parimo ant jos.

Sara lėtai iškvėpė.

– O dar? – paklausė motina. – Ko tu mums nesakai?

Sara nudelbė akis, bet pasakė:

– Jei nesustabdys kraujavimo, gali tekti atlikti histerektomiją.

Išgirdę tokią žinią, abu tėvai tylėjo, nors jų mintis Sara suprato taip pat puikiai, lyg jie būtų ant jos šaukę. Tesa buvo vienintelė jų viltis susilaukti anūkų.

– Kas tai padarė? – pagaliau paklausė Ketė. – Kas galėjo šitaip padaryti?

– Nežinau, – sukuždėjo Sara, o klausimas aidėjo mintyse. Koks gi pabaisa gali subadyti nėščią moterį ir palikti ją numirti?

– Ar Džefris ką nors žino? – paklausė Edis, ir Sara pajuto, kiek pastangų tėvui kainuoja ištarti Džefrio vardą.

– Jis daro, ką tik gali, – atsakė Sara. – Grįšiu į Grantą, kai tik… – Ji neįstengė užbaigti.

Ketė paklausė:

– Ko galima tikėtis, kai ji atsipeikės?

Sara žvelgė į tėvą, norėdama pasakyti ką nors, kad jis pakeltų į ją akis. Jei Edis ir Ketė būtų svetimi, Sara būtų jiems pasakiusi tiesą: kad nė neįsivaizduoja, ko tikėtis. Džefris kartodavo nemėgstąs kalbėtis su aukų giminaičiais ar draugais, kol neturi jiems pranešti ko nors konkretaus. Sara tai visada priskirdavo bailumui, bet dabar suprato, kad tai būtina, žmonėms reikalinga kokia nors viltis, patikinimas, kad bent kas nors baigsis laimingai.

– Sara, – paragino Ketė.

– Reikės stebėti smegenų veiklą. Tikriausiai atliks elektroencefalogramą pažiūrėti, ar smegenys nepažeistos. – Sara rausėsi galvoje, mėgindama pasakyti ką nors gera. Pagaliau pasakė vienintelį dalyką, dėl kurio neabejojo: – Labai daug kas galėjo būti pažeista.

Ketė klausimų nebeturėjo. Ji atsigręžė į Edį, užsimerkė ir lūpomis prigludo prie jo galvos.

– Dėl kūdikio tikrai viskas aišku? – galiausiai prašneko Edis, bet į Sarą vis tiek nežiūrėjo.

Ši vos įstengė pratarti žodį. Kai pagaliau sukuždėjo, burna buvo išdžiūvusi lyg upės vaga.

– Taip, tėti.

Sara stovėjo prie užkandžių automato šalia ligoninės valgyklos, spaudydama mygtuką, kol nudiegė krumplius. Automatas nesuveikė, ir ji pasilenkė, patikrino dangtelį, manydama, kad gal nepastebėjo. Anga buvo tuščia.

– Po galais, – pratarė ji ir spyrė į automatą. Lyg niekur nieko iškrito „KitKat“.

Sara nuvyniojo pakuotę ir nuėjo koridoriumi tolyn nuo valgyklos triukšmo. Nuo tada, kai ji dirbo ligoninėje, maisto tarnyba pasikeitė. Dabar čia buvo patiekiami ir tailandiškos, ir itališkos virtuvės valgiai, ir sultingi, stori mėsainiai. Aišku, ligoninei tai – aukso kasykla, bet atrodė nelogiška, kad gydymo įstaigoje parduodamas toks nesveikas maistas.

Net prieš pat vidurnaktį ligoninėje knibždėjo žmonių, o dėl nuolatinio triukšmo atrodė, kad vaikštai po bičių avilį. Sara nebeprisiminė internatūros laikų triukšmo, bet neabejojo, kad jis buvo toks pat. Tikriausiai negirdėdavo jo iš baimės ir dėl miego stokos. Kol internai nesusivienijo ir nepareikalavo žmoniškesnių darbo valandų, pamaina Greidyje trukdavo nuo dvidešimt keturių iki trisdešimt šešių valandų. Sara ligi šiol jaučiasi neišsimiegojusi.

Ji atsirėmė į duris su užrašu SKALBINIAI, jausdama, kad jei atsisės, daugiau niekada nebeatsistos. Tesa jau trys valandos parvežta iš operacinės, ją perkėlė į intensyviosios slaugos skyrių, kur prie jos pakaitomis budi šeimos nariai. Jai suleista raminamųjų ir ji dar nepabudusi po operacijos. Jos būklė buvo nuolat stebima, bet chirurgas teigė, kad kraujas nebeplūsta. Jei kada atsipeikės po nelaimės miške ir dar norės, Tesa galės susilaukti ir vaikų.

Tūnoti ankštoje intensyviosios slaugos palatoje su Tesa, justi, kaip Edis ir Ketė ją smerkia, nors apie tai neužsimena nė žodžiu, buvo per sunku. Net Devonas nesikalbėjo, raukėsi kamputyje, vis dar išpūtęs akis dėl to, kas nutiko jo mylimajai ir vaikui. Sara jautė tuojau palūšianti, bet aplink nebuvo nieko, kas paskui padėtų susiimti.

Ji atlošė galvą ir užsimerkė, mėgindama prisiminti paskutinį dalyką, kurį sakė sesuo. Sraigtasparnyje po priepuolio Tesa buvo postiktalinės būklės ir kalbėti negalėjo. Paskutiniai rišlūs žodžiai buvo mašinoje, kai ištarė Sarai, kad ją myli.

Nors alkana nesijautė, Sara atsikando „KitKat“.

– Labas vakaras, ponia, – pasakė pagyvenęs vyriškis ir kilstelėjo kepurę prieš Sarą, tada nuėjo pro šalį.

Ji prisivertė nusišypsoti, žvelgdama, kaip jis lipa laiptais. Žmogus buvo maždaug Edžio amžiaus, bet jo plaukai buvo visai žili. Dirbtinėje ligoninės šviesoje oda atrodė beveik perregima, ir, nors tamsiai mėlynos kelnės bei žydri marškiniai atrodė švarūs, jam įkandin ji užuodė kažką panašaus į taukus ar mašininę alyvą. Galbūt jis ligoninės mechanikas ar ūkvedys, o gal viršuje kas nors iš jo artimųjų grumiasi su mirtimi, kaip Tesa.

Prie valgyklos durų stabtelėjo būrelis daktarų, jų balti suglamžyti chalatai buvo išterlioti įvairiausiomis medžiagomis. Jie buvo jauni, tikriausiai studentai ar internai. Akys pasruvusios krauju, patys atrodė lyg pavargę nuo gyvenimo. Sara prisiminė ir pati taip atrodžiusi, kai dirbo Greidyje.

Jie aiškiai kažko laukė, šnekučiuodamiesi tarpusavyje, jų balsai tyliai dūzgė. Sara pasižiūrėjo į šokoladuką rankoje, akys neįskaitė etiketės, ir klausėsi, kaip jie dalijasi ligoninės paskalomis, mini procedūras, į kurias norėtų pakliūti.

Vyriškas balsas tarė:

– Sara?

Sara nepakėlė akių nuo etiketės, manydama, kad vyriškis kalbina kitą Sarą.

– Sara Linton? – pakartojo balsas, ir ji pažvelgė į internų būrelį, pamaniusi, kad galbūt dabar Emoryje dirba kuris nors iš buvusių jos Hartsdeilo vaikų klinikos pacientų. Žvelgdama į jaunus veidus, pasijuto senutė, bet pastebėjo tarp jų stovintį aukštą vyresnį vyriškį.

– Meisonai? – paklausė ji, pagaliau pažinusi. – Meisonai Džeimsai?

– Čia aš, – atsakė jis, prasibraudamas pro kitus. Priėjęs uždėjo ranką jai ant peties. – Viršuje sutikau tavo tėvus.

– Mat kaip, – tarė Sara, nesugalvodama, ką daugiau pasakyti.

– Aš čia dirbu. Vaikų traumatologiniame.

– Aišku, – tarsi prisiminusi Sara linktelėjo galva. Kai dirbo Greidyje, draugavo su Meisonu, bet jai išsikrausčius į Grantą jųdviejų ryšiai nutrūko.

– Ketė sakė, kad nusileidai čia užkąsti.

Ji iškėlė „KitKat“.

Jis nusikvatojo.

– Žiūriu, tavo kulinarinis skonis nepasikeitė.

– Jautienos išpjovos nebebuvo, – atsakė ji, ir Meisonas vėl nusijuokė.

– Labai gražiai atrodai, – pasakė jis, aiškiai pamelavo, bet geras išsiauklėjimas ir manieros padėjo nė nemirktelėti. Meisono tėvas buvo kardiologas, senelis taip pat. Sarai vis atrodydavo, kad krito Meisonui į akį dar ir dėl to, kad Edis – santechnikas. Mokyklų internatuose ir užmiesčio klubuose užaugęs Meisonas neturėjo ryšių su darbininkų klase, nebent išrašydavo jiems čekius už suteiktas paslaugas.

– Tai… hm… – Sara nesugalvojo, ką pasakyti. – Kaip laikaisi?

– Puikiai, – atsakė jis. – Apačioje girdėjau apie Tesą. Visas priimamasis šneka.

Sara žinojo, kad net tokioje didelėje ligoninėje Tesos atvejis išskirtinis. Smurtas prieš vaisių laikomas tiesiog beprotybe.

– Pažiūrėjau, kaip ji. Tikiuosi, neprieštarauji.

– Ne, – atsakė Sara. – Nė trupučio.

– Jos daktarė Betė Tindal, – pridūrė jis. – Ji gera chirurgė.

– Taip, – pritarė Sara.

Jis šiltai nusišypsojo.

– Tavo mama vis dar tokia pat graži kaip visada.

Sara irgi pamėgino šyptelėti.

– Ji tikriausiai apsidžiaugė, tave pamačiusi.

– Na, tokiomis aplinkybėmis… – nutęsė jis. – Ar žinot, kas tai padarė?

Sara papurtė galvą, jusdama, kad nebesusitvardys.

– Neįsivaizduoju.

– Sara, – tarė jis, pirštais paglostydamas jos plaštaką. – Labai užjaučiu.

Ji nudelbė akis, stengdamasi nepravirkti. Nuo tada, kai subadyta Tesa, jos niekas nemėgino guosti. Nuo jo prisilietimo bėgiojo šiurpuliukai, ir ji jautėsi lyg kvailė, kad toks menkas gestas ją ramina.

Meisonas pastebėjo pokytį. Jis delnu suėmė jos veidą ir privertė pažvelgti į jį.

– Kaip tu?

– Man reikia grįžti, – pasakė ji.

– Eikš, – tarė jis ir paėmęs už parankės nusivedė koridoriumi.

Jiems einant į intensyviosios slaugos skyrių, Sara klausėsi, kaip jis kalba, nekreipdama per daug dėmesio į žodžius, tiesiog mėgaudamasi jo švelniu, raminamu monotonišku balsu, o jis pasakojo jai apie ligoninę ir savo gyvenimą nuo tada, kai Sara išvyko iš Atlantos. Meisonas Džeimsas buvo iš tų, kurie per gyvenimą ne eina, o skrieja. Sarai, naujokei iš Granto apygardos, Meisonas atrodė toks kosmopolitiškas ir suaugęs, o ji pati buvo draugavusi tik su Stivu Manu, vaikinu, manančiu, kad geras pasimatymas baigiasi merginos glamžymu ant užpakalinės jo tėvo biuiko sėdynės.

Jie pasuko už kampo, ir Sara koridoriuje išvydo tėvą su motina, kurie, rodės, įnirtingai ginčijosi. Edis pirmas pamatė Sarą ir Meisoną, todėl nutilo nebaigęs žodžio.

Edžio akių vokai buvo užkritę, jis atrodė toks pavargęs, kokio Sara jo dar nebuvo regėjusi. Motina per pastarąją valandą paseno kone dviem dešimtmečiais. Abu atrodė tokie trapūs, kad Sarai gerklėje įstrigo gumulas.

– Eisiu pažiūrėti, kaip Tesė, – tarė ji ir atsiprašė. Paspaudė mygtuką durų dešinėje ir įėjo į intensyviosios slaugos skyrių.

Kaip daugumoje ligoninių, šis Greidžio skyrius buvo mažas ir nuošalus. Palatose ir koridoriuose šviesos pritemdytos, atmosfera vėsi ir raminama, ne vien dėl pacientų, bet ir dėl tos saujelės lankytojų, įleidžiamų kas dvi valandos. Visų palatų durys buvo stumdomosios stiklinės ir privatumo neteikė, bet pacientai nepajėgė tuo skųstis. Sara girdėjo pypsint širdies monitorius ir lėtai alsuojant dirbtinio kvėpavimo aparatus, o pati ėjo gilyn. Tesos palata buvo tiesiai priešais slaugytojų postą, vadinasi, jos atvejis kritinis.

Palatoje su ja buvo Devonas, jis stovėjo už kelių pėdų nuo lovos, susikišęs rankas į kišenes. Rėmėsi į sieną, nors čia pat stovėjo patogus krėslas.

– Sveikas, – pasilabino Sara.

Jis vos dirstelėjo į ją. Jo akys buvo paraudusios, o tamsi oda dirbtinėje palatos šviesoje atrodė išblyškusi.

– Ar ji ką nors kalbėjo?

Jis atsakė ne iš karto.

– Porą sykių prasimerkė, bet nežinau.

– Ji mėgina nubusti, – paaiškino Sara. – Tai gerai.

Jis nurijo seilę, šoktelėjo Adomo obuolys.

– Jei tau reikia pailsėti… – pratarė ji, bet Devonas nelaukė, kol ji pabaigs. Nė neatsigręždamas išėjo iš palatos.

Sara prisitraukė kėdę prie Tesos lovos ir atsisėdo. Ji sėdėjo beveik visą dieną, laukdama žinių, bet jautėsi be galo nuvargusi.

Susiūtą Tesos galvą slėpė tvarsčiai. Prie pilvo buvo prijungti du vamzdeliai skysčiams išsiurbti. Ant lovos grotelių kabojo pusiau pilnas kateteris. Palatoje buvo tamsu, šviesą skleidė tik įvairūs monitoriai. Tesa prieš valandą atjungta nuo dirbtinio kvėpavimo aparato, bet ne nuo širdies monitoriaus, – jo metalinis pypsėjimas skelbė kiekvieną jos širdies dūžį.

Sara paglostė sesers pirštus ir pagalvojo niekada nepastebėjusi, kokie jie smulkūs. Prisiminė pirmąją Tesos dieną mokykloje; tada Sara paėmė ją už rankos ir nusivedė į autobuso stotelę. Prieš joms išeinant, Ketė atskaitė Sarai pamokslą, kad reikia rūpintis sesute. Ši taisyklė ją lydėjo visą vaikystę. Net Edis liepdavo rūpintis seserimi, nors vėliau Sara suprato, kodėl tėvas skatindavo Tesą sekioti paskui Sarą į pasimatymus su Stivu Manu: Edis žinojo, kokia plati užpakalinė biuiko sėdynė.

Tesos galva krustelėjo, lyg pajutus, kad greta kažkas yra.

– Tese? – tarė Sara, laikydama jos ranką ir švelniai spusteldama. – Tese?

Ši išleido garsą, panašiausią į dejonę. Jos ranka pakilo prie pilvo, kaip milijoną sykių per šiuos aštuonis mėnesius.

Tesa lėtai prasimerkė. Apsidairė po palatą, kol žvilgsnis užkliuvo už Saros.

– Sveika, – tarė Sara, jusdama, kad net nusišypso iš palengvėjimo. – Sveika, mieloji.

Tesos lūpos krutėjo. Ji prisidėjo ranką prie gerklės.

– Nori gerti?

Tesa linktelėjo galva, ir Sara prie lovos pamatė slaugytojos paliktą puoduką ledo drožlių. Ledas buvo aptirpęs, bet Sarai pavyko išgraibyti kelis trupinėlius sesei.

– Tau į gerklę įleido vamzdelį, – paaiškino, kišdama leduką Tesai į burną. – Kurį laiką dėl to maus ir bus sunku kalbėti.

Tesa užsimerkė ir nurijo.

– Ar labai skauda? – paklausė Sara. – Nori, kad pakviesčiau slaugę?

Sara jau stojosi, bet Tesa nepaleido jos rankos. Pirmojo klausimo, kuris atėjo jai į galvą, nė nereikėjo ištarti. Sara perskaitė jį akyse.

– Ne, Tese, – atsakė ji, jusdama, kaip veidu srūva ašaros. – Netekom jo. Netekom. – Prisispaudė prie lūpų Tesos pirštus. – Kaip gaila. Kaip…

Netardama nė žodžio, Tesa ją nutildė. Palatoje buvo girdėti tik širdies monitoriaus pypsėjimas, metalinis Tesos gyvybės liudijimas.

– Ar prisimeni? – paklausė Sara. – Ar žinai, kas nutiko?

Tesa kryptelėjo galvą į šoną, rodydama, kad ne.

– Tu nuėjai į mišką, – pasakojo Sara. – Bredas matė, kaip paėmei maišelį ir krovei į jį šiukšles. Prisimeni?

Sesuo vėl parodė, kad ne.

– Atrodo, ten kažkas buvo, – Sara susilaikė. – Miške kažkas buvo. Gal jis norėjo atimti maišelį. Galbūt jis… – Ji nebaigė minties. Nuo informacijos pertekliaus sesuo tik susipainios, o faktų gerai nežinojo ir pati Sara. – Kažkas tau dūrė.

Tesa laukė, kad ji pasakotų toliau.

– Radau tave miške. Tu gulėjai proskynoje, o aš… aš stengiausi ką nors daryti. Stengiausi padėti. Bet negalėjau. – Sara pajuto, kaip vėl nesitvardo. – O Dieve, Tese, aš stengiausi…

Sara nuleido galvą ant lovos, susigėdusi, kad verkia. Reikėjo būti stipriai dėl sesers, reikėjo jai parodyti, kad sykiu jos viską įveiks, bet vienintelis dalykas, apie kurį pajėgė galvoti, buvo jos pačios kaltė dėl visko. Visą gyvenimą saugojusi Tesą, Sara ją paleido iš akių kaip tik tada, kai globos labiausiai reikėjo.

– Ak, Tese, – kūkčiojo Sara, labiau už viską pasaulyje trokšdama sesers atleidimo. – Aš labai atsiprašau.

Ji pajuto ant pakaušio Tesos ranką. Iš pradžių prisilietimas buvo nerangus, bet Tesa mėgino prisitraukti Sarą prie savęs.

Sara pakėlė akis prie Tesos veido.

Ši krutino lūpas, lyg atpratusi kalbėti balsu. Ji sušvokštė:

– Kas?

Norėjo sužinoti, kas tai padarė, kas nužudė jos kūdikį.

– Nežinau, – atsakė Sara. – Mes stengiamės, mieloji. Džefris dabar daro, ką tik gali, – Saros balsas užlūžo. – Jis pasieks, kad tas, kuris tave subadė, daugiau niekada nieko nenuskriaustų.

Tesa virpančiais pirštais prilietė Saros skruostą tiesiai po akimi ir nubraukė jai ašarą.

– Aš labai atsiprašau, Tese. Labai atsiprašau, – vaitojo Sara. – Pasakyk, kuo galiu padėti. Pasakyk.

Kai Tesa prašneko, jos balsas buvo kimus, beveik kuždesys. Sara matė, kaip kruta jos lūpos, bet žodžius išgirdo taip pat aiškiai, lyg ji būtų rėkusi.

– Surask jį.

Pirmadienis

5

Prieš eidamas į Saros namą, Džefris verandoje pasilenkė pakelti laikraščio. Pažadėjo jai užsukti šįryt šeštą, kad ji galėtų jam paskambinti ir papasakoti naujienas apie Tesą. Vakar telefonu jos balsas skambėjo baisiai. Džefris labiau už viską negalėjo pakęsti, kai Sara verkdavo. Pasijusdavo niekam tikęs ir silpnas; jis niekino tokius žmogaus bruožus, o savo – ypač.

Džefris uždegė šviesą koridoriuje. Kitame namo gale išgirdo krustelint šunis, skimbčiojo jų antkakliai, jie garsiai žiovavo, bet neatlėkė pasižiūrėti, kas atėjo. Dvejus metus dalyvavę šunų lenktynėse Ebre, du Saros greihaundai nemėgo švaistyti energijos be būtino reikalo.

Džefris sušvilpė, švystelėjo laikraštį ant virtuvės spintutės, laukdamas šunų, dirstelėjo į pirmąjį puslapį. Jo viršuje buvo Čako Geinso, stovinčio tarp tėvo ir Kevino Bleiko, nuotrauka. Pasirodo, visa trijulė šeštadienį laimėjo kažkokį golfo turnyrą Ogastoje. Žemiau buvo straipsnis, skatinantis vietos rinkėjus apygardos referendume palaikyti naują paskolos projektą, esą tai padės vietoj vagonėlių prie mokyklos pastatyti nuolatines klases. „Grant Observer“, šitaip remdamas Albertą Geinsą, stropiai laikėsi prioritetų. Šiam asmeniui priklauso pusė miesto pastatų, o jo bankas yra išdavęs paskolas kitai pusei įsigyti.

Džefris vėl sušvilpė šunims ir pagalvojo, kurgi jie taip ilgai užtruko. Pagaliau abu atsliūkino į virtuvę, čekšėdami nagais į juodas ir baltas grindų plyteles. Jis išleido juos į aptvertą kiemą, palikęs praviras duris, kad atlikę reikalus galėtų sugrįžti.

Kol nepamiršo, Džefris išsitraukė iš palto kišenės du pomidorus ir padėjo į Saros šaldytuvą prie kažkokio keisto žalio gumulo, kuris kadaise savo trumpame, graudžiame gyvenime buvo valgomas. Jo sekretorė nuovadoje Marla Sims buvo sodininkė mėgėja, ji nuolat prinešdavo Džefriui tiek gėrybių, kiek jis vienas niekaip negalėjo suvalgyti. Pažinodamas Marlą ir jos polinkį visur kišti nosį, Džefris nujautė, kad ji taip elgiasi tyčia, tikėdamasi, kad jis pasidalins su Sara.

Džefris įbėrė sauso pašaro Saros katei Bubai, nors ši nesirodė, kol jis čia. Katė lakdavo tik iš dubenėlio, palikto prie šluotų sandėliuko; čia gyvendamas Džefris nuolat netyčia jį paspirdavo. Tokius dalykus katė priimdavo kaip asmeninį įžeidimą. Džefris su Sara ją ir mylėjo, ir jos nekentė tuo pat metu.

Šunys parturseno į virtuvę kaip tik tuo metu, kai Džefris atidarė skardinę jų ėdalo. Bobas prigludo Džefriui prie kojos, prašydamas paglostyti, o Bilis atsigulė ant grindų ir atsiduso, lyg ką tik įkopęs į Everestą. Džefris niekaip nesuprato, kaip tokie stambūs gyvūnai gali gyventi name, bet abu greihaundai, regis, netroško nieko kita, kaip tik visą dieną leisti viduje. Per ilgai palikti kieme, imdavo nuobodžiauti ir, peršokę tvorą, išeidavo ieškoti Saros.

Bobas vėl pasitrynė į jį snukiu ir stumtelėjo prie spintutės.

– Pala, – pasakė Džefris ir paėmė dubenėlius. Švystelėjo po porą samčių sauso ėdalo, tada sriubos šaukštu įmaišė skardinę konservuoto. Puikiai žinojo, kad šunys ėstų, kad ir ką įdėtum, – Bilis netgi katės dėžutę laikė savo asmeniniu užkandžių padėklu, – bet Sara ėdalą visad sumaišydavo, todėl taip darė ir jis.

– Štai, – pasakė Džefris, padėdamas dubenėlius ant žemės.

Jie priėjo ir pradėjo ėsti, atsukę jam liesus pasturgalius. Džefris akimirką žvelgė į juos, paskui nusprendė nedykinėti ir sutvarkyti virtuvę. Sara net ir geriausiais laikais nebuvo itin tvarkinga; kriauklėje dar nuo penktadienio vakarienės riogsojo indų stirta. Jis užmetė švarką ant virtuvės kėdės atkaltės ir pasiraitojo rankoves.

Didelis langas virš kriauklės atsivėrė į ramų ežero vaizdą, ir Džefris, mazgodamas indus, užsisvajojęs žvelgė į vandenį. Džefriui patiko Saros namuose, patiko jauki virtuvė ir gilūs, patogūs krėslai svetainėje. Jam patikdavo mylėtis su ja prie atvirų langų ir klausytis, kaip ežere čiulba paukščiai, užuosti šampūną jos plaukuose, stebėti, kaip užsimerkia jos akys, kai ji priglunda prie jo. Visa tai jam taip patiko, kad Sara tikriausiai pajuto; kai būdavo kartu, dažniausiai laiką jie leisdavo jos namuose.

Kai plovė paskutinę lėkštę, suskambo telefonas. Džefris buvo taip paskendęs mintyse, kad vos jos neišmetė.

Pakėlė ragelį po trečio signalo.

– Labas, – tyliu, nuvargusiu balsu pratarė Sara.

Jis pastvėrė rankšluostį ir nusišluostė rankas.

– Kaip ji?

– Geriau.

– Ką nors prisimena?

– Ne. – Ji tylėjo, ir jis nesuprato, ar pravirko, ar tiesiog neturi jėgų kalbėti.

Džefriui susiliejo akyse, ir mintimis jis vėl atsidūrė miške, priglaudęs ranką prie Tesos pilvo, jos krauju permirkusiais marškiniais. Bilis pažvelgė per petį į Džefrį, lyg pajutęs, kad kažkas negerai, o metalinis jo antkaklio žetonas skimbtelėjo į dubenį.

– O kaip tu pati laikaisi?

Ji kažką numykė.

– Pasikalbėjau su Broku, pasakiau, ką reikia padaryti. Laboratorijos rezultatus turėtume gauti rytoj. Karlosas žino, kad juos reikia paskubinti.

Džefris neleido jai keisti temos.

– Ar šią naktį bent numigai?

– Nelabai.

Ir Džefris ne. Maždaug trečią ryto jis atsikėlė ir nubėgo šešias mylias, galvodamas, kad šitaip pavargs ir tikrai įstengs užmigti. Bet klydo.

– Dabar pas ją mama ir tėtis, – tarė Sara.

– Kaip jie?

– Labai pyksta.

– Ant manęs?

Ji neatsakė.

– Ant tavęs?

Jis išgirdo, kaip ji išsipūtė nosį.

– Nereikėjo man vežtis jos kartu.

– Sara, iš kur tu galėjai žinoti. – Jam buvo pikta, kad neįstengia sugalvoti nieko labiau paguodžiamo. – Mes lankėmės šimtuose nusikaltimo vietų, ir nieko blogo nenutikdavo. Niekada.

– Bet vis tiek tai buvo nusikaltimo vieta.

– Taip, vieta, kur žuvo žmogus. Juk niekaip negalėjai numatyti…

– Šįvakar parvažiuosiu mamos mašina, – pasakė ji. – Popiet Tesą perkels. Noriu pasirūpinti, kad ji patogiai įsikurtų, – pridūrė ji ir nutilo. – Kai tik parvažiuosiu, atliksiu skrodimą.

– Aš atvažiuosiu tavęs pasiimti.

– Ne, – paprieštaravo ji. – Per toli, ir…

– Nesvarbu, – pertraukė jis. Vakar negerai pasielgė, nebūdamas šalia, kai Sarai jo reikėjo, ir daugiau taip nedarys. – Ketvirtą susitinkam fojė.

– Beveik spūsčių valanda. Šimtą metų užtruksi.

– Važiuosiu į priešingą pusę, – atsakė Džefris, nors tai vargu ar turi reikšmės Atlantoje, kur visi, vos sulaukę penkiolikos, vairuoja mašiną. – Nenoriu, kad grįžtum viena. Tu pernelyg pavargusi.

Ji tylėjo.

– Aš tavęs neklausiu, Sara. Aš tau pranešu, – tvirtai pridūrė jis. – Atvažiuosiu apie ketvirtą, gerai?

– Gerai, – pagaliau nusileido.

– Ketvirtą fojė.

– Sutarta.

Džefris atsisveikino ir padėjo ragelį, kol ji nespėjo apsigalvoti. Jis ėmė raitotis rankoves, bet pamatęs, ką rodo laikrodis, apsigalvojo. Po valandos turi užsukti pas Deną Broką ir nuvežti jį į morgą paimti Endžio Rozeno kraujo tyrimų. O paskui susitaręs pasikalbėti su Rozenais apie jų sūnų, – gal per naktį bus prisiminę ką nors reikšminga.

Kontoroje Džefris nieko negali daryti, kol kriminalistai nebaigė naršyti Endžio vieno kambario buto virš tėvų garažo. Visi pirštų atspaudai bus patikrinti kompiuteriu, bet tai visada būdavo loterija, nes kompiuteriu juos galima palyginti tik su turimais pirštų atspaudais. Gavęs ataskaitas, Frenkas paskambins Džefriui į mobilųjį, tad kol kas belieka laukti. Jei nepaaiškės kokių sukrečiančių aplinkybių, reikės užsukti į Elenos Šafer bendrabučio kambarį pažiūrėti, ar ji pažins Endžio Rozeno veidą nuotraukoje. Mergina lavoną matė tik iš nugaros, bet, turint galvoje, kaip studentų miestelyje plinta gandai, Šafer tikriausiai jau žino apie Endį Rozeną daugiau negu bet kuris policininkas.

Džefris vėl nusprendė nedykinėti. Jis patraukė į miegamąjį, žingsniuodamas koridoriumi surankiojo Saros kojines ir batus, paskui sijoną ir apatinius. Matyt, nusimetė drabužius eidama per namą. Džefris šyptelėjo, prisiminęs, kaip dėl to širsdavo, kai jie gyveno sykiu.

Bilis ir Bobas vėl susirangė ant lovos, o jis sukorė Saros drabužius ant kėdės prie lango. Atsisėdo prie šunų ir abu po lygiai paglostė. Prie Saros lovos stovėjo kelios įrėmintos nuotraukos, jis stabtelėjo į jas pasižiūrėti. Pirmojoje buvo Sara ir Tesa, abi prie ežero su meškerėmis rankose. Tesa su nudriskusia žvejo skrybėle, Džefris pažino, kad ji Edžio. Antra nuotrauka buvo iš Tesos išleistuvių. Edis, Ketė, Tesa ir Sara stovėjo apsikabinę, plačiai šypsodamiesi.

Rausvaplaukė, blyškiaodė Sara, keliais coliais aukštesnė už tėvą, visada atrodydavo lyg kaimynų vaikas, netyčia atsidūręs šeimos kadre, bet buvo aiškiai matyti, kad šypsena jos veide tokia kaip tėvo. Tesa paveldėjo šviesius motinos plaukus, mėlynas akis ir smulkų sudėjimą, bet visos trys moterys turėjo tokias pat migdolų formos akis. Vis dėlto Sara atrodė moteriškesnė, o Džefrį visada žavėjo tai, kad visi jos iškilumai kaip tik tokie, kokių norisi.

Jis padėjo nuotrauką į vietą ir pastebėjo dryželį be dulkių, rodantį, kad čia būta dar vieno rėmelio. Džefris apsidairė ant grindų, paskui atidarė stalčių, kilstelėjo porą žurnalų ir tik tuomet aptiko dugne paslėptą rėmelį sidabruotais pakraštėliais. Nuotrauka puikiai pažįstama; praeivis paplūdimyje nufotografavo Sarą ir Džefrį per medaus mėnesį.

Patalynės kampučiu jis nušluostė dulkes nuo rėmelio, tada vėl padėjo jį į stalčių.

Broko laidojimo namai buvo įsikūrę dideliame karalienės Viktorijos epochos stiliaus name, tokiame Džefris svajojo gyventi būdamas vaikas. Silakogoje, Alabamos valstijoje, Džefris su motina, o kartais ir su tėvu, gyveno dviejų miegamųjų name su viena vonia, bet tos vietos net ir geriausiais laikais negalėjai pavadinti namais. Motina nuolat atrodė nelaiminga, ir, kiek tik Džefris prisimena, ant sienų niekada nekabojo paveikslai, ant grindų nebuvo kilimų, name apskritai trūko jaukumo. Atrodė, kad Mei Toliver kaip įmanydama stengiasi nesuleisti šaknų. Net jei būtų norėjusi, ne kažin ką galėjo padaryti.

Nesandarūs langai barškėdavo trinktelėjus laukujėms durims, o virtuvės grindys buvo tokios nuožulnios, kad nukritęs maistas nuriedėdavo po grindjuostėmis. Šalčiausiomis žiemos naktimis Džefris miegodavo koridoriuje, miegmaišyje ant sieninės spintos grindų, nes ten būdavo šilčiausia.

Džefris tiek ilgai dirbo policijoje, kad nebemanė, jog sunkia vaikyste galima ką nors pateisinti, bet suprato, kodėl žmonės kartais bando tai daryti. Džimis Toliveris buvo bjaurus girtuoklis, ir Džefris, netyčia pasipainiojęs tėvui po kojomis, gaudavo pylos. Dažniausiai tada, kai įsiterpdavo tarp abiejų gimdytojų kumščių. Bet kas buvo – pražuvo, ir Džefris seniai išmoko gyventi savaip. Vieną ar kitą gyvenimo akimirką visiems nutinka kas nors baisaus; tokia žmogaus dalia. Ko yra verti, žmonės geriausiai parodo, kai kovoja su negandomis. Galbūt dėl to Džefriui buvo taip sunku su Lena. Jis norėjo, kad ji būtų kitokia, negu yra iš tikrųjų.

Pro laukujes duris išgriuvo Denas Brokas, tada stabtelėjo, pašauktas motinos. Ji padavė jam du putplasčio puodukus, ir Džefris meldė Dievą, kad vienas jų būtų skirtas jam. Penė Brok virdavo velniškai stiprią kavą.

Džefris pasistengė sutvardyti šypsnį, žiūrėdamas, kaip atsisveikina motina ir sūnus. Brokas pasilenkė, kad mama pasiektų pabučiuoti skruostą, o ji, pasinaudojusi proga, kažką jam nubraukė nuo juodo kostiumo peties. Štai kodėl Denas Brokas, sulaukęs beveik keturiasdešimties, vis dar nevedęs.

Brokas plačiausiai nusišypsojo ir pasuko mašinos link. Jis buvo lieknas žmogus, kuriam baisiai nepasisekė, nes jo išvaizda rodė, kas jis yra: trečios kartos laidojimo namų savininkas. Jo pirštai buvo ilgi ir kaulėti, o veidas blankus, puikiai tinkamas gedintiesiems guosti. Brokui dažniausiai tekdavo bendrauti su ašarojančiais ir prislėgtais žmonėmis, todėl susitikęs tokį, kuris nenešioja gedulo, jis imdavo taukšti kaip užsuktas. Mokėjo juokauti lediniu veidu ir demonstravo kartais net šiurpinantį humoro jausmą. Kai juokdavosi, nušvisdavo visas veidas, o burna atsiverdavo nuo ausies iki ausies lyg „Mapetų šou“ lėlių.

Džefris pasilenkė atidaryti durelių, bet Brokas suskubo pats, du puodukus laikydamas viena stambia ranka.

– Sveikas, Viršininke, – tarė sėsdamas į mašiną. Padavė Džefriui kavą. – Mano mamytė siunčia linkėjimų.

– Padėkok jai, – atsakė Džefris ir paėmė puoduką. Nukėlė dangtelį ir įkvėpė garų, tikėdamasis nuo jų pažvalėti. Tvarkyti Saros namus gal ir nealinantis darbas, bet pamatęs stalčiun įkištą jųdviejų nuotrauką, lyg ji nenorėtų nė prisiminti, kad buvo už jo ištekėjusi, jis užsiuto. Norom nenorom pasijuokė iš savęs: elgiuosi lyg įsimylėjusi mergiotė.

– Kas yra? – paklausė Brokas, kaip tikras laidotuvininkas pajutęs, kad kitas žmogus pasiduoda emocijoms.

Džefris įjungė pavarą.

– Nieko.

Brokas patenkintas atsilošė, prieš save ištiesdamas ilgas kojas lyg du sulinkusius dantų krapštukus.

– Ačiū, kad atvažiavai. Nežinau, kada bus sutvarkytas katafalkas, o mamytei pirmadieniais džiazo mankšta.

– Man nesunku, – atsakė Džefris, stengdamasis neprunkštelėti, kai įsivaizdavo Penę Brok su triko. Mintyse iškilo gumbuoto bulvių maišo vaizdas.

Brokas paklausė:

– Kas girdėti apie Tesą?

– Šįryt kalbėjau su Sara, – papasakojo Džefris. – Atrodo, jai truputį geriau.

– Na, garbė Dievui, – atsakė Brokas, mosteldamas ranka. – Meldžiausi už ją. – Jis nuleido ranką ir pliaukštelėjo sau per šlaunį. – Ir tą mielą kūdikėlį. Vaikus Jėzus ypač myli.

Džefris nieko neatsakė, bet vylėsi, kad Jėzus žino, ką daryti ir su tais, kurie tuos kūdikėlius mirtinai užbado.

– Kaip laikosi tėvai? – pasidomėjo Brokas.

– Regis, neblogai, – atsakė Džefris ir pakeitė temą. – Tu kurį laiką nebedirbi apygardai, tiesa?

– O ne, – susiraukė Brokas, nors daug metų buvo apygardos koroneris. – Reikia pripažinti, labai apsidžiaugiau, kai Sara perėmė tas pareigas. Atlygis gal ir neblogas, bet Grantas man pasidarė per didelis. Iš miesto atsikraustė daug žmonių, atsigabeno miestiškus įpročius. Bijojau ką nors pražiopsoti. Baisi atsakomybė. Keliu prieš ją kepurę.

Džefris suprato, kad, sakydamas „miestas“, Brokas turi galvoje Atlantą. Kaip daugumą miestelių dešimtojo dešimtmečio pradžioje, Grantą užplūdo ramesnio gyvenimo trokštantys pabėgėliai iš didmiesčių. Jie kėlėsi čia, manydami, kad greitkelio gale ras ramų užutėkį. Gal taip būtų ir nutikę, jei jie nebūtų atsivežę vaikų. Policijos viršininku Džefris tapo dar ir todėl, kad turėjo patirties dirbti su gaujų tramdymo komanda Birmingame, Alabamos valstijoje. Kol jis dar nebuvo pasirašęs darbo sutarties, Granto galingieji būtų sutikę nors ir ožius aukoti, kad tik kaip nors išspręstų jaunimo nusikalstamumo problemą.

Brokas tarė:

– Sara sakė, kad su šituo viskas aišku. Reikia tik kraujo ir šlapimo, taip?

– Aha, – atsakė Džefris.

– Girdėjau, Kiškis jai padeda, – tarė Brokas.

– Aha, – atsakė Džefris, gurkštelėdamas kavos. Saros pusbrolis Haretonas Ernšo taip pat buvo daktaras, nors ne pediatras. Jis pavadavo Sarą klinikoje, kol ji Atlantoje.

– Mano tėvelis, amžiną jam atilsį, lošdavo kortomis su Edžiu ir kitais, – pasakojo Brokas. – Prisimenu, kartais nusivesdavo ir mane pažaisti su Sara ir Tese. – Jis nusikvatojo taip garsiai, kad mašinoje net nuaidėjo. – Visoje mokykloje jos buvo vienintelės merginos, kurios su manim kalbėdavosi! – paaiškino su nuoširdžiu gailesčiu balse. – Kitos manė, kad mano rankos utėlėtos.

Džefris pažvelgė į jį.

Brokas lyg demonstruodamas pakėlė ranką.

– Nes esą liečiu mirusiuosius. Žinoma, vaikystėje to nedariau. Tik vėliau pradėjau.

– Aha, – atsakė Džefris, svarstydamas, kaipgi pokalbis pakrypo tokia linkme.

– Na, o mano brolis Rodžeris tai liesdavo. Buvo tikras šlykštūnas.

Džefris nusiteikė nesveikam pokštui.

– Jis imdavo po ketvirtį dolerio iš kiekvieno vaiko, kuris panorėdavo naktį nueiti į balzamavimo kambarį, kai tėtis būdavo nuėjęs gulti. Nusivesdavo juos ten, nedegdamas šviesos ir pasišviesdamas tik žibintuvėliu, tada paspausdavo ant mirusiojo krūtinės va taip…

Džefris nenoromis žvilgtelėjo kaip.

– Ir kūnas taip dusliai sudejuodavo. – Brokas prasižiojo ir išleido žemą, bedvasę dejonę.

Garsas buvo siaubingas, kraupus – Džefris meldė Dievą, kad pamirštų jį iki vakaro, kai eis miegoti.

– Jėzau, kaip šiurpu, – tarė net nusipurtydamas, lyg kas nors vaikščiotų ant jo kapo. – Daugiau taip nedaryk, Brokai. Jėzau.

Brokas, regis, pasigailėjo, bet toliau elgėsi lyg niekur nieko – gurkšnojo kavą ir visą kelią iki morgo nebepratarė nė žodžio.

Kai Džefris sustojo prie Rozenų namų, pirmiausia pamatė žvilgantį raudoną „Ford Mustang“, pastatytą kieme. Užuot ėjęs prie laukujų durų, Džefris stabtelėjo prie mašinos ir gėrėjosi grakščiomis jos linijomis. Kai buvo Endžio Rozeno metų, pats svajojo važinėti raudonu „mustangu“, o išvydęs tokį šičia, pajuto nepaaiškinamą pavydą. Perbraukė pirštais variklio gaubtą, apvedžiojo juodus lenktyninius dryžius, galvodamas, kad Endis turėjo gerokai daugiau priežasčių gyventi negu jis pats, būdamas tokio amžiaus.

Mašiną garbino ir dar kažkas. Nors metas buvo ankstyvas, dažytas paviršius nerasojo. Už galinio bamperio buvo apverstas kibiras, o ant jo – kempinė. Prie mašinos dar buvo atvilkta laistymo žarna. Džefris pažvelgė į laikrodį ir pagalvojo, kad keista tokiu metu plauti automobilį, ypač turint galvoje, kad išvakarėse jos savininkas žuvo.

Prisiartinęs prie verandos Džefris išgirdo, kaip viduje Rozenai, regis, piktai barasi. Patyręs faras žinojo, kad įpykę žmonės pasako daug tiesos. Jis palaukė už durų klausydamasis, bet stengdamasis neišsiduoti, jei koks ankstyvas bėgikas imtų smalsauti, ką jis čia veikiąs.

– Koks, po galais, tau dabar skirtumas, Brajenai?! – šaukė Džilė Rozen. – Ligi šiol niekada juo nesirūpinai.

– Eik tu šikt, nenusišnekėk!

– Kaip tu su manim kalbi!

– Šikt eik! Kalbėsiu, kaip norėsiu, tu mėšlo gabale!

Akimirką tylu. Džilė Rozen prašneko pusbalsiu, ir Džefris nebeišgirdo, ką moteris sako. Vyras jai atkirto taip pat negarsiai.

Džefris luktelėjo, ar jie vėl neįsisiautės, tada pabeldė į duris. Girdėjo, kaip jie vaikšto viduje, ir įtarė, kad vienas arba abu verkia.

Duris atidarė Džilė Rozen, ir iš saujoje sugniaužtos nosinaitės jis suprato, kad tai ji visą rytą ašaroja. Džefriui prieš akis iškilo vakarykštis vaizdas su Kete Linton savo namų verandoje, ir jis pajuto anksčiau nepatirtą gailestį.

– Viršininke Toliveri, – tarė Rozen. – Čia daktaras Brajenas Keleris, mano vyras.

– Mudu kalbėjomės telefonu, – priminė jam Džefris.

Keleris atrodė sugniuždytas. Sprendžiant iš retėjančių žilų plaukų ir suglebusių žandų, jis tikriausiai artėja prie šešiasdešimtmečio, bet iš sielvarto atrodė dar dvidešimčia metų senesnis. Mūvėjo dryžuotas kostiumo kelnes ir vilkėjo pageltusius apatinius marškinius gilia trikampe apykakle, iš kurios stirksojo žili krūtinės plaukai. Turėjo pasikabinęs tokią pat Dovydo žvaigždę kaip ir sūnus, o gal tai ta pati, kurią rado miške. Jo kojos buvo basos, ir Džefris suprato, kad tai Keleris plovė mašiną.

– Atsiprašau, – pasakė vyriškis. – Dėl vakarykščio pokalbio. Buvau kaip nesavas.

Džefris atsakė:

– Užjaučiu dėl netekties, daktare Keleri.

Jis paspaudė daktarui ranką ir ėmė sukti galvą, kaip taktiškai paklausti, ar Endis buvo tikras jo sūnus, ar įvaikintas. Moterys ištekėdamos kartais pasilieka mergautinę pavardę, bet vaikai paprastai vadinasi tėvo vardu.

Džefris paklausė Kelerio:

– Jūs – biologinis Endžio tėvas?

Rozen atsakė:

– Kai Endis paaugo tiek, kad galėjo apsispręsti, mes leidome jam pasirinkti, kuria pavarde jis nori vadintis.

Džefris supratingai linktelėjo galva, nors pats manė, kad, kai vaikams per dažnai leidžiama rinktis, vieną dieną jie atsidūrę nuovadoje stebisi, kodėl pasirinkimai jiems pridarė bėdos.

– Užeikit, – Rozen pakvietė Džefrį paskui save neilgu koridoriumi į svetainę.

Kaip dauguma profesorių, jie gyveno Gluosnių gatvėje, visai šalia Didžiosios ir netoli universiteto. Pastarasis kažkaip sutarė su banku ir užtikrino naujiems profesoriams būsto paskolas su nedidelėmis palūkanomis, ir galiausiai jie supirko visus gražiausius miestelio namus. Džefris svarstė, ar visų profesorių būstai tokie apleisti kaip Kelerio. Lubos dėmėtos nuo nesenos liūties, o sienas būtina perdažyti.

– Atsiprašau už netvarką, – turbūt nebe pirmą kartą gyvenime tarė Džilė Rozen.

– Nieko tokio, – atsakė Džefris, nors pats stebėjosi, kaip įmanoma gyventi tokioje skylėje. – Daktare Rozen…

– Džilė.

– Džile, – tarė jis. – Gal galit pasakyti, ar pažįstate Leną Adams?

– Tą moterį, su kuria vakar kalbėjomės? – paklausė ji nelygiu, laibu balsu.

– Man pasirodė, kad pažinojote ją ir seniau.

– Ji buvo atėjusi į mano kabinetą. Tai ji man pranešė apie Endį.

Jis akimirką žvelgė jai į akis, nes nepažinojo taip gerai, kad suprastų, ar už jos žodžių slypi dar kas nors, o maža kas tai galėjo būti. Nuojauta kuždėjo Džefriui, kad tarp Lenos ir Džilės Rozen kažkas vyksta, bet nebuvo tikras, kaip tai susiję su byla.

– Galime pasikalbėti čia, – pasakė Rozen, rodydama ankštą svetainę.

– Dėkui, – atsakė Džefris, žvalgydamasis po kambarį.

Rozen labai stengėsi išpuošti namus, kai čia atsikraustė, tačiau tai buvo seniai. Baldai gražūs, bet atrodė gerokai nugyventi. Tapetai senamadiški, o ant kilimo dažnai vaikščiojamos vietos išmindytos lyg miško takeliai. Namai ne tik turi kosmetinių trūkumų, bet dar ir užgriozdinti. Visur netvarkingomis krūvomis riogsojo knygos ir žurnalai. Ant krėslo prie lango Džefris pamatė paskleistą praėjusios savaitės laikraštį. Kitaip negu pas Lintonus, kur tvarkos tiek pat, o knygų – neabejotinai daugiau, čia darėsi trošku, lyg šiuose namuose jau seniai niekas nesijaustų laimingas.

– Tariamės su laidojimo namais dėl ceremonijos, – pranešė Keleris. – Mudu su Džile kaip tik svarstome, ką daryti. Mano sūnus tikrai buvo už kremavimą. – Apatinė jo lūpa suvirpėjo. – Ar bus galima tai padaryti po skrodimo?

– Taip, – atsakė jiems Džefris. – Žinoma.

Rozen tarė:

– Mes norime atsižvelgti į jo pageidavimus, bet…

– Jis taip norėjo, Džile, – nukirto Keleris.

Džefris pajuto įtampą tarp jų ir savo nuomonės nepiršo.

Rozen parodė didelį krėslą.

– Prašom sėstis.

– Dėkui, – atsakė Džefris, prilaikydamas kaklaraištį ir sėsdamas ant paties kraštelio, kad neprasmegtų išduobtame krėsle.

– Norėtumėt atsigerti? – paklausė ji.

Džefriui nespėjus atsisakyti, Keleris paprašė:

– Atnešk vandens. – Jis nudelbė akis, laukdamas, kol žmona išeis. Regis, kažko laukė, bet Džefris nesuprato ko. Kai virtuvėje ėmė šniokšti čiaupas, jis prasižiojo, bet nieko nepasakė.

Džefris tarė:

– Gera mašina kieme.

– Taip, – pritarė vyriškis, sunerdamas rankas ant kelių. Sėdėjo susikūprinęs, ir Džefris atkreipė dėmesį, kad Keleris stambesnis, negu iš pradžių pasirodė.

– Jūs šįryt ją nuplovėte?

– Endis tuo automobiliu labai rūpinosi, – tarė jis, bet Džefris pastebėjo, kad į klausimą neatsakė.

– Jūs dirbate biologijos katedroje?

– Tyrimų, – patikslino Keleris.

– Gal norit man ką nors papasakoti? – pasiteiravo Džefris.

Keleris vėl prasižiojo, bet kaip tik tuomet įėjo Rozen ir padavė abiem po stiklinę vandens.

– Dėkui, – atsakė Džefris ir gurkštelėjo, nors stiklinė kažkuo dvokė. Jis pastatė ją ant kavos staliuko ir pažvelgė į Kelerį, ar šis neketina ko pasakyti. Tada tarė: – Žinau, kad dabar turit rūpesčių. Tačiau turiu jūsų paklausti kelių įprastų dalykų ir daugiau netrukdysiu.

– Galit klausinėti, kiek norit, – leido Keleris.

Rozen tarė:

– Jūsiškiai vakar iki vėlumos naršė Endžio butą.

– Taip, – patvirtino Džefris. Kitaip negu detektyvų darbą vaizduoja TV serialai, jis stengdavosi laikytis kuo toliau nuo naujos nusikaltimo vietos, kol savo darbo nebaigs kriminalistai. Upės vaga, kur Endis nusižudė, labai plati ir atvira, ten ne kažin ką rasi. Endžio butas – kas kita.

Keleris palaukė, kol ant sofos atsisės žmona, tada įsitaisė greta jos. Mėgino paimti už rankos, bet Džilė ją atitraukė. Jų barnis dar nebaigtas.

– Manot, jį galėjo nustumti? – paklausė Rozen.

Džefris pagalvojo, ar jai kas nors ką nors pasakė, ar pati taip sugalvojo. Jis paklausė:

– Ar jūsų sūnui buvo grasinama?

Jiedu susižvalgė, lyg būtų ką tik apie tai kalbėjęsi.

– Kiek mes žinome, ne.

– Endis anksčiau yra mėginęs žudytis? – paklausė Džefris. Jiedu kaip vienas palinkčiojo galvomis. – Matėte raštelį?

– Taip, – sukuždėjo Rozen.

– Mažai tikėtina, – pasakė jis abiem. Kad ir kokie šiuo metu Džefrio įtarimai, tai tėra spėlionės. Nesinorėjo suteikti Endžio tėvams vilties, nes paskui gali tekti juos nuvilti. – Mes tirsime visas įmanomas galimybes, bet daug nesitikėkit. – Jis nutilo ir pasigailėjo dėl tokių žodžių. Ko tėvai dar galėtų tikėtis, kai jų vaikas nužudytas?

Keleris tarė žmonai:

– Visus neatitikimus atskleis skrodimas. Jie gali sužinoti daug ką. Neįtikėtina, ką šiais laikais sugeba mokslas, – jis tai ištarė užtikrintai kaip patyręs žinovas, kuris bet kokiu klausimu griebiasi mokslinio metodo.

Rozen pakėlė nosinaitę prie nosies, lyg negirdėjusi vyro. Džefris pagalvojo, ar įtampa tarp jų tvyro po barnio, ar santuokoje jau seniai esama nesklandumų. Teks pašniukštinėti koledže.

Džefrio mintis pertraukė Keleris.

– Mėginome sugalvoti, ką galėtume jums papasakoti, – tarė jis. – Endis turėjo draugų iš anksčiau…

– Mes jų nepažinojome, – papildė Rozen. – Draugų narkomanų.

– Tiesa, – pritarė Keleris. – Kiek mums žinoma, pastaruoju metu jis su jais nebendravo.

Rozen patvirtino:

– Bent jau Endis mūsų su niekuo nesupažindino.

– Reikėjo man dažniau būti su šeima, – pasakė Keleris kimiu dramatišku balsu.

Rozen nesiginčijo. Kelerio veidas išraudo, vyras stengėsi nepravirkti.

– Jūs buvote Vašingtone? – paklausė jo Džefris, bet atsakė žmona:

– Brajenas dabar rengia labai sudėtingą paraišką stipendijai.

Keleris papurtė galvą, lyg tai būtų niekai.

– Koks gi dabar skirtumas? – paklausė jis retoriškai. – Iššvaisčiau šitiek laiko, o kam?

– Vieną dieną tavo darbas galėtų pasitarnauti žmonėms, – priminė ji, bet Džefris jos balse pajuto priešiškumą. Ne pirma žmona, priekaištaujanti, kad vyras per daug dirba.

– Kieme automobilis – jo? – paklausė Džefris motinos. Pastebėjo, kaip Keleris nudelbė akis.

Rozen atsakė:

– Ką tik jam nupirkome. Na… nežinau. Brajenas norėjo jį apdovanoti už pastangas.

Tarp eilučių buvo girdėti, kad Rozen vyro dovanai nepritarė. Mašina – prabangus pirkinys, o profesoriai anaiptol ne milijonieriai. Džefris įtarė, kad pats tikriausiai uždirba daugiau už Kelerį, nors irgi nedaug.

– Ar jis ja važinėdavo į paskaitas? – paklausė Džefris.

– Paprasčiau nueiti pėsčiomis, – atsakė Rozen. – Kartais eidavome visi kartu.

– Ar vakar rytą jis jums sakė, kur eina?

– Jau buvau klinikoje, – atsakė moteris. – Maniau, jis visą dieną bus namie. Kai atėjo Lena…

Iš balso buvo girdėti, kad Lenos vardas jai pažįstamas. Džefris būtų norėjęs pasigilinti, bet nesugalvojo, kaip apie tai užsiminti.

Tad tik išsiėmė užrašų knygelę ir pasitikslino:

– Daktare Keleri, Endis dirbo pas jus?

– Taip, – atsakė šis. – Darbo nebuvo labai daug, bet aš nenorėjau, kad liktų vienas namie.

Rozen pridūrė:

– Sūnus padėdavo ir klinikoje. Kartais jis pavaduodavo mūsų nepatikimą registratorę, tvarkydavo popierius.

– Ar jis prieidavo prie pacientų informacijos?

– Ak, niekada, – atsakė Rozen, lyg išsigandusi tokios minties. – Viskas laikoma užrakinta. Endis tvarkydavo ataskaitas apie išlaidas, derindavo tvarkaraščius, atsiliepdavo telefonu. Ir panašiai, – jos balsas virpėjo. – Tai tebuvo užsiėmimas, kad nedykinėtų per dieną.

– Taip pat ir laboratorijoje, – pritarė Keleris. – Iš tikrųjų jis neturėjo kompetencijos prisidėti prie tyrimų. Tai magistrantų darbas. – Keleris pasitempė ir pasidėjo rankas ant kelių. – Tiesiog norėjau laikyti jį arti savęs, nepaleisti iš akių.

– Nerimavote, kad gali iškrėsti ką nors panašaus? – paklausė Džefris.

– Ne, – atsakė Rozen. – Tiksliau, nežinau. Galbūt pasąmoningai jaučiau, kad jis gali apie tai galvoti. Pastaruoju metu elgėsi labai keistai, lyg kažką slėptų.

– Ar nujautėte, ką jis slėpė?

– Sunku pasakyti, – nuoširdžiai apgailestavo motina. – Su tokio amžiaus vaikinais nelengva. Tiesą sakant, ir su merginomis. Jiems pereinamasis amžius, iš paauglių jie tampa suaugusiaisiais. Vieną akimirką tėvai jiems trukdo, kitą – padeda, nelygu savaitės diena.

– Arba jei reikia pinigų, – pridūrė Keleris. Abu tėvai šyptelėjo, lyg tai būtų senas jųdviejų juokelis. Staiga jis paklausė: – Ar turite sūnų, viršininke Toliveri?

– Ne. – Džefris atsilošė, klausimas jam buvo nemalonus. Kai buvo jaunesnis, nė nesvajojo turėti vaikų. Žinodamas Saros padėtį, tokį klausimą jis apskritai metė iš galvos. Paskutinė byla, kurią tyrė su Lena, privertė Džefrį susimąstyti, ką reikštų būti tėvu.

– Jie tiesiog drasko tau širdį, – kimiai sukuždėjo Keleris ir nuleido galvą ant rankų. Rozen, regis, tylomis pasiginčijo pati su savimi, paskui ištiesė ranką ir paglostė jam nugarą. Sutuoktinis pakėlė akis nustebęs, lyg būtų gavęs dovaną.

Džefris luktelėjo, tada paklausė:

– Ar Endis jums užsiminė, kad jam sunku? – Abu papurtė galvas. – Gal kas nors nedavė jam ramybės?

Keleris patraukė pečiais.

– Jis labai stengėsi susikurti tapatybę. – Pamojo ranka į namo gilumą. – Todėl leidome jam apsigyventi virš garažo.

– Jis domėjosi daile, – pridūrė Rozen. Ji parodė į sieną Džefriui už nugaros.

– Gražu. – Džefris dirstelėjo į drobę ir pasistengė neužsižiūrėti. Joje gana lėkštai buvo pavaizduota nuoga moteris, aukštielninka gulinti ant uolos. Jos kojos buvo plačiai išskėstos, spalvotos tik genitalijos, todėl atrodė, kad jai tarp šlaunų – lėkštė lazanijos.

– Jis buvo labai talentingas, – pasakė Rozen.

Džefris linktelėjo, nors pats nusprendė, kad tik iš meilės apkvaitusiai motinai ir žurnalo „Screw“ redaktoriui gali atrodyti, kad tas, kuris nupiešė šį paveikslą, talentingas. Jis apsigręžė ir pažvelgė į Kelerį. Žmogus atrodė susidrovėjęs ir sutrikęs, visai kaip pats Džefris.

– Ar Endis eidavo į pasimatymus? – paklausė Džefris, nes iš to, kas nupiešta, buvo galima spėti, kad vaikinui kai ko gyvenime trūko.

– Bent mes nieko apie tai nežinome, – atsakė Rozen. – Niekada nesame matę, kad ką nors parsivestų į kambarį, bet garažas – už namo…

Keleris dirstelėjo į žmoną, tada pridūrė:

– Džilė mano, kad jis galėjo vėl pradėti kvaišintis.

– Jo kambaryje šį tą radome, – pareiškė Džefris. Jis nelaukė, kol Rozen užduos akivaizdų klausimą. – Folijos gabaliukų ir pypkę. Neįmanoma nustatyti, kada ji paskutinį sykį rūkyta.

Rozen susigūžė, o vyras ją apkabino ir priglaudė prie savęs. Bet ji vis tiek atrodė nuo jo nutolusi. Džefriui vėl šmėstelėjo mintis, kad jų santuoka braška.

– Daugiau neaptikome nieko, kas rodytų, kad jis vartojo narkotikus, – pridūrė pareigūnas.

– Jo nuotaika svyruodavo, – prisiminė Keleris. – Kartais apimdavo gili melancholija. Jis paniurdavo. Sunku pasakyti, ar nuo narkotikų, ar tiesiog toks buvo jo būdas.

Džefris pagalvojo, kad patogesnės progos užsiminti apie Endžio auskarus nebus.

– Mačiau, kad jis buvo įsivėręs auskarą į antakį.

– Motina kone iš galvos išėjo, – tarė Keleris, vartydamas akis.

– Ir į nosį, – nepritariamai susiraukusi, pridūrė Rozen. – Regis, neseniai kažką buvo pasidaręs ir liežuviui. Man nerodė, bet jį vis kandžiojo.

– Ar buvo dar kas nors neįprasta? – rėmė prie sienos Džefris.

Tėvai nekaltai išpūtė akis. Keleris prašneko už abu.

– Kad, regis, nebebuvo kur dar vertis! – pasakė visai nejuokaudamas.

Džefris perėjo prie kito klausimo:

– Sausį jis mėgino žudytis?

– Dabar jau abejoju, ar tai buvo rimta, – nutęsė Keleris. – Jis žinojo, kad rytą nubudusi Džilė ras raštelį. Laiką apskaičiavo taip, kad jinai jį pamatytų, kol neįvyko blogiausia. – Tėvas nutilo. – Manėme, kad jis tiesiog prašosi dėmesio.

Džefris palaukė, kad ir Rozen ką nors pasakytų, bet ji užsimerkusi glūdėjo prie vyro. Šis pridūrė:

– Kartais jis kvailiodavo. Nepagalvodavo apie pasekmes.

Rozen neprieštaravo.

– Nežinau, galbūt negražiai šneku. – Keleris papurtė galvą.

– Šneki teisingai, – sukuždėjo Rozen.

– Turėjome pastebėti, – nenusileido Keleris. – Juk kuo nors jis turėjo išsiduoti.

Mirtis yra tragedija, bet savižudybė visada ypač siaubinga artimiesiems. Jie kaltina save, kad nepastebėjo ženklų, arba jaučiasi išduoti savanaudžio artimojo, kuris paliko juos srėbti košę. Džefris nujautė, kad Endžio Rozeno tėvai visą likusį gyvenimą blaškysis tarp tų dviejų jausmų.

Rozen atsitiesė ir nusivalė nosį. Išsitraukusi iš dėžutės dar vieną nosinaitę, nusišluostė akis.

– Stebuklas, kad išvis ką nors jo bute radote, – pasakė ji. – Ten tokia netvarka.

Moteris stengėsi susitvardyti, bet nuo tų žodžių kažkodėl vėl viskas sukilo. Rozen pravirko pamažu, lūpos trūkčiojo, ji stengėsi nekūkčioti, tačiau galiausiai užsidengė delnais veidą.

Keleris vėl apkabino žmoną ir priglaudė.

– Atleisk, – kuždėjo, veidu paniręs į jos plaukus. – Turėjau būti su jumis, – kalbėjo. – Turėjau būti su jumis.

Šitaip jie glaustėsi kelias minutes, lyg Džefrio šalia nebūtų.

Jis atsikrenkštė:

– Jei judu neprieštaraujate, norėčiau užsukti į butą apsidairyti.

Galvą pakėlė tik Keleris. Jis linktelėjo, tada toliau guodė žmoną. Rozen suglebo. Jo rankose atrodė lyg skudurinė lėlė.

Džefris jau gręžėsi eiti, bet tiesiai prieš save vėl išvydo Endžio aktą. Moteris atrodė matyta, bet jis neprisiminė kur.

Sumojęs, kad galbūt spokso, Džefris išėjo iš namų. Ketino vėliau dar pašnekinti Kelerį ir išsiaiškinti, apie ką jis negalėjo kalbėti girdint žmonai. Taip pat reikėjo dar kartą pasikalbėti su Elena Šafer. Galbūt jai, pasitraukus iš nusikaltimo vietos, atsigavo atmintis.

Džefris stabtelėjo priešais „mustangą“ ir dar sykį pasigrožėjo jo linijomis. Keista plauti mašiną taip anksti šįryt, iškart po Endžio mirties, bet, žinoma, ne nusikaltimas. Gal Keleris šitaip atidavė pagarbą sūnui. Galbūt bandė nuslėpti įkalčius, nors Džefriui buvo sunku sugalvoti, kas galėtų sieti automobilį su vaikino žūtimi. Kitaip nei Tesos Linton užpuolimo atveju, Džefris nebuvo tikras, kad įvykdytas nusikaltimas.

Jis pasilenkė ir rankomis perbraukė padangų protektorių. Takelis iki mašinos stovėjimo vietos buvo grįstas, o pati vieta priberta žvyro. Net jei būtų galima patikrinti padangų žymes, Endis pro nelaimės vietą galėjo būti pravažiavęs šimtus kartų. Iš patrulių pasakojimų Džefris žinojo, kad porelės ten dažnai atvažiuoja pasiglamžyti.

Džefris atvertė telefoną, norėdamas skambinti Frenkui, bet susilaikė, išvydęs takeliu ateinantį Ričardą Karterį su dideliu troškintuvu rankose.

Pamatęs Džefrį, Ričardas plačiai išsišiepė, bet staiga susiprato ir nutaisė rimtesnę išraišką.

– Daktare Karteri, – kaip įmanydamas maloniau pasisveikino Džefris. Jis turėjo svarbesnių reikalų negu atsakinėti į smalsius Ričardo klausimus, kad tas paskui koledže galėtų pūstis.

– Atnešiau Brajenui ir Džilei troškinio. Jie namie? – tarė Karteris.

Džefris dirstelėjo į namą ir pagalvojo apie slogią atmosferą, gilų sielvartą, kurį dabar išgyvena tėvai.

– Gal dabar netinkamas metas.

Ričardas nusiminė.

– Tik norėjau padėti.

– Jiems dabar sunku, – paaiškino Džefris, svarstydamas, kaip čia paklausinėjus apie Brajeną Kelerį, bet ne pernelyg tiesiai. Pažinodamas Ričardą, jis nusprendė užklausti kitu kampu. – Ar judu su Endžiu buvot draugai? – pasiteiravo, manydamas, kad Ričardas juk vos aštuoneriais ar devyneriais metais vyresnis už vaikiną.

– Gink Dieve, ne, – aiktelėjo Ričardas. – Jis buvo studentas. Be to, išpaikintas netikša.

Tiek Džefris jau ir pats spėjo susiprotėti, bet nustebo, kad Ričardas atkirto su tokiu pasipiktinimu. Paklausė:

– Bet esat gana artimas su Brajenu ir Džile?

– Ak, jie labai mieli, – atsakė Ričardas. – Koledže visi vieni kitus mėgsta. Visi dėstytojai – kaip šeima.

– Aha, – pritarė Džefris. – Brajenas atrodo tikrai šeimos žmogus.

– Be abejo, – patvirtino Karteris. – Endis turėjo geriausią tėvą pasaulyje. Gaila, kad pats tokio neturėjau, – jo balse pasigirdo smalsi gaidelė, ir Džefris suprato, kad Ričardas pajuto esąs apklausiamas. Ne tik pajuto, bet ir susireikšmino, tad laukdamas, kol Džefris ims kapstytis purve, gudriai šyptelėjo.

Džefris puolė tiesiai šviesiai:

– Atrodo, jų santuoka tvirta.

Ričardo lūpos persikreipė.

– Tikrai?

Džefris nieko neatsakė, ir Ričardui tai, regis, patiko.

– Na, – pratarė, – nemėgstu nešioti gandų…

Džefris susilaikė neištaręs: „Kurgi ne!“

– …bet tai tikrai buvo tik gandai. Įrodymų neturiu, tik galiu pasakyti, kad per paskutinį katedros kalėdinį vakarėlį Džilė labai keistai elgėsi su Brajenu.

– Jūs visi toje pat katedroje?

– Kaip sakiau, – priminė Ričardas, – kolektyvas nedidelis.

Džefris žvelgė tylėdamas, o pašnekovui tai buvo geriausias padrąsinimas.

– Ėjo toks gandas apie nesklandumus…

Jam, regis, norėjosi, kad Džefris ką nors atsakytų, tad šis paragino:

– Tikrai?

– Kartoju, tik gandas, – tarė ir padarė pauzę kaip tikras artistas. – Apie merginą. – Vėl pauzė. – Studentę.

– Romanas? – dėl akių spėjo Džefris, nors ir taip buvo aišku. Štai apie ką Keleris galėjo nenorėti kalbėti girdint žmonai, ypač jei Rozen jau žino. Džefris ir pats buvo tai patyręs: vos Sara bent iš tolo užsimindavo apie tai, dėl ko nutrūko jų santuoka, jis pasijusdavo lyg tabaluotų kojomis virš Didžiojo kanjono.

– Ar žinote, kuo vardu mergina?

– Neįsivaizduoju, bet, jeigu tikėsime apkalbomis, kai Džilė sužinojo, ji perėjo mokytis kitur.

Džefris tuo abejojo, be to, jam jau įgriso visokie nutylėjimai.

– Gal prisimenate, kaip ji atrodė? Ką studijavo?

– Net nesu tikras, ar ji išvis egzistavo. Kaip minėjau, tai tik gandai. – Ričardas susiraukė. – O dabar man gėda, kad skalbiu svetimus apatinius. – Nusijuokė iš savo žodžių.

– Ričardai, gal dar ką nutylėjot…

– Papasakojau viską, ką žinau. Ar bent girdėjau. Kaip minėjau…

– Tai tik gandas, – užbaigė Džefris.

– Dar kas nors? – paklausė Ričardas ir papūtė lūpas.

Džefris nutarė pagudrauti.

– Kaip miela, kad atnešėt jiems valgio.

Ričardo lūpų kampučiai nusviro.

– Kai prieš kelerius metus mirė mano mama, žmonės, kurie ko nors atnešdavo, buvo lyg saulės spinduliai bene tamsiausią mano gyvenimo valandą.

Džefris mintyse perkratė šiuos žodžius, galvoje tarsi pasigirdo aliarmo signalas.

– Pareigūne? – paklausė Ričardas.

– Saulės spinduliai, – nutęsė Džefris. Dabar jis suprato, kodėl gašlus Endžio Rozeno paveikslas atrodė pažįstamas. Merginai aplink bambą buvo ištatuiruoti saulės spinduliai.

Kai Džefris atvažiavo prie Elenos Šafer seserijos namo, ten jau stovėjo patrulių automobilis ir nepažymėtas Frenko Voliso „Taurus“, nors Džefris nė vieno iš jų nekvietė.

– Šūdas, – sumurmėjo Džefris, sustodamas greta Frenko mašinos. Kad nutiko kažkas baisaus, jis suprato net anksčiau, negu išvydo iš bendrabučio išeinančias dvi apsikabinusias ir raudančias merginas.

Džefris pribėgo prie pastato ir užlėkė laiptais, peršokdamas kas antrą pakopą. Kadaise Kiso namai sudegė, bet koledžas jų vietoje pastatė beveik tokį pat prieškarinio stiliaus rūmą su taisyklingos formos svetainėmis ir didingu valgomuoju, kuriame telpa trisdešimt žmonių. Frenkas stovėjo vienoje svetainėje ir jo laukė.

– Viršininke, – tarė Frenkas, pamodamas Džefriui užeiti į kambarį, – negalėjome tau prisiskambinti.

Džefris išsitraukė iš kišenės telefoną. Baterija buvo įkrauta, bet kai kuriose miestelio vietose nesiekė ryšys.

– Kas nutiko? – paklausė jis.

Frenkas uždarė stumdomąsias duris, kad niekas nenugirstų, tada atsakė:

– Išsitaškė smegenis.

– Šūdas, – nusikeikė Džefris. Atsakymą žinojo, bet reikėjo paklausti: – Šafer?

Frenkas linktelėjo galva.

– Tyčia?

– Po vakar – ką gali žinoti? – atsakė Frenkas prislopintu balsu.

Džefris atsisėdo ant sofos krašto, jusdamas, kaip vėl apima siaubas. Dvi savižudybės padieniui – jokia naujiena, bet Tesos Linton užpuolimas vis tiek atrodė žiauresnis negu tai, kas vyksta koledžo teritorijoje.

– Ką tik kalbėjausi su Brajenu Keleriu, Endžio Rozeno tėvu, – pasakė Džefris.

– Jis jo posūnis?

– Ne, buvo pasirinkęs motinos pavardę. – Pastebėjęs, kad kolega sutriko, pridūrė: – Nesigilink. Keleris – jo biologinis tėvas.

– Gerai, – sutiko Frenkas, nors tebeatrodė suglumęs. Akimirką Džefris pasigailėjo, kad čia Frenkas, o ne Lena. Šis nebuvo prastas faras, bet Lena turėjo geresnę intuiciją, ir jiedu su Džefriu mokėjo pratęsti kits kito mintis. Frenką Džefris mintyse vadino „kaliošu“, tai yra jam geriau sekdavosi kojomis sekti karštais nusikaltimo pėdsakais negu smegenimis narplioti painias bylas.

Džefris priėjo prie durų, vedančių į virtuvę, ir patikrino, ar niekas nesiklauso.

– Ričardas Karteris sakė…

Frenkas prunkštelėjo. Džefris nesuprato – ar dėl Ričardo seksualinės pakraipos, ar dėl bjauraus būdo. Pastarasis variantas Džefriui nepatiko, bet jis jau seniai suprato, kad Frenko neperauklėsi.

Džefris tarė:

– Karteris – koledžo gandonešis.

– Ką jis sakė? – nusileido Frenkas.

– Kad Keleris suko romaną su studente.

– Neblogai, – vyptelėjo Frenkas, nors tonas bylojo priešingai.

– Pasidomėk tuo Keleriu. Išsiaiškink jo praeitį. Patikrinkim, ar gandai teisingi.

– Manai, sūnus sužinojo apie romaną, ir tėtušis jį užčiaupė, kad nepraneštų žmonai?

– Ne, – atsakė Džefris. – Anot Ričardo, žmona jau žinojo.

Frenkas tarė:

– Jei tik galima tuo žydrium tikėti.

– Liaukis, Frenkai, – įsakė Džefris. – Jei Keleris rezgė romaną, tai gali paaiškinti savižudybę. Galbūt sūnus neįstengė atleisti tėvui, todėl nušoko nuo tilto, jį bausdamas. Šįryt abu gimdytojai barėsi. Rozen šaukė, kad Keleris gyvu juo niekada nesirūpino.

– Gal tiesiog norėjo įgelti. Juk žinai, kokios kartais tos moterys.

Džefris į ginčą nesivėlė.

– Man Rozen pasirodė blaiviai mąstanti moteris.

– Manai, tai jos darbas?

– O kas jai iš to?

Frenkas atsakė taip, kaip galvojo ir Džefris:

– Nežinau.

Džefris žvelgė į židinį ir vėl pasigailėjo, kad apie tai negali pasišnekėti su Lena ar net Sara. Jis tarė Frenkui:

– Jei sudrumsiu tėvams vandenį, o vaikis iš tikrųjų nusižudė, mane paduos į teismą.

– Tiesa.

– Tad keliauk tikrinti, ar Keleris tuo metu tikrai buvo Vašingtone, – nurodė Džefris. – Atsargiai paklausinėk koledže ir pažiūrėk, ar gandas turi pagrindą.

– Skrydžius patikrinti visai nesunku, – atsakė Frenkas, išsitraukdamas užrašų knygutę. – Galiu paklausinėti apie romaną, bet mažei turbūt lengviau eitųsi.

– Lena ne farė, Frenkai.

– Bet ji gali padėti. Ji čia dirba. Tikriausiai pažįsta kai kuriuos studentus.

– Ji ne farė.

– Taip, bet…

– Jokių bet, – nukirto Džefris. Vakar bibliotekoje Lena aiškiai parodė, kad padėti neketina. Džefris jai suteikė ne vieną progą pašnekinti Džilę Rozen, bet ji tylėjo lyg žuvis, nė nemėgino moters paguosti.

Frenkas tarė:

– O kaip Šafer? Kuo ji čia dėta?

– Mačiau paveikslą, – paaiškino Džefris ir apibūdino Kelerio ir Rozen svetainėje kabančią drobę.

– Mama tokį daiktą pasikabino ant sienos?

– Ji juo didžiuojasi, – neabejojo Džefris, nors jo paties motina būtų iškaršusi jam kailį ir padegusi paveikslą cigarete. – Abu teigia, kad sūnus neturėjo merginos.

– Galbūt jis jiems nesakė, – tarė Frenkas.

– Galimas daiktas, – pritarė Džefris. – Bet jei Šafer miegojo su Endžiu, kodėl vakar jo nepažino?

– Jis gulėjo subine į viršų, – rėžė Frenkas. – Jei jo nepažintų Karteris, va tada jau įtartina.

Džefris griežtai dėbtelėjo į Frenką.

– Gerai, – Frenkas iškėlė rankas. – Bet klausyk, ji buvo išsigandusi. Jis gulėjo apačioje per penkiasdešimt pėdų nuo jos. Pagal ką ji turėjo pažinti?

– Tiesa, – nusileido Džefris.

– Gal jie galėjo susitarti nusižudyti?

– Tada žudytųsi kartu, o ne kitą dieną, – nesutiko Džefris. – Ar ką nors radome ant raštelio?

– Jį čiupinėjo net velnio bobutė, – atsakė Frenkas, o Džefriui pokštas nepatiko.

– Jeigu tai būtų bendra savižudybė, raštelyje būtų parašę.

– Gal Endis ją metė, – sugalvojo Frenkas, – o ji už tai nustūmė jį nuo tilto.

– Manai, jai būtų pakakę jėgų? – paklausė Džefris, o Frenkas gūžtelėjo pečiais. – Netikiu. Moterys taip nekvailioja.

– Juk ji negalėjo pareikalauti skyrybų.

– Liaukis, – įspėjo Džefris, pastabą priėmęs asmeniškai. Jis kalbėjo toliau, kol Frenkas nepuolė atsiprašinėti ir nepablogino situacijos dar labiau. – Merginos taip nekvailioja, – pasitaisė. – Jos kaltina vaikiną, meluoja apie jį jo draugams, pastoja ar išgeria saują tablečių…

– Arba išsitaško smegenis? – įsiterpė Frenkas.

– Tik tuo atveju, jeigu Endis Rozenas buvo nužudytas. Bet vis tiek galėjo nusižudyti ir pats.

– Ar kas nors tai patvirtina?

– Šįryt Brokas paėmė kraujo. Rytoj gausime laboratorijos rezultatus. Kol kas nėra jokių įkalčių, rodančių nusikaltimą. Abejonių nekelia tik Tesos atvejis, o velniai žino, ar esama kokio nors ryšio.

Frenkas atsakė:

– Jei nesama, tai velniškas sutapimas.

– Duosiu Keleriui dieną pagalvoti, tuomet užgriūsiu visa jėga ir pažiūrėsiu, ką jis žino. Šįryt jis kažką norėjo man pasakyti, bet negalėjo, nes girdėjo žmona. Kai Sara vakare atliks skrodimą, gal turėsiu daugiau duomenų.

– Ji šįvakar grįžta?

– Aha, – atsakė Džefris. – Popiet ją pasiimsiu.

– Kaip ji?

– Jai sunku, – atsakė Džefris, bet daugiau į kalbas nesileido. – Kur Šafer?

– Čia, – parodė Frenkas ir atidarė stumdomąsias duris. – Nori pirma pasikalbėti su kambario drauge?

Džefris jau ketino atsisakyti, bet apsigalvojo, išvydęs raudančią moterį ant suolelio prie lango koridoriaus gale. Jai iš šonų sėdėjo dvi merginos ir guodė. Visos atrodė lyg viena kitos kopijos – šviesiaplaukės, mėlynakės. Bet kurią galėjai palaikyti Elenos Šafer seserimi.

– Ponia, – tarė Džefris, nutaisęs užuojautos kupiną balsą. – Aš policijos viršininkas Toli…

Moteris neišklausiusi pratrūko kūkčioti.

– Koks siaubas! – verkė viena iš merginų. – Šįryt ji jautėsi puikiai!

Džefris dirstelėjo į Frenką.

– Tada paskutinį kartą ją matėte?

Ji linktelėjo, galva kinkavo lyg plūdė.

– Kurią valandą? – paklausė Džefris.

– Aštuntą, – atsakė ji, ir Džefris prisiminė, kad tuo metu buvo pas Rozen ir Kelerį. – Man reikėjo į paskaitą… Elena pasakė, kad pamiegos ilgiau. Ji buvo sukrėsta dėl Endžio…

Džefris paklausė:

– Ji pažinojo Endį Rozeną?

Mergina vėl paplūdo ašaromis, virpėdama visu kūnu.

– Ne! – sudejavo ji. – Tai ir baisiausia. Jis su ja lankė dailės pamokas, o ji jo nė nepažinojo!

Džefris ir Frenkas susižvalgė. Policijos pareigūnai dažnai sutinka žmonių, kurie po nusikaltimo pasijunta aukoms artimesni negu tada, kai jos buvo gyvos. Endžio atveju tariamos savižudybės melodrama dar sustiprėtų.

– Taigi, – toliau klausinėjo Džefris, – matėte Eleną aštuntą? Ar dar kas nors ją matė?

Prašneko mergina, sėdinti greta kambario draugės.

– Mes visos anksti einame į paskaitas.

– O Elena?

Visos trys palinkčiojo. Viena tarė:

– Mūsų name – visos.

– Ką ji studijavo? – paklausė Džefris, svarstydamas, ar mergina buvo kaip nors susijusi su Keleriu.

– Ląstelinę biologiją, – atsakė trečioji. – Rytoj turėjo atiduoti laboratorinį darbą.

– Ar ji lankė daktaro Kelerio paskaitas?

Visos papurtė galvas. Viena atsakė:

– Ar jis Endžio tėvas?

Bet Džefris jai neatsakė. Jis tarė Frenkui:

– Reikia gauti jos tvarkaraštį ir pažiūrėti, kokias paskaitas ji lankė nuo tada, kai čia įstojo. – Vėl pažiūrėjo į merginas. – Elena turėjo vaikiną?

– Hm, – pratarė pirmoji, susijaudinusi žvalgydamasi į drauges. Džefriui nespėjus jos paraginti, ji kalbėjo toliau: – Elena turėjo daug vaikinų. – Pabrėžė taip, kad, atrodė, tūkstančius.

– Ar turėjo priešų? – paklausė Džefris.

– Ne, ką jūs, – puolė ginti mergina. – Visi ją mylėjo.

– Ar šįryt nepastebėjot, kad aplink pastatą trainiotųsi kas nors įtartinas?

Visos trys papurtė galvas.

Džefris atsigręžė į Frenką.

– Apklausėte kitas?

– Dauguma išėjusios, – atsakė Frenkas. – Mes jų ieškom. Niekas negirdėjo šūvio.

Džefris nustebęs kilstelėjo antakius, bet merginoms girdint nieko neatsakė.

– Ačiū, kad skyrėte mums laiko, – tarė ir kiekvienai įteikė po savo kortelę, jei jos prisimintų ką nors svarbaus.

Tik koridoriais vedamas į Šafer kambarį pirmame aukšte, Džefris paklausė Frenko:

– Koks ginklas?

– „Remington 870“.

– „Vingmasteris“? – paklausė Džefris, nustebęs, ką tokia mergina kaip Elena Šafer galėjo veikti su tokiu ginklu. Pompinis šautuvas – vienas dažniausiai saugos tarnybų naudojamų ginklų.

– Ji treniravosi stendinį šaudymą, – paaiškino Frenkas. – Priklausė komandai.

Džefris neaiškiai prisiminė, kad Granto technologijų koledže esama šaulių grupės, bet negalėjo patikėti, kad vakar sutikta žvitri šviesiaplaukė mokėjo šaudyti.

Frenkas parodė uždarytas duris.

– Ji ten.

Džefris nežinojo, ko tikėtis, kai įeis į Elenos Šafer kambarį, bet nuo to, ką išvydo, net išsižiojo. Mergina sėdėjo ant sofos, kojomis apsivijusi pompinio šautuvo buožę. Vamzdis buvo nukreiptas į galvą – tiksliau, į tai, kas iš jos liko.

Nuo aitraus kvapo jam ėmė peršėti akys.

– Kas čia dvokia?

Frenkas parodė nuogą lemputę virš stalo. Prie balto stiklo buvo prikibęs skalpo gabaliukas ir dabar kepė nuo karščio, o į lubas kilo dūmelis.

Džefris ranka prisidengė burną ir nosį, kad mažiau užuostų. Jis priėjo prie lango, praverto maždaug per porą sprindžių. Pažvelgęs už namo išvydo veją su pavėsine ir keliomis kėdėmis. Toliau – draustinis. Takas, kuriuo vaikšto tikriausiai pusė koledžo, vedė į mišką.

– Kur Metas?

– Apklausia merginas, – atsakė Frenkas.

– Nusiųsk jį už lango pasižiūrėti, ar nėra pėdsakų.

Frenkas atvertė telefoną ir paskambino, o Džefris apžiūrėjo kiekvieną lango colį. Tyrinėjo visą minutę, bet nieko nerado. Tik kai jau norėjo nusigręžti, šviesa atsimušė nuo riebaluoto lopinėlio netoli sklendės.

– Matei? – paklausė jis.

Frenkas priėjo ir priklaupė, kad geriau matytų.

– Alyva? – tarė ir parodė į stalą greta sofos. Ant jo buvo išdėliotas vielinis šepetėlis, skudurėlis ir mažas buteliukas „Elton“ alyvos šautuvams valyti. Ant grindų mėtėsi suglamžytas skuduras, kuriuo aiškiai valyta šautuvo buožė.

– Prieš nusišaudama ji išvalė ginklą? – paklausė Džefris, galvodamas, kad jis tikrai taip nedarytų.

Frenkas gūžtelėjo pečiais.

– Galbūt norėjo užsitikrinti, kad jis suveiks.

– Manai? – paklausė Džefris, sustojęs priešais sofą. Šafer mūvėjo aptemptais džinsais ir vilkėjo trumpais marškinėliais. Kojos basos, vienas pirštas įsipainiojęs į gaiduko mechanizmą. Po kraujo purslais buvo matyti saulės tatuiruotė aplink bambą. Rankos laikė šautuvo vamzdį, nutaikytą į galvą.

Išsitraukęs iš kišenės rašiklį, Džefris stumtelėjo dešinę ranką. Ant pirštų, glaudžiančių šautuvą, kraujo nebuvo, vadinasi, nusišaudama Šafer laikė delną ant ginklo. Arba kai buvo nušauta. Apžiūrėjęs kitą ranką, pamatė tą patį.

Tarp sofos pagalvėlių buvo įstrigusi šovinio tūta, išlėkusi iš vamzdžio nuspaudus gaiduką. Džefris stumtelėjo ją rašikliu, nesuprasdamas, kas negerai. Pasižiūrėjo, kas smulkiomis raidėmis užrašyta ant vamzdžio, tada tarė Frenkui:

– Ji pasiėmė dvylikto kalibro šautuvą ir užtaisė jį dvidešimto kalibro šoviniu.

Frenkas akimirką dėbtelėjo į jį.

– O kam dvidešimto?

Džefris atsistojo ir papurtė galvą. Šautuvo vamzdžio skersmuo buvo didesnis už kulkos. Turbūt vienas pavojingiausių dalykų, kuriuos galima padaryti su šautuvu, tai užtaisyti jį netinkamu šoviniu. Gamintojai standartizavo šovinių spalvas, kad taip nenutiktų.

– Ar seniai ji šaudymo komandoje? – paklausė Džefris.

Frenkas išsitraukė užrašų knygutę ir atsivertė reikiamą puslapį.

– Tik šiemet. Kambario draugė pasakojo, kad norėjo užsiimti dešimtkove.

– Gal ji neskyrė spalvų? – paklausė Džefris. Ryškiai geltoną šovinį sunku palaikyti žaliu dvidešimtojo kalibro.

– Galiu patikrinti, – atsakė Frenkas ir užsirašė.

Džefris apžiūrėjo vamzdžio galiuką, sulaikęs kvapą ir stengdamasis prisikišti kuo arčiau.

– Ji buvo įdėjusi buožės siauriklį, – pareiškė jis. – Tada dar labiau tikėtina, kad mažas šovinys užstrigs.

Džefris atsistojo.

– Kažkas čia ne taip.

Frenkas tarė:

– Pažiūrėk į sieną.

Džefris pakluso, apėjęs kraujo balą sofos gale, apžiūrėjo sieną už lavono. Nuo šūvio kaukolės beveik neliko, galvos skeveldros akimirksniu ištiško ant sienų.

Jis prisimerkė, mėgindamas ką nors įžiūrėti kraujyje ir audiniuose, išdrykusiuose ant baltos sienos. Švininiai šratai prakirto kelias nemenkas skyles, kai kurios išėjo į gretimą kambarį.

– Kažkas kitame kambaryje? – nesupratęs paklausė Džefris, patyliukais dėkodamas Dievui, kad ten nieko nebuvo, kai ranka paspaudė gaiduką.

– Aš ne apie tai, – atsakė Frenkas. – Ar matai, kas sienoje?

– Pala, – tarė Džefris. Jis žvelgė kaip įmanydamas įdėmiau, kol suprato, kad kažkas žvelgia ir į jį patį.

Akmens vatoje buvo įstrigęs Elenos Šafer akies obuolys.

– Jėzau, – sumurmėjo Džefris ir nusigręžė. Vėl nuėjo prie lango, norėdamas jį atidaryti ir išvėdinti smarvę. Šiame kambaryje jautėsi lyg užrakintas išvietėje paskutinę valstijos mugės dieną.

Džefris vėl pažvelgė į merginą, mėgindamas atsitokėti. Reikėjo su ja pasikalbėti anksčiau. Jei pirma būtų važiavęs čia, gal Elena Šafer būtų likusi gyva. Jis suko galvą, ką dar pražiopsojo. Šautuvui netinkamas kalibras įtartinas, bet suklysti galėjo bet kas, ypač jei jis arba ji manė, kad paskui kuoptis jau nebeteks. Kita vertus, viskas galėjo būti suvaidinta. Kam dar ant kaktos nupaišytas taikinys?

Džefris paklausė:

– Kada ją rado?

– Maždaug prieš pusvalandį, – atsakė Frenkas, išsitraukęs nosinę ir šluostydamasis kaktą. – Nieko nelietė. Uždarė duris ir paskambino mums.

– Jėzau, – pakartojo Džefris, ir pats išsitraukdamas skepetą. Jis vėl pažvelgė į stalą.

– Ateina Metas, – pasakė Frenkas, ir Džefris išvydo į kiemą žengiantį Metą Hoganą, susikišusį rankas į kišenes ir žiūrintį į žemę, ieškantį ko nors, kas kristų į akis. Vienoje vietoje jis stabtelėjo ir priklaupė pasižiūrėti iš arčiau.

– Kas ten? – šūktelėjo Džefris, ir tuo pat metu suskambo Frenko mobilusis.

Metas atsakė garsiai:

– Primena rodyklę.

– Ką? – suriko Džefris ir pagalvojo, kad tam jis neturi laiko.

– Rodyklę, – pakartojo Metas. – Lyg kažkas būtų nubrėžęs ją žemėje.

– Viršininke, – tarė Frenkas, nuleisdamas telefoną prie krūtinės.

Džefris šūktelėjo Metui:

– Tikrai?

– Ateik pats pasižiūrėti, – atsakė Metas. – Tikrai taip atrodo.

Frenkas pakartojo:

– Viršininke.

– Kas yra, Frenkai? – irzliai atrėžė Džefris.

– Vienas piršto atspaudas iš Rozeno buto kompiuteriu buvo atpažintas.

– Ir? – nekantravo Džefris.

Frenkas papurtė galvą. Jis nudelbė akis, paskui, regis, apsigalvojo.

– Neapsidžiaugsi.

6

Lena atsigulė aukštielninka, žvelgdama į lubas, stengdamasi kvėpuoti ir atsipalaiduoti taip, kaip liepė jogos mokytoja Eilina. Bet kurią jogos padėtį Lena įstengdavo išlaikyti ilgiau už visus grupėje, bet kai ateidavo baigiamasis etapas, jai visai nesisekė. Kvietimas atsipalaiduoti prieštaravo asmeninei Lenos religijai, skelbiančiai, kad kiekvieną gyvenimo akimirką reikia save kontroliuoti, ypač tada, kai kalbama apie kūną.

Per pirmąjį terapijos seansą Džilė Rozen pasiūlė Lenai lankyti jogą, kad atsipalaiduotų ir geriau miegotų. Per trumpą jųdviejų pažintį Rozen davė daug patarimų, kaip įveikti sunkumus, bet tik šito ji paklausė. Buvo sunku dar ir dėl to, kad po užpuolimo jos kūnas pasidarė jai lyg svetimas. Kadangi nuo jaunystės buvo sportiška, raumenys nebuvo pratę dyki kėpsoti, kol ji gailėsis savęs. Išsitempdama ir priversdama kūną dirbti, matydama, kaip bicepsai ir blauzdos vėl atgauna įprastą tvirtumą, Lena įgijo vilties, kad galbūt ir ji pati vėl bus kokia buvusi. Tačiau baigiamajame etape pasijusdavo kaip per pirmąją algebros pamoką mokykloje. Ir per kitas pamokas, kurias teko papildomai lankyti vasarą.

Ji užsimerkė ir sutelkė dėmesį į nugaros apačią, mėgindama atsikratyti įtampos, bet nuo pastangų pečiai pakilo iki ausų. Kūnas buvo įsitempęs kaip gumelė, ir Lena niekaip nesuprato, kodėl Eilina vis aiškina, kad tai – svarbiausia pamokos dalis. Visas džiaugsmas, kurį Lena patirdavo išsitempdama, išgaruodavo pritildžius muziką ir gavus nurodymą atsigulti ant nugaros ir kvėpuoti. Užuot įsivaizdavusi čiurlenantį upeliuką ar vandenyno bangas, prieš akis matydavo vien tiksintį laikrodį ir milijonus reikalų, kuriuos reikia sutvarkyti išėjus iš sporto salės, nors šiandien ir laisvadienis.

– Kvėpuokite, – kartojo Eilina įkyriu patenkintu monotonišku balsu. Ji buvo jauna, maždaug dvidešimt penkerių metų moteris, amžinai tokios saulėtos nuotaikos, kad Lenai norėdavosi jai suduoti. Kai Eilina priglaudė delnus Lenai prie pilvo, ši net atsimerkė. Nuo prisilietimo tik dar labiau įsitempė, bet mokytoja to, regis, nepastebėjo. Ji tarė Lenai: – Štai šitaip. – Siaurą jos veidą nušvietė šypsena.

Lena palaukė, kol ji nueis, tada vėl užsimerkė. Prasižiojo ir tolygiu srautu išpūtė orą, kaip tik pajuto, kad galbūt pavyks, bet Eilina suplojo rankomis.

– Šaunuoliai, – pagyrė Eilina, o Lena atsistojo taip skubiai, kad net galva apsvaigo. Mokiniai šypsojosi kits kitam ir apkabino žvitruolę mokytoją, bet Lena pasičiupo rankšluostį ir patraukė tiesiai į persirengimo kambarį.

Surinko spynos kodą, džiaugdamasi, kad atėjo čia viena. Pažvelgė į save veidrodyje ir net nustebo. Po užpuolimo liovėsi žiūrėti į veidrodį, bet kažkodėl šiandien atspindys ją traukė. Aplink akis – tamsūs ratilai, o skruostikauliai išsišovę labiau negu visada. Ji labai sulyso, nes pykindavo vien nuo minties apie maistą.

Išsisegė plaukų segtuką, ir ilgos rudos sruogos nukrito aplink veidą ir kaklą. Pastaruoju metu jaukiau jausdavosi palaidais plaukais, lyg už užuolaidos. Žinodama, kad niekas negali gerai į ją įsižiūrėti, jautėsi saugiai.

Kažkas įėjo, ir Lena grįžo prie spintutės, pasijutusi kvailai, kad buvo užklupta priešais veidrodį. Greta jos stovėjo liesas vaikinas ir traukė kuprinę iš gretimos spintelės. Jis stovėjo taip arti, kad jai net sprandas pašiurpo. Lena apsigręžė ir pasičiupo batus, nusprendusi apsiauti juos lauke.

– Labas, – pasisveikino jis.

Lena luktelėjo. Jis užstojo jai duris.

– Visi tie glėbesčiavimaisi, – pasakė purtydamas galvą, lyg jiedu nuolat apie tai juokautų.

Ji nužvelgė jį ir suprato, kad dar niekada gyvenime nėra kalbėjusi su šituo vaikiu. Kaip vaikinas jis buvo nedidelio ūgio, vos aukštesnis už ją. Lieknas ir smulkus, bet po juodais marškinėliais ilgomis rankovėmis ji matė raumeningas rankas ir pečius. Plaukai trumpai kirpti lyg kariškio, mūvėjo ryškiai žaliomis kojinėmis, į kurias žiūrint beveik maudė akis.

Jis padavė ranką.

– Itanas Grinas. Prieš porą savaičių pradėjau lankyti pamokas.

Lena atsisėdo ant suoliuko apsiauti batų.

Itanas įsitaisė kitame gale.

– Tu Lena, taip?

– Laikraštyje skaitei? – paklausė ji, knebinėdama teniso batelių mazgą ir galvodama, kad tas sušiktas straipsnis apie Sibilę dar labiau apsunkino jai gyvenimą.

– Neee, – nutęsė jis. – Tai yra aha, žinau apie pačią, bet išgirdau, kaip Eilina vadina tave Lena, tai ir suvedžiau galus. – Sutrikęs šyptelėjo. – Ir pažinau iš nuotraukos.

– Koks gudragalvis, – atsakė ji, metusi mazgą. Atsistojo ir per jėgą įbruko koją į batą.

Jis taip pat atsistojo, pakėlęs kuprinę. Jogą lankė vos trys ar keturi vaikinai, ir jie visada po pamokos atsidurdavo persirengimo kambaryje, kur imdavo paistyti, jog lanko jogą, kad geriau pažintų savo jausmus ir suvoktų vidinį aš. Tai buvo puikus planas, ir Lena įtarė, kad jogą lankantys vaikinai gauna įlįsti į kelnaites dažniau negu kiti visame studentų miestelyje.

Ji tarė:

– Man reikia eiti.

– Pala, – tarė jis, beveik šypteldamas. Dailus vaikis, tikriausiai pratęs, kad merginos krinta po kojomis.

– Kas? – Ji laukdama pažvelgė į jį. Jo veido šonu, pro dvišaką randą tiesiai po ausimi, nusirito mažas prakaito lašelis. Tikriausiai buvo užteršęs dar neužgijusią žaizdą, nes randas atrodė patamsėjęs ir aiškiai matomas ant žandikaulio.

Jis droviai šyptelėjo ir paklausė:

– Ar nenorėtum kavos?

– Ne, – atsakė ji, tikėdamasi, kad tuo viskas baigsis.

Atsidarė durys, ir atlėkė pulkas merginų, kurios tuojau ėmė su trenksmais varstyti spintutes.

– Nemėgsti kavos? – vėl paklausė jaunuolis.

– Nemėgstu vaikų, – atsakė ji, pasičiupo krepšį ir išėjo, jam nebespėjus nieko atsakyti.

Išėjusi iš sporto salės, Lena jautėsi sudirgusi ir užsiutusi, kad leidosi vaikio užklumpama nepasirengusi. Net ištvėrusi sunkiausią etapą, vadinamą atsipalaidavimu, po jogos pamokos Lena visada jausdavosi ramesnė negu prieš užsiėmimą. Dabar ta ramybė išgaravo. Ji vėl jautėsi įsitempusi, irzli. Gal reikėtų palikti kambaryje krepšį, persirengti ir ilgai pabėgioti, kol kūnas taip pavargs, kad likusią dienos dalį tiesiog išmiegos.

– Lena?

Lena atsigręžė, tikėdamasi vėl išvysti vaikį. Tai buvo Džefris.

– Ko? – paklausė ji, tučtuojau užimdama gynybinę padėtį. Jis stovėjo taip arti jos, plačiai išskėtęs kojas, ištiesęs pečius, ir ji suprato, kad lankosi ne iš draugystės.

– Turi važiuoti su manim į nuovadą.

Ji nusikvatojo, bet jau suprato, kad jis nejuokauja.

– Tik trumpam, – Džefris susikišo rankas į kišenes. – Turiu tavęs kai ko paklausti apie vakar.

– Tesa Linton? – išsigando Lena. – Ji mirė?

– Ne. – Jis pažvelgė per petį, maždaug penkiasdešimt jardų už jo Lena pamatė Itaną. Džefris prisiartino ir tylesniu balsu pratarė: – Endžio Rozeno bute aptikome tavo pirštų atspaudų.

Ji neįstengė nuslėpti nuostabos.

– Jo bute?

– Kodėl nesakei, kad jį pažinojai?

– Nes nepažinojau, – atkirto Lena. Ji jau ėjo šalin, bet Džefris uždėjo ranką jai ant žasto. Nesuspaudė stipriai, bet ji žinojo, kad gali ir suspausti.

Jis tarė:

– Juk žinai, kad galime patikrinti DNR tavo apatiniuose.

Lena nė neprisiminė, ar kada anksčiau buvo tokia priblokšta.

– Kokiuose apatiniuose? – paklausė ji, per daug nustebusi dėl šių žodžių, kad reaguotų į fizinį prisilietimą.

– Kuriuos palikai Endžio kambaryje.

– Ką čia šneki?!

Vyras truputį atlaisvino gniaužtus, bet Lenai atrodė priešingai. Jis tarė:

– Eime.

Lena atsakė tai, ką atsakytų bet kuris sveiko proto žmogus farui, žiūrinčiam taip, kaip dabar į ją žvelgė Džefris.

– Na jau ne.

– Tik kelioms minutėms, – jis kalbėjo draugiškai, bet Lena ilgai dirbo su Džefriu ir žinojo, kokie tikrieji jo ketinimai.

– Tu mane suimi? – paklausė.

Jis kone įsižeidė.

– Ne, ką tu.

Ji stengėsi kalbėti ramiai:

– Tada paleisk mane.

– Tik noriu su tavim pasikalbėti.

– Paskambink mano sekretorei. – Lena pamėgino ištraukti ranką, bet Džefris vėl sugniaužė tvirčiau. Ją apėmė panika. – Liaukis, – sušnypštė muistydamasi.

– Lena… – tarė jis, lyg ji būtų per stipriai sureagavusi.

– Paleisk mane! – sukliko ir taip trūktelėjo, kad net nugriuvo ant šaligatvio. Jos uodegikaulis trenkėsi į cementą lyg kūjis, ir visą stuburą nusmelkė skausmas.

Staiga Džefris puolė pirmyn. Lena pagalvojo, kad užgrius ant jos, bet paskutinę akimirką jis kluptelėjo ir dviem dideliais žingsniais nužirgliojo pro šalį.

– Kas čia? – jis išsižiojo iš nuostabos. Džefrį iš nugaros pastūmė Itanas. Džefris greitai atsitokėjo ir šoko Itanui į akis, Lenai nespėjus susigaudyti, kas dedasi. – Ką darai, po galais?!

Itanas urgzte urzgė. Žaismingas vaikis, su kuriuo Lena kalbėjosi persirengimo kambaryje, pranyko, vietoj jo atsirado ne žmogus, o pitbulis.

– Dink iš čia.

Džefris iškėlė ženklelį Itanui prieš pat nosį.

– Ką pasakei, berneli?

Itanas žvelgė į Džefrį, o ne į ženkliuką. Jo kaklo raumenys iššoko, o netoli akies vena taip tvinkčiojo, kad net pro odą buvo matyti.

– Pasakiau, dink iš čia, sušikta kiaule.

Džefris išsitraukė antrankius.

– Kuo tu vardu?

– Liudininkas, – atsakė Itanas šaltu, ramiu balsu. Jis aiškiai išmanė įstatymus ir suprato, kad turi pranašumą. – Gyvas liudininkas.

Džefris nusikvatojo.

– Kieno?

– To, kaip tu pargriovei šią moterį. – Itanas už rankos padėjo atsikelti Lenai, nusigręžęs nuo Džefrio. Jis nupurtė dulkes nuo jos kelnių ir, nekreipdamas dėmesio į Džefrį, jai paliepė: – Eime.

Leną taip sukrėtė valdingas balsas, kad ji nusekė paskui jį.

– Lena, – tarė Džefris, lyg jis vienintelis čia blaiviai mąstytų. – Neapsunkink visko dar labiau.

Itanas atsigręžė, sugniaužęs kumščius, pasirengęs grumtis. Lenai tai pasirodė ne tik kvaila, bet ir beprotiška. Džefris bent penkiasdešimčia svarų stambesnis už jaunuolį ir moka mosuoti kumščiais. Be to, turi ginklą.

– Eime, – paragino Lena ir trūktelėjo Itaną už rankos lyg už pasaitėlio. Kai išdrįso atsigręžti, Džefris stovėjo ten pat, o jo veidas rodė, kad kalba dar nebaigta.

Itanas pastatė ant stalo du keraminius puodukus, Lenai kavos, o sau arbatos.

– Cukraus? – paklausė jis, išsitraukdamas porą maišelių iš kelnių kišenės. Jis vėl atvirto į mielą, žaismingą vaikį. Persimainė taip stipriai, kad Lena net suabejojo tuo, ką neseniai regėjo. Šiandien tokia sumauta diena, kad ji nė savo atmintimi nebepasitiki.

– Ne, – atsakė, svajodama, kad jis pasiūlytų jai viskio. Kad ir ką sakytų Džilė Rozen, Lena laikėsi taisyklių, o viena iš jų buvo niekada negerti anksčiau negu aštuntą valandą vakaro.

Lenai nespėjus jo nuvaryti, Itanas atsisėdo priešais. Po valandžiukės, kai atlėgs šokas po susidūrimo su Džefriu, ji eis namo. Lenos širdis dar daužėsi krūtinėje, o puoduką laikantys pirštai drebėjo. Ji niekada gyvenime nebuvo sutikusi Endžio Rozeno. Iš kur jo bute – jos pirštų atspaudai? Atspaudai – dar niekis, bet kodėl gi Džefris teigia, kad rado jos apatinius?

– Farai, – tarė Itanas tokiu tonu, kokiu kalbama nebent apie pedofilus. Jis gurkštelėjo arbatos ir papurtė galvą.

– Nereikėjo tau kištis, – pasakė ji. – Ir be reikalo taip užsiutinai Džefrį. Kai kitą kartą tave pamatys, jis tai prisimins.

Itanas patraukė pečiais.

– O man kas.

– Pamatysi, – perspėjo ji; jai atrodė, kad jis šneka lygiai taip pat kaip visi maištaujantys priemiesčių vaikigaliai, kurių tėvai neišmokė gerbti vyresnių, nes per daug laiko skyrė golfui. Jei jie būtų buvę policijos nuovados apklausų kambaryje, ji būtų išmušusi tą savimi patenkintą išraišką jam nuo veido. – Reikėjo klausyti Džefrio.

Jo akyse plykstelėjo pyktis, bet jis susitvardė:

– O tu tai klausei?

– Juk supranti, ką turiu galvoje, – atsakė Lena, vėl gurkštelėdama kavos. Ši buvo tokia karšta, kad nuplikė liežuvį, bet ji vis tiek gėrė.

– Vadinasi, turėjau stovėti ir žiūrėti, kaip jis tave stumdo?

– O kas tu? Mano didysis brolis?

– O kas jau tie farai? – klausimu į klausimą atsakė Itanas, timpčiodamas arbatos maišelio siūliuką. – Jie mano, kad turėdami ženklelį gali kitus stumdyti.

Leną tokia pastaba įžeidė, ir ji prašneko, nespėjusi apgalvoti, kas nutiko.

– Faru būti nelengva. Labiausiai todėl, kad tokie kaip tu drasko akis.

– Nagi, liaukis. – Jis iškėlė rankas ir sutrikęs pažvelgė į ją. – Žinau, kad anksčiau buvai viena iš jų, bet negi ginčysiesi, kad tas tipas tave stumdė.

– Nestumdė, – atsakė Lena, tikėdamasi, kad iš balso jis supras, jog jos niekas nestumdo. – Bent jau kol tu nepriskretai, – ji leido jam įsiklausyti. – Beje, kas tave apsėdo, kad kiši nagus prie faro?

– Tas pats, kas ir jį, – atrėžė Itanas, o akyse vėl plykstelėjo pyktis. Jis pažvelgė į puoduką ir pamažu apsiramino. Kai vėl pakėlė akis, nusišypsojo, lyg tai galėtų viską pataisyti. – Kai faras užsipuola, neprošal turėti liudininką.

– Turi daug patirties? – paklausė ji. – Kiek tau metų, kokie dvylika?

– Dvidešimt treji, – atsakė jis, bet jos klausimą, regis, suprato ne taip, kaip ji tikėjosi. – O farus pažįstu todėl, kad pažįstu.

– Aha, kurgi ne, – jam tik pečiais gūžtelėjus, pakomentavo ji. – Turbūt pakliuvai į koloniją už pašto dėžučių vartymą? Ne, pala, anglų kalbos mokytoja tavo kuprinėje rado „žolės“?

Vaikinas vėl nusišypsojo, bet nesijuokė. Ji pastebėjo, kad vienas priekinis jo dantis truputį nuskilęs. Jis tarė:

– Buvau kai kur įsivėlęs, bet dabar aš nebe toks. Aišku?

– Koks tu smarkuolis, – atsakė ji, nors tai buvo tik replika, o ne priekaištas. Lena dažnai iš kitų girdėdavo esanti smarkaus būdo, tačiau, palyginti su Itanu Grinu, ji tikra Motina Teresė.

Jis pakartojo:

– Dabar aš kitoks.

Ji gūžtelėjo pečiais, nes jai nebuvo įdomu, koks jis. Dabar Lenai rūpėjo, kodėl, po galais, Džefris nusprendė, kad ji turėjo ką nors bendra su Endžiu Rozenu. Ar Džilė Rozen jam ką nors papasakojo? Kaip sužinoti?

– Na tai… – prašneko jis, lyg patenkintas, kad juodu išsiaiškino, – …ar gerai pažinojai Endį?

– Kodėl klausi? – vėl pasišiaušė Lena.

– Girdėjau, ką tas faras sakė apie tavo kelnaites.

– Visų pirma, jis nesakė „kelnaitės“.

– O antra?

– Antra, ne tavo reikalas, po galais.

Jis vėl nusišypsojo. Arba manė, kad tai darydamas atrodo žavus, arba sirgo keista Tureto sindromo atmaina.

Lena žvelgė į jį ir nieko nesakė. Itanas buvo smulkus vyrutis, užtat ištreniravęs kiekvieną kūno raumenį. Jo rankos nebuvo tokios išsipūtusios kaip Čako, bet deltiniai raumenys pūpsojo jam žaidžiant su puodelyje kabančiu arbatos pakeliu. Kaklas atrodė tvirtas, bet ne storas. Net jo veidas buvo lyg išskaptuotas, žandikaulis kampuotas, o skruostikauliai atsikišę lyg granito luitai. Jis taip kerinčiai netekdavo savitvardos ir vėl ją atgaudavo, kad bet kurią kitą dieną Lenai būtų kilusi pagunda pabandyti išvesti jį iš kantrybės.

Jis tarė:

– Tu lyg dygliakiaulė. Ar esi kada tai girdėjusi?

Lena nutylėjo. Šitaip ją vadindavo Sibilė. Kaip visada, prisiminus Sibilę, akyse susitvenkė ašaros, ir ji pažvelgė žemyn, teliūskuodama kavą puodelyje, žiūrėdama, kaip ji sūkuriuoja pakraščiais.

Nusprendusi, kad beveik sutramdė jausmus, ji pakėlė akis. Itanas ją atsivedė į madingą naują kavinę studentų miestelio pakraštyje. Ankšta patalpa net šiuo paros metu buvo sausakimša. Ji pažvelgė per petį, manydama, kad Džefris yra čia ir ją stebi. Tebejuto jo pyktį ir veriantį žvilgsnį, lyg Lena būtų peržengusi ribą. Nebebūti policininke – viena, bet trukdyti tirti bylą – gal net būti su ja susijusiai, bet apie tai meluoti, – kas kita; ji neabejotinai atsidurs jo juodajame sąraše. Kol dirbo sykiu, Lena ne sykį buvo užsiutinusi Džefrį, bet šiandien ji pajuto, kad prarado vienintelį dalyką, dėl kurio plėšėsi dantimis ir nagais: jo pagarbą.

Vien nuo tokios minties visą kūną išmušė prakaitas. Nejau Džefris tikrai ją įtaria? Lena buvo mačiusi, kaip Džefris dirba, bet jai niekada neteko sėdėti priešais jį kitapus apklausų stalo. Ji suprato, kaip nesunku prisišnekėti ir atsidurti areštinėje, net jei tik porai naktų, kol Džefris viską išsiaiškins. Užrakinta kameroje Lena neištvertų nė minutės. Farei, net buvusiai farei, kalėjime pavojinga. Ką Džefris sau galvoja? Kokių jis turi įkalčių? Rozeno bute niekaip negalėjo būti jos pirštų atspaudų. Ji nė nežino, kur tas vaikis gyveno.

Jos mintis pertraukė Itanas:

– Čia dėl tos subadytos merginos, ką?

Ji dėbtelėjo į jį ir paklausė:

– Ką mes čia veikiam?

Klausimas jį, regis, nustebino.

– Tik norėjau tave pašnekinti.

– Kodėl? – neatlyžo ji. – Nes perskaitei tą straipsnį laikraštyje? Susižavėjai manim, nes buvau išprievartauta?

Jis sutrikęs apsižvalgė, tikriausiai dėl to, kad ji prašneko garsiau. Ji pagalvojo, kad gal nereikėjo taip šaukti, bet juk visi kavinėje žinojo, kad Lena buvo užpulta. Net kai mokėdavo už kokakolą kino teatre, tas šiknius kasininkas žvilgčiodavo į jos rankų randus. Niekas nenorėjo apie tai kalbėtis su ja, bet visi su malonumu liežuvaudavo tarpusavyje jai už akių.

– Ką nori sužinoti? – kamantinėjo ji, stengdamasi neįsisiautėti. – Rašai apie tai referatą?

Jis pamėgino nuleisti viską juokais.

– Tai būtų greičiau sociologo darbas. O mano sritis – medžiagotyra. Polimerai. Metalai. Junginiai. Tribologinės medžiagos.

– Gulėjau prikalta prie grindų. – Ji atkišo jam rankas ir pasukiojo rodydama, kaip vinys buvo pervėrusios jas kiaurai. Jei būtų basa, parodytų ir kojas. – Jis mane apkvaišino ir dvi dienas prievartavo. Ką dar norėtum sužinoti?

Jis papurtė galvą, lyg tai būtų baisus nesusipratimas.

– Aš tik norėjau pakviesti tave kavos.

– Na, norėjai ir pakvietei, – atkirto ji ir vienu gurkšniu išmaukė kavą. Karštas skystis nutvilkė krūtinę, ji trinktelėjo puoduką ant stalo ir jau stojosi. – Iki.

– Ne! – Jis žaibiškai ištiesė ranką ir pirštais kietai apsivijo jos kairį riešą. Skausmas buvo nepakeliamas, rankos nervus pervėrė diegliai. Lena stovėjo, stengdamasi neišsiduoti, kad iš skausmo net pykina. – Prašau, – tarė jis, vis dar gniauždamas jos riešą. – Pabūk dar.

– O kam? – paklausė ji kaip įmanydama ramesniu balsu. Jei jis dar stipriau sugniauš riešą, tikriausiai sutrupins kaulus.

– Nenoriu, kad taip apie mane galvotum.

– O kaip galvoti? – paklausė ji, išdrįsdama pažvelgti į jo ranką.

Jis luktelėjo, tada paleido jos riešą. Lenai pro lūpas išsprūdo palengvėjimo atodūsis. Ji nukorė ranką prie šono, netikrindama, ar nepažeisti kaulai ir sausgyslės. Pajuto, kad riešu vėl tvinkčiodamas ėmė tekėti kraujas, bet ji nesuteikė jam malonumo ir nepažvelgė žemyn.

– Tai koks esi iš tikrųjų?

Jis nusišypsojo toli gražu ne raminamai.

– Toks, kuris mėgsta šnekinti gražias merginas.

Ji šaižiai nusikvatojo ir apsidairė po kavinę, per paskutines kelias minutes pastebimai tuštėjančią. Barmenas juos stebėjo, bet kai Lena į jį pažvelgė, nusigręžė į espreso aparatą, lyg visą laiką būtų tik jį valęs.

– Nagi, – tarė Itanas, – sėskis.

Lena dėbtelėjo į jį.

– Atleisk, turbūt tau skauda.

– Kodėl manai, kad skauda? – paklausė ji, nors riešas dar tvinkčiojo. Ji sulenkė ranką, norėdama pasitikrinti, bet iš skausmo daugiau nebegalėjo. Už tai jam dar atsilygins. Šitas vaikas ją sužeidęs neišsisuks.

– Būk gera, nepyk ant manęs, – prašė jis.

– Aš tavęs beveik nepažįstu, – atsakė ji. – O jei nepastebėjai, dabar turiu savų rūpesčių, tad ačiū už kavą, bet…

– Aš pažinojau Endį.

Jos mintyse vėl iškilo Džefris ir jo žodžiai, esą ji buvusi Endžio bute. Lena įdėmiai pažvelgė į Itaną, mėgindama suprasti, ar jis nemeluoja, bet nesuprato. Vėl prisiminė Džefrio grasinimus. Ji paklausė:

– Ką žinai apie Endį?

– Sėskis, – veikiau įsakė, o ne paprašė jis.

– Ir taip girdžiu.

– Jeigu stovėsi, nieko nepasakosiu, – įspėjo jaunuolis ir laukdamas atsilošė kėdėje.

Lena stypsojo prie kėdės ir svarstė, ką daryti. Itanas – studentas. Tikriausiai prisiklauso gerokai daugiau paskalų negu ji. Jei pavyktų išpešti iš jo informacijos apie Endį ir perduoti Džefriui, galbūt tas atsiimtų nežmoniškus kaltinimus. Lena net šyptelėjo įsivaizduodama, kaip švysteli Džefriui užuominų, kurios nulemtų bylą. Jis aiškiai leido suprasti, kad ji nebe farė. Dabar būtų priverstas pasigailėti, kad ją paleido.

– Ko šypsaisi? – paklausė Itanas.

– Ne dėl tavęs, – atsakė Lena ir apgręžė kėdę. Ji atsisėdo, nukorusi rankas per atkaltę, nors vos spustelėtas riešas, regis, degte degė iš vidaus. Valdyti skausmo stiprumą buvo savita pagunda. Tai leido jai pasijusti stipriai. Lena mataravo ranka, nekreipdama dėmesio į maudulį. – Pasakok, ką žinai apie Endį.

Jis, regis, suko galvą, ką jai pasakyti, bet galiausiai išlemeno:

– Ne kažin ką.

– Tu mane gaišini. – Ji jau norėjo stotis, bet jis ištiesė ranką ketindamas sulaikyti. Šįsyk jos nė nepalietė, nes pakako vien prisiminimo apie jo gniaužtus, ir Lena liko sėdėti. – Na?

– Pažįstu jam artimą žmogų. Artimą draugą.

– Ką?

– Mėgsti skraidyti?

Lena pažino narkotikų vartotojų eufemizmą.

– O tu? – paklausė ji. – Ryji ekstazį ar ką?

– Ne, – nusivylęs atsakė jis. – O tu?

– O kaip manai? – atkirto ji. – Endis rijo?

Itanas akimirką žvelgė į ją, lyg mėgindamas kažką perprasti.

– Aha.

– Iš kur žinai, jeigu pats nevartoji?

– Jo mama dirba klinikoje. Visi apkalbinėjo, kad ji nesugeba pagydyti savo pačios vaiko.

Lenai kilo poreikis užstoti Džilę Rozen, nors apie daktarę galvojo lygiai taip pat.

– Ne viskas priklauso nuo gydymo. Gal Endis nenorėjo mesti. Galbūt jam nepakako stiprybės.

– Taip manai? – pasmalsavo jis.

– Nežinau, – atsakė ji, bet iš dalies narkotikų viliones dabar suprato geriau negu iki išprievartavimo. – Kartais žmonėms norisi tiesiog užsimiršti. Liautis mąstyti.

– Tai tik laikina.

– Galima pamanyti, kad apie tai išmanai. – Ji pažvelgė į jo rankas, vis dar aptemptas marškinėlių rankovėmis, nors patalpoje buvo šilta. Staiga ji prisiminė ankstesnės savaitės treniruotę. Tuomet jis irgi vilkėjo ilgarankovius marškinėlius. Gal ant jo rankų – adatų dūriai. Lenos dėdė Henkas nuo narkotikų injekcijų turėjo bjaurių randų, bet jais kone didžiavosi, lyg metęs „amfą“ tapo didvyriu, o adatų žymės – karo kovų prisiminimai.

Itanas pastebėjo, kad ji spokso į jo pridengtas rankas. Jis trūktelėjo rankoves dar žemiau ant riešų.

– Tiesiog sakykim, kad esu turėjęs nemalonumų, ir tiek.

– Aišku. – Ji žvelgė į Itaną, svarstydama, ar iš jo verta tikėtis ko nors naudinga. Lena baisiausiai troško išsitraukti jo bylą – nė neabejojo, kad Itano Grino bylos esama, – ir ja pasinaudoti, kad būtų lengviau išgauti tai, ką jai reikia sužinoti. – Seniai studijuoji Grante?

– Maždaug metus, – atsakė jis. – Perėjau čia iš Džordžijos koledžo, Atlantos.

– Kodėl?

– Atmosfera nepatiko. – Jis gūžtelėjo pečiais, ir tas judesys jai pasirodė visų iškalbingiausias. Jo laikysena atrodė gynybinė, nors tai, ką jis sakė, buvo visiškai suprantama. Gal iš universiteto jį išmetė. – Norėjau studijuoti mažesniame koledže. Dabar Džordžijos koledžas – tikros džiunglės. Nusikaltimai, smurtas… prievartavimai. Nenorėjau būti tokioje aplinkoje.

– O Grante nori?

– Man patinka gyventi ramiai, – atsakė jis, vėl maigydamas arbatos maišelį. – Man nepatiko, kuo buvau tapęs, gyvendamas aname koledže. Tiesiog neištvėriau.

Lena suprato, bet tylėjo. Iš policijos, neskaitant Džefrio ultimatumo, ji išėjo ir dėl to, kad nebepakėlė tokio gyvenimo tempo. Tada nė nenujautė, kad darbas su Čaku gali kelti dar didesnę įtampą. Juk būtų galėjusi sugalvoti, kaip apmauti Džefrį, ir likti dirbti. Jis niekada neprašė įrodyti, kad ji lankosi pas psichoterapeutą. Būtų galėjusi pameluoti, ir viskas būtų buvę gerai, dabar nebūtų šitaip nusiritusi. Po galais, juk vis tiek nusirito. Vos prieš valandą Džefris buvo pasiryžęs nusitempti ją surakintą antrankiais.

Lena pamėgino įsivaizduoti, kas ją galėtų sieti su Endžiu Rozenu. Tikriausiai tai koks nors nesusipratimas. Gal ji ką nors palietė Džilės Rozen kabinete, ir tas daiktas atsidūrė Endžio kambaryje. Tai vienintelis paaiškinimas. Netrukus viskas paaiškės ir dėl apatinių. Kodėl gi Džefris nusprendė, kad jie jos? Reikėjo su juo kalbėtis, o ne jį siutinti. Reikėjo liepti Itanui nekišti nosies į ne savo sušiktą reikalą. Tai dėl jo Džefris taip įsikarščiavo, ne dėl Lenos. Ji meldė Dievą, kad Džefris tai suprastų. Lena buvo mačiusi, kaip elgiasi į ką nors nusitaikęs Džefris. Jis gali pridaryti jai didelių nemalonumų ne tik miestelyje, bet ir koledže. Ji praras darbą, stogą virš galvos ir neturės už ką pavalgyti. Taps bename.

– Lena, – pašaukė Itanas, lyg ji būtų užsisvajojusi.

– Kas tas artimas Endžio draugas?

Neviltį jos balse jis palaikė ryžtu.

– Šneki kaip farė.

– Aš ir esu farė, – automatiškai atkirto ji.

Jis nelinksmai šyptelėjo, lyg ji būtų pripažinusi ką nors, kas jį liūdintų.

– Itanai, – paragino ji, stengdamasi neparodyti, kad yra apimta panikos.

– Man patinka, kai tu tari mano vardą, – atsakė lyg juokaudamas. – Tokia užsiutusi.

Ji tik dėbtelėjo.

– Su kuo Endis draugavo?

Jis galvojo, o ji pastebėjo, kad jam smagu slėpti nuo jos informaciją, tarsi laikyti iškėlus virš galvos. Tokia pat išraiška švietė Itano veide tada, kai ranka vos nesutrupino Lenai riešo.

– Klausyk, nekvailiok, – pasakė ji. – Dabar man užtenka mėšlo ir be pusgalvio mažvaikio, mėginančio mano kantrybę. – Susitvardė, supratusi, kad Itanas – didžiausia jos viltis gauti informacijos apie Endį Rozeną. – Turi ką papasakoti ar ne?

Jis sučiaupė burną ir nieko neatsakė.

– Aišku, – tarė ji, vėl susiruošusi eiti, tikėdamasi, kad jis nesupras, jog blefuoja.

– Šįvakar bus vakarėlis, – nusileido jis. – Ten bus Endžio draugų. Ir tas vaikinas, kurį minėjau. Jis buvo gana geras Endžio bičiulis.

– Kur tas vakarėlis?

Jo akyse vėl sutvisko pranašumas.

– Manai, tiesiog užeisi ir imsi klausinėti?

– Ko tu iš manęs tikiesi? – paklausė Lena, nes juk visada ko nors tikimasi. – Ko nori?

Itanas gūžtelėjo pečiais, ir atsakymą ji perskaitė jo akyse. Jinai jį aiškiai traukia, bet jam patinka viską valdyti. Lena irgi moka žaisti tokius žaidimėlius; ji kur kas labiau įgudusi už kažkokį dvidešimt trejų metų bernelį.

Ji pasirėmė į kėdės atkaltę ir tarė:

– Pasakyk, kur vakarėlis.

– Mes negražiai pradėjome, – atsakė jis. – Atsiprašau, jeigu skauda riešą.

Lena dirstelėjo į riešą. Ten, kur jo pirštai spaudė jos kaulus, ryškėjo tamsiai violetinė mėlynė.

– Niekis, – tarė ji.

– Atrodo, kad manęs bijai.

Lena nepatikėjo savo ausimis.

– Kodėl turėčiau tavęs bijoti?

– Nes panaudojau prieš tave jėgą, – paaiškino jis, vėl rodydamas riešą. – Ei, aš juk netyčia. Atleisk.

– Manai, po to, kas man nutiko pernai, išsigąsiu berniuko, mėginančio paimti mane už rankos? – Ji niekinamai nusikvatojo. – Nebijau aš tavęs, kvailiuk.

Jo veido išraiška vėl persimainė, tarsi Džekilas virto Haidu, žandikaulis atsikišo lyg buldozerio semtuvas.

– Kas? – paklausė Lena, svarstydama, kiek galima jį erzinti. Jei vėl stvers ją už riešo, ji suspardys jį ir paliks ant grindų plūsti kraujais. – Įžeidžiau širdelę? – kurstė ji. – Mažutis Itaniukas tuojau apsižliumbs?

Jis atsakė ramiu balsu, susitvardęs:

– Tu gyveni darbuotojų bendrabutyje.

– Bene grasini? – Lena nusikvatojo. – Na ir kas, kad žinai, kur aš gyvenu.

– Ateisiu šįvakar.

– Tikrai? – nesuprato ji.

– Užeisiu tavęs aštuntą, – pakartojo Itanas ir atsistojo. – Nueisim į kiną, o tada į vakarėlį.

– Hm, – pratarė ji, laukdama, kada bus juokinga. – Nemanau.

– Įtariu, tau reikia pasikalbėti su Endžio draugu ir nusikratyti to faro.

– Mat kaip? – atkirto ji, nors pati suprato, kad tai tiesa. – Kodėl gi?

– Farai – kaip šunys; jų reikia pasisaugoti. Niekada nežinai, kuris pasitaikys pasiutęs.

– Puiki metafora, – pakomentavo Lena. – Bet aš galiu ir pati savimi pasirūpinti.

– Tai – palyginimas, – pataisė jis ir užsimetė ant peties sportinį krepšį. – Susirišk plaukus.

– Nesiruošiu, – susiraukė Lena.

– Susirišk, – pakartojo jis. – Pasimatysim aštuntą.

7

Sara sėdėjo pagrindinėje Greidžio ligoninės fojė, stebėdama, kaip pro plačias duris pirmyn atgal plūsta nesibaigiantis žmonių srautas. Ligoninė pastatyta daugiau kaip prieš šimtą metų, o nuo tada Atlanta ją vis vertė plėstis. Iš pradžių tai buvo nedidelis kelių palatų pastatas, skirtas aptarnauti miesto varguoliams, o dabar jame beveik tūkstantis lovų; čia mokosi operuoti daugiau nei ketvirtadalis Džordžijos daktarų.

Nuo tada, kai čia dirbo Sara, prie pagrindinio korpuso buvo suręsti keli papildomi priestatai, bet ne itin pasistengta suvienodinti sena ir nauja. Naujoji fojė buvo didžiulė, beveik kaip prekybos centro priesalis. Visur spindėjo marmuras ir stiklas, bet dauguma senųjų koridorių, vedančių iš jo, buvo iškloti avokado žalumo plytelėmis, o geltonos suskilinėjusios grindys neremontuotos nuo praėjusio amžiaus vidurio, tad žengdama iš vieno į kitą pasijusdavai lyg keliaudama laiku. Sara įtarė, kad ligoninės vadovybei tikriausiai pinigai išseko anksčiau, negu baigėsi remontas.

Fojė nebuvo suolelių, tikriausiai, kad nesibūriuotų benamiai, bet Sarai pasisekė pasičiupti plastikinę kėdę, kurią kažkas paliko netoli durų. Iš ten, kur sėdėjo, ji galėjo stebėti, kaip pro plačias stiklo duris įeina ir išeina žmonės, pradedą arba baigią dieną. Nors tiesiai už lango buvo Džordžijos valstijos universiteto automobilių aikštelė, buvo matyti ir miesto horizontas, pastatų stogais lyg katės ant tvoros šliaužė tamsūs debesys. Ant laiptų prie įėjimo sėdėjo žmonės ir rūkė ar šnekučiavosi su bičiuliais, marinavo laiką, kol prasidės pamaina ar atvažiuos autobusas.

Sara dirstelėjo į laikrodį ir pagalvojo, kur Džefris. Jis žadėjo atvažiuoti ketvirtą, o dabar jau penkios po. Gal įstrigo spūstyje – piko valanda per miesto centrą einančiame greitkelyje prasideda maždaug pusę trijų ir trunka iki aštuntos, – bet Sara vis tiek nerimavo, kad jis nesirodo. Džefris vis neišmoksta apskaičiuoti, kiek kas užtruks. Sara gniaužė rankose mamos mobilųjį telefoną ir svarstė, ar nepaskambinus Džefriui, bet telefonas pats suskambėjo.

Sara atsiliepė:

– Užtrukai?

– Užtrūkau? – aiktelėjo Kiškis. – Aš ne karvė.

Sara užsimerkė, dabar jai visai nesinorėjo pusbrolio paikiojimo. Ji baisiai jį mylėjo, bet Kiškis tiesiog patologiškai nesugebėjo būti rimtas.

Ji paklausė:

– Kalbėjaisi su mama?

– Tep, – atsakė jis, bet plačiau nepasakojo.

– Kaip sekasi klinikoje?

– Visi žliumbia, – suinkštė jis. – Nesuprantu, kaip tu juos pakenti.

– Užtrunka, kol pripranti, – atsakė jam Sara, nuoširdžiai užjausdama. Ji vis dar krūptelėdavo prisiminusi, kaip „Piggly Wiggly“ aikštelėje ją pamatęs spruko šešiametis, nes pažino, kad ji – ta, kuri skiepija.

– Vis inkščia, – dėstė Kiškis. – Vis skundžiasi. – Jis nutaisė spigų falcetą: – „Padėk korteles į vietą! Neterliok ant receptų blankų! Susikišk marškinius! Ar motina žino, kad turi tatuiruotę?“ Dieve brangus, na ir kietuolė ta Nelė Morgan.

Sara nejučia šyptelėjo, kad jis traukia per dantį klinikos reikalų tvarkytoją. Nelė klinikoje šeimininkauja daugybę metų, dar nuo tada, kai Sara ir Kiškis buvo jos pacientai.

– Tai vaaaa, – nutęsė Kiškis. – Girdėjau, šįvakar grįši?

– Aha, – atsakė Sara, persigandusi, ką jis tuo nori pasakyti. Nusprendė palengvinti jam gyvenimą. – Žinau, tau atostogos. Galiu rytoj dirbti, jeigu nori sprukti.

– Ak, Morka, nekvailiok, – maivėsi jis. – Man būtų smagiau, jeigu liktum skolinga.

– Ir lieku, – atsakė ji, bet nepadėkojo; ne todėl, kad dėkinga nesijautė, o dėl to, kad Kiškis sugalvos, kaip išjuokti jos žodžius.

Jis tarė:

– Matyt, šįvakar imsiesi Grego Luganio?

Sarai teko akimirką pamąstyti, kol suprato, ko jis klausia. Gregas Luganis buvo šuolių į vandenį olimpinis čempionas.

– Taip, – patvirtino ji, o paskui, kad jau Kiškis dirbo Granto ligoninės priimamajame, paklausė: – Ar pažinojai Endį Rozeną?

– Taip ir maniau, kad suvesi galus, – atsakė jis. – Apie Naujuosius jį atvežė su išilgai prapjautu bananu vietoj rankos. – Kiškis kiekvienam negalavimui ar sužalojimui turėjo po spalvingą pavadinimą.

– Ir?

– Ir ne kažin kas. Stipininė arterija trūkusi lyg gumelė.

Sara susimąstė. Tiesiai persirėžti ranką – ne pats sumaniausias būdas nusižudyti. Jeigu perpjaunama stipininė arterija, ji labai greitai užsitraukia. Esama lengvesnių būdų mirtinai nukraujuoti.

Ji paklausė:

– Manai, jis rimtai mėgino žudytis?

– Jis rimtai mėgino atkreipti į save dėmesį, – pataisė Kiškis. – Mamytė ir tėtukas kone sienom lipo. Mūsų auksinis berniukas lepinosi jų meilės spinduliais ir dėjosi narsuoliu.

– Paprašei psichiatro konsultacijos?

– Jo motina knaisiojasi kitų žmonių galvose, – paaiškino Kiškis. – Sakė pati juo velniškai gerai pasirūpinsianti.

– Piktai sakė?

– Žinoma, ne! Net labai mandagiai. Tai nuo savęs pagražinau, kad atrodytų dramatiškiau.

– O buvo dramatiška?

– Ak, tėvams – labai. Bet jų angelėlis, jei tau įdomu, buvo ramutėlis.

– Manai, jis taip pasielgė, kad atkreiptų jų dėmesį?

– Manau, jis taip pasielgė, kad jam nupirktų mašiną. – Jis pokštelėjo lūpomis. – Po savaitės vedžioju šunį, ir tik žiū – pravažiuoja Endis naujutėlaičiu „mustangu“.

Sara ranka užsidengė akis, bandydama susikaupti.

– Kai išgirdai, kad jis nusižudė, ar nustebai? – paklausė.

– Labai, – atsakė Kiškis. – Tas vaikinas buvo per didelis savimyla, kad nusižudytų. – Jis atsikrenkštė. – Supranti, visa tai tik entre nous. Prancūziškai tai reiškia…

– Žinau, ką reiškia, – pertraukė Sara, nenorėdama klausyti Kiškio išsigalvoto apibrėžimo. – Pranešk, jeigu prisiminsi dar ką nors.

– Gerai, – nusivylęs atsakė jis.

– Dar ko nors norėjai?

Jis sublerbė lūpomis.

– Dėl tavo profesinės atsakomybės draudimo…

Jis nutilo, ir Sara spėjo pasijusti, lyg ištikta nedidelio širdies smūgio. Suprato, kad jis tyčia ją erzina, bet, kaip ir kiekvieno Jungtinių Valstijų gydytojo, Saros civilinės atsakomybės draudimo įmokos buvo didesnės už nacionalinę skolą.

Pagaliau ji paragino:

– Na?

– Ar jis apima ir mane? – paklausė Kiškis. – Nes jei aš dar sykį pasinaudosiu savuoju, turėsiu grąžinti nemokamus stalo įrankius.

Sara dirstelėjo į duris. Nustebo išvydusi, kad prie jos artinasi Meisonas Džeimsas, už rankos vedinas dvejų ar trejų metų berniuku.

Ji tarė Kiškiui:

– Man reikia eiti.

– Kaip visada.

– Kiški, – tarė Sara, o Meisonas vis artinosi. Ji tik dabar atkreipė dėmesį, kad jis pastebimai raišuoja.

– Naaa..? – nutęsė Kiškis.

– Klausyk, – pratarė Sara, iš anksto žinodama, kad pasigailės. – Ačiū, kad man padedi.

– Visada prašom, – atsakė jis ir kikendamas padėjo ragelį.

Meisonas pasisveikino, jo veide švietė šiltas šypsnys.

– Tikiuosi, nesutrukdžiau.

– Kalbėjau su Kiškiu, – paaiškino ji, spausdama pokalbio pabaigos mygtuką. – Su pusbroliu. – Ji jau norėjo stotis, bet jis parodė jai, kad liktų sėdėti.

– Žinau, kad pavargai, – pasakė, mojuodamas berniuko ranka. – Čia Nedas.

Sara šyptelėjo vaikiukui ir pagalvojo, kad jis labai panašus į tėtį.

– Kiek tau metų, Nedai?

Nedas iškėlė du pirštelius, o Meisonas pasilenkęs padėjo jam atlenkti dar vieną.

– Treji, – pasakė Sara. – Tu tikras dičkis.

– Jis miegalius, – atsakė Meisonas, kedendamas jam plaukus. – Kaip laikosi sesuo?

– Geriau, – pasakė ji ir akimirką pajuto tuoj pravirksianti. Be keleto Sarai pratartų žodžių, Tesa su niekuo nesikalbėjo. Kai nemiegodavo, beveik visą laiką bukai spoksodavo į sieną. – Jai dar labai skauda, bet, atrodo, pasveiks.

– Nuostabu.

Nedas priėjo prie Saros tiesdamas rankutes. Vaikai mėgo Sarą, o tai laimė, turint galvoje, kad ji turėdavo juos pavartyti ir pamaigyti. Ji įsikišo mobilųjį telefoną į užpakalinę kišenę ir paėmė jį ant rankų.

Meisonas tarstelėjo:

– Jis moka išsirinkti gražias moteris.

Ji šyptelėjo, nekreipdama dėmesio į komplimentą, ir pasisodino Nedą ant kelių.

– Kodėl raišuoji?

– Vaikas įkando, – atsakė jis ir nusikvatojo iš jos išraiškos. – „Gydytojai be sienų“.

– Oho, – susižavėjo Sara.

– Angoloje skiepijome vaikus, jei gali patikėti. Tokia mergytė iškando man gabalą kojos. – Jis pasilenkė priešais ją užrišti Nedui batuko. – Po dviejų dienų tarėmės, ar man pjauti koją, ar ne, nes įsimetė užkratas. – Jo akyse sušvito ilgesys. – Visada maniau, kad tu dirbsi ką nors panašaus.

– Pjausiu tau koją? – paklausė ji, nors iš tikrųjų suprato, ką jis turėjo galvoje. – Mažose gyvenvietėse trūksta gydytojų, – priminė. – Manęs reikia mano pacientams.

– Jiems pasisekė, kad tave turi.

– Ačiū, – atsakė ji. Tokius komplimentus priimti Sara mokėjo.

– Negaliu patikėti, kad tu – teismo medicinos ekspertė.

– Po trejų metų tėtis pagaliau liovėsi pravardžiuoti mane daktaru Kvinsiu iš serialo.

Jis kvatodamasis papurtė galvą.

– Įsivaizduoju.

Nedas ėmė muistytis Sarai ant kelių, ir ji pajodino jį.

– Man patinka tyrinėti. Patinka iššūkiai.

Meisonas apsidairė po fojė.

– Iššūkių rastum ir čia. – Jis akimirką nutilo. – Tu puiki gydytoja, Sara. Turėtum būti chirurgė.

– Kalbi taip, tarsi aš veltui gaiščiau laiką, – sumišusi šyptelėjo ji.

– Nieko panašaus neturėjau galvoje, – pasitaisė vyriškis. – Tik truputį gaila, kad ten išsikraustei, – ir lyg tarp kitko pridūrė: – Nesvarbu dėl ko. – Jis paėmė ją už rankos ir švelniai spustelėjo.

Sara taip pat spustelėjo ir paklausė:

– Kaip laikosi tavo žmona?

Jis nusijuokė, bet jos rankos nepaleido.

– Džiaugiasi, kad viena karaliauja namuose, nes aš išsikrausčiau į „Holiday Inn“.

– Išsiskyrėt?

– Kartu negyvenam jau pusmetį, – paaiškino jis. – Dabar sudėtinga kartu su ja toliau dirbti.

Sara prisiminė ant kelių sėdintį Nedą. Vaikai supranta gerokai daugiau, negu suaugusiesiems atrodo.

– Gal dar susitaikysit?

Meisonas vėl šyptelėjo, bet ji matė, kad per jėgą.

– Vargu. O kaip tu? – paklausė jis su ilgesio gaidele balse. Kai Sara išėjo iš Greidžio, Meisonas dar mėgino su ja susitikti, bet nesėkmingai. Jai norėjosi nutraukti ryšius su Atlanta, kad būtų lengviau gyventi Grante. Draugauti su Meisonu buvo neįmanoma.

Ji mėgino sugalvoti, ką jam atsakyti, bet santykiai su Džefriu buvo tokie neaiškūs, kad net pačiai buvo sunku juos nupasakoti. Ji pažvelgė į duris, pajutusi Džefrį anksčiau, negu pamatė. Sara atsistojo ir abiem rankomis užsikėlė Nedą ant peties.

Prisiartinęs Džefris nesišypsojo. Atrodė ne mažiau nuvargęs už ją pačią, ir Sarai pasirodė, kad tamsūs jo smilkinių plaukai dar labiau žilstelėję.

– Labas, – tarė Meisonas, paduodamas Džefriui ranką.

Džefris ją paspaudė, šnairuodamas į Sarą.

– Džefri, – tarė ji, krestelėdama Nedą, – susipažink, čia Meisonas Džeimsas, kadaise kartu čia dirbome. – Daug negalvodama pridūrė: – Meisonai, čia Džefris Toliveris, mano vyras.

Ir Meisonas, ir Džefris atrodė nustėrę, bet pati Sara – nustėrusi dar labiau.

– Malonu, – tarė Džefris, nepuldamas išsklaidyti nesusipratimo. Jis toks patenkintas išsišiepė, kad Sarai net kilo pagunda pasitaisyti.

Džefris parodė į vaiką.

– Kas čia toks?

– Nedas, – atsakė Sara ir nustebo, kad jis pakuteno Nedui pasmakrę.

– Sveikas, Nedai, – tarė Džefris ir pasilenkė pažiūrėti į jį.

Džefris taip laisvai elgėsi su berniuku, kad Sara pasijuto priblokšta. Dar draugystės pradžioje prisipažinusi, kad negali turėti vaikų, ji paskui svarstydavo, ar Džefris su vaikais tyčia elgiasi santūriai, stengdamasis jos neskaudinti. O dabar jis nė kiek nesivaržė, juokingai išsiviepė, o Nedas nusijuokė.

– Na, – tarė Meisonas, tiesdamas rankas į Nedą. – Gal jau vešiu jį namo, kol nepavirto į moliūgėlį.

Sara tarė:

– Smagu, kad susitikom.

Stojo ilga, nejauki tyla, ir Sara žvalgėsi tai į vieną vyriškį, tai į kitą. Nuo tada, kai draugavo su Meisonu, jos skonis gerokai pakito, mat šis buvo šviesiaplaukis ir tvirto stoto, treniravosi sporto salėje. Džefris buvo lieknas kaip bėgikas, dailių tamsių bruožų, ir dėl to mažumėlę atrodė pavojingai seksualus.

– Norėjau pasakyti, – pratarė Meisonas, rausdamasis kišenėje, – pagaminau savo kabineto raktą. 1242, pietiniame sparne. – Jis ištraukė raktelį ir padavė Sarai. – Pagalvojau, gal tu su šeima norėtum ten pailsėti. Žinau, kad ligoninėje sunku rasti nuošalų kampelį.

– Ak, – sutriko Sara ir nepaėmė rakto. Džefris aiškiai įsitempė. – Nenorėčiau tavęs apsunkinti.

– Visai neapsunkinsi. Tikrai. – Jis įspraudė raktą jai į saują, pirštais liesdamas jos delną ilgiau, negu reikėjo. – Pagrindinis mano darbo kabinetas Emoryje. Čia turiu tik stalą ir sofą dokumentams peržiūrėti.

– Dėkui, – atsakė Sara, nes daugiau nebuvo kas daryti. Įsimetė raktą į kišenę, o Meisonas vėl atkišo ranką Džefriui.

– Buvo malonu susipažinti, Džefri.

Šis atsakė Meisonui rankos paspaudimu, regis, mažumėlę atsileidęs. Jis kantriai palaukė, kol Sara ir Meisonas atsisveikino, akimis sekdamas kiekvieną judesį. Kai daktaras pagaliau nuėjo, tarė:

– Koks malonus. – Nors nuskambėjo lyg „Koks šiknius“.

– Aha, – pritarė Sara, eidama laukujų durų link. Ji pajuto, kad tuojau kažkas bus, ir nenorėjo, kad tai vyktų ligoninės fojė.

– Meisonas, – jis ištarė vardą taip, lyg burnoje justų šleikštų skonį. – Tai su juo draugavai, kai čia dirbai?

– Hm, – atsakė ji, praleisdama į ligoninę įeinančią pagyvenusią porą. Ji tarė Džefriui: – Seniai tai buvo.

– Aha, – tarė jis, susikišdamas rankas į kišenes. – Jis atrodo malonus.

– Teisingai, – pritarė Sara. – Mašina daugiaaukštėje aikštelėje?

Jis linktelėjo galva.

– Ir gražus.

Ji išėjo pro duris, tik numykusi:

– Mhm.

– Tu su juo miegi?

Sara taip nustėro, kad net neįstengė atsakyti. Ji žengė per gatvę, mėgindama be žodžių priversti jį liautis. Jis pabėgėjo ir ją pasivijo.

– Nes neprisimenu, kad būtum minėjusi jo vardą.

Ji nusikvatojo, netikėdama savo ausimis.

– Tu pats pusės savo pupyčių neprisimeni, gudruoli.

Jis dėbtelėjo į ją.

– Nejuokinga.

– Ak, dėl Dievo meilės! – suniurzgė ji, negalėdama patikėti, kad jis rimtai. – Prieš mums susituokiant, tu pasėjai tiek sėklos, kad galėtum gauti žemės ūkio išmokas.

Prie įėjimo į daugiaaukštės aikštelės laiptinę būriavosi žmonės, ir Džefris, netardamas nė žodžio, prasibrovė pro juos. Atlapojo duris ir neatsigręžė pažiūrėti, ar Sara spės pro jas praeiti.

– Jis vedęs, – pridūrė ji, o balsas betoninėje laiptinėje nuaidėjo.

– Ir aš buvau vedęs, – priminė jis, nors jai visai neatrodė, kad tokia pastaba jo naudai.

Džefris sustojo pirmoje aikštelėje, laukdamas, kol ji pasivys.

– Nežinau, Sara, aš tokį kelią sukoriau, o tave randu susikibusią su kažkokiu tipu už rankų ir su jo vaiku ant kelių.

– Tu pavydi? – Iš nuostabos ji ėmė taip kvatotis, kad vos įstengė ištarti klausimą. Ji nebuvo patyrusi tokio Džefrio pavydo priepuolio; jis buvo toks savimyla, kad jam nė į galvą nešaudavo, jog moteris, kurios trokšta jis, galėtų trokšti kito vyro.

Jis griežtai paklausė:

– Tai ar pasiaiškinsi?

– Tiesą sakant, ne, – atsakė ji, tikėdamasi, kad bet kurią akimirką jis pasakys, jog tik erzinasi.

Džefris toliau kopė laiptais.

– Na, jeigu tu taip…

Sara pasileido jam įkandin.

– Aš nieko neturiu tau aiškintis.

– Žinai ką? – tarė jis, toliau kopdamas laiptais. – Papūsk tu man uodegon.

Iš pykčio Sara sustojo lyg įbesta.

– Labiau papūstos uodegos už tavo dar pasaulis neregėjo!

Jis stovėjo aukščiau, atrodė jos pergudrautas, ir pasijuto kvailai. Sara matė, kad labai jį įskaudino, ir dėl to įniršis šiek tiek atlėgo.

Sara ėmė kopti pas jį.

– Džefai…

Jis tylėjo.

– Mes abu pavargę, – tarė ji, sustodama ant pakopos prieš pat jį.

Jis nusigręžė ir įkopė kitu maršu, kalbėdamas:

– Aš namie šveičiu tavo virtuvę, o tu čia…

– Neprašiau šveisti mano virtuvę.

Jis sustojo aikštelėje, pasirėmė rankomis į turėklą priešais didelį langą į gatvę. Sara suprato, kad arba gali laikytis savo principų ir keturias valandas pakeliui į Grantą praleisti nemalonioje tyloje, arba pamėginti numaldyti jo įžeistą savimeilę, kad kelionė būtų pakenčiama.

Ji jau ketino nusileisti, bet Džefris giliai įkvėpė, net pečiai pakilo. Tada lėtai išpūtė orą, ir ji matė, kaip jis rimsta.

– Kaip Tesė?

– Sveiksta, – atsakė Sara, parimdama ant laiptų turėklo. – Ji sveiksta.

– O tėvai?

– Nežinau, – atsakė ji ir, tiesą sakant, apie tai nenorėjo nė mąstyti. Ketė, regis, atlėgo, bet tėvas taip siuto, kad, kaskart į jį pažvelgusi, Sara pasijusdavo tiesiog dusinama kaltės.

Pasigirdo žingsniai, bylojantys, kad virš jų eina bent du žmonės. Abu palaukė, kol laiptais nusileido dvi slaugės; nė vienai nesisekė nuslėpti krizenimo.

Kai jos praėjo, Sara tarė:

– Mes visi pavargę. Ir išsigandę.

Džefris žvelgė į pagrindines Greidžio duris, ligoninė stūksojo virš automobilių aikštelės lyg Betmeno urvas. Jis tarė:

– Juk jiems labai sunku čia būti.

Ji tik gūžtelėjo pečiais ir užkopė paskutinius laiptelius iki aikštelės.

– Kaip sekėsi su Broku?

– Turbūt gerai. – Jo pečiai dar labiau atsileido. – Keistuolis tas Brokas.

Sara pasuko kitu laiptų maršu.

– Tu dar jo brolio nepažįsti.

– Aha, jis man apie jį pasakojo. – Kitoje aikštelėje jis ją pasivijo. – Rodžeris dar gyvena čia?

– Išsikraustė į Niujorką. Man regis, dabar jis kažkoks agentas.

Džefris perdėtai išraiškingai nusipurtė, ir ji suprato, kad stengiasi pamiršti ginčą.

– Brokas dar visai nieko, – pasakė jam Sara, panorusi užstoti laidotuvininką. Vaikystėje Deną be gailesčio erzindavo, o Sara jau tuomet negalėdavo ramiai į tai žiūrėti. Klinikoje kas mėnesį pasitaikydavo vienas ar du vaikai, kurie ne tiek sirgo, kiek būdavo nualinti negailestingo erzinimo mokykloje.

– Kai gausi toksikologijos tyrimo rezultatus, pranešk, – pasakė Džefris. – Rozeno tėvas teigia, kad jis nevartojo. O motina abejoja.

Ji kilstelėjo antakį. Paprastai tėvai paskutiniai sužino, kad jų vaikai kvaišinasi.

– Aha, – pritarė jis, pastebėjęs, kad ji žiūri skeptiškai. – Brajenas Keleris keistai elgėsi.

– Keleris? – paklausė Sara, vėl eidama per aikštelę ir kildama dar vienu maršu.

– Jis – tėvas. Sūnus vadinosi motinos pavarde.

Sara stabtelėjo – labiausiai dėl to, kad užduso.

– Kur, po galais, tavo mašina?

– Viršutiniame aukšte, – atsakė Džefris. – Dar vienas maršas.

Sara įsitvėrė turėklo ir ėmė kone šliaužti laiptais.

– Kas negerai tėvui?

– Dar neaišku. Šįryt atrodė, kad nori su manim pasikalbėti, bet žmona grįžo į kambarį, ir jis užsičiaupė.

– Mėginsi dar kartą jį apklausti?

– Rytoj, – atsakė jis. – Frenkas dar pasikapstys.

– Frenkas? – nustebo Sara. – Kodėl nepasikvieti Lenos? Ji geriau…

– Ji ne farė, – nukirto Džefris.

Paskutinius kelis laiptelius Sara užlipo tylėdama, o kai jis laiptų viršuje atidarė duris, ji kone nualpo iš palengvėjimo. Net tokią vėlyvą popietę viršutinėje aikštelėje buvo kimšte prikimšta visokių modelių ir markių mašinų. Virš galvos telkėsi audra, dangus dažėsi grėsminga juoduma. Einant link Džefrio nepažymėto policijos automobilio sumirgėjo ir įsijungė šviesos.

Aplink didelį juodą mersedesą stoviniavo būrelis jaunuolių, sukryžiavusių ant krūtinės stambias raumeningas rankas. Džefriui einant pro šalį, vaikinai susižvalgė, pažinę, kad jis – policijos pareigūnas. Laukdama, kol bus atrakintos durelės, Sara pajuto, kaip daužosi širdis ir kad ji nežinia kodėl bijo, kad nutiks kas nors siaubinga.

Įsėdusi į mašiną, mėlyname pliušiniame salone ji pasijuto saugiai. Džefris apėjo pro priekį į savo pusę, nenuleisdamas akių nuo gaujos prie mersedeso. Sara suprato, kad šitaip maivosi ne veltui. Jei vaikinai manys, kad Džefris išsigando, jie ims jį užkabinėti. Jei Džefriui jie pasirodys pažeidžiami, jis tikriausiai neatsispirs pagundai juos prispausti.

– Diržą, – priminė Džefris, užtrenkdamas dureles. Sara pakluso ir spragtelėjusi prisisegė.

Jiems važiuojant iš aikštelės, ji tylėjo. Paskui parėmė ranka galvą, pro langą stebėdama miesto centro gatves, ir susimąstė, kaip viskas pasikeitė nuo tada, kai čia lankėsi paskutinį sykį. Pastatai aukštesni, o mašinos gretimoje juostoje, regis, važiuoja per arti. Sara nebebuvo miestietė. Ji norėjo grįžti į savo mažą miestelį, kur visi pažįsta kits kitą – ar bent jau taip galvoja.

Džefris prabilo:

– Atleisk, kad vėlavau.

– Nieko tokio, – atsakė ji.

– Elena Šafer, – pratarė jis. – Vakarykštė liudininkė.

– Ji ką nors pasakė?

– Ne, – tarė Džefris, nutilo, tik paskui užbaigė: – Šįryt ji nusižudė.

– Ką?! – išsižiojo Sara. Tuomet, jam nespėjus atsakyti, pridūrė: – Kodėl man nesakei?

– Dabar sakau.

– Reikėjo paskambinti.

– O ką būtum dariusi?

– Grįžusi į Grantą.

– Dabar ir grįžti.

Sara pamėgino sutramdyti susierzinimą. Jai nepatiko būti šitaip saugomai.

– Kas patvirtino mirtį?

– Kiškis.

– Kiškis? – pakartojo Sara, pykteldama ir ant pusbrolio, kad šis nieko neužsiminė telefonu. – Ar jis ką nors aptiko? Ką sakė?

Džefris prisidėjo pirštą prie smakro ir pamėgdžiojo Kiškio balsą, keliomis oktavomis aukštesnį.

– „Tik pamanyk, kažko trūksta.“

– O ko trūko?

– Galvos.

Sara suniurzgė. Kaip ji nekenčia galvos žaizdų.

– Ji tikrai nusižudė?

– Tą ir reikia sužinoti. Neatitinka šoviniai.

Sara klausėsi, o jis papasakojo, kas nutiko rytą, nuo pokalbio su Endžio Rozeno tėvais iki Elenos Šafer. Ji pertraukė jį, išgirdusi, kad Metas rado žemėje po Šafer langu nupieštą rodyklę.

– Ir aš taip dariau, – pasakė ji. – Pasižymėjau takelį, kai ieškojau Tesos.

– Žinau, – atsakė jis, bet daugiau nekalbėjo.

– Ar dėl to man nesakei? – paklausė Sara. – Man nepatinka, kai slepi nuo manęs informaciją. Ne tau spręsti…

Netikėtai įnirtingai jis atsakė:

– Sara, pasisaugok. Neik viena į koledžo teritoriją. Nevaikščiok po šitų nusikaltimų vietas. Supratai?

Ji nieko neatsakė iš nuostabos.

– Ir nepasilik viena namie.

Sara nesusitvardė.

– Pala…

– Jei reikia, aš miegosiu tavo namuose ant sofos, – pertraukė jis. – Nesiprašau į tavo lovą. Tiesiog man dabar ir be tavęs pakanka žmonių, dėl kurių tenka rūpintis.

– Manai, manimi reikia rūpintis?

– Manai, tau reikėjo rūpintis Tesa?

– Tai ne tas pats.

– Galbūt ta rodyklė ką nors reiškia. Galbūt ji rodo į tave.

– Žmonės nuolat paišo žemėje kokius nors ženklus.

– Manai, čia sutapimas? Elenai Šafer ištaškyta galva…

– Nebent ji pati ją išsitaškė.

– Nepertrauk, – paliepė jis, ir ji būtų nusikvatojusi, jei jo žodžiuose nebūtų buvę girdėti akivaizdaus susirūpinimo dėl jos saugumo. – Juk sakau, nepaliksiu tavęs vienos.

– Mes nė nežinome, ar čia tikrai žmogžudystė, Džefri. Tik keli dalykai nedera, bet juos galima visai nesunkiai paaiškinti, o šiaip, galimas daiktas, tai savižudybė.

– Tad manai, kad Endis nusižudė, Tesė subadyta, o ta mergina šįryt nusižudė, bet visa tai niekaip nesusiję?

Sara žinojo, kad tai vargu ar tikėtina, bet atsakė:

– Gali būti.

– Na ką gi, – tarė jis, – maža kas gali būti, bet šįvakar viena miestelyje neliksi. Supratai?

Sara nesiginčydama tylėjo.

Džefris pridūrė:

– Nežinau, ką daugiau daryti, Sara. Nenoriu dėl tavęs nerimauti. Nenoriu jaudintis, kad tau gresia pavojus, nes negalėsiu dirbti savo darbo.

– Nieko tokio, – pagaliau ištarė ji, stengdamasi pavaizduoti, kad supranta. Dabar labiausiai svajojo grįžti į savo namus, miegoti savo lovoje viena.

– Jei visa tai nesusiję, galėsi vėliau išvadinti mane šikniumi.

– Tu ne šiknius, – atsakė Sara, nes suprato, kad jo rūpestis pagrįstas. – Papasakok, dėl ko pavėlavai. Ką nors sužinojai?

– Išvažiuodamas iš miestelio stabtelėjau tatuiruočių salone ir pašnekinau savininką.

– Helą?

Džefris pašnairavo į ją, įsukdamas į valstijos greitkelį.

– Iš kur pažįsti Helą?

– Kadaise jis buvo mano pacientas, – atsakė Sara, tramdydama žiovulį. Tuomet, vien norėdama įrodyti, kad Džefris ne viską apie ją žino, pridūrė: – Prieš kelerius metus mudvi su Tesa ketinome pasidaryti tatuiruotes.

– Tatuiruotes? – Džefris nepatikėjo. – Tu ketinai darytis tatuiruotę?

Ji šyptelėjo, tikėdamasi, kad klastingai.

– Tai kodėl nepasidarei?

Sara pasisuko ant sėdynės, kad galėtų žvelgti į jį.

– Kurį laiką jų negalima šlapinti. O mes kitą dieną ketinome vykti prie jūros.

– Ką norėjai išsitatuiruoti?

– Ak, neprisimenu, – atsakė ji, nors iš tikrųjų prisiminė.

– Kur ketinai tatuiruotis?

Ji gūžtelėjo pečiais.

– Kurgi ne, – vis dar nepatikėjęs, atsakė jis.

– Tai ką pasakojo Helas? – paklausė Sara.

Džefris kelias akimirkas žvelgė jai į akis, tada atsakė:

– Kad nedaro tatuiruočių jaunesniems negu dvidešimt dvejų metų paaugliams, pirma nepasikalbėjęs su jų tėvais.

– Nekvailai sumanyta, – pritarė Sara, nusprendusi, kad šitaip Helas tikriausiai mėgina apsisaugoti nuo lavinos piktų tėvų skambučių, – jie vaikus atsiunčia studijuoti, o ne tatuiruotis.

Sara vėl sutramdė žiovulį. Mašinos lingavimas migdė.

– Vis tiek čia gali būti ryšys, – svarstė Džefris, bet ne pernelyg viltingai. – Endis turėjo auskarų. Šafer – tatuiruotę. Galėjo viską pasidaryti kartu. Nuo čia iki Savanos – trys tūkstančiai tatuiruočių salonų.

– O ką sakė tėvai?

– Buvo sunku tiesiai paklausti. Atrodė, kad jie nieko apie tai nežino.

– Paprastai tokiems dalykams paaugliai leidimo neprašo.

– Matyt, – pritarė jis. – Jei Endis Rozenas dar būtų gyvas, jį laikyčiau pagrindiniu įtariamuoju dėl Šafer. Tas vaikis aiškiai buvo pametęs dėl jos galvą. – Jo veidas suruko. – Melskis, kad tau netektų pamatyti to vaizdo.

– Tikrai žinai, kad jie nepažinojo kits kito?

– Jos draugės taip tikina, – atsakė Džefris. – Visas bendrabutis vienu balsu tvirtina, esą Šafer buvo pratusi, kad vaikinai beviltiškai ją įsimyli. Neva taip nutikdavo nuolat, o ji jų nė nepastebėdavo. Kalbėjausi su jos dailės mokytoju. Net jis tai matė. Endis spoksojo į Eleną veršiuko akimis, o ji su juo nė nesisveikino.

– Ji buvo daili mergina. – Sara ne kažin ką prisiminė, nes tądien viską užgožė Tesos užpuolimas, bet Elena Šafer jai paliko įspūdį.

– Gal pavydaus konkurento darbas, – pasakė Džefris nelabai užtikrintu balsu. – Gal kas nors buvo įsimylėjęs Šafer ir nutarė pašalinti Endį? – Jis nutilo, svarstydamas tokią teoriją. – O kai Šafer vis tiek neatlėkė pas tariamą išrinktąjį, nužudė ir ją?

– Gali būti, – atsakė Sara, nesuprasdama, kam tuomet reikėjo pulti Tesą.

– Gal Šafer ką nors matė, – iškėlė versiją Džefris. – Galbūt ką nors išvydo miške.

– Arba gal tas, kas laukė miške, pagalvojo, kad ji ką nors matė.

– Manai, Tesa kada nors prisimins, kas nutiko?

– Tokiems galvos sužalojimams dažnai būdinga amnezija. Abejoju, ar ji kada nors iki galo viską prisimins, o net jei ir taip, kryžminės apklausos jos parodymai neatlaikys. – Sara nepridūrė, jog viliasi, kad sesuo niekada neprisimins. Sarą pačią slėgė mintis apie Tesos kūdikio žūtį. Ji negalėjo įsivaizduoti, kaip gyventų Tesa, nuolat galvodama apie tuos įvykius.

– Ar kas nors ką nors matė? – paklausė Sara apie Šafer.

– Visas bendrabutis buvo tuščias.

– Niekas nesusirgo ir neliko namie? – paklausė Sara ir pagalvojo, kad penkiasdešimt koledžo studenčių, pavyzdingai traukiančių į paskaitas, yra toks retas reiškinys, kad vertas būti aprašytas laikraštyje.

– Apklausėme visą bendrabutį, – atsakė Džefris. – Visos įtikinamai pasiaiškino.

– Kurį bendrabutį?

– Kisą.

– Moksliukės, – trumpai pakomentavo Sara, supratusi, kodėl visos buvo paskaitose. – Niekas negirdėjo šūvio?

– Kažkas pranešė girdėjęs garsus, panašius į mašinos variklio pokšėjimą. – Jis pabarbeno pirštais į vairą. – Ji nusišovė dvylikto kalibro pompiniu.

– Dieve brangiausias, – pratarė Sara, supratusi, kaip po to atrodė.

Džefris kyštelėjo ranką prie galinės sėdynės ir iš ten padėto krepšio ištraukė aplanką.

– Iš arti, – pasakė, iš aplanko išimdamas nuotrauką. – Šautuvą tikriausiai įsikišo į burną. Galva galėjo nuslopinti garsą lyg duslintuvas.

Sara įsijungė lemputę virš galvos, kad geriau matytų nuotrauką. Atrodė baisiau, negu ji įsivaizdavo.

– Jėzau, – sumurmėjo. Skrodimas bus nelengvas. Ji dirstelėjo į radijo laikroduką. Grante bus tik aštuntą, priklausomai nuo eismo judrumo. Du skrodimai, kiekvienas mažiausiai po tris keturias valandas. Sara tyliai padėkojo Kiškiui, kad šis pasisiūlė rytoj ją pavaduoti. Regis, jai teks visą dieną išmiegoti.

– Sara? – paklausė Džefris.

– Atleisk, – atsakė ji ir paėmė iš jo aplanką. Atsivertė jį, bet žodžiai liejosi akyse. Todėl ėmė žiūrėti į vaizdus, pravertė nuotrauką, kur buvo žemėje nupiešta rodyklė, ir atsivertė tas, kur nufotografuota nusikaltimo vieta.

– Kas nors galėjo įsibrauti pro langą, – svarstė Džefris. – Gal jau buvo kambaryje, slėpėsi spintoje ar panašiai. Ji nueina į tualetą koridoriaus gale, grįžta į kambarį, ir – bum. Jis jau laukia.

– Radot pirštų atspaudų?

– Jis galėjo mūvėti pirštines, – atsakė Džefris, išsisukdamas nuo atsakymo į klausimą.

– Moterys paprastai nešauna sau į veidą, – tarė Sara, žiūrėdama Elenos Šafer rašomojo stalo nuotrauką. – Tai veikiau darytų vyras. – Sarai tokia statistika visada atrodė seksistinė, bet ją patvirtino skaičiai.

– Čia kažkas ne taip. – Džefris parodė nuotrauką. – Ne tik rodyklė. Nekreipkim į ją dėmesio, pamirškim Tesą. Šūvis vis tiek atrodo negerai.

– Kodėl?

– Kad aš žinočiau. Visai kaip Rozenas. Dar negaliu tiksliai įvardyti.

Sara prisiminė Tesą, gulinčią ligoninės lovoje. Ji tebegirdėjo sesers žodžius, prašymą surasti tą, kuris šitaip jiems visiems padarė. Šafer kambario nuotrauka Sarai kai ką priminė. Ji važiavo su Tesa į Vasarą padėti jai ten įsikurti. Tesos bendrabučio kambarys buvo apstatytas taip pat kaip Elenos Šafer. Prie sienų priklijuoti „World Wildlife“, „Greenpeace“ plakatai ir iš žurnalų išplėštos vyrų nuotraukos. Virš vieno stalo kabėjo kalendorius, svarbios datos jame apibrauktos raudonai. Vienintelis dalykas, kuris nederėjo, – ant stalo paskleisti šautuvo valymo reikmenys.

Sara vėl atsivertė ataskaitą. Žinojo, kad jeigu skaitys be akinių, įsiskaudės galvą, bet norėjo ką nors veikti. Kai baigė skaityti informaciją, kurią Džefris surinko apie Elenos Šafer mirtį, pajuto tvinkčiojimą galvoje, o nuo skaitymo judančioje mašinoje pyko skrandis.

Džefris paklausė:

– Ką manai?

– Manau… – pratarė Sara, žvelgdama į užverstą aplanką. – Manau, kad nežinau. Abi mirtys galėjo būti surežisuotos. Matyt, Šafer buvo užklupta netikėtai. Gal jai trenkė per pakaušį. Tik kas dabar žino, kur jos pakaušis.

Sara ištraukė kelias nuotraukas, sudėstė šiokia tokia tvarka ir tarė:

– Ji guli ant sofos. Galėjo būti paguldyta. Galėjo atsigulti pati. Ranka gaiduko nepasiekia, todėl spaudžia kojos pirštu. Taip būna. Kartais žmonės pasiima drabužių pakabą. – Ji dirstelėjo į ataskaitą ir permetė akimis Džefrio užrašus apie šovinių neatitikimą. – Ar ji turėjo žinoti, kaip pavojinga naudoti netinkamus šovinius?

– Kalbėjausi su jos instruktoriumi. Jis sako, kad su ginklais ji elgdavosi labai atsargiai. – Džefris patylėjo. – O kam Granto technologijų koledžui apskritai reikalinga moterų šaudymo komanda?

– Devintasis nutarimas, – paaiškino Sara, turėdama galvoje įstatymą, įpareigojantį aukštąsias mokyklas suteikti moterims tokių pat galimybių sportuoti kaip ir vyrams. Jei ši tvarka būtų galiojusi tada, kai Sara mokėsi gimnazijoje, moterų teniso komanda bent jau būtų gavusi pažaisti mokyklos kortuose. O tada joms teko daužyti kamuoliukus į sporto salės sieną – bet tik tada, kai nesitreniruodavo vaikinų krepšinio komanda. – Manau, labai gerai, kad jos gauna išmėginti naują sporto šaką.

Jos nuostabai, Džefris pritarė:

– Komanda gana stipri. Jos yra laimėjusios įvairių varžybų.

– Tad bendramoksliai ar dėstytojai, kurie žinojo, kad ji priklauso komandai, taip pat žinojo, kad ji turi šautuvą.

– Galbūt.

– Ji laikė šautuvą kambaryje?

– Abi laikė, – atsakė Džefris. – Jos kambario draugė irgi komandoje.

Sara pagalvojo apie šautuvą.

– Ar jau paėmei jos pirštų atspaudus?

– Karlosas paėmė, – atsakė jis ir atspėjo jos kitą klausimą. – Šafer atspaudai ant vamzdžio, ant pompos ir ant šovinio likučių.

– Vienas šovinys? – paklausė Sara. Ji žinojo, kad pompinis šautuvas turi trijų šovinių apkabą. Trūktelėjus tolimąjį galą, į vamzdį įšoktų kitas šovinys ir būtų galima tuojau vėl šauti.

– Aha, – atsakė Džefris. – Vienas šautuvui netinkamo kalibro šovinys, su užveržtu siaurikliu, kad vamzdis būtų siauresnis.

– O jos kojos piršto atspaudas sutampa su atspaudu ant gaiduko?

Džefris prisipažino:

– Man nė į galvą neatėjo patikrinti.

– Patikrinsim prieš skrodimą, – pažadėjo Sara. – Manai, kas nors privertė ją užtaisyti šautuvą? Galbūt tas, kuris nenusimano apie ginklus?

– Pirmasis šovinys tikrai galėjo užstrigti vamzdyje. Jei ji neįdėjo į apkabą kito šovinio, galėjo laimėti laiko. Gal net apversti šautuvą ir trenkti juo užpuolikui.

– O šovinys vamzdyje nebūtų sprogęs?

– Nebūtinai. Jei apkaba būtų pilna, antrasis šovinys trenktųsi į pirmąjį, ir abu sprogtų netoli kameros.

Sara tarė:

– Galbūt dėl to ji įdėjo tik vieną.

– Arba ji buvo labai sumani, arba labai kvaila.

Sara vis žiūrinėjo nuotraukas. Jos bylos dažnai būdavo savižudybės, šita atrodė tokia kaip visos kitos. Jei išvakarėse nebūtų žuvęs Endis Rozenas ir sužeista Tesa, Sara ir Džefris šių klausimų nekeltų. Net įbrėžimo ant Endžio nugaros nepakaktų išsamiam tyrimui pradėti.

Sara paklausė:

– Kas juos visus sieja?

– Nežinau, – atsakė Džefris. – Sunkiausia paaiškinti Tesą. Šafer ir Rozenas kartu lankė dailę, bet tai…

– Ar ji žydiška? – pertraukė Sara. – Šafer pavardė.

– Rozeno – tikrai, – atsakė Džefris. – Dėl Šafer nesu tikras.

Aptikus galimą ryšį, Sara net susijaudino.

– Endis Rozenas žydas. Elena Šafer galbūt irgi. Tesa draugauja su juodaodžiu. Ne tik draugauja, bet ir laukėsi jo kūdikio.

– Ką turi galvoje? – paklausė Džefris, nors ji žinojo, kad jis ir pats viską suprato.

– Endis buvo nustumtas arba nušoko nuo tilto, ant kurio buvo užterliotas rasistinis užrašas.

Džefris žvelgė tiesiai priešais į kelią, mažiausiai minutę nepratardamas nė žodžio.

– Manai, tai ryšys?

– Nežinau, – atsakė Sara. – Ant tilto buvo svastika.

– Ir parašyta „Dvėsk, negre“, – prisiminė Džefris. – O ne „žyde“. – Jis pabarbeno pirštais į vairą. – Jei tai būtų nukreipta prieš Endį dėl to, kad jis žydas, tuomet būtų parašyta konkrečiau. Būtų parašyta „Dvėsk, žyde“.

– O kaip Dovydo žvaigždė, kurią radot miške?

– Gal Endis ėjo per mišką ir ją pametė, o paskui nusižudė. Nėra kaip susieti ją su Tesos užpuoliku. – Jis nutilo. – Tačiau Rozenas ir Šafer – žydiškos pavardės. Tai gali būti sąsaja.

– Koledže studijuoja ir daugiau žydų.

– Tiesa.

– Manai, ta terlionė reiškia, kad čia veikia kokia nors baltųjų rasistų grupuotė?

– O kas daugiau terliotų tokias bjaurybes koledžo teritorijoje?

Sara pamėgino paieškoti spragų savo teorijoje.

– Tiltas buvo apterliotas seniau.

– Galiu paklausinėti, bet – taip, užrašas atrodo mažiausiai poros savaičių senumo.

– Tad norime pasakyti, kad prieš dvi savaites kažkas užterliojo ant tilto svastiką ir užrašą, žinodamas, kad vakar nustums nuo jo Endį Rozeną ir kad atvyksiu aš, sykiu atsivešiu Tesą, o šiai prireiks nusišlapinti, ir miške ji bus subadyta?

– Tai tu taip sugalvojai, – priminė Džefris.

– Nesakau, kad gerai sugalvojau, – prisipažino Sara. Ji pasitrynė akis ir pridūrė: – Aš taip pavargau, kad net akyse dvejinasi.

– Nori pasnausti?

Ji norėjo, bet įstengė galvoti tik apie Tesą, o vienintelis dalykas, kurio ši prašė, buvo surasti niekšą, kuris šitaip ją sužalojo.

– Pamirškim tą rasizmą, – pasiūlė Sara. – Sakykim, šitie du nužudyti taip, kad atrodytų, jog nusižudė patys. Manai, turėtume nesakyti, kad tai žmogžudystės?

– Atvirai? – tarė Džefris. – Nežinau. Nenoriu suteikti tėvams nepagrįstų vilčių ir nenoriu kelti panikos koledže. O jei tai tikrai žmogžudystės, nors nė patys gerai nežinome, galbūt tas tipas praras budrumą ir kur nors suklys.

Sara suprato, ką jis turi galvoje. Nežiūrint paplitusios nuomonės, žudikai tikrai netrokšta įkliūti. Žmogžudystė – didžiausia įmanoma rizika, ir kuo geriau jiems sekasi, tuo labiau norisi rizikuoti. Ji paklausė:

– Jei kažkas žudo koledžo studentus, koks jo motyvas?

– Vienintelis dalykas, kuris man ateina į galvą, yra narkotikai.

Sara jau norėjo klausti, ar koledžas turi rūpesčių dėl narkotikų, bet susigriebė, kad klausimas kvailas. Todėl tarė:

– Ar Elena Šafer svaiginosi?

– Kiek suprantu, ji buvo sveikuolė, todėl abejoju. – Jis dirstelėjo į šoninį veidrodėlį ir aplenkė vilkiką gretimoje juostoje. – Rozenas galbūt svaiginosi, bet visai galimas daiktas ir kad ne.

– O kaip tie gandai apie romaną?

Džefris susiraukė.

– Nė nežinau, ar tikiu Ričardu Karteriu. Jis kažkoks įtartinas – vis drumsčia vandenį. Akivaizdu, negalėjo pakęsti Endžio. Man nesunku įsivaizduoti, kad jis pats ir paleido tokį gandą, o tada atsilošė sau ir mėgaujasi.

– Na, tarkim, jis sako tiesą, – iškėlė prielaidą Sara. – Ar Endžio tėvas galėjo sukti romaną su Šafer?

– Ji nelankė nė vienos jo paskaitos. Visai nežinia, iš kur ji būtų galėjusi jį pažinoti. Jai sočiai pakako ir bendraamžių vaikinų, puolančių jai po kojomis.

– Galbūt kaip tik dėl to ją ir traukė vyresnis vyras. Jis solidesnis.

– Tik ne Brajenas Keleris, – atsakė jis. – Jis tau ne koks Robertas Redfordas.

– O tu paklausinėjai? – nenusileido ji. – Jokios sąsajos nėra?

– Bent aš neįžvelgiau, – atsakė Džefris. – Bet rytoj jį dar pašnekinsiu. Gal prasitars.

– Galbūt prisipažins.

Džefris papurtė galvą.

– Jis tikrai buvo Vašingtone. Frenkas šiandien patikrino, – tarė, bet po kelių sekundžių sudvejojo. – Jis galėjo ką nors pasamdyti.

– O koks jo motyvas?

– Na, tarkim… – Džefris nutilo. – Jėzau, nežinau. Mes vis atsiremiam į motyvą. Kam išvis to reikėjo? Kas ką iš to gavo?

– Žmonės žudo tik dėl keleto priežasčių, – atsakė Sara. – Dėl pinigų, narkotikų arba apimti kokių nors emocijų, pavyzdžiui, pavydo ar įniršio. Atsitiktinės žmogžudystės – žudiko maniako bruožas.

– O Dieve, – atsakė Džefris. – Nė nešnekėk taip.

– Sutinku, tai mažai tikėtina, bet logiška, – tarė Sara ir nutilo. – Kita vertus, Endis galėjo nušokti. Elena Šafer, matyt, ir taip buvo prislėgta, o kai aptiko jo kūną, tai pervėrė lyg kulka… – Sara susiprotėjo: – Netyčia leptelėjau. – Džefris dėbtelėjo į ją. – Gal tiesiog nusižudė. Abu.

– O Tesa?

– O ką Tesa? – paklausė ji. – Gali būti, kad jos užpuolimas visai nesusijęs su anais dviem. Tai yra, jei jie nusižudė. – Sara mėgino viską apgalvoti, bet mintyse nesuvedė galų. – Turbūt ji užklupo ką nors, kas miške darė ką nors nelegalaus.

– Mes apieškojome kiekvieną colį ir neradome nieko, tik pakabutį, – atsakė Džefris. – Net jei taip, kodėl tuomet tas tipas ne spruko, o stebėjo judvi su Tesa?

– Galbūt stebėjo kas nors kitas… tiesiog bėgikas miške.

– O kodėl jis nubėgo, išvydęs Leną?

Sara lėtai iškvėpė ir pagalvojo, kad jai labai trūksta miego, todėl nieko nesupranta.

– Aš vis prisimenu tą įbrėžimą ant Endžio nugaros. Galbūt skrosdama ką nors rasiu. – Ji palenkė galvą ant rankos ir nebesistengė mąstyti logiškai. – Kas dar neduoda tau ramybės?

Jis sukando dantis, ir atsakymą ji suprato, jam nė nespėjus ištarti:

– Lena.

Sara pažvelgė pro langą, stengdamasi neatsidusti per garsiai. Kiek tik prisiminė, Džefris visad jaudindavosi dėl Lenos. Ji paklausė:

– Tai ką ji padarė? – bet nepridūrė „šįsyk“.

– Nieko nepadarė, – atsakė jis. – O gal ir padarė. Nežinau. – Jis nutilo, tikriausiai susimąstęs. – Man regis, ji pažinojo tą vaikį, tą Rozeną. Jo bute ant bibliotekos knygos radome jos pirštų atspaudų.

– Ji galėjo ją pasiskolinti iš bibliotekos.

– Ne, – atsakė jis. – Patikrinome jos įrašus.

– Kas jums juos rodė?

– Bibliotekininkų neprašėme, – atsakė Džefris, ir Sara nujautė, kokiais ryšiais Džefris pasinaudojo, kad galėtų pažiūrėti į bibliotekos įrašus. Jeigu kada nors sužinotų Nana Tomas, pasiustų, ir Sara puikiai ją suprastų.

Ji pratarė:

– Lena galėjo pasiskolinti knygą niekam nežinant.

– Ar Lena tau panaši į tokią, kuri skaitytų „Erškėčių paukščius“?

– Ką gali žinoti, – prisipažino Sara, nors niekaip negalėjo įsivaizduoti Lenos, užsiėmusios tokia nejudria veikla kaip skaitymas, juolab meilės istorijų skaitymas. – Ar jos klausei? Ką ji sakė?

– Nieko, – atsakė jis. – Norėjau ją atsivežti. Ji nesutiko.

– Į nuovadą?

Jis linktelėjo galva.

– Jei manęs paprašytum, ir aš nevažiuočiau.

Jis nuoširdžiai susidomėjo.

– Kodėl?

– Nekvailiok, – atkirto ji, nesivargindama atsakyti į klausimą. – Manai, Lena turi ką slėpti?

– Nežinau, – pabarbeno pirštais į vairą. – Neatviravo. Kai kalbėjomės ant kalvos – kai judvi su Tesa išskridote, – jai, regis, buvo girdėta Endžio pavardė. Kai paklausiau, ji paneigė.

– Prisimeni, kaip ji elgėsi, kai apvertėme lavoną?

– Jos ten nebuvo, – priminė Džefris.

– Tikrai, – prisiminė ir Sara.

Jis tarė:

– Jo kambaryje radome dar kai ką. Moteriškus apatinius.

– Lenos? – paklausė Sara, svarstydama, kodėl Džefris jai to nesakė anksčiau.

– Įtariu, taip.

– Kaip jie atrodė?

– Ne tokie kaip tavo. Maži.

Ji dėbtelėjo į jį.

– Ačiū.

– Juk žinai, ką turiu galvoje, – atsakė jis. – Tokie, kur nugaroje siauresni.

Sara spėjo:

– Siaurikės?

– Tikriausiai. Šilkinės, tamsiai raudonos, su nėriniais.

– Tinka Lenai ne daugiau negu „Erškėčių paukščiai“.

Džefris patraukė pečiais.

– Ką gali žinoti.

– Ar jie galėjo priklausyti Endžiui Rozenui?

Džefris, regis, susimąstė.

– Negalima to atmesti, turint galvoje, ką jis padarė savo… – Sakinio jis nebaigė.

– Galėjo pavogti jas iš Šafer.

– Plaukeliai buvo tamsiai rudi, – atsakė Džefris. – Šafer – šviesiaplaukė.

Sara nusijuokė.

– Nebūtinai.

Džefris akimirką patylėjo.

– Gal Lena miegojo su Endžiu Rozenu.

Sarai buvo sunku tuo patikėti, bet kas ten supaisys tą Leną.

Jis tarė:

– Kai mėginau atsivežti Leną, su ja buvo toks vaikis. Kažkoks gaidukas, atrodė lyg gimnazijos nebaigęs. Galbūt ji su juo draugauja. Atrodė, kad jie sykiu.

– Tad ji miega su Endžiu Rozenu ir draugauja su tuo mažvaikiu? – Sara papurtė galvą. – Turint galvoje, kas nutiko pernai, neįsivaizduoju, kad Lena taip greitai imtų smagintis. Jei apskritai kada nors ims. – Ji sukryžiavo rankas ir atsirėmė į dureles. – Ten tikrai jos apatiniai?

Džefris nutilo, lyg neapsispręsdamas, ar jai sakyti dar kažką, ar ne.

– Kas yra? – paklausė Sara ir paragino: – Džefai?

– Yra… medžiagos, – atsakė jis, ir Sara nesuprato, ko jam taip neapsiverčia liežuvis. Tikriausiai dėl to, kad pažįsta Leną, jaučia šiokį tokį tabu; jis niekada anksčiau dėl tokių dalykų nesidrovėdavo. Jis kalbėjo toliau: – Net jei pakaks patikrinti DNR, Lenos nė velnias neprivers mums duoti pavyzdį palyginti. Jei ji mums ką nors duotų, patikrintume ir atmestume, ir viskas būtų baigta.

– Jei nevažiuoja į nuovadą, kraujo juo labiau neduos.

Jo balsas sudrebėjo:

– Tik noriu panaikinti abejones dėl jos, Sara. Jei ji pati nepadeda…

Sara prisiminė pernai po išžaginimo surinktus Lenos įkalčius, bet nutylėjo. Sarai atrodė nedora naudoti DNR, paimtą po išprievartavimo, ir galbūt susieti Leną su Endžiu Rozenu. Toks poelgis būtų dar vienas moters žalojimas. Prilygtų Lenos išdavystei.

– Sara?

Ji papurtė galvą.

– Tiesiog pavargau, – pasakė, stengdamasi išmesti iš galvos naktį, kai surinko įkalčius. Lenos kūnas buvo taip sužalotas, kad prireikė net septynių siūlių. Kadangi Lena buvo apkvaišinta vaistais, Sara negalėjo jai suleisti normalios raminamųjų dozės. Neskaitant Tesos subadymo, įkalčių rinkimas po Lenos išprievartavimo buvo didžiausias siaubas per visą Saros profesinę karjerą. – Jei Lenos DNR sutaptų, ką tai įrodytų? Jei miegojo su Endžiu Rozenu, tai dar nereiškia, kad kaip nors prisidėjo prie jo mirties. Arba Tesos sužalojimo.

– O kodėl ji apie tai meluoja?

– Jei meluoja, nebūtinai kalta.

– Kiek man yra tekę patirti, žmonės meluoja tik tada, kai turi ką slėpti.

– Manau, jei santykiavo su studentu, jai grėsė prarasti darbą.

– Lena nekenčia Čako. Abejoju, ar ji labai brangina savo darbą.

– Dabar ji nėra geriausia tavo draugė, – priminė Sara. – Galbūt melavo vien iš pagiežos.

– Ji ne tokia kvaila, kad kenktų tyrimui. Bent jau tokiam.

– Na jau, Džefri. Juk ji ant tavęs pyksta, o dabar pasitaikė proga atkeršyti už tai, kad išmetei ją iš…

– Aš ne…

Sara iškėlė rankas ir nutildė jį. Dėl to jie tiek sykių ginčijosi, kad ji jau girdėjo likusią sakinio dalį, nors jis jos nė neištarė. Iš esmės Džefris tiesiog velniškai siuto ant Lenos ir negalėjo pripažinti, kad jo pyktis kyla iš nusivylimo. O Lena automatiškai lygiai taip pat aklai nekentė Džefrio. Padėtis būtų komiška, jeigu Sara nebūtų pati į ją įsivėlusi.

Ji tarė:

– Nesvarbu kodėl, bet Lena nenusileis nė per colį. Ji juk jau įrodė, kad į nuovadą nevažiuos.

– Galbūt ir aš ją kalbinau ne visai taip, kaip reikėjo, – prasitarė jis, ir remdamasi patirtimi Sara nutarė, kad jis tikriausiai elgėsi kaip paskutinė kiaulė. – Tas vaikis, su kuriuo ji buvo. Tas mažvaikis…

Sara palaukė, kol jis užbaigs mintį.

– …kažkoks neaiškus.

– Kodėl?

– Pavojingas, – atsakė Džefris. – Kertam iš dešimties žalių, kad rasim jo bylą.

Sara žinojo, kad lažintis neverta. Bet kuris save gerbiantis faras moka pažinti buvusį kalinį. Dėl to jai kilo kitas klausimas.

– Manai, Lena suvokia, su kuo susidėjo?

– Kas gali žinoti, ką ji išvis galvoja!

Sara jautėsi ne mažiau suglumusi.

Džefris pridūrė:

– Jis mane pastūmė.

– Pastūmė?! – paklausė Sara, manydama, kad jis kalba perkeltine prasme.

– Priėjo iš nugaros ir pastūmė.

– Tave? – Ji negalėjo atsistebėti tokia kvailyste. – Už ką?

– Tikriausiai manė, kad pargrioviau Leną.

– Pargriovei?

Jis pažvelgė į ją, aiškiai užsigavęs.

– Uždėjau ranką jai ant žasto. Ji pasiuto. Trūktelėjo ranką atgal. – Džefris žvelgė į kelią ir akimirką tylėjo. – Taip stengėsi ištrūkti, kad net parvirto.

– To ir buvo galima tikėtis.

Džefris nekreipė dėmesio į jos pastabą.

– Tas mažvaikis norėjo su manim grumtis. Perkaręs šūdžius, sveria tikriausiai mažiau už Tesę. – Džefris papurtė galvą, bet jo balse buvo girdėti ir šioks toks pasitenkinimas. Retas drįsdavo stoti prieš jį.

– Kodėl nepatikrinai jo įrašų? – paklausė Sara.

– Nežinau jo vardo, – atsakė Džefris. Tada pridūrė: – Nesijaudink, nusekiau juos į kavinę. Jis paliko ant stalo puoduką. Paėmiau jį su visais atspaudais. – Jis nusišypsojo. – Tik palūkėkim, ir sužinosiu apie tą smirdžių viską, ko tik reikės.

Sara tuo neabejojo, ir jai net pagailo Lenos princo ant balto žirgo.

Džefris vėl nutilo, o Sara žvelgė pro langą, skaičiuodama kryžius, žyminčius avarijų vietas greitkelyje. Po kai kuriais buvo padėti vainikai arba nuotraukos, Sara, laimė, jų neįžiūrėjo. Tolumoje jos akį patraukė į nedidelį kryžių atremtas rausvas meškutis, ir širdis krūtinėje suspurdėjo. Vairuotojai priešais juos ėmė stabdyti, žiebėsi įkypos raudonos šviesos. Artėjant prie Meikono, greitkelyje darėsi ankšta. Džefris pasuktų apylanka, bet tokiu metu jie neabejotinai įstrigtų spūstyje.

Džefris paklausė:

– Kaip laikosi tėvai?

– Pyksta, – atsakė ji. – Ant manęs. Ant tavęs. Nežinau. Mama su manim beveik nesišneka.

– Ar sakė, kodėl?

– Jai tiesiog neramu, – atsakė Sara, bet kiekviena tėvų rūstybės sekundė varstė jai širdį. Edis ją vis dar ignoravo, bet ji nežinojo, ar jis kaltina, ar išgyvena dėl to, kad abi dukterys patyrė tokį sukrėtimą. Sara jau ėmė suprasti, kaip sunku palaikyti visus kitus, kai iš tikrųjų nori tik susisukti į kamuoliuką ir pati būti paguosta.

– Po kelių dienų atlėgs, – ramino Džefris, uždėdamas ranką jai ant peties. Nykščiu paglostė Sarai kaklą, o jai norėjosi prisislinkti ir padėti galvą jam ant krūtinės. Kažkas ją sulaikė. Prieš jos valią mintys vis krypo prie pernykštės nubrozdintos ir sudaužytos Lenos, kai jai iš gilios žaizdos tarp kojų sruvo tamsus kraujas. Lena šiaip jau buvo smulki, bet dėl išdidumo atrodė didesnė. Gulėdama ant ligoninės vežimėlio, greitosios pagalbos medikų paskubomis sutvarstyta baltais tvarsčiais, pro kuriuos sunkėsi kraujas, Lena labiau priminė mažą vaiką, o ne suaugusią moterį. Sara nebuvo regėjusi tokio bejėgio žmogaus.

Sara apsiašarojo. Pažvelgė pro langą, kad Džefris nematytų. Jis vis dar glostė jos kaklą, bet kažkodėl jo prisilietimas nebeguodė.

Ji tarė:

– Gal pasnausiu, – ir atsitraukė nuo jo, priglusdama prie durelių.

Hartsdeilo medicinos centras nė iš tolo nebuvo toks įspūdingas kaip jo pavadinimas. Dviejų aukštų ligoninė su morgu rūsyje iš tikrųjų tebuvo koledžo klinika, stovinti kitame Didžiosios gatvės gale. Aikštelėje, kaip visada, stovėjo vos kelios mašinos. Džefris sustojo priešais priimamąjį, o ne prie šoninio įėjimo, pro kur paprastai vaikščiodavo Sara. Ji kantriai palaukė, kol jis atbuline eiga pastatė mašiną.

Jis įjungė stovėjimo bėgį, bet paliko veikti variklį.

– Reikia pranešti Frenkui, kad grįžau, – pasakė jis, išsitraukdamas mobilųjį telefoną. – Gal eik, o aš pasivysiu?

– Gerai, – atsakė Sara, ir iš dalies jai net palengvėjo, kad galės truputį pabūti viena.

Tačiau prieš lipdama iš mašinos vis tiek šyptelėjo Džefriui. Jis ją pažįsta daugiau kaip dešimt metų, ir ji juto, kad jis supranta, jog kažkas neduoda jai ramybės. Džefris nemėgo nebaigtų reikalų. Galbūt jis dar pyksta ant jos dėl to, kas nutiko daugiaaukštėje aikštelėje.

Važiuodama į Grantą, iš tikrųjų Sara nemiegojo. Ji klaidžiojo keistoje erdvėje tarp miego ir būdravimo, o mintyse spengė vakarykščiai įvykiai. Kai užsnūdo, susapnavo Leną pernai ligoninėje. Siaubingai, kaip įmanoma tik sapnuose, Sara ir Lena susikeitė vietomis, tad ant apžiūros stalo gulėjo Sara kilpose pakeltomis kojomis, apnuogintu kūnu, o Lena ėmė makšties tepinėlius ir braukė šukomis Saros gaktos plaukus, ieškodama svetimkūnių. Kai įjungė ultravioletinę šviesą, kurioje pasimato sėkla ir kiti kūno skysčiai, apatinė Saros kūno dalis nušvito lyg užsiliepsnojusi.

Eidama per aikštelę, Sara pasitrynė rankas, nors šalta nebuvo. Ji pažvelgė į dangų, tamsų ir grėsmingą. Sukuždėjo: „Tai kad duos audros“, kaip sakydavo močiutė Ernšo. Sara šyptelėjo, prisiminusi močiutę, stovinčią virtuvės tarpduryje, neramiai grąžančią rankas prie krūtinės, žvelgiančią į artėjančią audrą ir primenančią vaikams vakare einant gulti pasiimti žvakių, – ir įtampa atlėgo.

Priimamajame Sara pamojo naktinei slaugei ir Metui Deandreai, pavaduojančiam Kiškį, kol šis neva atostogauja. Pusbrolio nebuvo matyti; Sara taip džiūgavo tik tą vasarą, kai ėmė lytiškai bręsti.

– Kaip mama ir kiti? – paklausė Metas, įprastai pasisveikindamas. Jis, regis, staiga susivokė, ką ji tuojau ims pasakoti, ir išbalo.

– Gerai, – atsakė Sara ir prisivertė šyptelėti. – Visi laikosi gerai. Dėkui už rūpestį.

Daugiau nė vienas neturėjo ką pasakyti, todėl Sara nuėjo koridoriumi prie morgo laiptų.

Sara niekada nelygino morgo su Greidžio ligonine, bet, ką tik praleidusi tiek laiko Atlantoje, ji suprato, kad panašumai tiesiog akivaizdūs. Medicinos centras prieš kelerius metus renovuotas, bet morgas apačioje atrodė beveik taip pat kaip tada, kai buvo pastatytas ketvirtame dešimtmetyje. Sienos išklijuotos šviesiai mėlynomis plytelėmis, grindys išklotos žalio ir rusvo linoleumo kvadratais. Lubos nuėjusios dėmėmis nuo drėgmės, neseniai uždėti balti lopai spindėte spindi tarp papilkėjusio seno tinko gabalų. Tolygiai dūzgia kompresorius virš šaldiklio ir oro kondicionavimo sistema, bet Sara jų beveik nebegirdi, nebent grįžta po ilgesnio nesilankymo.

Karlosas stovėjo prie porcelianinio stalo, varžtais pritvirtinto prie grindų patalpos viduryje, sukryžiavęs rankas ant plačios krūtinės. Jis buvo geras vaikis, tamsaus ispaniško gymio, kalbąs ryškia tarme, prie kurios Sara ne išsyk priprato. Karlosas nudirbdavo šūdinus darbus tiesiogine ir perkeltine prasme, ir jam buvo labai gerai mokama, bet Sara nedaug apie jį žinojo. Karlosas čia dirba jau daug metų, bet nėra pasisakęs nieko asmeniška ar pasiskundęs darbu. Net kai nebūdavo ką veikti, jis susirasdavo kokį darbelį, šluodavo grindis ar valydavo šaldiklį. Kai įėjo į morgą, ji nustebo, išvydusi jį, dyką stovintį prie stalo. Atrodė, kad jis jos laukia.

– Karlosai, – pasisveikino ji.

– Su ponu Broku aš daugiau nedirbsiu, – pasakė jis tokiu tonu, kad ji suprastų, jog derybų nebus.

Sara nustebo – ne tik dėl pareiškimo, bet ir dėl to, kad jis buvo ištartas taip aistringai. Ji atsargiai paklausė:

– Ar kas konkrečiai nutiko?

Karlosas žvelgė jai tiesiai į akis.

– Jis labai keistas, daugiau nieko nesakysiu.

Sarą užplūdo palengvėjimas. Jau buvo išsigandusi, kad jis išeis iš darbo.

– Gerai, Karlosai, – atsakė ji. – Man labai gaila, kad tave supykdė.

– Nesupykdė, – pasakė jis, nors aiškiai buvo piktas.

– Gerai, – Sara linktelėjo galva, tikėdamasi, kad pokalbis baigtas. Ji užstodavo Deną Broką nuo pirmos dienos pradinėje mokykloje, kai Čakas Geinsas nustūmė jį nuo laipynės, įsiutęs taip, kaip leidžiama tik aštuonmečiams (Čakui teko užsilikti darželyje).

Brokas buvo ne tiek keistuolis, kiek kuklus, o toks bruožas mokykloje neišeina į gera, mat ten vyrauja stipriausiųjų išlikimo principas. Sarai niekada nereikėjo kovoti dėl bendraamžių pripažinimo ir jai buvo nė motais, kad jos vieta – tarp populiariųjų ir tų, kurie nuolat erzinami ir stumdomi. Ji visada buvo laikoma protingiausia klasės mergaite, be to, būdama aukšta, raudonplaukė ir sumani, dažnai mažumėlę kitus baugindavo. O Brokas, priešingai, kankinosi iki pat gimnazijos; taip ilgai skriaudikai nesuvokė, kad į jų bjaurų elgesį jo atsakas visada bus mandagus.

– Daktare Linton? – kreipėsi Karlosas. Jis nepaisė jos prašymų vadinti ją Sara.

– Taip?

– Užjaučiu dėl sesers.

Sara sučiaupė lūpas ir dėkinga linktelėjo galva.

– Pradėkim nuo merginos, – ėmė vadovauti Sara, manydama, kad verčiau pirma atsikratyti sunkiausios bylos. – Padarei paprastas ir rentgeno nuotraukas?

Jis linktelėjo, bet apie kūno būklę neužsiminė. Jis buvo profesionalus ir žinojo savo vietą, Sarai patiko, kaip pagarbiai jis žiūri į savo darbą.

Sara nuėjo į savo kabinetą, kuriame buvo langas į morgą. Ji atsisėdo už stalo, ir, nors sėdėjo pastarąsias keturias su puse valandos, buvo malonu pailsinti kojas. Ji pakėlė telefono ragelį ir surinko tėvo mobiliojo numerį.

Ketė tučtuojau atsiliepė.

– Sara?

– Jau parvažiavom, – pasakė ji mamai ir pagalvojo, kad reikėjo paskambinti anksčiau. Ketė aiškiai jaudinosi.

– Ką nors sužinojot?

– Dar ne, – atsakė Sara, stebėdama, kaip Karlosas atveža lavoną juodame maiše. – Kaip Tesė?

Motina prieš atsakydama patylėjo.

– Dar nekalba.

Sara stebėjo, kaip Karlosas atsega maišą ir perkelia lavoną ant porcelianinio stalo. Iš šalies tokia procedūra bet kam būtų pasirodžiusi barbariška, bet vienam žmogui užkelti lavoną ant stalo reikėjo jėgos. Karlosas pradėjo nuo kojų, užstūmė jas ant stalo, tuomet tąsė likusį kūną, kol jis visas atsidūrė vietoje. Galva buvo apmauta plastiko maišeliu įkalčiams išsaugoti.

– Aš ant tavęs nepykstu, – pridūrė Ketė.

Sara iškvėpė ir tik dabar suprato, kad buvo sulaikiusi kvapą.

– Dėkui.

– Ne tu kalta.

Sara nieko neatsakė, ji nepritarė motinos žodžiams.

– Kai buvai maža, – tarė Ketė virpančiu balsu, – maniau, kad apsaugosi ją nuo bėdos. Tu visada buvai atsakingesnė.

Sara išsitraukė nosinaitę iš dėžutės ir pasišluostė po akimis. Karlosas mėgino nusmaukti marškinėlius, bet jie nelindo per galvą. Jis pakėlė akis į Sarą, o ji ranka parodė kirpti. Kriminalistai jau buvo paieškoję pluošto įkalčių.

Ketė kalbėjo:

– Ne tu kalta. Ir ne Džefris. Tiesiog kartais taip nutinka, bet visi kaip nors ištversim.

Sara troško tai išgirsti vakar, o šiandien žodžiai paguodos nebeteikė. Pirmą kartą gyvenime ji negalėjo patikėti savo motina.

– Mažute?

Sara nusišluostė akis.

– Man reikia eiti, mama.

– Gerai. – Ketė nutilo, paskui pridūrė: – Aš tave myliu.

– Ir aš tave myliu, – atsakė Sara ir padėjo ragelį. Ji susiėmė rankomis už galvos, mėgindama prablaivinti mintis. Negalima mąstyti apie Tesą, kai skros Eleną Šafer. Labiausiai pasitarnautų surasdama tai, kas padėtų sučiupti niekšą, kuris Tesai dūrė. Skrodimas – irgi smurto veiksmas, didžiausias įsibrovimas. Kiekvienas lavonas pasakoja istoriją. Vien pažvelgus po oda, galima atskleisti, koks buvo žmogaus gyvenimas, mirtis, šlovė ir gėda.

Sara atsistojo ir grįžo į morgą, Karlosas kaip tik baigė pjaustyti marškinėlius per siūles, kad paskui būtų galima viską sudėti ir tirti. Audinys buvo aptiškęs krauju, švari, pailga dėmė rodė, kur buvo priglaustas šautuvas. Sara patikrino merginos kojos pirštą ir pastebėjo, kad jis taip pat kruvinas. Purslai kitos kojos nepasiekė, ji liko švari.

Mergaitiška liemenėlė būtų geriau tikusi trylikametei, bet dengė jaunos moters krūtis. Atsegęs ją, Karlosas išėmė tualetinio popieriaus gumulą.

– Kas čia? – paklausė Sara, nors ir pati matė.

– Buvo prisikimšusi, – pasakė Karlosas, rodydamas liemenėlę. Jis kyštelėjo ranką į kitą kaušelį ir ištraukė dar vieną gumulą.

– Kam prisikimšti liemenėlę, jei ketini nusižudyti? – paklausė Sara, nors į klausimus Karlosas niekada neatsakydavo.

Išgirdę žingsnius ant laiptų, abu atsigręžė.

– Ką radot? – paklausė Džefris.

– Dar tik pradėjom, – atsakė Sara. – Ką sakė Frenkas?

– Nieko, – tarė Džefris, bet ji pajuto, kad kažkas nutiko. Sara nežinojo, kodėl jis nešneka. Karlosas buvo įrodęs esąs patikimas. Dažniausiai Sara net pamiršdavo, kad jis gyvena gyvenimą ne tik morge.

– Numaukim, – pasakė Sara ir padėjo Karlosui nusmaukti merginos džinsus.

Džefris pažvelgė į paprastus medvilninius apatinius, ne tokius, kokius rado Endžio Rozeno bute.

Sara paklausė:

– Patikrinai apatinių stalčius jos kambaryje?

– Jie visi skirtingi, – atsakė jis. – Šilkiniai, medvilniniai, siaurikės.

– Siaurikės?

Jis gūžtelėjo pečiais.

– Liemenėlėje radome tualetinio popieriaus, – pasakė Sara.

Džefris kilstelėjo antakį.

– Ji prisikimšo liemenėlę?

– Jei ketino žudytis, turėjo žinoti, kad paskui laidotuvininkas ar teismo ekspertas apžiūrės lavoną. Kam jai to reikėjo?

– Gal ji tiesiog visada taip darydavo? Iš įpročio? – svarstė Džefris, bet ji juto, kad jis pats tuo abejoja.

– Tatuiruotė sena, – toliau kalbėjo Sara. – Tikriausiai trejų metų. Tai tik spėjimas, bet daryta tikrai ne dabar.

Karlosas nusmaukė apatinius, ir Sara su Džefriu vienu metu pastebėjo dar vieną tatuiruotę. Tai buvo žodis, parašytas, regis, arabiškais rašmenimis.

Džefris tarė:

– Endžio piešinyje tokios nebuvo.

– Ji tikrai ne nauja, – pastebėjo Sara. – Manai, jis tyčia jos nenupiešė?

– Patikėk, jei būtų matęs, tikrai būtų nupiešęs.

– Vadinasi, juodu nebuvo susidėję, – nutarė Sara ir nurodė Karlosui nufotografuoti tatuiruotę. Kad būtų matyti mastelis, prie jos padėjo liniuotę. – Reikės ją nuskanuoti ir paieškoti, kas galėtų išversti.

Karlosas tarė:

– Šalom.

– Prašau? – paklausė Sara, nustebusi, kad jis prašneko.

– Hebrajiškai „taika“, – paaiškino vyriškis.

Sara nepatikėjo savo ausimis.

– Tikrai?

– Lankiau hebrajų mokyklą, – atsakė jis. – Mano mama žydė.

– Mat kaip, – tarė Sara, kraipydama galvą, kad tiek metų nežinojo tokio dalyko. Ji dirstelėjo į Džefrį, šis kažką rašėsi į užrašų knygelę. Jo antakiai buvo suraukti, ji spėliojo, kokią sąsają jis įžvelgė.

Ji pasisuko, užsimiršusi, kur yra, ir trenkėsi galva į svarstykles stalo kojūgalyje.

– Velnias, – pratarė ji, čiupinėdamasi, ar neprasiskėlė. Nepažvelgė į Džefrį ir Karlosą, nežiūrėjo, kaip jie reaguoja. Tik nuėjo prie metalinės spintutės greta kriauklės, išsiėmė sterilų chalatą ir porą pirštinių. Ji kreipėsi į Džefrį: – Gal gali atnešti mano akinius? Atrodo, jie ant stalo.

Jis pakluso, o Sara apsivilko chalatą ir užsimovė pirštines. Iš dėžutės išsitraukė kitą porą ir užsismaukė ant pirmųjų. Karlosas privežė lentą, Saros atsigabentą iš mokyklos. Joje buvo užrašyta dalis jo surinktos informacijos. Palikta vietos organų svoriui ir dydžiui bei kitoms smulkmenoms, kurias Karlosas įrašys procedūros metu. Atlikdama skrodimą, Sara mėgo viską turėti prieš akis. Kai viskas pateikta vienoje vietoje, lengviau ir įsivaizduoti.

Sara koja įjungė diktofoną ir pradėjo:

– Tai nebalzamuotas, išsivystęs gerai besimaitinusios baltaodės devyniolikametės kūnas, pranešama, kad ji nusišovė į galvą „Wingmaster“ dvylikto kalibro šautuvu. Pranešęs pareigūnas ją atpažino kaip Eleną Mardžorę Šafer. Man prižiūrint, padarytos paprastos ir rentgeno nuotraukos. Pagal Džordžijos valstijos mirties tyrimo aktą Granto apygardos teismo medicinos eksperto kontoros morge atliekamas skrodimas…

Džefris nurodė datą, o Sara kalbėjo toliau:

– Pradedu 20:33, padedama teismo medicinos techniko Karloso Kvinjoneso ir Granto apygardos policijos viršininko Džefrio Toliverio.

Ji nutilo ir pažvelgė į lentą, ieškodama reikiamos informacijos.

– Ji sveria maždaug šimtą dvidešimt penkis svarus, ūgis – penkios pėdos aštuoni coliai. Dideli galvos sužalojimai atitinka šautuvo šūvį. – Sara uždėjo ranką ant pilvo. – Kūnas laikytas šaldytuve ir yra šaltas. Visas apimtas rigor mortis, jis išplitęs į viršutines galūnes.

Sara toliau skelbė atpažįstamus požymius, žirklėmis nukirpdama maišelį nuo Elenos Šafer galvos. Plastikas buvo apskretęs sukrešėjusiu krauju ir pilkąja medžiaga, drebučių gumulais sušokusios skalpo atplaišos.

Karlosas tarė:

– Likęs skalpas šaldiklyje.

– Apžiūrėsiu jį vėliau, – atsakė Sara, nusmaukdama maišelį nuo Elenos Šafer galvos liekanų. Iš tikrųjų gunksojo beveik vien kruvina bigė, smegenų kamiene įstrigę šviesūs plaukai ir dantys. Vėl nufotografavus, Sara paėmė skalpelį ir pradėjo vidaus apžiūrą. Dėl miego stokos ji jautėsi lyg apgirtusi, padarė įprastą Y pavidalo pjūvį ir akimirką užsimerkė, kad atsitokėtų.

Skelbdama, ką aptikusi, Sara pašalino ir pasvėrė, sukatalogavo ir aprašė kiekvieną organą. Skrandyje buvo tikriausiai paskutinis Šafer maistas: riešutų ir grūdų dribsniai, kurie atrodė turbūt taip pat kaip dėžutėje.

Sara užspaudė žarnas ir pakvietė Karlosą, kad šis atliktų vadinamąjį žarnų plovimą. Prie kriauklės pritvirtinta žarnele jis išplovė virškinamąjį traktą, o visa, kas sliuogė iš jo, tekėjo į tinklelį po vamzdžiu. Nežmoniškai dvokė; Sara visada jausdavosi kalta, perdavusi darbą kitam, kol neužuosdavo turinio.

Ji nusismaukė pirštines ir nuėjo į tolimąjį morgo galą, kur buvo lempa rentgeno nuotraukoms peržiūrėti. Karlosas buvo padaręs nuotraukas prieš skrodimą, ir ar dėl miego stokos, ar iš paprasčiausio žioplumo Sara pamiršo jas apžiūrėti anksčiau. Ji dusyk peržvelgė visus kadrus, kol plaučiuose pastebėjo pažįstamą pavidalą.

– Džefai, – pasišaukė.

Jis kelias sekundes žvelgė į plėvę ant lempos, tada paklausė:

– Čia dantis?

– Netrukus išsiaiškinsim. – Sara vėl užsismaukė dvejas pirštinių poras ir išėmė iš vidurių maišelio kairįjį plautį. Apžiūrėjus plaučių audinys buvo lygus, be sukietėjimo požymių. Sara buvo atidėjusi plaučius į šalį, ketindama ištirti vėliau, bet dabar pasiėmė chirurgiškai išgaląstą duonriekį peilį.

– Pakliuvo šiek tiek kraujo, – pasakė ji Džefriui. Dantį aptiko apatiniame dešiniajame kairiojo plaučio ketvirtyje.

Džefris paklausė:

– Ar šūvis galėjo nublokšti dantį jai į gerklę?

– Ji įkvėpė dantį, – atsakė Sara. – Įkvėpė į plaučius.

Džefris ranka pasitrynė akis. Neatitikimą jis persakė paprastais žodžiais:

– Kai dantis buvo išmuštas, ji kvėpavo.

Antradienis

8

Išeidama iš kino teatro su Itanu, Lena vos tvardė žiovulį. Prieš kelias valandas ji išgėrė vikodino, ir jis, nors vargiai malšino riešo skausmą, migdė kaip velnias.

– Ką mąstai? – paklausė Itanas. Vaikinai pasitelkia tokį klausimą, kai nori, kad kalbėtų vien moteris.

– Kad verčiau jau tegu tas vakarėlis išdega, – atsakė ji su grėsmės gaidele balse.

– Tai jau tikrai, – pritarė jis. – Ar tas faras dar ką nors padarė?

– Ne, – atsakė Lena, nors kai grįžo iš kavinės, aparatas rodė, kad iš nuovados skambinta penkis kartus. Laiko klausimas, kada Džefris pasibels į jos duris, o kai pasibels, verčiau jau turėti ką jam papasakoti, kitaip teks laukti pasekmių. Žiūrėdama filmą ji nusprendė, kad Džefrio paliepimu Čakas jos neatleis, bet tas storas suskis gali jai padaryti dar blogesnių dalykų. Čakas mėgaudavosi, kai turėdavo ką nors prieš Leną, ir nors jos darbas ir taip bjaurus, jis galėjo dar labiau apsunkinti jai gyvenimą.

Itanas paklausė:

– Patiko filmas?

– Nelabai, – atsakė ji, mėgindama sugalvoti, ką darys, jeigu su Endžio draugu nepasiseks. Teks rytoj dieną ištaikyti laiko pasikalbėti su Džile Rozen. Lena skambino jai ir paliko tris žinutes, bet daktarė neatskambino. Lenai knietėjo sužinoti, ką Rozen papasakojo Džefriui. Ji net pasirausė spintos dugne ir susirado prakeiktąjį atsakiklį, jei daktarė netyčia paskambintų šįvakar, kol jos nebus.

Lena pažvelgė į dangų ir giliai atsiduso, kad mintys prablaivėtų. Jai reikėjo su kuo nors pašnekėti, bet niekuo negalėjo pasitikėti.

– Gražus vakaras, – pasakė Itanas, tikriausiai pamanęs, kad ji gėrisi žvaigždėmis. – Pilnatis.

– Rytoj lis, – atsakė ji, gniaužydama kumštį. Ten, kur Itanas ją pastvėrė, riešą apsivijo bjauri juosva mėlynė, ir Lena beveik neabejojo, kad trauma rimtesnė. Kai laikė ranką prie šono, maudė kaulą, o sutino taip, kad net neužsisegė marškinių rankogalis. Kol Itanas nepabeldė į duris, riešą buvo apsitvarsčiusi, bet paskui verčiau mirs, negu parodys jam, kad skauda.

Bėda ta, kad atlyginimą Lena gaus tik kitą pirmadienį. Jei nueis į pirmosios pagalbos punktą pasidaryti rentgeno nuotraukos, penkiasdešimties dolerių priemoka, kurios reikalauja jos sveikatos draudimas, ištuštins einamąją sąskaitą. Ji nusprendė, kad kaulai nelūžę, nes ranką dar galėjo pajudinti. Jei pirmadienį dar skaudės, tuomet ko nors ir imsis. Galų gale, ji dešiniarankė, be to, yra ištvėrusi ir baisesnių skausmų, ir ilgiau negu porą dienų. Skausmas beveik guodė, priminė, kad ji dar gyva.

Lyg pajutęs, ką ji galvoja, Itanas paklausė:

– Kaip riešas?

– Gerai.

– Atleisk, kad užgavau. Aš tiesiog… – jis, regis, nerado tinkamų žodžių, – …nenorėjau, kad išeitum.

– Aiškiai tai parodei.

– Labai atsiprašau.

– Tiek to, – sumurmėjo ji. Kol kalbėjo apie riešą, jis tvinkčiojo dar labiau. Prieš išeidama iš kambario, Lena įsikišo į kišenę dar vieną vikodino ir aštuonių šimtų miligramų ibuprofeno tabletę, jei vėliau imtų mausti smarkiau. Kol Itanas studentų sąjungos aikštelėje užsižiūrėjo į jaunimo pulkelį, ji neužsigerdama nurijo motriną ir paspringusi užsikosėjo.

Itanas paklausė:

– Kas tau?

– Nieko, – sušvokštė, prisidėdama ranką prie krūtinės.

– Peršalai?

– Ne, – atsakė ji ir vėl užsikosėjo. – Kada prasideda vakarėlis?

– Jau kaip tik turėtų prasidėti. – Jis pasuko takeliu tarp krūmų. Lena žinojo, kad ten veda trumpesnis kelias per mišką prie vakarinės miestelio pusės bendrabučių, bet nenorėjo juo eiti naktį net mėnesienoje.

Pastebėjęs, kad ji neseka paskui, Itanas atsigręžė ir tarė:

– Čia greičiau.

Lena, savaime aišku, nenorėjo su niekuo eiti į tamsią, nuošalią vietą. Gal Itanas žodžiais ir gailėjosi, kad ją nuskriaudė, bet ji jau buvo patyrusi, koks nenuspėjamas jo būdas.

– Eikš, – kvietė Itanas, mėgindamas juokauti. – Negi dar vis manęs bijai?

– Eik tu šikt, – atsakė ji, priversdama kojas judėti. Ji įsikišo ranką į užpakalinę kelnių kišenę, tikėdamasi, kad judesys atrodys atsainus. Užčiuopė piršto ilgumo kišeninį peiliuką. Žinodama, kad jį turi, jautėsi saugiau.

Jis sulėtino žingsnį, kad ji pasivytų, ir paklausė:

– Seniai čia dirbi?

– Ne.

– Kiek?

– Kelis mėnesius.

– Patinka darbas?

– Darbas kaip darbas.

Jis, regis, suprato ir žingsniavo toliau. Po kelių minučių vėl stabtelėjo. Ji įžiūrėjo jo veido šešėlį, bet išraiškos – ne. Tačiau balsas atrodė nuoširdus:

– Gaila, kad filmas tau nepatiko.

– Ne tavo kaltė, – atsakė Lena, nors tai jis išrinko prancūzišką filmą su subtitrais.

– Maniau, tau tokie patinka.

Ji susimąstė, ar kas nors per visą pasaulio gyvavimo istoriją galėjo labiau apsigauti.

– Jei noriu skaityti, pasiimu knygą.

– Daug skaitai?

– Nedaug, – atsakė ji, nors pastaruoju metu ją labai įtraukė seilėti meilės romanai iš koledžo bibliotekos. Lena įprato slėpti knygas už laikraščių stovo, kad niekas kitas jų neišsineštų, kol ji nebaigė skaityti. Verčiau persirėš gerklę, negu leis Nanai Tomas sužinoti, kokius niekalus skaito.

– O filmai? – neatstojo Itanas. – Kokie filmai tau patinka?

Ji stengėsi nesuirzti.

– Nežinau, Itanai. Normalūs.

Jis pagaliau susiprato ir užsičiaupė. Lena nudelbė akis, stengdamasi nesuklupti. Šįvakar apsiavė kaubojiškus batus, bet nebuvo pratusi vaikščioti su pakulniais, net žemais. Ji mūvėjo džinsus ir vilkėjo susagstomus tamsiai žalius marškinius, o kad jau išsiruošė pramogauti tikrovėje, net pasidažė akis. Plaukų nesusirišo vien norėdama parodyti Itanui, kad į jo nuomonę jai nusispjaut.

Itanas mūvėjo apsmukusiais džinsais, bet vis dar vilkėjo juodais marškinėliais ilgomis rankovėmis, slepiančiomis rankas. Lena suprato, kad tai ne tie patys ilgarankoviai kaip pirma, nes užuodė skalbiklį ir, galimas daiktas, šlakelį muskusinio odekolono. Ansamblį užbaigė kone pramoniniai darbininko batai plieninėmis nosimis, ir Lena pagalvojo, kad jei jis miške pasiklystų, jinai jį surastų pagal gilius įspaudus žemėje.

Po kelių minučių jie išėjo į laukymę už vaikinų bendrabučių. Granto koledžas buvo gana senamadiškas, ir tik vienas bendrabutis buvo bendras, bet, kaip mokyklose priklauso, studentai mokėdavo apeiti taisykles, ir visi žinojo, kad Maikas Berkas, vaikinų bendrabučius prižiūrintis profesorius, buvo kurčias it kelmas, todėl negirdėdavo, kaip merginos bet kuriuo metu įsmunka vidun. Lena pagalvojo, kad šįvakar iš jo tikriausiai pavogė klausos aparatą, o jį patį įmetė į spintą. Iš pastato plyšojo tokia tranki muzika, kad net žemė po kojomis drebėjo.

– Daktaras Berkas savaitei išvyko pas motiną, – paaiškino Itanas ir plačiai išsišiepė. – Paliko telefono numerį, jei jo prireiktų.

– Čia tavo bendrabutis?

Jis linktelėjo galva ir nuėjo namo link.

Ji sulaikė jį ir, perrėkdama muziką, pasakė:

– Ten su manim elkis kaip su savo mergina, gerai?

– Tokia ir esi, ar ne?

– Aišku! – Ji dėbtelėjo į jį, tikėdamasi, kad tokio atsakymo pakaks.

Jis vėl žengė, o Lena nusekė paskui.

Prie bendrabučio ji net susigūžė nuo triukšmo; pastate plieskė visos šviesos, netgi viršutiniuose kambariuose, kurie priklausė namo auklėtojui. Griaudėjo europietiškas šokių muzikos mišinys, acid džiazas ir truputis repo, o decibelai tokie aukšti, kad Lenai atrodė, jog tuojau prapliups kraujas iš ausų.

Ji paklausė:

– Jie nebijo, kad ateis apsauga?

Itanas nusišypsojo, ir Lena susiraukusi nusileido. Kai ji rytą ateidavo į darbą, budėtojas nuo vakaro tebesnausdavo sudedamoje lovelėje užpakaliniame kambaryje, iki smakro užsitempęs antklodę, o pagalvė nuo saldaus miego net apseilėta. Iš tvarkaraščio ji žinojo, kad šiąnakt budi Flečeris. Jis buvo pats blogiausias iš visų panaktinių. Per tą trumpą laiką, kol Lena dirbo koledže, Flečeris į žurnalą neįrašė nė vieno incidento. Žinoma, naktį apie nusikaltimus arba nebūdavo pranešama, arba jie likdavo nepastebėti tamsoje. Informaciniame lankstinuke Lena perskaitė, kad vos 5 procentai moterų, išprievartautų studentų miestelių teritorijose, apie užpuolimą praneša policijai. Ji pakėlė akis į bendrabučio pastatą, svarstydama, ar ir dabar kas nors ką nors užpuolė.

– Sveikas, Grinai! – šiek tiek už Itaną aukštesnis ir stambesnis vaikinas priėjo ir kumštelėjo į petį. Itanas taip pat jam kumštelėjo, ir jie ėmė sudėtingai spausti rankas, visa laimė, kad nepasileido suktis po šokių aikštelę.

– Lena, – tarė Itanas, vos perrėkdamas muziką, – susipažink, čia Polas.

Lena labai pasistengė nusišypsoti, spėliodama, ar tai šitas – Endžio Rozeno draugužis.

Polas nužvelgė ją nuo galvos iki kojų, lyg vertindamas, ar ji tinkama dulkinti. Ji taip pat jį nužvelgė ir aiškiai parodė, kad jos reikalavimų jis neatitinka. Atrodė gana nykus tipas, kaip vaikinai, įstrigę tarp paauglystės ir suaugusio vyro išvaizdos. Buvo užsidėjęs geltoną snapelį nuo saulės, nusukęs jį ant pakaušio, viršugalvyje stirksojo kuokštas trumpai kirptų šviesiai dažytų plaukų. Ant žalios metalinės grandinėlės po kaklu karojo kūdikio žindukas ir visokie talismanai, regis, iš „Hello Kitty“ kolekcijos. Jis pastebėjo jos žvilgsnį ir, įsikišęs žinduką burnon, ėmė garsiai čiulpti.

– Girdi? – tarė Itanas, kumštelėdamas Polui į petį, lyg gindamas savo teritoriją. – Kur Skuteris?

– Viduj, – atsakė Polas. – Tikriausiai mėgina nutraukti šitą negrų šūdpolkę. – Jis pamosavo rankomis dainos ritmu.

Lena krūptelėjo, išgirdusi tokius žodžius, bet pasistengė to neparodyti. Tačiau tikriausiai nepasisekė, nes Polas paklausė:

– Tu išvien su broliais? – Jo ryški tarmė išdavė rasistinę kiaulę.

– Užsičiaupk, vyruti, – įsiterpė Itanas ir kumštelėjo daug skaudžiau negu pirma. Polas nusijuokė, bet ištirpo minioje žmonių, traukiančių į mišką, šūkčiodamas rasistinius šūkius, kol per muziką nebebuvo girdėti, ką jis vapa.

Itanas sugniaužė kumščius, po marškinėliais pūpsojo pečių raumenys.

– Šiknius, – iškošė jis.

– Gal tu apsiramink? – pasakė Lena, bet kai Itanas atsigręžė į ją, širdis krūtinėje pašėlo. Jo įniršis perskrodė ją lyg lazeris, ir ji kyštelėjo ranką į užpakalinę kišenę, pačiupinėjo peilį tarsi talismaną.

Itanas tarė:

– Neklausyk jo, gerai? Jis trenktas.

– Aha, – pritarė Lena, mėgindama išsklaidyti įtampą. – Trenktas.

Itanas gailiai pažvelgė į ją, lyg jam būtų labai svarbu, kad ji juo patikėtų, o tada patraukė į bendrabutį.

Laukujės durys buvo atlapotos, du studentai stovėjo tiesiai už jų. Lena neatpažino, kurios jie lyties, bet pamanė, kad jei dar porą sekundžių užtruks, gaus patirti savo kailiu. Ji praėjo pro juos, nudelbusi akis, mėgindama prisiminti, kieno tas keistas ore tvyrantis kvapas. Septynis mėnesius išdirbusi koledže, ji puikiai skyrė „žolės“ kvapą, bet šitas buvo visai kitoks.

Nuo įėjimo driekėsi ilgas centrinis koridorius su laiptais į visus tris aukštus, statmenai atsišakojo kiti koridoriai, vedantys į kambarius ir prausyklas. Bendrabučio planas buvo lygiai toks pat kaip visų kitų koledžo studentų bendrabučių. Pastatas, kuriame gyveno Lena, buvo labai panašus, tik kiekvienas darbuotojų korpuso numeris turėjo atskirą vonią ir svetainėlę su maža virtuve. Čia studentai dalijosi kambarius po du, o bendri dušai buvo koridorių galuose.

Kuo labiau Itanas ir Lena artinosi prie vieno koridoriaus galo, tuo lengviau jai darėsi pažinti ore tvyrančią smarvę: myžalų ir vėmalų.

– Man reikia čia užsukti, – tarė Itanas, stabtelėjęs prie durų su lipduku NUODINGOS ATLIEKOS. – Palauksi?

– Palauksiu, – pažadėjo Lena ir atsirėmė į sieną.

Jis gūžtelėjo pečiais, įkišo raktą į spyną ir paklibino, kad durys atsidarytų. Lena nesuprato, kam jis apskritai jas rakina. Dauguma koledžo studentų žinojo, kad, jei gerai papurtysi rankenas, durys ir pačios atsivers. Kai Leną iškviesdavo dėl vagystės, kas antru atveju nebūdavo jokių įsilaužimo ženklų.

– Tuoj grįšiu, – pasakė jis, įėjo ir uždarė duris.

Laukdama ji pažvelgė į skelbimų lentą prie jo kambario. Viena pusė buvo kamštinė, o kita – balta rašomoji. Prie kamščio buvo prisegti keli rašteliai, o Lenai nepakako smalsumo juos išlankstyti ir perskaityti. Baltojoje pusėje kažkas užrašė: „Itanas gerai čiulpia“, o greta buvo nupiešta kažkokia išsigimėlė beždžionė, rankoje su trimis pirštais laikanti arba beisbolo lazdą, arba stangrią varpą.

Lena atsiduso, susimąsčiusi, koks velnias ją čia atnešė. Galbūt reikėtų tiesiog rytoj nueiti į nuovadą ir pasikalbėti su Džefriu. Juk kaip nors sugebės jį įtikinti, kad nėra susijusi su byla. Derėtų tučtuojau apsisukti, eiti namo ir išsimiegoti, kad atėjus rytui galva būtų žvali ir ji galėtų suplanuoti tolesnius veiksmus. Arba dar pasilikti ir pasikalbėti su Endžio draugu, kad bent jau galėtų ką nors nurodyti Džefriui, tada šis patikėtų, jog ji jam padeda, o ne trukdo.

– Atleisk, – grįžęs tarė Itanas, atrodė lygiai toks pat kaip ir įeidamas. Ji pagalvojo, ką jis ten veikė, bet nebuvo taip smalsu, kad paklaustų. Jis tikriausiai tikėjosi, kad ji eis su juo į kambarį, kur jis galėtų ją suvilioti savo berniukišku žavesiu. Lena vylėsi, kad neatrodo tokia buka, kaip jis mano.

– O, velnias, – tarė jis ir rankove nutrynė užrašą lentoje. – Tai tik vaikinai kvailioja.

– Aišku, – nuobodžiaudama atsakė ji.

– Rimtai, – spyrėsi jis. – Jau nuo gimnazijos laikų to nebedarau.

Lena vieną akimirką juo patikėjo, tada šyptelėjo, supratusi, kad jis juokauja.

Jis patraukė koridoriumi ir garsiai paklausė:

– Patinka šita daina?

– Aišku, kad ne, – atsakė ji, vėl svarstydama, ar neverta visko mesti. Galėtų tiesiog paklausti to vaikio vardo ir leisti rytoj su viskuo susitvarkyti Džefriui.

Itanas paklausė:

– Kokią muziką mėgsti?

– Tokią, nuo kurios neskauda galvos, – atsakė Lena. – Tai eisim pasikalbėti su tuo draugu ar ne?

– Čia. – Itanas parodė priekinius laiptus.

Einant į pagrindinę fojė, jai virš galvos nuo lubų nukrito tinko gabalas, ir nors Lena girdėjo vien muziką, suprato, kad viršuje girgžda grindys.

Kitame aukšte, prie laiptų, bus didelis centrinis bendrasis kambarys su televizoriumi ir stalais mokytis, tik neatrodo, kad dabar kas nors mokytųsi. Ten bus ir bendra virtuvė, bet, kiek Lenai teko matyti studentų bendrabučių, joje tikriausiai riogsos apaugęs šaldytuvas, mikrobangų krosnelė užsikertančiomis durelėmis ir keli užkandžių automatai. Antrame aukšte kambarių mažiau, ir, nors jie ankštesni, tas aukštas labiau mėgstamas. Užuodusi dažniau lankomų apatinio aukšto tualetų dvoką, Lena įtarė dėl ko.

– Čia! – šūktelėjo Itanas.

Lena sekė jam iš paskos pro žmones, susėdusius ant laiptų. Nė vienas neatrodė vyresnis negu penkiolikos, bet visi gurkšnojo rausvą skystimą, kuriame buvo tiek spirito, kad Lena jį užuodė net eidama pro šalį. Pažino ir trečią pastato kvapą: stipraus alkoholio.

Viršutiniame koridoriuje žmonių buvo dar daugiau negu ant laiptų, ir Itanas švelniai paėmė ją už rankos, kad ji nepaklystų. Staiga priliesta, Lena net seilę nurijo ir pažvelgė į jo ranką. Jo pirštai buvo ilgi ir švelnūs, beveik mergaitiški. Riešai kaulėti, ji matė, kaip iš po rankovės kyšo sąnario gumbai. Kambarys buvo toks sausakimšas ir tvankus, kad ji nė neįsivaizdavo, kaip jis ištveria tokiame karštyje. Kad ir ką Itanas slepia po rankovėmis, dėl to juk neverta mirtinai išprakaituoti kambaryje, kuriame yra bent šimtas žmonių, ir visi šokinėja pagal ritmą, kurį tik apytikriai galima pavadinti muzika.

Staiga muzika nutilo. Visi kaip vienas sudejavo, paskui nusikvatojo, užgeso šviesos.

Kai į ją ėmė trankytis nepažįstami žmonės, širdis nukrito į kulnus. Vyriškis greta kažką sukuždėjo, o mergina garsiai nusikvatojo. Už nugaros kitas prisispaudė prie Lenos visu kūnu, ir šįsyk prisilietimas buvo ryžtingesnis.

Kažkas tarė:

– Ei, įjunkim muziką!

Kažkas kitas atsakė:

– Minutėlę, – ir kampe įsižiebė žibintuvėlis, matyt, didžėjus stengėsi susitvarkyti.

Lenos akys pagaliau apsiprato su tamsa, ir ji įžiūrėjo visur aplink žmonių pavidalus. Ji brovėsi pirmyn, o žmogus už nugaros sekė lyg šešėlis. Jo rankos nusliuogė aplink jos liemenį, jis sukuždėjo jai į ausį:

– Sveika.

Lena nustėro.

– Eime kur nors, – kvietė jis, trindamasis į ją.

Lena mėgino ištarti: „Nelįsk“, bet žodis įstrigo gerklėje. Ji puolė prie Itano ir abiem rankomis įsitvėrė jo, nespėjusi susitvardyti.

– Kas yra? – paklausė Itanas. Net tamsoje ji išvydo, kaip jis dirsteli jai už nugaros ir viską supranta. Jo raumenys įsitempė, jis trenkė kumščiu anam tipui į krūtinę ir sušnypštė: – Atšok.

Vaikinas atsitraukė, iškėlęs rankas, lyg tai būtų paprastas nesusipratimas.

– Viskas gerai, – pasakė Itanas Lenai. Apglėbė ją rankomis, užstodamas nuo minios. Reikėjo jį nustumti, bet porą sekundžių teko apsiraminti, kol širdis neiššoko iš krūtinės.

Staiga muzika vėl užgrojo, sumirgėjo ultravioletinės šviesos. Minia šūktelėjo iš džiaugsmo ir vėl ėmė šokti, balti marškinėliai ir dantys švytėjo violetine spalva. Keli turėjo mažus žibintuvėlius ir švietė kitiems į akis.

– Čia reivas, – pasakė Lena. Bent jau manė, kad pasakė. Muzika plyšojo taip garsiai, kad ji negirdėjo nė savo balso. Minia buvo prisirijusi ekstazio, o šviesos kiekvienam tik sustiprino potyrius. Polo žindukas – logiška. Dėl jo nekliba dantys, kai jis kaifuoja.

Perrėkdamas muziką, Itanas sušuko:

– Eikš čia, – ir stumtelėjo ją atatupstą. Ji ištiesė ranką už nugaros ir sustojo, užčiuopusi sieną.

– Kaip laikaisi? – paklausė jis, arti prikišęs veidą, kad ji girdėtų.

– Puikiai, – atsakė ji, rankomis stumtelėdama jo krūtinę, kad tarp jų liktų tarpelis. Jo kūnas buvo lyg siena, jis nė nekrustelėjo.

Jis pirštais nubraukė plaukus jai nuo veido.

– Galėjai ir susirišti.

– Neturėjau kuo, – pamelavo ji.

Jis nusišypsojo, užsižiūrėjęs į savo pirštus jos plaukuose.

– Galiu surasti tau gumytę, ar ką.

– Ne.

Itanas nuleido ranką, aiškiai nusivylęs. Jis pakeitė temą:

– Nori, kad eičiau dar pasikalbėti su tuo šiknium?

– Ne, – atsakė ji, bet iš dalies norėjo – tiesą sakant, netgi labai. Jai patiko mintis, kad Itanas galėtų sudaužyti į ją besitrynusį mulkį.

– Gerai, – pasakė Itanas.

– Aš rimtai, – tarė Lena, suprasdama, kad būtų negerai pasiųsti Itaną medžioti to tipo. Ji tarė: – Čia reivas. Jis tikriausiai pamanė…

– Gerai, – nutraukė ją Itanas. – Palauk čia. Einu, atnešiu atsigerti.

Jis nutolo, Lenai nebespėjus atsakyti. Ji žiūrėjo, kol jis dingo minioje, ir pasijuto lyg apgailėtina mokinukė. Jai trisdešimt ketveri, o ne keturiolika, ir jai nereikia, kad kažkoks suskis dėl jos kovotų.

– Sveika, – tarė kažkas, atsitrenkęs į ją. Žvitri brunetė pasiūlė Lenai porą žalių kapsulių, bet Lena numojo ranka ir pati stumtelėjo kažką, kas stovėjo jai už nugaros.

– Atsiprašau, – tarė ji, žengdama šalin ir kliudydama kitą žmogų. Kambario sienos ėmė griūti, ir Lena suprato, kad ims klykti, jeigu tučtuojau nedings iš čia.

Ji prasibrovė pro minią ir pamėgino pasiekti laiptus, bet minia siūbavo lyg povandeninė srovė. Kambaryje dar buvo tamsu ir ji ėjo apgraibomis, priekyje ištiestomis rankomis stumdydama žmones iš kelio. Ji apsigręžė ir iš šviesos kitame kambario gale suprato, kad nuėjo ne į tą pusę. Laiptai kitame gale.

– Velnias, – nusikeikė ji, apgraibomis čiuopdama sieną. Ranka aptiko durų rankeną, ir ji atidarė duris, markstydamasi ryškioje šviesoje. Kai akys apsiprato, ji išvydo lovoje aukštielninką gulintį vaikiną. Jis pažvelgė į Leną ir gudriai šyptelėjo, o šviesiaplaukė mergina jam čiulpė. Jis pamojo jai kviesdamas prisidėti, bet Lena užtrenkė duris, apsigręžė ir stačia galva įlėkė į Itaną.

– Oi, – tarė jis, patraukdamas į šalį stiklinę apelsinų sulčių, kad neišlietų.

Muzika ėmė tilti, Lena įtarė, tam, kad reiveriams būtų lengviau kvaišti. O gal ir ne dėl to. Bet ji kone padėkojo Dievui, kad nuo triukšmo nebemaudžia ausų būgnelių.

– Nežinojau, ko norėtum, – pasakė Itanas, rodydamas stiklinę. – Čia įpilta degtinės. Pats sumaišiau, dėl viso pikto. – Iš plačių kelnių kišenės jis išsitraukė buteliuką vandens. – Arba imk šitą.

Lena pažvelgė į stiklinę, taip trokšdama išgerti, kad net liežuvis burnoje raitėsi.

– Vandens, – pasakė ji.

Jis linktelėjo, lyg ji būtų išlaikiusi išmėginimą.

– Tuojau grįšiu, – pasakė jis ir pastatė stiklinę ant stalo netoliese.

– Negersi? – paklausė ji.

– Einu sulčių. Palauk čia, kad paskui tave rasčiau.

Lena atsuko buteliuką vandens, vėl lydėdama jį akimis. Ji godžiai gėrė, neužmerkdama akių, kad niekas neužkluptų iš pasalų. Pusė šokėjų aikštelėje buvo tokie nusitašę, kad kita pusė turėjo juos prilaikyti.

Nejučia ji pažvelgė į stalą, kur Itanas paliko degtinę. Nespėjusi apsigalvoti, ji priėjo ir dviem skubiais gurkšniais išmaukė visą stiklinę. Gėrimas buvo beveik grynas, tik su lašeliu apelsinų sulčių dėl spalvos. Nurijus skystį, jai sutraukė krūtinę, o stemplę pamažu užliejo liepsna, lyg brūkštelėjus degtuką.

Lena ranka nusibraukė lūpas, jusdama, kaip adatėlės bado maudžiantį riešą. Pamėgino prisiminti, kada gėrė vikodiną. Filmas truko dvi valandas. Iki bendrabučio – pusvalandis kelio. Kiek laiko turi praeiti tarp dozių?

– Eina šikt, – sumurmėjo Lena, išsitraukė tabletę iš kišenės ir įsimetė į burną. Ji apsidairė, kuo ją užgerti, ir pamatė ant stalo stovintį puodelį rausvojo punšo. Akimirką svarstė, kas jame, o tada maktelėjo. Gėrimo skonis buvo kaip degtinės su vos lašeliu vyšninės gaivos, kad nusidažytų rausvai. Jo buvo likę nebedaug, ir Lena pabaigė, o tada trinktelėjo puodeliu į stalą.

Trissyk giliai įkvėpė ir netrukus pajuto alkoholio poveikį. Praėjo dar kelios sekundės, ir ji apsidairė po kambarį, jautėsi sušilusi, bet dar ne girta. Tai tik paprasčiausias vakarėlis, pulkas niekuo nepavojingų paauglių. Viskas bus gerai. Alkoholis mažumėlę nuėmė įtampą, kaip ir reikėjo. Netrukus ims veikti vikodinas, ir ji vėl pasijus normaliai.

Užgrojo lėta, jausminga muzika, ausyse nustojo kalti ritmas. Matyt, kažkas ją vėl pritildė, šįsyk iki beveik pakenčiamo garsumo.

Lena vėl gurkštelėjo vandens, kad praskalautų apsivėlusią burną. Ji čeptelėjo lūpomis, dairydamasi į vaikus kambaryje. Nusijuokė, nusprendusi, kad tikriausiai yra čia vyriausia.

– Ko juokiesi? – Itanas vėl išdygo greta jos. Rankoje jis laikė neatkimštą butelį apelsinų sulčių.

Lena papurtė galvą, staiga apsvaigusi. Jai reikėjo pajudėti, kad šiek tiek išsivadėtų alkoholio poveikis.

– Susiraskim tą draugą.

Itanas keistai pažvelgė į ją, ir ji nuraudo, spėliodama, ar jis pastebėjo tuščius puodukus ant stalo.

– Čia, – pasakė jis, mėgindamas ją vesti.

– Matau, – atsakė ji, nustumdama jo ranką šalin.

Jis paklausė:

– Tokia muzika tau labiau patinka?

Ji linktelėjo galvą ir vos išlaikė pusiausvyrą. Jei Itanas ir pastebėjo, nieko nesakė. Tik nuvedė ją į šoninį koridorių, bendrabučio kambarių link. Ji girdėjo iš kiekvieno kambario skambant vis kitokią muziką, o kai kurios durys buvo praviros, už jų jaunimėlis šniaukštė „koksą“ arba dulkinosi kaip triušiai, nelygu, kiek aplink žmonių.

Ji paklausė:

– Čia visada šitaip?

– Tai dėl to, kad išvyko daktaras Berkas, – paaiškino jis, – bet jie dažnai siautėja.

– Neabejoju, – tarė ji, dirstelėjusi į dar vieną kambarį ir tuojau pasigailėjusi.

– Aš paprastai būnu bibliotekoje, – pridūrė jis, bet ji nepatikėjo. Lena niekada nebuvo ten jo mačiusi. Žinoma, biblioteka nemaža, o Itanas iš tų, kurie lieka nepastebėti. O gal tikrai ten būna. Galbūt jau seniai ją stebi.

Jis sustojo prie durų, kurios nuo visų kitų skyrėsi tik tuo, kad nebuvo apklijuotos lipdukais ir aprašinėtos nešvankybėmis.

– Girdi, Skuteri?! – sušuko jis, belsdamas krumpliais į medį.

Lena pažvelgė į kietmedžio grindis, užsimerkė, stengdamasi susikaupti.

– Skutai! – pakartojo Itanas, daužydamas duris kumščiu. Beldė taip stipriai, kad jos net linkčiojo, o šoniniuose plyšiuose šmėžavo šviesa. – Nagi, Skuteri! Atidaryk, suski! Žinau, kad esi viduj.

Lena prastai girdėjo, kas dedasi už durų, bet nusprendė, kad kažkas vaikšto. Praėjo dar kelios minutės, tada durys atsilapojo, ir lyg iš šilto srutų kibiro juos užliejo šlykščiausia kūno smarvė.

– Jėzau, – tarė ji ir ranka užsidengė nosį.

– Čia Skuteris, – pasakė Itanas, lyg tai paaiškintų smarvę.

Lena kvėpavo pro burną, stengdamasi apsiprasti. „Smirdžius“ būtų tinkamesnė pravardė.

– Sveikas, – pasilabino ji, stengdamasi nežiaukčioti.

Skuteris buvo itin savotiškas. Dauguma ligi šiol Lenos matytų vaikinų nešiojo trumpai kirptus plaukus ir rengėsi apsmukusiais džinsais bei marškinėliais, o Skuterio juodi plaukai buvo ilgi, jis vilkėjo žydrus berankovius marškinėlius ir mūvėjo ryškiai oranžinius havajietiškus šortus. Kairįjį bicepsą veržė guminis varžtas, nuo spaudimo viršutinė žasto dalis pūpsojo.

– Ei, žmogau, liaukis, – tarė Itanas, krapštydamas varžtą. Guma nuspriegė nuo Skuterio rankos ir nulėkė į kambarį.

– Šūdas, ką darai! – suvaitojo Skuteris. Jis stovėjo, užstojęs jiems duris, bet visai negrėsmingai. – Taigi ji farė! Ką čia veikia farai, žmogau? Ko ją čia atsivedei?

– Traukis, – atsakė Itanas, stumteldamas jį į kambarį.

– Mane areštuos? – paklausė jis. – Pala, žmonės. – Puolė ant grindų, ieškodamas varžto. – Pala, duokit man susistumt.

– Stokis, – paliepė Itanas, trūktelėdamas Skuterį už šortų gumelės. – Ramiai, ji tavęs neareštuos.

– Man negalima į kalėjimą, žmonės.

– Niekas tavęs ir nekiša, – atsakė Itanas, ankštame kambaryje jo balsas skardžiai aidėjo.

– Aha, gerai, – tarė Skuteris, leisdamasis Itano pastatomas. Prisidėjo ranką prie kaklo ir Lena pastebėjo, kad jis su geltona grandinėle, labai panašia į pirma sutikto Itano bičiulio Polo. Skuterio grandinėlė buvo be žinduko, bet su daug mažučių raktelių, kokie pridedami prie paauglių mergaičių dienoraščių.

– Sėsk, – nurodė Itanas, stumteldamas jį ant lovos.

– Aha, gerai, – atsakė Skuteris, lyg nesupratęs, kad ir taip sėdi.

Lena stovėjo tarpduryje, dar vis alsuodama pro burną. Lange buvo įtaisytas oro kondicionierius, bet neįjungtas. Narkomanai mėgsta vėsą, kad per greitai neišprakaituotų kvaišalų, bet, sprendžiant iš smarvės, Lena įtarė, kad Skuterio kūne esama tiek purvo, kad poros visos iki vienos užsikimšusios.

Kambarys buvo beveik toks kaip visi: ilgis didesnis už plotį, abiejuose šonuose – po lovą, stalą ir spintą. Priešais duris buvo du dideli apmusiję langai. Ant grindų mėtėsi knygų ir popierių stirtos, o ant jų – išsineštinio maisto dėžutės ir alaus skardinės; per kambario vidurį priklijuota mėlyna juostelė, tikriausiai erdvei padalyti. Ji pagalvojo, kažin ką Skuterio kambario draugas mano apie smarvę.

Netoli lovos, ant kurios dabar sėdėjo Skuteris, stalelį atstojo mažutis šaldytuvas. Kambario draugo pusėje – tradicinis sprendimas: nedidelė faneros plokštė ant dviejų betono plytų krūvelių. Plytos tikriausiai vogtos iš statybų aikštelės netoli valgyklos. Kevinas Bleikas prieš dvi savaites kaip tik atsiuntė Čakui įsakymą, prašydamas surasti dingusias plytas, nes statybų įmonė už naujas prašo sumokėti.

– Gali užeiti, – pasakė Itanas, kviesdamas ją vidun. – Jis visiškai nusišniojęs.

– Pati matau, – atsakė Lena, bet nesitraukė nuo atvirų durų. Skuteris buvo stambesnis už Itaną: aukštesnis, tvirtesnis. Ji kyštelėjo nykštį į užpakalinę kišenę ir užčiuopė peilį.

Itanas atsisėdo ant lovos greta Skuterio ir tarė:

– Jeigu neuždarysi durų, jis su tavim nesikalbės.

Lena apsvarstė riziką ir nusprendė, kad susitvarkys. Ji įėjo ir neatsigręždama uždarė duris.

– Atrodo, kad jis apskritai nekalbės, – pasakė ji. Jau norėjo sėstis ant lovos priešais Skuterį, bet stabtelėjo, prisiminusi, kas vyksta kituose kambariuose.

– Teisingai, – išvebleno Skuteris ir nusikvatojo, lyg ruonis lotų.

Ji apsidairė po kambarį; narkotikų reikmenų čia tiek, kad visai vaistinei pakaktų. Ant taburetės prie lovos gulėjo du švirkštai. Greta – šaukštas su nuosėdomis ir maišelis, o jame kažkas panašaus į stambius druskos kristalus. Jie sutrukdė Skuteriui ruoštis „ledą“, stipriausią metamfetamino atmainą. Kvaišalas buvo toks grynas, kad jo nė nereikėjo filtruoti.

– Koks sušiktas mulkis, – pasakė Lena. Net jos dėdė Henkas, siaubingai įjunkęs į „amfą“, niekada nežaisdavo su „ledu“. Jis pernelyg pavojingas. Ji tarė Itanui: – Kokia prasmė…

– Jis buvo geriausias Endžio draugas, – priminė Itanas.

Išgirdęs Endžio vardą, Skuteris pravirko. Jis verkė kaip mergina, atvirai ir nesigėdydamas. Lenai tokia reakcija ir patiko, ir atrodė bjauri. Keista, bet panašiai jautėsi ir Itanas.

– Liaukis, Skutai, susiimk, – paliepė jis, nustumdamas vaikiną nuo savęs. – Jėzau Kristau, gal tu žydras?

Jis dirstelėjo į Leną, tikriausiai paskutinę minutę prisiminęs, kad jos sesuo buvo homoseksualė. Lena pažvelgė į laikrodį. Ji visą naktį ieškojo šito kvailio, tad dabar tikrai nepasiduos. Ji taip spyrė į lovą, kad abu vaikinai net pašoko.

– Skuteri! – griežtai tarė Lena. – Girdi mane?

Jis linktelėjo galva.

– Tu buvai Endžio draugas?

Tas vėl linktelėjo.

– Endis turėjo nemalonumų?

Smirdžius nuleido galvą. Lena atsiduso, supratusi, kad be reikalo spyrė į lovą. Dabar jis pajuto grėsmę ir nebeprašneks.

Ji galva parodė į mažytį šaldytuvą.

– Ar ten turi ko nors išgerti?

– A, taip, – Skuteris pašoko, lyg sakydamas „Koks aš nemandagus!“ Jis susvirduliavo, tada atgavo pusiausvyrą ir atidarė šaldytuvą. Lena išvydo kelis butelius alaus ir, atrodo, plastikinį butelį nežinomos rūšies degtinės. Kažin kodėl Skuterio neišmeta iš koledžo, jei jis tik geria ir kvaišinasi.

Skuteris pratarė:

– Turiu alaus ir…

– Duokš, – pertraukė Lena, nustumdama jį šalin. Galbūt, jei truputį išgers, šiek tiek atsitokės. – Stiklinių? – paklausė ji.

Skuteris pasilenkė po lova ir ištraukė du plastikinius puodukus, regėjusius ir geresnių laikų. Lena pastatė juos ant šaldytuvo ir paėmė Itano pasiūlytas apelsinų sultis. Buteliukas buvo mažas. Visiems trims išgerti teks po nedaug.

– Man ne, – tarė Itanas, žvelgdamas į ją įdėmiai lyg į kokį vadovėlį.

Nežiūrėdama į jį, Lena sumaišė gėrimus, į vieną puoduką supylė pusę apelsinų sulčių, šliūkštelėjo degtinės. Sulčių buteliuką pasiliko sau, iki viršaus pripildžiusi jį skaidraus alkoholio. Nykščiu užspaudusi angą, pakratė buteliuką, kad susimaišytų, vis dar jusdama, kad Itanas nenuleidžia nuo jos akių.

Ji atsisėdo ant kitos lovos, jau pamiršusi, kad nereikėtų, ir pažvelgė į gurkšnojantį Skuterį.

– Skanu… – pasakė jis. – Ačiū.

Lena laikė buteliuką sulčių ant kelių, bet negėrė. Norėjo pažiūrėti, kiek ištvers. Gal vis dėlto ir negers. Gal tik laikys rankoje, kad Skuteriui būtų drąsiau su ja kalbėtis. Ji žinojo, kad per apklausą pirmiausia reikia užmegzti tarpusavio ryšį. Su priklausomais asmenimis kaip Skuteris lengviausia tai padaryti parodant, kad ir pati turi bėdų.

– Endis, – pagaliau pratarė Lena, jusdama, kaip išdžiūvo burna.

– Aha. – Skuteris lėtai palinkčiojo galva. – Geras buvo žmogus.

Lena prisiminė, ką sakė Ričardas Karteris.

– Girdėjau, kartais elgdavosi kiauliškai.

– Aha, na tas, kuris taip sakė – šiknius, – atrėžė Skuteris.

Jis sakė tiesą, bet Lena tokią pastabą pasilaikė sau.

– Papasakok man apie jį. Papasakok apie Endį.

Skuteris atsirėmė į sieną ir nusibraukė nuo akių ilgus plaukus. Jo skruostai buvo siaubingai spuoguoti. Lena galėjo jį pamokyti, kad, jei nusikirptų plaukus ar bent jau nuolat juos trinktų, spuogų gerokai sumažėtų, bet dabar turėjo apie ką kalbėti ir be to. Ji paklausė:

– Ar jis su kuo nors draugavo?

– Kas, Endis? – Skuteris papurtė galvą. – Jau seniai ne. – Jis atkišo puoduką, prašydamas įpilti dar. Lena dėbtelėjo į jį, nenorėdama dalytis.

– Pirma pasišnekėkim, o tada įpilsiu, – nukirto.

– Man reikia dozės, – sukruto jis, siekdamas švirkštų ant šaldytuvo.

– Pala minutėlę, – sustabdė Itanas. – Sakei, kad pasikalbėsi su ja, tai ir kalbėkis, aišku? Žadėjai papasakoti, ko ji klaus.

– Tikrai? – sutriko Skuteris. Jis dirstelėjo į Leną, o ši patvirtindama linktelėjo.

– Tikrai, drauguži, – patikino Itanas. – Sakei. Pažadėjai, nes nori padėti Endžiui.

– Aha, gerai, – sutiko Skuteris, linkčiodamas galva. Jo plaukai buvo tokie murzini, kad nejudėjo.

Itanas pažvelgė į Leną.

– Matai, kas nutinka smegenims nuo to mėšlo?

Nekreipdama į jį dėmesio, Lena paklausė Skuterio:

– Endis su kuo nors draugavo?

Skuteris sukikeno:

– Aha, bet ji su juo ne.

– Kas „ji“? – paklausė Lena.

– Elena. Elena iš dailės pamokų.

– Šafer? – pasitikslino Itanas, tas vardas jam, regis, nepatiko.

– Aha, žmogau, eina sau, kokia merga! Supranti? – Skuteris kaip sąmokslininkas kumštelėjo Itanui į pašonę. – Kokia gražuolė.

Lena pamėgino grąžinti jį prie to, kas jai rūpėjo.

– Jie susitikinėjo?

– Jinai su tokiu kaip jis – niekada, – užtikrino Skuteris. – Ji deivė. Paprasti mirtingieji, kaip Endis, galėjo tik pasvajoti pauostyti jos kelnaites.

– Ji – vaikščiojantis orgazmas, – aiškiai pasišlykštėjęs pareiškė Itanas. – Tikriausiai jo nė nepastebėdavo.

Skuteris vėl sukikeno ir kumštelėjo Itaną.

– Galbūt jis dabar danguje rausiasi apatinių stalčiuose!

Itanas susiraukė ir niuktelėjo Skuterį.

– Ką? – nesupratusi paklausė Lena.

– Po galais, girdėjau, jos galva atrodė lyg prarijus bombą, – tarė Skuteris.

– Kieno galva?

– Elenos! – atsakė Skuteris, lyg tai būtų akivaizdu. – Ji persišovė galvą, žmogau. Kur tave velniai nešioja?

Lena pasijuto lyg plyta per pakaušį gavusi. Visą dieną tūnojo savo kambaryje, žiūrėjo, kas skambina. Kelissyk skambino Nana, bet ji nekėlė ragelio. Elenos Šafer mirtis tyrimą pakreipia visai kita linkme. Jeigu mergina, kaip ir Endis, tariamai nusižudė, Džefris užsipuls dvigubai.

Nesusimąsčiusi Lena gurkštelėjo iš buteliuko. Palaikė skystį burnoje, pasimėgavo skoniu, tada nurijo. Degtinė nutvilkė gerklę, ji juto ją iki pat skrandžio. Lėtai iškvėpė, pasijuto ramesnė, budresnė.

– O kaip ta reabilitacijos programa, kur tėvai jį nusiuntė? – paklausė ji.

Skuteris vėl pažvelgė į švirkštus ir apsilaižė lūpas.

– Jis padarė viską, ką reikia, kad jį išleistų, supranti? Endis mėgo pūst. Šito neišvengsi. Jei jau sykį įjunkai, vis grįši ir grįši kaip pas meilužę… – Skuteriui aiškiai patiko tarti žodį „meilužė“, nes pakartojo kelis sykius, kaskart rutuliodamas liežuvį burnoje.

Lena pamėgino vėl grįžti prie temos:

– Tad jis grįžo ir nebevartojo?

Skuteris linktelėjo.

– Aha.

– Ir kiek tai truko?

– Turbūt iki sekmadienio, – atsakė ir nusijuokė, lyg pašmaikštavęs.

– Kurio sekmadienio?

– Kai jis mirė, – atsakė Skuteris. – Visi žino, kad farai ten rado adatą.

– Mat kaip, – tarė Lena, galvodama, kad Frenkas būtų užsiminęs, jeigu taip būtų iš tikrųjų. Gandai studentų miestelyje plinta greitai kaip lytiškai užkrečiamos ligos.

Ji tarė:

– Tai sakai, jis mėgo pūst?

– Aha, aha, – patikino jis. – Jie viską rado.

Lena dėbtelėjo į Itaną ir paklausė Skuterio:

– Ar iki vakar matei, kad Endis ką nors vartotų?

Skuteris papurtė galvą.

– Ne, bet žinau, kad vartojo.

– Iš kur žinai?

– Nes jis norėjo iš manęs pirkti, supranti?

Itanas greta jo aiškiai įsitempė.

Skuteris kalbėjo:

– Šeštadienio vakarą nusipirko didžiulę krūvą ir sakė, kad viską supūs sekmadienį. Išskris stebuklingu kilimu. Klausyk, manai, ta daina apie tai?

Lena vėl neleido jam nukrypti:

– Manai, jis norėjo nusižudyti?

Itanas atsistojo ir priėjo prie lango.

– Aha, tarkim, – atsakė Skuteris. Jis vėl pažvelgė į švirkštus. – Žodžiu, atėjo į mano kambarį ir klausia: „Klausyk, drauguži, turi?“, o aš atsakiau: „Aišku, juk kitą savaitę Berkas išvažiuoja“, o jis: „Duokš, ką turi. Pinigų yra“, tada aš: „Eik šikt, neduosiu, čia mano, o tu man dar skolingas už tai, ką supūtei, kol tavęs nepaguldė, tu sušiktas gaidy“, o jis…

Lena pertraukė:

– Jam stigo pinigų?

– Aha, taigi, nuolat. Mama vertė jį mokėti nuomą ir panašiai. Kas per nesąmonė, ką, žmonės? Savo sūnų vertė susimokėti už skudurus ir kitą mėšlą, lyg jis turėjo iš ko! – Jis pasitaisė šortus. – Bet mašiną gerą gavo… – Atsigręžė į Itaną. – Matei, kokius ratus jam nupirko tėtis?

Lena bandė priversti Skuterį susikaupti.

– Bet šeštadienio vakarą turėjo pinigų? Endis turėjo šlamančių?

– Velnias, nežinau. Turbūt. Susišaudė.

– Tu jam nepardavei?

– Velnias, ne. Tik žinojau, ką jis nori padaryti. Į tokį mėšlą aš nesiveliu. Parduodi gėrio, o koks vaikis perdozuoja, ir tada tik žiū – ir pats sėdi už netyčinę žmogžudystę, o aš tai jau nesėsiu, ačiū. Kai iš čia ištrūksiu, manęs jau laukia darbas.

– Kur? – paklausė Lena, stebėdamasi, kas pasaulyje gali samdyti tokį apgailėtiną tipą.

Itanas neleido jam atsakyti.

– Tu žinojai, kad jis ketina žudytis? – paklausė.

– Turbūt. – Skuteris gūžtelėjo. – Bent praėjusį kartą taip darė. Nusipirko maišelį „žolės“ ir susipjaustė skustuvu. – Jis perbraukė sau per ranką. – Žmogau, geriau nepasakosiu. Visur kraujas, nepatikėsi. Manai, reikėjo jam ką nors pasakyti? Nenorėjau pridaryti jam blogiau, ar ką.

– Taigi, šūdžiau, – atrėžė Itanas, grįždamas prie lovos. Jis smogė Skuteriui per pakaušį. – Gal ir reikėjo jam ką nors pasakyti. Asile, tu jį ir nužudei.

Lena įsiterpė:

– Itanai…

– Einam iš čia, – pasakė Itanas, žengdamas durų link. Ji matė, kad jis pyksta, bet nesuprato dėl ko. Jis jai tarė: – Atleisk, sugaišinau tavo laiką.

– Nieko tokio, – burbtelėjo Skuteris.

– Eime, – tarė Itanas, taip plačiai atplėšdamas duris, kad rankena net paliko žymę sienoje.

Lena nusekė jam iš paskos, bet užtrenkė duris ir liko kambaryje.

– Lena! – Subraškėjo durys, Itanas pabeldė, bet ji jas užrakino, tikėdamasi, kad bent kelias minutes jis neįsiverš.

– Skuteri, – tarė žiūrėdama jam tiesiai į akis, – kas Endžiui pardavė kvaišalų?

Skuteris spoksojo į ją.

– Ką?

– Kas pardavė kvaišalų Endžiui šeštadienio vakarą? – pakartojo ji. – Iš kur jis jų vis dėlto gavo?

– Šūdas. Nežinau. – Jis pasikasė rankas, aiškiai pasijutęs nejaukiai, kad nebėra Itano. – Išeik, gerai?

– Ne, – atsakė Lena. – Pasakyk, tada išeisiu.

– Aš turiu teises.

– Mat kaip? Gal skambinsi policijai? – Vienoje rankoje ji laikė buteliuką, o kita susėmė pritrauktus švirkštus. – Iškviečiam farus, Skuteri.

– Velnias, nejuokauk. – Jis ištiesė drebančią ranką, siekdamas švirkštų, bet Lena jį aplenkė.

– Sakyk, kas pardavė! – paliepė ji.

– Nerėk, – inkštė Skuteris. Kai pamatė, kad neišdegs, pasidavė. – Negi nežinai. Tu su juo dirbi.

Lena paleido švirkštus ir vos neišmetė buteliuko, bet susitvardė.

– Čakas?!

Skuteris metėsi ant grindų ir stvėrė švirkštus lyg pinigus.

– Čakas? – pakartojo Lena. Ji buvo tokia priblokšta, kad nieko daugiau neįstengė daryti. Gurkštelėjo degtinės, paskui užsivertė visą buteliuką. Pasijuto tokia sutrikusi, kad turėjo vėl atsisėsti ant lovos.

– Lena! – šaukė Itanas, belsdamas į duris.

Skuteris ėmė leistis. Lena lyg pakerėta stebėjo, kaip jis trūkteli adatą, kad ištrykštų kraujas, o tada susileidžia kvaišalus į veną. Varžto galą laikė sukandęs dantimis, paleido, o šis pliaukštelėjo, tada jis iki galo nuspaudė stūmoklį.

Jis aiktelėjo, lyg gavęs antausį, ir visas kūnas virptelėjo. Burna prasižiojo, kūnas trūkčiojo, užvaldytas kvaišalų. Akys šaudė į visas puses, dantys kaleno. Ranka taip virpėjo, kad tuščias švirkštas iškrito ant grindų ir nuriedėjo po lova. Lena žiūrėjo, neįstengdama atplėšti akių nuo „ledo“ tąsomo kūno.

– O, geras, – kuždėjo Skuteris. – Eina sau, čia tai geras. O, taip.

Ji pažvelgė į kitą švirkštą ant grindų, pagalvojo apie jį, spėliojo, koks tai jausmas, kai leidi narkotikams užvaldyti tavo kūną. Arba atimti tau gyvybę.

Skuteris pašoko taip staiga, kad Lena, traukdamasi atatupsta nuo jo, net atsitrenkė galva į sieną.

– Oi, oho, kaip čia karšta, – pasakė Skuteris ir pradėjo berti žodžius lyg kulkas iš automato, žingsniuodamas po kambarį: – Žinai kaip čia karšta kvėpuoti per karšta net kvėpuoti nežinau negaliu kvėpuoti ar tu gali kvėpuoti žmogau bet geras ką? – tarškėjo tąsydamas drabužius, lyg mėgintų juos nusiplėšti.

– Lena! – šaukė Itanas.

Durų rankena pokštelėjo, durys atsilapojo, vėl trenkėsi į sieną.

– Šiknius! – užriko Itanas, pastumdamas Skuterį taip, kad tas griuvo ant šaldytuvo. Užplūstas jėgų, Skuteris vėl pašoko, vis dar veblendamas apie kambario temperatūrą.

Itanas pamatė kitą švirkštą ant grindų ir sutrypė jį koja, plastikas sutrupėjo, o aplink išsiliejo skaidrus skystis. Tuomet, lyg nujausdamas, ką Skuteris gali padaryti, kad tik gautų pakaifuoti, Itanas batu ištrynė balutę, kol nebeliko ką dar susemti.

Itanas stvėrė Leną už rankos ir tarė:

– Varom.

– Šūdas! – sukliko ji. Jis pačiupo ją už sužeistojo riešo. Nuo skausmo ji kone nualpo, bet Itanas nepaleido, kol neišsivedė jos į koridorių. – Kiaulė! – užriko Lena, ranka trenkdama jam per petį. – Aš kai ką išpešiau!

– Lena…

Ji nusigręžė, ketindama eiti sau. Itanas pamėgino pagriebti ją už rankos, bet nespėjo. Jis tarė:

– Kur eini?

– Namo. – Ji žingsniavo koridoriumi, mintyse perkratydama, ką pasakė Skuteris. Jai reikėjo viską užrašyti, kol neužmiršo. Jei Čakas susijęs su narkotikų platinimu, galėjo ir užlenkti Endį Rozeną ir Eleną Šafer, kad jie neprasitartų. Viskas ėmė dėliotis į vietas. Tik reikia viską išlaikyti galvoje, kol spės užrašyti.

Staiga ją pasivijo Itanas.

– Leisk, palydėsiu tave namo.

– Manęs lydėti nereikia, – atrėžė ji, čiupinėdama riešą ir galvodama, kad turbūt pagaliau jis jį sulaužė.

– Tu daug išgėrei.

– Ir dar daugiau išgersiu, – atsakė ji, braudamasi pro žmones, užstojusius duris. Kai viską užrašys, reikės atšvęsti ir išgerti. Prieš kelias valandas ji jaudinosi, kad neteks darbo. O dabar ji galbūt net užims Čako vietą.

– Lena…

– Eik namo, Itanai, – paliepė ji ir suklupo ant akmens kiemo vejoje. Atsistojo ir ėjo toliau.

Jis bėgo iš paskos, kad suspėtų.

– Apsiramink.

– Man nereikia apsiraminti, – atsakė Lena, taip ir buvo. Kūną užplūdęs adrenalinas leido aiškiai mąstyti.

– Lena, liaukis, – kone maldavo Itanas.

Ji pasuko į siaurą takelį tarp dviejų spygliuotų krūmų, žinodama, kad į darbuotojų bendrabutį greičiau nueis tiesiai per pagrindinį kiemą. Itanas sekė paskui, bet užsičiaupė.

– Ko tau? – paklausė ji.

Jis neatsakė.

– Į mano kambarį tu neisi, – tarė ji, nustumdama žemai augančią medžio šaką ir prisiartindama prie pagrindinio įėjimo į savo bendrabutį. – Aš nejuokauju, Itanai.

Jis nekreipė dėmesio į jos žodžius, tik pasitraukė į šalį, kol ji atrakins laukujes duris. Jos judesiai buvo nekoordinuoti, ji niekaip nepataikė į spyną. Tikriausiai pradėjo veikti vikodinas, plūduriuojantis alkoholio jūroje, kuri teliūskavo jos skrandyje. Ką ji sau galvojo, maišydama vaistus ir alkoholį? Negi tokia kvaila.

Itanas išplėšė raktus jai iš rankos ir atidarė duris. Ji norėjo juos atimti, bet jis jau buvo viduje.

– Kuris kambarys tavo? – paklausė.

– Atiduok raktus. – Ji vėl pamėgino juos pastverti, bet nespėjo.

– Tu nusitašei, – pareiškė jis, – žinai?

– Prašau atiduoti raktus, – pakartojo ji, nenorėdama kelti skandalo. Bendrabučiai buvo tokie nušiurę, kad profesoriai nenorėjo čia gyventi, bet Lena visai netroško, kad ir tie keli kaimynai kaišiotų galvas į koridorių.

Itanas perskaitė jos pavardę ant pašto dėžutės fojė. Netaręs daugiau nė žodžio, nužingsniavo koridoriumi prie jos kambario.

– Liaukis, – liepė ji. – Atiduok man…

– Ką gėrei? – paklausė jis, naršydamas raktus ir ieškodamas reikiamo. – Kokias ten tabletes rijai?

– Atstok nuo manęs! – atrėžė ji, stverdama raktus. Atsirėmė galva į duris ir susikaupusi rakino spyną. Kai išgirdo spragtelėjimą, net šyptelėjo, bet tuojau šypsena išblėso, nes Itanas įstūmė ją į kambarį.

Jis paklausė:

– Kokias tabletes gėrei?

– Tu mane seki? – paklausė ji, bet buvo ir taip aišku.

– Ką gėrei?

Lena stovėjo kambario viduryje, mėgindama susigaudyti. Nebuvo į ką žiūrėti. Jos gyvenamąją erdvę sudarė dviejų kambarėlių urvas su atskira vonios patalpa ir kompaktiška virtuvėle, kurioje tvyrojo taukų kvapas, kad ir kiek ji ją šveitė. Lena prisiminė atsakiklį, žinučių jame buvo lygiai nulis. Ta kalė Džilė Rozen vis dar nepaskambino.

Itanas pakartojo:

– Ką gėrei?

Lena priėjo prie virtuvės spintelės ir atsakė:

– Motriną. Spazmai užpuolė, aišku? – Ji tikėjosi, kad nuo to jis užsičiaups.

– Ir daugiau nieko? – paklausė jis, artindamasis prie jos.

– Tiesą sakant, ne tavo reikalas, – pareiškė Lena ir išsitraukė iš spintelės butelį viskio.

Itanas skėstelėjo rankomis.

– O dabar dar gersi.

– Ačiū už komentarą, mažyli, – nusišaipė ji, įsipylė ir vienu mauku nurijo.

– Nuostabu, – tarė jis, kai ji pylėsi dar.

Lena apsigręžė ir tarė:

– O gal ir tu…

Ji nutilo. Itanas stovėjo taip arti, kad galėjo paliesti, ir lyg miško gaisras tvoskė priekaištu.

Jis stovėjo nė nekrustelėdamas, nuleidęs rankas.

– Nereikia.

– O vis dėlto? – paklausė ji.

– Aš negeriu, – atsakė jis. – Ir tau nesveika.

– Tu iš „Anoniminių alkoholikų“?

– Ne.

– Tikrai? – pasitikslino ji, gurkštelėdama viskio ir garsiai atsidūsėdama, lyg nieko skanesnio nebūtų ragavusi. – Koks tu kietas.

Jis akimis sekė stiklinę, kylančią prie jos lūpų.

– Man nepatinka būti apsvaigusiam.

Ji prisikišo viskį prie nosies ir įkvėpė.

– Pauostyk, – pasiūlė ir kyštelėjo jam prie veido.

– Patrauk, – liepė jis, bet nekrustelėjo.

Ji apsilaižė lūpas ir garsiai sučepsėjo. Jis apsvaigęs; Lena tuo neabejojo. Niekaip kitaip nepaaiškinsi jo elgesio. Ji tarė:

– Negali net paragauti, Itanai? Liaukis, „Anoniminiai alkoholikai“ – skystablauzdžiams. Nebūtina vaikščioti į kažkokius kvailus susirinkimus, kad sužinotum, kada sustoti.

– Lena…

– Juk tu vyras, ką? Vyrai moka valdytis. Nagi, pone Susivaldėli.

Ji priglaudė stiklą jam prie lūpų, o jis jas kietai sučiaupė. Net kai ji kilstelėjo stiklą ir gintariniu skysčiu apliejo jam smakrą ir marškinius, lūpos neprasivėrė.

– Na, – tarė ji, žiūrėdama, kaip nuo smakro varva alkoholis, – toks puikus viskis veltui.

Jis nutraukė nuo kabliuko virtuvinį rankšluostį ir įbruko jai į ranką. Pro sukąstus dantis iškošė:

– Tučtuojau nušluostyk.

Toks įniršis Leną sutrikdė. Jai nieko nereiškė išvalyti, ką prilaistė, todėl pakluso, nušluostė jam marškinius, paskui nusausino džinsus. Priekyje kelnės buvo ankštos, ir Lena nesutvardė juoko.

– Tau pasistoja, kai kiti tavęs klauso?

– Užsičiaupk, – paliepė jis, mėgindamas atimti iš jos rankšluostį.

Ji atidavė rankšluostį, bet ėmė čiupinėti ranka, dar stipriau spustelėdama kelnių priekį. Nuo jos prisilietimo ten dar labiau sukietėjo.

– A, vadinasi, nuo viskio? Tau patinka jo kvapas? Nuo jo tau pasistoja?

– Liaukis, – tarė jis, bet buvo justi, kad vis labiau jaudinasi.

Ji tarė:

– Tu mažasis iškrypėli. – Nustebo, savo balse išgirdusi erzinančią gaidelę.

– Nereikia, – atsakė jis, bet kai ji atsegė džinsus, nemėgino jos sulaikyti.

– Ko nereikia? – paklausė ji, apsivydama jį ranka. Jis buvo didesnis, negu Lena įsivaizdavo, o žinodama, kad gali arba suteikti jam malonumą, arba sukelti didžiulį skausmą, kažkodėl jaudinosi. Ji glostė jį ir kalbėjo: – Šitaip nereikia?

– O šūdas, – sukuždėjo Itanas ir apsilaižė lūpas. – Šūdas.

Ji braukė ranka pirmyn atgal, stebėdama, kaip jis reaguoja. Iki užpuolimo Lena nebuvo nekalta mergelė, todėl instinktyviai žinojo, ką daryti, kad jam gniaužtų kvapą.

– Ak… – Itanas prasižiojęs siurbė orą. Jis ištiesė ranką.

– Neliesk manęs, – paliepė Lena, spusteldama jį taip, kad suprastų, jog ji rimtai.

Tuomet jis viena ranka pasirėmė į šaldytuvo viršų. Ji pajuto, kad jam linksta keliai, bet jis šiaip taip įstengė išstovėti.

Lena šyptelėjo. Vyrai kvaili. Kad ir kokie jie stiprūs, jei pamanys, kad gali juos pamaloninti, ims šliaužioti ant grindų ir maldauti. Ji paklausė:

– Dėl to atsekei paskui mane namo lyg šunytis?

Itanas pasilenkė jos pabučiuoti, bet Lena nusigręžė. Jis vėl aiktelėjo, kai ji nykščiu patrynė pimpio galiuką.

– Šito norėjai? – paklausė ji, nejudindama rankos, laukdama, kad jis maldautų. – Sakyk!

– Ne, – sukuždėjo jis. Mėgino ranka apkabinti ją per liemenį, bet Lena palietė jį tokioje vietoje, kad jis kone pašoko iki lubų, kaip ji ir tikėjosi.

– Dieve… – jis sušnypštė pro dantis ir, ieškodamas ko įsikibti, nuvertė stiklą nuo virtuvės spintelės.

– Nori išdulkinti išprievartavimo auką? – paklausė ji atsainiu balsu. – Paskui vaikščiosi ir girsies draugeliams?

Jis papurtė galvą, užsimerkęs ir visą dėmesį sutelkęs į jos ranką.

– Su kuo nors susilažinai? – paklausė ji. – Atspėjau?

Itanas priglaudė galvą prie jos peties, mėgindamas išsilaikyti ant kojų.

Ji prikišo lūpas prie jo ausies.

– Nori, kad liaučiausi? – paklausė ji, judėdama lėčiau.

– Ne, – sukuždėjo jis, judindamas klubus, kad ji nesustotų.

– Ką sakei? – paklausė Lena. – Prašei liautis?

Sunkiai alsuodamas, jis vėl papurtė galvą.

– Sakei „prašau“? – paklausė ji, sujaudindama jį iki pat ribos. Kai jo kūnas ėmė virpėti, ji liovėsi. – Sakei „prašau“?

– Taip, – švokštė jis, uždėdamas delną ant jos rankos, maldaudamas tęsti.

– Kas tau leido mane liesti?

Jis patraukė ranką, bet lingavo klubais, o alsavo taip giliai, kad net švokštė.

– Negirdėjau, – erzino Lena. – Sakyk „prašau“.

Jis pradėjo tarti žodį, bet sudejavo.

– Sakyk, – spyrė ji, spusteldama tiek, kad primintų jam, ką gali jos ranka.

Itano lūpos krutėjo, mėgindamos ištarti žodį, bet arba jis per sunkiai alsavo, arba buvo pernelyg išdidus, kad prašytų.

– Ką sakei? – kuždėjo ji, lūpomis beveik bučiuodama jo ausį. – Ką sakei?

Jis sugargaliavo, lyg kažkas jo viduje būtų nutrūkę. Kai jis pagaliau pasidavė, Lena šyptelėjo.

– Prašau… – maldavo jis ir, lyg to būtų negana, pakartojo: – Prašau…

Lena vėl buvo tame tamsiame kambaryje, gulėjo ant pilvo. Lėti, jausmingi bučiniai slydo jos nugara link ten, kur prasideda uodegikaulis. Ji pasirąžė, pajuto, kaip nusmunka kelnės, mėgavosi, kad yra bučiuojama maloniausioje vietoje, nė nesuvokdama, kad neturėtų viso to jausti. Jos rankos ir kojos turėtų būti prikaltos prie grindų. Ji turėtų gulėti aukštielninka.

Staiga atsibudo, traukte traukdama orą, pašoko iš lovos taip greitai, kad net nugriuvo ant grindų ir taip susimušė galvą į sieną, kad kelias sekundes aptemo akyse.

– Kas yra? – paklausė Itanas.

Lena atsistojo ir prigludo prie sienos, klausydamasi savo širdies plakimo. Pasilenkė prie džinsų. Atsegta tik viršutinė saga. Kas vakar nutiko? Iš kur čia Itanas?

– Eik iš čia, – įsakė ramiu lediniu balsu, nors po visą kūną srūte sruvo baimė.

Itanas nusišypsojo jai ir ištiesė rankas. Lova viengulė, ankštoka pačiai Lenai, o jis gulėjo ant šono, prisispaudęs prie sienos, su visais drabužiais, tik džinsai prasagstyti, užtrauktukas pusiau atsegtas.

– Ką, po galais, tu man darei? – paklausė ji, pasibaisėjusi mintimi, kad jis ją lietė, gal net įsiskverbė vidun.

– Ei, – tarė jis ramiu balsu, lyg jie šnekučiuotųsi apie orą. – Nurimk, ką? – Jis atsisėdo lovoje ir bandė pagauti ją į glėbį.

– Eik velniop, – pasiuntė ji, trenkdama jam per rankas.

Jis atsistojo.

– Lena…

– Atstok nuo manęs! – užriko ji, net gerklę peršėjo.

Jis pažvelgė į save žemyn, užsisegė kelnes ir tarė:

– Liaukis, juk mums nereikės tuoktis, ar ką…

Ji stipriai stumtelėjo jį į krūtinę. Jis susvirduliavo atatupstas, bet neparvirto. Užuot susipratęs, žengė jos link sustingusiu veidu, netardamas nė žodžio, ir stipriai krestelėjo ją už pečių.

Ji bloškėsi į sieną, bet išsilaikė ant kojų, pasibaisėjusi tokiu brutalumu. Ligi tol manė, kad jį įveiktų, bet Itano kūnas buvo lyg plieninis.

Jis prasižiojo, tikriausiai ketindamas atsiprašyti. Ji skėlė jam antausį. Kambaryje nuaidėjo, ir jai nė nespėjus susigaudyti, kas vyksta, jis skaudžiai kirto jai atgal.

– Šunsnuki! – Ji vėl jį užsipuolė, šįsyk kumščiais, bet jis sugriebė ją už rankų ir pristūmė prie sienos.

– Lena… – pratarė, prispaudęs jos riešus.

Ji manė, kad suskaus traumuotą vietą, bet buvo pernelyg išsigandusi to, kas galėjo tarp jų įvykti, tad nejuto nieko kita, tik įsiūtį. Mėgino išsilaisvinti, bet jis tvirtai ją laikė. Peilis tebebuvo kišenėje, nors kas iš to, jei jis nepaleidžia rankų. Ji spyrė jam į kelį, ir jis automatiškai pasilenkė, o jai pasitaikė proga iš pasalų smogti jam tiesiai į veidą. Itanas pagaliau atsitraukė, rankomis susiėmęs už nosies, tarp pirštų sunkėsi kraujas. Lena nubėgo į vonios patalpą ir užsitrenkė.

– O Dieve, – sukuždėjo ji. – O Dieve, o Dieve, o Dieve.

Virpančiomis rankomis atsisagstė džinsus. Draskydama nagais kojų odą, nusismaukė kelnes pasižiūrėti, kas padaryta. Apieškojo mėlynių ir įbrėžimų ant kūno, paskui patikrino, ar nėra iškalbingų dėmių ant apatinių, net pauostė juos, ieškodama menkiausio Itano pėdsako kur nors prie kūno.

– Lena! – Itanas pabeldė į duris. Jo balsas buvo prislopintas, ir ji tikėjosi, kad sulaužė jam nosį.

– Eik lauk! – paliepė, spirdama koja į duris, trokšdama tokia pat jėga spirti jam ir išvysti, kaip jis plūsta kraujais raitydamasis iš skausmo.

Jis trinktelėjo į duris taip, kad šios net suvirpėjo.

– Lena, po galais!

– Dink iš čia! – klykė ji, net gerklę skaudėjo. Ar jis buvo jos burnoje? Ar ji dar jaučia jo skonį?

– Lena, liaukis, – ramesniu balsu tarė jis. – Prašau, mažute.

Lena pajuto, kaip susuka pilvą, ir žiaukčiodama puolė prie klozeto, iš burnos ant grindų pasipylė tulžis. Ji atsiklaupė ant kelių, tąsoma virš klozeto, žarnas traukė mėšlungis, lyg kas būtų ten suvaręs kumštį.

Užsimerkė, nenorėdama žiūrėti į tai, kas unitaze, alsavo pro burną, stengdamasi vėl neapsivemti.

Akis pakelti privertė atplėšiamų durų garsas, bet vonios kambario durys nejudėjo.

– Stok prie sienos, – įsakė vyriškas balsas. Ji tučtuojau pažino Frenką.

– Eik tu šikt, – atkirto Itanas, bet ji išgirdo pažįstamą garsą, – jis tikriausiai buvo priremtas prie sienos jėga. Ji tikėjosi, kad jam skaudės. Frenkas suspardys jam subinę.

Lena nusišluostė burną ir nusispjovė į klozetą. Atsisėdo ant kulnų, užsidėjo ranką ant pilvo ir klausėsi, kas dedasi už durų. Galva plyšte plyšo, širdis daužėsi.

– Kur Lena? – įtemptu balsu paklausė Džefris.

– Nėra, asilai jūs, – taip užtikrintai pareiškė Itanas, kad net ji patikėjo. – Turit orderį išlaužti duris, subinės?

Lena pasirėmė ranka į kriauklę ir lėtai atsistojo.

– Kur ji išėjo? – vis dar tuo pačiu susirūpinusiu balsu paklausė Džefris.

– Kavos.

Lena pažvelgė į save veidrodyje virš kriauklės spintelės. Iš nosies nuvarvėjo lašelis kraujo, bet neatrodė, kad ji lūžusi. Tiesiai po akimi buvo mėlynė, ir ji pakėlė ranką jos paliesti. Prie pat veido sulaikė pirštus. Lyg elektros srovė nukrėtė ryškus prisiminimas apie vakar. Ji šita ranka čiupinėjo Itaną. Kišo jam į kelnes ir glostė, žvelgdama į akis, stebėdama, kokį poveikį jam daro, mėgaudamasi tuo, kas vakar atrodė galia, o šįryt – tik kažkas pigaus ir šlykštaus.

Lena atsuko karštą vandenį ir iš muilinės paėmė muilą. Nusimazgojo rankas, tada prisisėmė putų į burną, mėgindama prisiminti, ar jį bučiavo. Nagais gremžė liežuvį, o kai muilo pakliuvo į gerklę, ėmė žiaukčioti. Taip pasielgė dėl to, kad buvo girta. Girta kaip kiaulė. Kokio dar galo krėstų tokią kvailystę?

Džefris švelniai pabeldė į duris.

– Lena!

Ji neatsakė, tik šveitėsi rankas, kol jos tamsiai paraudo nuo karščio ir trinties. Sužeistas riešas kone dvigubai storesnis už kitą, bet skausmas malonus, nes jį galima valdyti. Nagas užkliuvo už nelygaus rando, ji nudžiugo, išvydusi kraują. Krapštė žaizdelę, mėgindama pradrėksti odą, trokšdama ją nusilupti.

– Lena! – Džefris pabeldė garsiau, iš balso atrodė sunerimęs. – Lena? Kas tau?

– Duok jai ramybę.

– Lena, – pakartojo Džefris, stipriai daužydamas į duris. Ji nesuprato, ar jis jaudinasi, ar pyksta, ar ir viena, ir kita. – Atsiliepk.

Ji pakėlė akis. Veidrodyje atsispindėjo tai, ką pamatys ir jis: kad ji vėmė į unitazą, jos kruvinas rankas virš kriauklės, Lena stovėjo, virpėdama iš šleikštulio ir pasibjaurėjimo savimi.

Frenkas tarė:

– Išlaužk duris.

Džefris ją įspėjo:

– Lena, arba tu išeik, arba aš įeisiu.

– Aš tuoj! – šūktelėjo ji, lyg vyriškis nekantrauja vestis ją į pasimatymą.

Prieš užsisagstydama džinsus, ji išsitraukė kišeninį peiliuką. Vaistų spintelės dugne buvo atšokusi lenta, ir ji pakišo peilį po ja, o tada užsuko vandenį.

Lena nuleido klozeto vandenį, pagargaliavo burnos skalaujamojo skysčio, truputį išspjovė, o kitką nurijo, tikėdamasi, kad skrandis nesipriešins. Atgalia ranka nusibraukė panosę, tada nusišluostė kraują į džinsus. Marškinių rankogalis niekaip neužsisegė, bet ji žinojo, kad ilgos rankovės paslėps sužalojimus.

Kai pagaliau išėjo iš vonios kambario, Džefris stovėjo, pasirengęs laužti duris. Frenkas stovėjo Itanui už nugaros, taip stipriai prispaudęs jo veidą prie sienos, kad iš nosies varvantis kraujas ją išterliojo. Lena sustojo tarpduryje. Džefriui per petį ji matė svetainę ir virtuvėlę. Gailėjosi, kad nepajėgs visų išprašyti į kitą kambarį. Naktimis ir taip sunku užmigti, o dabar dar teks grumtis su prisiminimais apie juos visus jos miegamajame.

Ją išvydę Džefris ir Frenkas atrodė tiesiog pakraupę, lyg ji būtų vaiduoklis, o ne kolegė, su kuria jie pastaruosius dešimt metų dirbo beveik diena iš dienos.

Nė nesusimąstęs Frenkas paleido Itaną ir sumurmėjo:

– Kas nutiko?

Ji pridengė kraujuojantį randą ant rankos ir tarė Džefriui:

– Tikiuosi, turi orderį.

– Kas tau? – paklausė šis.

– Kur orderis?

Jis kalbėjo švelniai:

– Tave nuskriaudė?

Lena neatsakė. Ji žvelgė į švarią antklodę, galvodama, kad ji vos sujaukta. Audinys buvo tamsiai raudonas, dėmės būtų akivaizdžiai matyti. Ji atsikvėpė, supratusi, kad vakar su Itanu nenutiko nieko daugiau. Tarsi tai, kas atsitiko, nieko nereiškia.

Ji sukryžiavo rankas ir tarė:

– Dinkit iš mano buto. Jūs įsibrovėt.

– Gavom pranešimą, – atsakė Džefris, regis, pagaliau atgavęs ryžtą. Jis priėjo ir pažvelgė į nuotraukas, užkištas už komodos veidrodžio rėmelio. – Barnis namuose.

Ji žinojo, kad jis paisto niekus. Lenos kambarys buvo pastato kampe, artimiausias kaimynas – profesorius, visai savaitei išvykęs į konferenciją. Net jei kas nors būtų paskambinęs, Džefris niekaip negalėtų čia atlėkti taip greitai. Jiedu su Frenku tikriausiai buvo lauke prie bendrabučio ir pasinaudojo šurmuliu kaip pretekstu išlaužti duris.

– Na, – tarė Džefris, – tai kas čia dedasi?

– Nežinau, apie ką čia šneki, – atsakė Lena, žvelgdama tiesiai į jį.

– Pavyzdžiui, apie tavo paakį. Jis tau trenkė?

– Griuvau ir atsitrenkiau į kriauklę, kai išlaužėte duris. – Ji šyptelėjo. – Triukšmas išgąsdino.

– Mat kaip, – atsakė Džefris. Jis nykščiu parodė į Itaną. – O jis?

Lena pažvelgė į Itaną, o jis akies kampučiu taip pat pasižiūrėjo į ją. Kad ir kas vakar nutiko, liks tik tarp jų.

Džefris paragino:

– Lena?

– Matyt, Frenkas užgavo, kai įėjo, – atsakė ji, nežiūrėdama į Frenką, o šis griežtai dėbtelėjo į ją. Kol Lenos neatleido, jie buvo porininkai, ir ji pakankamai gerai pažinojo Volisą, kad suprastų galutinai nutraukusi tą ryšį. Lena pažeidė kodeksą. Bet dabar jos savijauta buvo tokia, kad tai atrodė tik į gera.

Džefris atidarė viršutinį komodos stalčių, dirstelėjo vidun, tada pažvelgė tiesiai į Leną. Ji suprato, kad jis žiūri į jos ant kojos užsegamą peilio makštį, bet joks įstatymas nedraudžia kojinių stalčiuje laikyti peilio su makštimi.

– Ką darai?! – griežtai paklausė Lena, o jis užtrenkė stalčių.

Atidarė kitą, kur ji laikė apatinius, ir, įkišęs ranką, ėmė juos stumdyti. Ištraukė juodas medvilnines siaurikes, kurių ji nemūvėjo daugybę metų, vėl pažvelgė tiesiai į ją, o paskui metė jas atgal į stalčių. Ji suprato, kad jis ieško panašių į aptiktąsias Endžio Rozeno kambaryje, negana to, suvokė daugiau niekada neapsimausianti apatinių iš to stalčiaus.

Kaip įmanydama ramesniu balsu Lena paklausė:

– Ko jūs čia atėjot?

Jis užtrenkė stalčių.

– Jau vakar sakiau. Turime įkalčių, susiejančių tave su nusikaltimu.

Ji atkišo rankas, pati stebėdamasi savo ramybe.

– Areštuok mane.

Džefris atlyžo, kaip ji ir tikėjosi.

– Mes tik norime tavęs kai ko paklausinėti, Lena.

Ji papurtė galvą. Jam nepakanka įkalčių ją areštuoti, kitaip ji jau sėdėtų jo automobilyje.

– Bet galime patikrinti jį, – pasakė Džefris, rodydamas į Itaną.

– Tikrink! – įžūliai atkirto Itanas.

Lena sušnypštė:

– Itanai, užsičiaupk.

– Vežkitės mane, – pareiškė Itanas. Frenkas stipriau prispaudė jį prie sienos. Itanas aiktelėjo, bet netarė nė žodžio.

Džefris, regis, smaginosi. Priėjo prie Itano ir prikišo lūpas jam prie pat ausies.

– Sveiki, pone Liudininke, – tarė.

Itanas muistėsi, bet Džefris nesunkiai ištraukė jo piniginę. Jis pervertė kelias nuotraukas ir nusišypsojo.

– Itanas Natanielis Vaitas, – perskaitė jis.

Lena stengėsi neparodyti, kaip nustebo, bet lūpos nejučia prasivėrė.

– Nagi, Itanai, – tarė Džefris, uždėdamas ranką jaunuoliui ant pakaušio ir spausdamas. – Gal norėtum pernakvoti kalėjime? – sukuždėjo jam į ausį dar kažką, bet Lena neišgirdo. Itanas įsitempė, pasirengęs pulti lyg žvėris.

– Nereikia, – tarė Lena. – Palikit jį.

Džefris stvėrė Itaną už marškinių apykaklės ir bloškė ant lovos.

– Aukis batus, vaiki, – įsakė jis, išspirdamas iš palovio juodus darbininko batus.

Lena tarė:

– Jūs neturit kuo jį apkaltinti. Juk sakiau, griuvau ant kriauklės.

– Nusivešim į nuovadą ir išsiaiškinsim. – Jis atsigręžė į Frenką. – Vaikinas tik atrodo kaltas, tiesa?

Frenkas sukikeno.

Lena kvailai pareiškė:

– Kaip galima areštuoti žmones už tai, kad jie atrodo kalti?

– Surasim, ką jam prisegti. – Džefris jai mirktelėjo. Kiek ji žinojo, Džefris niekada šitaip nepiktnaudžiaudavo įstatymais. Dabar jis žūtbūt pasiryžęs atsigabenti ją į nuovadą, net jei dėl to nukentės dar kas nors.

– Paleisk jį, – paprašė ji. – Po pusvalandžio man reikia į darbą. Galim pasikalbėti ir čia.

– Ne, Lena, – atsakė Itanas ir atsistojo. Frenkas stūmė jį ant lovos taip stipriai, kad net čiužinys įdubo, bet Itanas vėl pašoko su batu rankoje. Jau ketino juo smogti Frenkui į veidą, bet Džefris skaudžiai kirto jam į inkstus. Itanas sudejavo, susirietė dvilinkas, o Lena įsiterpė tarp jų, kol neprasiliejo kraujas.

Atsismaukė marškinių rankogalis, ir Džefris išpūtęs akis pažvelgė į jos riešą.

Ji nuleido ranką ir abiem paliepė:

– Liaukitės.

Džefris pasilenkė ir pakėlė Itano batą, pavartė rankoje. Jį, regis, sudomino pado raštas.

– Priešinimasis areštui. Tinka?

– Gerai, – atsakė Lena. – Duodu tau valandą.

Džefris stipriai sviedė batą Itanui į krūtinę. Lenai jis pareiškė:

– Duosi man tiek, kiek reikės, po galais.

9

Džefris stovėjo koridoriuje prie apklausų kambario ir laukė Frenko. Prieš tai jis buvo stebėjimo kambaryje, žiūrėjo į Leną pro veidrodinį stiklą, bet jam pasidarė nejauku nuo to, kaip ji žvelgė į veidrodį, nors ir žinojo, kad jo matyti ji negali.

Šįryt jis į Lenos butą atsivežė Frenką, tikėdamasis atvesti ją į protą. Išvakarėse Džefris mintyse repetavo, kaip viskas vyks. Jie visi susės ir pasišnekės, galbūt išgers kavos ir išsiaiškins. Planas buvo tobulas – tik pasipainiojo Itanas Vaitas.

– Viršininke, – tyliai pratarė Frenkas. Rankose jis atsinešė du puodukus kavos, ir Džefris vieną paėmė, nors jau buvo prisigėręs tiek kofeino, kad net gyvaplaukiai ant rankų virpėjo.

– Byla jau yra? – paklausė Džefris. Pirštų atspaudai nuo Itano puoduko ne kažin kuo pasitarnavo, bet jo pavardė ir vairuotojo pažymėjimo numeris – tikras aukso puodas. Itanas Vaitas ne šiaip turėjo įrašų, mieste jis turėjo net lygtinio paleidimo pareigūnę. Diana Sanders žadėjo pati atnešti Vaito bylą.

– Liepiau Marlai siųsti ją pas mus, – atsakė Frenkas, gurkštelėdamas kavos. – Sara ką nors sužinojo apie tą vaikį Rozeną?

– Ne, – atsakė Džefris. Sara atliko Endžio Rozeno autopsiją, kai tik baigė skrosti Eleną Šafer. Nieko pribloškiamo nepaaiškėjo – jei ne Džefrio ir Saros įtarimai, niekas nerodytų, kad tai žmogžudystė. – Šafer neabejotinai nužudyta. Negalimas daiktas, kad jiedu nesusiję. Kol kas tiesiog nepastebime ryšio.

– O Tesa?

Džefris gūžtelėjo pečiais, mėgindamas įžvelgti logišką sąsają, o mintys dūgzte dūzgė. Naktį jis neleido Sarai miegoti, ieškodamas sąlyčio taškų tarp visų trijų aukų; tik po dešimties minučių pastebėjo, kad ji snaudžia ant virtuvės stalo.

Frenkas pro apklausų kambario durų langelį pažvelgė į Leną.

– Ji ką nors sakė?

– Dar nekalbinau, – paaiškino Džefris. Jis nė nežinojo, ko klausinėti. Nustėro, kai išlaužęs duris jos kambaryje pamatė Itaną, o paskui ne juokais išsigando, kai Lena ne iškart išėjo iš vonios. Vieną akimirką jis neabejojo, kad ji negyva guli ant grindų. Dar negreit užsimirš panika, kurią juto stovėdamas prie uždarytų durų, ir pasibaisėjimas, kai suprato, kad ji ne tik leidosi to mažvaikio mušama, bet jį dar ir dangsto.

Frenkas tarė:

– Lenai tai nebūdinga.

– Kažkas čia ne taip, – pritarė Džefris.

– Manai, ji leidosi to snarglio daužoma? – paklausė Frenkas.

Džefris gurkštelėjo kavos, mąstydamas apie vienintelį dalyką, apie kurį galvoti visai nenorėjo.

– Matei jos riešą?

– Atrodo prastai, – pritarė Frenkas.

– Man visa tai nepatinka.

Frenkas tarė:

– Štai Diana.

Diana Sanders buvo vidutinio ūgio ir sudėjimo, tokiais gražiais žilais plaukais, kokių Džefris nebuvo regėjęs. Atrodė niekuo neypatinga, bet kažkur giliai glūdėjo laukinis seksualumas, ir Džefrį tai žavėjo. Savo darbą ji dirbo puikiai ir, net turėdama didelį krūvį, sužiūrėdavo visus savo lygtinai paleistuosius.

Ji ėjo tiesiai prie reikalo.

– Vaitas čia?

– Ne, – atsakė Džefris, gailėdamasis, kad jo neatsivežė. Prieš išeidama iš buto su Džefriu ir Frenku Lena pasirūpino, kad Itanas būtų paleistas ir spėtų nutolti.

Dianai, regis, palengvėjo.

– Šį savaitgalį susemti trys mano vaikinai, aš tiesiog dienos šviesos nebematau per tuos popierius. Dar vieno man tetrūko. Ypač šito. – Ji atkišo storą segtuvą. – Kodėl juo domitės?

– Nesam tikri, – atsakė Džefris, paduodamas Frenkui kavą, kad galėtų atsiversti bylą. Pirmame puslapyje buvo spalvota Itano Vaito nuotrauka, daryta tada, kai buvo paskutinį sykį areštuotas. Galva ir veidas švariai nuskusti, bet Džefris vis tiek prisiminė tą patį plėšiką iš ankstesnio susitikimo. Akys it negyvos dėbsojo į objektyvą, lyg jis stengtųsi, kad tas, kuris pažiūrės į nuotrauką, suprastų, koks jis grėsmingas.

Džefris pravertė nuotrauką ir peržvelgė į Itano areštų įrašus. Pasijuto lyg gavęs plyta per pilvą.

– Aha, – tarė Diana, viską supratusi iš jo išraiškos, – nuo tada jis švarut švarutėlis. Gerai elgiasi, greičiau negu po metų lygtinis paleidimas baigsis.

– Tikrai? – paklausė Džefris, kažką pajutęs jos balse.

– Kiek aš matau, taip, – atsakė ji. – Aš beveik kas savaitę užeinu jo patikrinti.

– Vadinasi, tau irgi kažko neramu, – pakomentavo Džefris. Jei pati Diana netikėtai aplanko Itaną, tai jau šis tas. Ji stengiasi jį užklupti.

– Tik rūpinuosi, kad jis nesusiterštų, – niūriai atsakė ji.

Frenkas paklausė:

– Jis vartoja narkotikus?

– Kas savaitę liepiu jam pasiusioti į puoduką, bet tokie tipai niekada neliečia narkotikų. Negeria, nerūko. Jiems bet kas gali būti stiprybė arba silpnybė. Galia, kontrolė, grėsmė. Jie gyvi adrenalinu.

Džefris atsiėmė kavą ir padavė Frenkui bylą, o pats pagalvojo, kad šis apibūdinimas tinka ne tik Itanui Vaitui, bet ir Lenai. Jis ir anksčiau dėl jos jaudindavosi, bet dabar išsigando, kad ji bus įsivėlusi ten, iš kur neįstengs išsikapstyti.

Diana tarė:

– Jis daro visa, kas priklauso. Baigė pykčio tramdymo kursus…

– Koledže?

– Ne, – atsakė ji. – Apygardos sveikatos priežiūros tarnyboje. Nemanau, kad Granto koledže yra toks poreikis.

Džefris atsiduso. Buvo verta pasitikrinti.

– Kas ten? – paklausė Diana, dirstelėdama pro langą. Džefris žinojo, kad matyti tik Lenos nugara.

– Ačiū už bylą, – tarė jis.

Ji suprato užuominą ir nusigręžė nuo lango.

– Nėra už ką. Pranešk, jeigu jis ko nors prisidirbs. Jis sako, kad pasitaisė, bet tokie niekada nesikeičia.

Džefris paklausė:

– Kaip manai, kam jis pavojingas?

– Visuomenei? – Ji gūžtelėjo pečiais. – Moterims? – Kietai sučiaupė lūpas. – Perskaityk bylą. Tai tik ledkalnio viršūnė, bet ir pats tai žinai. – Ji parodė į duris. – Jei ten jo mergina, jai derėtų lėkti nuo jo kuo toliau.

Džefris tik linktelėjo, o Frenkas, kuris dabar skaitė bylą, panosėje nusikeikė.

Diana dirstelėjo į laikrodį.

– Man reikia į teismą.

Džefris paspaudė jai ranką ir tarė:

– Labai ačiū, kad atnešei.

– Informuok, jeigu jį suimsit. Liks vienu nusikaltėliu laisvėje mažiau, galėsiu ramiau miegoti. – Ji jau ketino eiti, bet stabtelėjo ir tarė: – Jei mėginsi jį užlaužti, žiūrėk, būk nepriekaištingai pasiruošęs. Jis yra jau du policijos viršininkus padavęs į teismą.

– Laimėjo?

– Susitarė be teismo. Bet paskui jie atsistatydino. – Ji reikšmingai pažvelgė į jį. – Viršininke, tu man nepaprastai palengvini darbą. Nenorėčiau tavęs netekti.

– Supratau, – atsakė Džefris, ramiai priimdamas ir komplimentą, ir įspėjimą.

Išeidama ji šūktelėjo per petį:

– Pranešk man.

Džefris stebėjo, kaip juda bylą skaitančio Frenko lūpos.

– Baisu, – pasakė Frenkas. – Nori, kad jį suimčiau?

– Už ką? – paklausė Džefris, perimdamas segtuvą. Atsivertė ir permetė akimis kelis puslapius. Jei Diana sako tiesą, jie turės tik vieną galimybę suimti Itaną Vaitą. Kai suims – o Džefris nė neabejojo, kad anksčiau ar vėliau tai nutiks, – privalo turėti ką nors apčiuopiama, kad būtų galima sutaršyti Vaitą.

Frenkas tarė:

– Žiūrėk, Lena dėl jo dar pames galvą.

– Tikrai taip manai? – paklausė Džefris, pasišlykštėjęs Itano Vaito nusikaltimų istorija. Diana Sanders sakė tiesą: tas mulkis tikrai sugeba išsisukti nuo kaltinimų. Areštuotas mažiausiai dešimt kartų per tiek pat metų, bet kaltinimai pateikti tik vieną sykį.

Frenkas paklausė:

– Nori, kad eičiau su tavim?

– Ne, – atsakė Džefris ir pažvelgė į laikrodį ant sienos. – Paskambink Brajenui Keleriui. Prieš dešimt minučių turėjau užsukti pas jį į namus. Perduok jam, kad susisieksiu vėliau.

– Vis dar nori, kad apie jį paklausinėčiau?

– Aha, – atsakė Džefris, nors šįryt planavo to paprašyti Lenos. Kad ir kas nutiko vėliau, jis vis tiek norėjo rimčiau pasidomėti Brajenu Keleriu. Kažkas su tuo žmogum ne taip. – Informuok mane, jeigu ką nors sužinosi.

– Būtinai. – Frenkas atidavė pagarbą.

Džefris uždėjo ranką ant durų rankenos, bet nepasuko. Jis giliai atsiduso, mėgindamas susikaupti, ir įėjo į kambarį.

Kai jis uždarė duris, Lena žvelgė tiesiai į sieną. Ji sėdėjo įtariamųjų kėdėje, toje, kuri varžtais pritvirtinta prie grindų ir kurios atkaltėje pritaisytas apskritas žiedas antrankiams prikabinti. Metalinė sėdynė buvo tiesi ir nepatogi. Lena tikriausiai labiau siuto dėl kėdės paskirties, o ne dėl baldo patogumo, bet Džefris būtent todėl ją čia ir pasodino.

Jis apėjo stalą ir atsisėdo priešais ją, o ant stalviršio padėjo Itano Vaito bylą. Ryškioje apklausų kambario šviesoje jos sužalojimai buvo matyti lyg ant delno. Po akimi ryškėjo mėlynė, kamputis apskretęs sukrešėjusiu krauju. Rankovė užsmaukta, bet ranka pastirusi ant stalo, lyg skaudėtų. Džefris svarstė, kaip Lena galėjo leistis skriaudžiama po to, kas jai nutiko. Ji stipri moteris ir moka mojuoti kumščiais. Mintis, kad ji nesigynė, beveik juokinga.

Nerimą kėlė ir dar kai kas, bet tik atsisėdęs priešais ją Džefris suprato kas. Lena buvo pagiringa, nuo jos trenkė alkoholiu ir vėmalais. Ji visada buvo šiek tiek linkusi į savęs naikinimą, bet Džefris niekada nebūtų pamanęs, kad Lena žengs taip toli. Atrodė, kad ji pati sau neberūpi.

– Kur taip ilgai buvai? – paklausė ji. – Man reikia į darbą.

– Nori, kad paskambinčiau Čakui?

Ji prisimerkė.

– O kaip pats manai, asile?

Jis patylėjo, kad ji susiprastų nebedraskyti akių. Džefris žinojo, kad su ja reikia būti griežtam, bet, vos pažvelgdavo į Leną, prieš akis iškildavo vaizdas, kai prieš metus rado ją prikaltą prie grindų, išniekintą, palūžusią. Vinių traukimas buvo baisiausias dalykas jo gyvenime. Net dabar, tai prisiminus, mušė šaltas prakaitas, bet Džefris juto ir ką kita. Jis buvo pasipiktinęs – net ne pasipiktinęs, o velniškai įsiutęs. Kai ji šitiek prisikentėjo, kai šitiek ištvėrė, kodėl dar prasideda su tokia šiukšle kaip Itanas Vaitas?!

Ji sumurmėjo:

– Negaliu čia sėdėti visą dieną.

– Todėl siūlau nešvaistyti laiko, – tarė jis ir pridūrė: – Matyt, vakar smagiai pasilinksminai.

– Tai kas?

– Atrodai šūdinai, Lena. Tu geri? Viskas dėl to?

– Nesuprantu, ką čia šneki.

– Neapsimesk kvaila. Dvoki kaip benamė. Tavo marškiniai apvemti.

Vieną akimirką ji net susigėdo, bet tuojau susitvardė ir vėl piktai suraukė veidą.

– Mačiau tavo atsargas virtuvėje, – prisipažino jis.

Spintutės lentynoje Džefris aptiko du butelius „Jim Beam“, sustatytus lyg kareiviai, laukiančius, kada Lena gers. Šiukšliadėžėje – tuščią butelį „Maker’s Mark“. Vonios kambarėlyje stovėjo tuščia alkoholiu dvokianti stiklinė, o kita prie lovos buvo apversta. Džefris vaikystėje gyveno su girtuokliu. Jis žinojo jų ritualus, požymiai jam buvo pažįstami.

Jis tarė:

– Tai štai kaip tvarkaisi, ką? Slepiesi už butelio?

– Su kuo tvarkausi? – įžūliai paklausė ji.

– Su tuo, kas tau nutiko, – atsakė Džefris, bet atlyžo, nenorėdamas dabar aptarinėti to klausimo. Verčiau įgels jos savimeilei. – Niekada neatrodei bailė, Lena, bet nustebini mane ne pirmą sykį.

– Padėtis kontroliuojama.

– Aha, kurgi ne! – plykstelėjo jis nuo tokių žodžių. Vaikystėje lygiai taip pat sakydavo jo tėvas. Džefris jau tada žinojo, kad tai išsisukinėjimas, žino ir dabar. – Ar smagu kasryt vemti toliau negu matai, o paskui eiti į darbą?

– Kasdien nevemiu.

– Ne? Tai dar vemsi. – Džefris dar nepamiršo, kaip Džimis Toliveris vos nubudęs žiaukčiodavo virš klozeto, o paskui įgriūdavo į virtuvę ieškodamas pirmosios ryto taurelės.

– Ne tavo reikalas, kaip aš gyvenu.

– Įtariu, kai rytą šliūkšteli lašelį į kavą, atlėgsta galvos skausmas, – pasakė jis, gniaužydamas kumščius, jusdamas, kad reikia sutramdyti pyktį, kitaip apklausa nueis šuniui ant uodegos. Jis išsitraukė jos vaistinėlėje aptiktą buteliuką ir švystelėjo ant stalo. – Ar todėl geri šitas?

Lena pažvelgė į buteliuką, ir jis matė, kad ji kažką mąsto.

– Tai nuo skausmo.

– Kaip nuo galvos skausmo, labai stiprūs vaistai, – atsakė jis. – Vikodino skyrimas ribojamas. Gal reikėtų pašnekinti daktarą, kuris tau jo išrašė.

– Ne nuo to skausmo, asile! – Ji iškėlė rankas, rodydama randus. – Manai, viskas praėjo, kai išėjau iš ligoninės? Manai, viskas stebuklingai užgijo?

Džefris pažvelgė į randus, iš vieno per ranką tekėjo šviežias kraujo lašelis. Stengdamasis neišsiduoti veido išraiška, jis išsitraukė nosinaitę.

– Štai, – pasakė. – Tau bėga kraujas.

Lena pažvelgė į ranką, tada sugniaužė kumštį.

Džefris paliko nosinaitę ant stalo tarp jų, sutrikęs, kad jai nerūpi kraujavimas.

– Ką sako Čakas, kai darbe pasirodai girta?

– Darbe negeriu, – atsakė ji ir iškart pasigailėjo savo žodžių – jis tai suprato iš jos akių. Įkliuvo.

Didžiausiam jo siaubui, Lena vėl ėmė krapštyti žaizdą, ir vėl ėmė sunktis kraujas.

– Liaukis, – paliepė jis, uždėdamas ranką. Įspraudė jai į saują nosinaitę, mėgindamas sustabdyti kraują.

Jis išvydo, kaip krusteli jos gerklė, ji nurijo seilę, o jam akimirką pasirodė, kad ji tuojau pravirks. Neslėpdamas rūpesčio balse, jis tarė:

– Lena, kodėl šitaip save žaloji?

Ji luktelėjo, tada iš po jo pirštų ištraukė rankas ir paslėpė po stalu. Dėbtelėjo į bylą ir paklausė:

– Ką čia turi?

– Lena.

Ji papurtė galvą, o iš pečių judesių jis suprato, kad po stalu ji vėl krapšto ranką. Ji tarė:

– Greičiau, negaiškim.

Džefris neatvertė bylos, tik iš palto kišenės ištraukė sulankstytą popieriaus lapą. Kai jį išlankstė, Lenos akyse kažkas šmėstelėjo – jinai jį atpažino. Per savo darbo metus buvo mačiusi tiek laboratorijos ataskaitų, kad suprato, kas jo rankose. Jis stūmė lapą per stalą, kol tas atsidūrė tiesiai priešais ją.

Jis tarė:

– Tai gaktos plaukų, rastų apatiniuose iš Endžio Rozeno kambario, palyginimas su tavo pavyzdžiu.

Ji papurtė galvą, nežiūrėdama į dokumentą.

– Neturi mano pavyzdžio.

– Paėmiau iš vonios.

– Ne šiandien, – pareiškė ji. – Nebūtum spėjęs.

– Ne, – nesiginčijo Džefris, stebėdamas jos veidą, iš kurio aiškėjo, kad pamažu ji viską suprato. Frenkas slapta atkrapštė Lenos buto spyną, kol ji sėdėjo kavinėje su Itanu. Džefris taip gėdijosi tokio metodo, kad vakare apie tai neužsiminė Sarai, bet manė, kad niekam neteks sužinoti, ką jie padarė. Galvojo, kad jie tik padeda Lenai, nes ji nenori padėti sau.

Lenos balsas strigo gerklėje, ji jautėsi išduota, ir jam tas jausmas buvo lyg rūgštus saldainis burnoje.

– Tai nelegaliai surinkti įkalčiai.

– Tu su manim nesikalbėjai, – atsakė jis, pats suprasdamas, kaip nedora viską apsukti taip, lyg kalta būtų ji. Jis pamėgino pasiaiškinti: – Maniau, kad šitaip tave išteisinsiu, Lena. Stengiausi tave išteisinti.

Jis pastūmė jai paskaityti laboratorijos ataskaitą. Pamatė, kaip ji vėl krapšto žaizdą ant rankos. Kai ant balto lapo kaptelėjo kraujo lašas, jam krūtinę nusmelkė kaltė.

Ji pažvelgė į veidrodį patalpos šone, tikriausiai svarstydama, kas už jo. Džefris liepė Frenkui nieko ten neįleisti ir neiti pačiam.

Jis paklausė:

– Na?

Ji atsilošė kėdėje, nuleidusi rankas, įsikibusi į sėdynę. Džefris džiaugėsi, kad ji pyksta, nes tokia atrodė panašesnė į tikrąją Leną. Ji tarė:

– Nežinau, ką manaisi ten turįs, – ji parodė į aplanką, – bet niekas to vaikio kambaryje negalėjo būti mano. – Ji atsitiesė. – Be to, plaukų neužtenka. Galima tik pasakyti, kad jie mikroskopiškai panašūs, ir žinai ką? Didelio čia daikto. Tikriausiai atitiktų pusė universiteto merginų. Nė velnio tu prieš mane neturi.

– O piršto atspaudas?

– Kur jį radot?

– O kaip manai?

– Eik tu šikt. – Lena atsistojo, bet neišėjo, tikriausiai suprasdama, kad Džefris ją sulaikytų.

Jis leido jai pastovėti ir jaustis kvailai, o paskui tarė:

– Nori pasikalbėti apie savo vaikiną?

Ji sušnairavo.

– Jis man ne vaikinas.

– Nemaniau, kad žaviesi rasistais.

Ji prasižiojo, bet jis nesuprato, ar iš nuostabos, ar tiesiog mėgindama sugalvoti atsakymą, kuris neišduotų Itano.

– Na ką gi, pasirodo, daug ko apie mane nežinai.

– Tai jis terlioja tas bjaurybes po visą koledžo teritoriją?

Ji prunkštelėjo.

– Gal paklausk Čako?

– Šįryt su juo kalbėjausi. Sako, paprašė tavęs susekti, kas tai daro, bet tu, regis, nepajudini subinės.

– Nesąmonė, – atsakė ji, o Džefris nežinojo, tikėti Lena ar Čaku. Prieš dvi dienas būtų akimirksniu apsisprendęs. O dabar negalėjo.

– Sėskis, Lena. – Jis palaukė, o ji neskubėdama atsisėdo. – Ar žinai, kad Itanas paleistas lygtinai?

Ji sukryžiavo rankas.

– Tai kas?

Džefris įstengė tik spoksoti į ją, tikėdamasis, kad tylomis galbūt privers ją ateiti į protą.

Lena paklausė:

– Viskas?

– Tavo draugužis Konektikute žiauriai sumušė merginą, – pasakė Džefris. – Beje, ar mėlynė gyja?

Ji prilietė pirštu pamuštą paakį.

– Lena?

Jei tokia informacija ją ir pribloškė, ji greitai atsitokėjo.

– Kaltinimų pateikti nesiruošiu, jei tai turi galvoje. Visko pasitaiko.

– Galbūt ir Tesą užpuolė atsitiktinai, – pratarė Džefris.

Ji gūžtelėjo pečiais.

– Gal.

– Arba kam nors nepatiko, kad baltaodė laukiasi juodaodžio kūdikio. Arba nepatiko, kad koledže studijuoja du žydai.

– Du?

– Nemeluok, Lena. Juk jau girdėjai apie Eleną Šafer. – Jis pabarbeno pirštu į aplanką. – Pasakok apie savo vaikiną.

Lena pasitempė.

– Itanas čia niekuo dėtas, pats žinai.

– Žinau? – paklausė jis. – Paklausyk, ką aš žinau, Lena. – Jis ėmė lenkti pirštus. – Žinau, kad kažkuriuo metu buvai Endžio Rozeno kambaryje, ir žinau, kad apie tai melavai. Žinau, kad Endis Rozenas ir Elena Šafer negyvi, ir žinau, kad abi žmogžudystės visiems turėjo atrodyti kaip savižudybės.

Džefris nutilo, tikėdamasis, kad ji ką nors atsakys. Jai neatsakius, jis kalbėjo toliau:

– Žinau, kad Tesą Linton subadė liekno sudėjimo vyriškis trumpai kirptais plaukais, neturintis alibi dėl sekmadienio popietės…

– Aš mačiau užpuoliką, – pertraukė ji. – Tai ne Itanas. Anas buvo aukštesnis ir stambesnis.

– Keista. Metas apibūdino jį truputį kitaip negu tu.

– Nesąmonė. Itanas niekuo dėtas.

– Pati pagalvok, Lena.

Ji aptiko tą pačią spragą, prie kurios vakar vis grįždavo Sara.

– Manai, kažkas nužudė Rozeną, kad atrodytų kaip savižudybė, o tada tiesiog sukinėjosi netoliese ir laukė, kol Tesa Linton nueis pasiusioti, kad galėtų ją nudurti? Absurdas! – Ji nutilo ir susimąstė. – Ir, po galais, kas gi pažįsta Tesą Linton, juolab žino, kad ji tratinosi su juodaodžiu? Aš, po velnių, tikrai nežinojau. Manai, kam nors koledže skauda galvą dėl to, ką veikia kažkokia santechnikė? – Ji susiraukusi dėbtelėjo. – Gaišti laiką. Nieko prieš mane neturi.

– Žinau, kad tu per daug geri. – Jis pastebėjo, kaip įsitempė jos kūnas. – Ar tau dingsta atmintis? Galbūt ko nors neprisimeni.

– Juk sakiau, kad Endžio Rozeno nepažinojau, – spyrėsi ji.

– Kodėl ant kalvos nustebai, kai pasakiau jo pavardę?

– Neprisimenu.

– Aš prisimenu, – atsakė jis ir įsikišo laboratorijos ataskaitą į kišenę.

– O kaip Čakas? – švystelėjo ji.

Džefris atsilošė, pažvelgė tiesiai į ją, svarstydamas, ar ji tiek girtuokliauja, kad suminkštėjo smegenys.

– Tą rytą, kai aptikome Endį Rozeną, Čakas buvo su tavim, taip?

Ji uoliai palinksėjo ir nunarino galvą, kad jis neįžiūrėtų jos veido išraiškos.

Jis ėmė dėstyti jai kaip trečiaklasei:

– Jis liko prie Endžio, kai buvo subadyta Tesa. – Džefris nutilo. – Nebent manai, kad jam išdygo sparnai, ir jis nuskriejo jai įkandin, o paskui vėl grįžo?

Lena dėbtelėjo, ir Džefris pagalvojo, kad ji tikriausiai užspeista į kampą, todėl griebiasi bet kokio šiaudo. Žinoma, į kampą ją užspeitė baimė. Ji kažką slepia, ir Džefris gana aiškiai nujautė ką.

Jis apsuko aplanką ir atvertė ant stalo priešais ją, tada paklausė:

– Ar apie tai Itanas tau pasakojo?

Lena dvejojo, bet galiausiai smalsumas nugalėjo. Džefris stebėjo, kaip ji skaito Itano arešto įrašą. Ji, regis, bėgo akimis, paskubomis vertė kraupios Itano praeities puslapius.

Jis palaukė, kol ji perskaitys iki galo, tada tarė:

– Jo tėvas kažkoks baltosios rasės supremacistas.

Ji linktelėjo, rodydama į puslapius.

– Čia rašoma, kad pamokslininkas.

– Ir Čarlzas Mensonas1 buvo pamokslininkas, – vardijo Džefris. – Ir Deividas Korešas2. Ir Džimas Džounsas3.

– Nežinau…

– Itanas užaugo tokioje aplinkoje, Lena. Jis buvo penimas neapykanta.

Lena atsilošė, vėl sukryžiavusi rankas ant krūtinės. Džefris įdėmiai pažvelgė į ją, svarstydamas, ar jai visa tai nauja, ar Vaitas jau spėjo pasiaiškinti, viską pateikdamas kaip jam naudingiau.

Džefris tarė:

– Septyniolikos metų jis buvo apkaltintas užpuolimu.

– Byla atmesta.

– Nes mergina išsigando liudyti.

Ji parodė į bylą.

– Suimtas tik dėl to, kad Konektikute išrašinėjo negaliojančius čekius. Didelio čia daikto.

Džefris išpūtė akis, nes nieko daugiau neįstengė. Mėgino paaiškinti jai smulkiau:

– Prieš ketverius metus padangų žymės susiejo jį su nusikaltimo vieta, kur buvo išprievartauta ir nužudyta mergina.

– Susiejo taip kaip mane? – trykšdama sarkazmu paklausė Lena.

– Mergina išprievartauta, o paskui nužudyta, – pakartojo Džefris. – Sėkla iš jos išangės ir makšties parodė, kad, prieš mirtinai sumušdami, ją prievartavo mažiausiai šeši vaikinai. Šeši, Lena. Vieni laikė, kol kiti smaginosi paeiliui.

Ji bukai spoksojo į jį.

– Ten stovėjo Itano mašina.

Lena gūžtelėjo pečiais, bet jam pasirodė, kad jos užsispyrimas silpsta.

– Šitaip jį ir pričiupo, Lena. Padangų žymės atitiko jo automobilį. Buvo aišku, kur jo ieškoti, nes jis už tokius dalykus jau buvo pakliuvęs į policijos akiratį. – Jis paplekšnojo per aplanką. – Žinai, ką jis padarė? Žinai, ką padarė tavo vaikinas? Jis įdavė savo draugus, kad pats išneštų sveiką kailį. Kaip doras skundikas, prisipažino ten buvęs, bet visais dievais prisiekė, kad jos nelietė.

Ji nieko neatsakė.

– Manai, jis sėdėjo mašinoje, Lena? Manai, jis tik sėdėjo, kol visi iš eilės smaginosi? Nemanai, kad ir jis atėjo savo dalies? Manai, tik padėjo laikyti rankas, kad jinai kitų neapdraskytų? Gal padėjo laikyti kojas, kad kampas būtų patogesnis, o gal ranka uždengė burną, kad ji negalėtų klykti?

Ji vis dar tylėjo.

– Gerai, manykim, jis ne toks. Sutinki? – paklausė Džefris. – Sakykim, jis sėdėjo mašinoje. Sėdėjo ir žiūrėjo, kaip ją prievartauja. Galbūt jam pakako matyti, kaip ją kankina, žinoti, kad ji bejėgė ir jis gali ją išgelbėti, bet negelbėja.

Ji vėl ėmė krapštyti randą, o Džefris žvelgė jai tiesiai į akis, kad nereikėtų žiūrėti į rankas.

– Šeši vaikinai, Lena. Kiek tai truko, kol šeši gyvuliai ją prievartavo, o tavo draugas tik sėdėjo mašinoje ir žiūrėjo, – jei laikysime, kad tikrai tik žiūrėjo? O paskui užmušė. Nesuprantu, kam dar šito reikėjo. Kai visi pasitenkino, ji ir taip plūdo kraujais pro visus įmanomus galus.

Ji prikando lūpą, nudelbusi akis į rankas. Iš delno sunkėsi kraujas, bet ji tarsi nepastebėjo.

Vieną akimirką jis užsižiopsojo, neįstengė susilaikyti.

– Kaip tu gali jį ginti? – nebeištvėrė jis. – Dešimt metų dirbai policijoje, o dabar gini tą šiukšlę? – Jo žodžiai, regis, kliudė jautrią stygą, todėl jis toliau beldėsi į jos sąžinę: – Lena, jis blogas žmogus. Nežinau, kas tarp judviejų vyksta, bet… Jėzau Kristau! Tu policininkė. Juk žinai, kaip tokie šikniai sugeba išnerti pro įstatymų spragas. Kiekvienas šūdniekis, už kurį jis įkliuvo, slepia dvylika rimtų nusikaltimų, už kuriuos jis išsisuko.

Džefris pamėgino dar sykį.

– Jo tėvas ilgai sėdėjo federaliniame kalėjime dėl ginklų prekybos. Ir ne apie pistoletus kalbame. Tas žmogus prekiavo snaiperių šautuvais ir automatais. – Jis nutilo, laukdamas, kad ji pagaliau ką nors atsakytų. – Ar Itanas tau pasakojo apie savo brolį?

– Taip, – atsakė ji skubiai, ir jis suprato, jog meluoja.

– Vadinasi, žinai, kad jis kalėjime?

– Taip.

– Žinai, kad laukia mirties bausmės už juodaodžio nužudymą? – Jis padarė pauzę. – Ne šiaip juodaodžio, Lena. Juodaodžio faro.

Lena nudelbė akis į stalą, ir jis juto, kad jos koja virpa, nors kas gali žinoti, ar iš nervų, ar iš pykčio.

– Jis blogas žmogus, Lena.

Ji papurtė galvą, nors prieš akis turėjo pakankamai įrodymų.

– Sakiau, jis man ne vaikinas.

– Kas tik nori, bet jis – skustagalvis. Net jei užsiaugins plaukus ir pasikeis vardą. Jis vis tiek rasistinė kiaulė kaip jo tėvas ir brolis, policininkų žudikas.

– O aš pusiau meksikietė, – atrėžė ji. – Apie tai nepagalvojai? Jei jis rasistas, tai ką veikia su tokia kaip aš?

– Geras klausimas, – atsakė jis. – Ir pati savęs paklausk, kai kitą kartą žiūrėsi į veidrodį.

Ji pagaliau liovėsi krapštyti delną ir suglaudė rankas ant stalo priešais save.

– Klausyk, – tarė jis, – daugiau nekartosiu. Kad ir kur tu įsivėlei su šituo snarglium, kad ir ką žinai, turi man pasakyti. Nebegalėsiu tau padėti, jei dar giliau įklimpsi.

Ji tylėdama žvelgė į savo rankas, o jam knietėjo stverti ją ir papurtyti, priversti pasakyti ką nors esminio. Jis norėjo, kad ji paaiškintų, kokio velnio susidėjo su tokiu šūdžium kaip Itanas Vaitas, o labiausiai – kad ji jam pasakytų, jog įvyko didelis nesusipratimas ir ji labai gailisi. Ir kad daugiau negers.

Bet ji tarė:

– Nė neįsivaizduoju, ką čia šneki.

Jis pamėgino dar sykį.

– Jei tu ką nors slepi… – pratarė, tikėdamasis, kad toliau pabaigs ji pati. Ji, žinoma, neprašneko. Tada jis griebėsi kitokios taktikos. – Jei būsi su šituo tipu, darbo neatgausi.

Lena pakėlė akis, ir jis pirmą sykį per visą pokalbį kuo aiškiausiai suprato, ką išvydo jos veide: nuostabą.

Ji atsikrenkštė, lyg atsitokėjusi.

– Nė nežinojau, kad esama tokios galimybės.

Džefris pagalvojo, kad dabar ji dirba su Čaku, ir dėl to nervinosi ne mažiau negu tada, kai pirmą sykį apie tai išgirdo.

– Kaip tu gali dirbti pas tą kiaulę…

– Na… – atsakė ji vis dar kimiu balsu, – …tas kiaulė, pas kurį dirbau anksčiau, tiesiai šviesiai pareiškė, kad aš nepageidaujama. – Ji dirstelėjo į laikrodį. – Beje, vėluoju į darbą.

– Nepalikim visko šitaip, – išspaudė jis ir pats suprato, kad maldauja. – Prašau, Lena. Aš tik… Prašau.

Ji nelinksmai prunkštelėjo, ir jis pasijuto kaip paskutinis kvailys.

– Kaip žadėjau, su tavim pasikalbėjau, – nukirto ji. – Jei neturi kuo mane apkaltinti, einu sau.

Jis atsilošė kėdėje, laukdamas jos pasiaiškinimo.

– Viršininke, – tarė ji nepagarbiu tonu.

Jis ėmė versti bylą, garsiai skaitydamas kaltinimus, niekada nepasiekusius teismo salės.

– Padegimas, – vardijo jis. – Tyčinis sužalojimas. Mašinos vagystė. Prievartavimas. Žmogžudystė.

– Naujausias trileris? – nusišaipė ji ir atsistojo. – Buvo malonu pasiplepėti.

– Ta mergina, – staiga tarė jis. – Ta, kurią išprievartavo ir užmušė, kol jis sėdėjo mašinoje ir žiūrėjo… Žinai, kas ji buvo?

– Snieguolė?

– Ne, – tarė jis ir užvertė aplanką. – Jo mylimoji.

Džefris sėdėjo mašinoje priešais studentų sąjungos pastatą ir žvelgė į pulkelį merginų, klijuojančių plakatus prie žibintų stulpų. Visos atrodė jaunos ir sveikos, vilkėjo sportiniais drabužiais. Bet kuri galėjo būti Elena Šafer. Bet kuri gali būti kita auka.

Jis atvažiavo pranešti Brajenui Keleriui, kad jo sūnus tikriausiai buvo nužudytas. Džefris norėjo pamatyti, kaip anas į tai reaguos. Taip pat knietėjo sužinoti, ko Keleris nedrįso sakyti girdint žmonai. Džefris tikėjosi, kad tai, ką pasakys Brajenas, padės užčiuopti siūlo galą. Kol kas jis turi tik Leną, bet niekaip negalėjo susitaikyti su mintimi, kad ji čia įsivėlusi.

Vakar Sara vis vardijo skirtumus tarp Rozeno ir Šafer nusikaltimo vietos. Jei kažkas mėgino Endžio Rozeno žmogžudystę pateikti kaip savižudybę, jam puikiai pasisekė. Elena Šafer – kas kita. Net jei žudikas nežinojo apie įkvėptą dantį, strėlė kieme – gana iškalbingas ženklas. Sara svarstė, kad skirtumai tarp nusikaltimų gali rodyti, jog žudikų būta dviejų, o ne vieno. Vakar Džefris tokią mintį atmetė, bet šįryt, užklupęs Leną su Itanu, jau viskuo abejojo.

Apklausų kambaryje Lena buvo kitokia, neatpažįstama. Ji ne vien gynė Itano Vaito praeitį, bet ir neigė, kad jis ją nuskriaudė, todėl Džefriui norėjosi abejoti kiekvienu jos žodžiu. Jis, patyręs faras, buvo matęs, kaip nusikaltėliai palaužia net stiprias moteris. Neįtikėtina, kokie panašūs jų metodai ir kaip lengvai palenkiamos kai kurios moterys. Tūkstančiai jų sėdi kalėjime už tai, kad įkliuvo, kai vaikinas paprašė pasaugoti narkotikus. Dar tūkstančiai tikriausiai padarė kokį nors nusikaltimą, žinodamos, kad nuo skriaudiko jas apsaugos tik kalėjimas.

Birmingame, kai Džefris dar dirbo patruliu, į vienos moters namus jis buvo iškviestas bent dešimtį sykių. Ji buvo tarptautinės komunikacijų bendrovės vadovė ir turėjo du Oberno universiteto diplomus. Vadovavo mažiausiai tūkstančiui žmonių visame pasaulyje ir kaskart, kai kaimynų iškviestas Džefris atvykdavo į jos namus, ji stovėdavo ant slenksčio kruvinu veidu, sudraskytais drabužiais ir tikindavo nukritusi nuo laiptų. Jos vyras buvo perkaręs menkysta, save vadinantis namų šeimininku, o iš tikrųjų – girtuoklis, neįstengiantis nusitverti jokio darbo ir gyvenantis iš žmonos kišenės. Kaip dauguma smurtautojų, jis buvo žavus, malonus ir nematydavo, kaip jam baigus siautėti atrodo žmona. Dabar policininkui nereikalingi žmonos parodymai, kad galėtų suimti sutuoktinį už smurtavimą, bet tuomet įstatymai buvo palankūs vyrams.

Džefriui ypač įsiminė vienas kartas, kai stovėjo ant laiptų prie jų namo slenksčio žvarbiame šaltyje ir žiūrėjo, kaip jos koja dievai žino iš kur varva kraujas, ant grindų telkšo jau visa bala, o ji tikina, kad jos vyras – švelnus žmogus, niekada jos nė piršteliu nepalietęs. Ir tikrai, Džefris matė vyrą liečiantį ją vienintelį sykį – per jos laidotuves. Kyštelėjo ranką į karstą ir paglostė jos plaštaką, o tada išsišiepė taip įžūliai, kaip Džefris nebuvo regėjęs, ir tarė:

– Paskutinis laiptelis ją ir pražudė.

Dvejus metus Džefris su medicinos ekspertu triūsė, mėgindamas ką nors prikergti tam šikniui, bet įrašyti, kad moteris nukrito nuo laiptų ir nusilaužė sprandą, buvo lengviau negu įrodyti, kad ją nustūmė.

Šitaip jis vėl prisiminė Leną ir jos elgesį šįryt. Ji teisi – plaukų atitikimas tėra netiesioginis įkaltis, siejantis ją su Endžiu Rozenu. Geras advokatas paaiškintų, iš kur atsirado piršto atspaudas ant knygos. Džefris pats mokė Leną, todėl žinojo, kad ji puikiai išmano teismo ekspertų tyrimų subtilybes. Ji žinotų, kad reikia labai saugotis. Būtų nesunkiai paslėpusi pėdsakus. Bet štai klausimas: ar ji sugebėtų? Ar ji taip pametusi galvą dėl Itano Vaito, jog bet ką padarytų, kad tik jį išsuktų?

Džefriui teko pažvelgti į faktus, o jie rodė, kad Lena velniškai įtartina, ypač turint galvoje atšiaurų jos elgesį šįryt apklausų kambaryje. Ji kone spyrė jį suvesti galus.

Kad ir nenoromis, Džefris prisivertė apmąstyti dviejų žudikų versiją, kurią vakar iškėlė Sara. Vienas nužudė Endį ir subadė Tesą, o kitas atėmė gyvybę Elenai Šafer. Silpnoji vieta, prie kurios jie vis grįždavo, buvo Tesos užpuolikas miške. Peržiūrėjęs Itano Vaito bylą, paskui pasikalbėjęs su Lena, Džefris turėjo apmąstyti ir kitą šios teorijos variantą.

Itanas galėjo nužudyti Endį Rozeną. Lena į nusikaltimo vietą atėjo vėliau. Ji galėjo mobiliuoju telefonu paskambinti Itanui ir pasakyti, kad Tesa miške. Nežinia, kur jie abu buvo, kai nusižudė Elena Šafer, bet Lena būtų pastebėjusi netinkamus šovinius. Apie ginklus ji nusimano daugiau negu bet kuris jo pažįstamas vyras. Tai, kad Lena galėjo prisidėti tik kaip bendrininkė, nieko nekeičia. Pagal Džordžijos įstatymus ji ne mažiau kalta už Itaną.

Jis pasitrynė akis ir pagalvojo, kad tai absurdas. Lena – policininkė, nors dabar ženklelio neturi. Peržengti ribą ir žudyti, net bendrininkauti nužudant ji negalėtų, kad ir kaip ją apžavėjo Itanas Vaitas. Tai beprotybė, o pagrindo ją įtarti prideda ir bjaurus jos būdas. Sara teisingai sako: Leną varo pirmyn jos sudėtingas charakteris.

Jis išsitraukė iš kišenės mobilųjį telefoną ir paskambino į Kevino Bleiko kontorą. Granto technologijų koledžo dekanas mėgo sudaryti įspūdį, kad yra labai užsiėmęs, bet Džefris puikiai žinojo, kad didžiąją laisvalaikio dalį Bleikas leidžia golfo aikštynuose. Džefris norėjo susitikti ir papasakoti apie bylą, kol tas nespėjo pasprukti iš darbo. Sekretorė tuojau sujungė.

– Džefri, – pasisveikino Bleikas. Jis kalbėjo telefonu su garsiakalbiu, ir, jei iš įtampos Bleiko balse Džefris nebūtų supratęs, kad kabinete yra dar kažkas, būtų supratęs iš garsiakalbio. – Kur tu?

– Koledžo teritorijoje, – atsakė jis. Keleris pranešė Frenkui, kad visą dieną bus laboratorijoje, jei Džefris norėtų pasikalbėti akis į akį. Keleris Džefriui buvo svarbiausia tyrimo kryptis, kol šįryt nesusitiko Lenos. Džefris žinojo, kad išsukti iš kelio nesunku, bet dabar su Lena nieko nepadarysi, ir pakanka gudrumo neužsipulti Itano Vaito, neturint kuo jo prispausti.

Bleikas tarė:

– Pas mane Albertas Geinsas ir Čakas. Jau ketinome skambinti tau į nuovadą ir paklausti, ar negalėtum užsukti.

Džefris nurijo keiksmažodį.

– Labas, Viršininke, – tarė Čakas, ir Džefris įsivaizdavo patenkintą jo veido išraišką. – Mes turime spurgų ir kavos.

Pasigirdo murmėjimas, tikriausiai Alberto Geinso.

Bleikas tarė:

– Džefri, gal užeitum į kabinetą? Norime su tavim pasikalbėti.

– Užeisiu po valandos, – pažadėjo Džefris, nusprendęs nelakstyti, vos jiems spragtelėjus pirštais. – Turiu kai ką patikrinti.

– Mat kaip, – tarė Bleikas, tikriausiai pagalvojęs, kad teks nukelti užsakytą golfo partijos pradžios laiką. – Tikrai negali užbėgti dabar, tik minutėlei?

Albertas Geinsas vėl kažką sumurmėjo. Jis buvo šiurkštus žmogus ir reiklus pavaldiniams, bet visada palankiai nusiteikęs Džefrio atžvilgiu.

Bleikas aiškiai buvo sudraustas. Žvitriu balsu jis tarė:

– Tai pasimatysime po valandos, Viršininke!

Džefris užlenkė telefoną ir priglaudė jį po smakru, žiūrėdamas, kaip merginų pulkelis eina į kitą kiemo pakraštį. Jis išlipo iš mašinos ir nuėjo studentų sąjungos link, pakeliui stabtelėjo pažiūrėti į vieną plakatą. Viršuje buvo blanki nespalvota Elenos Šafer nuotrauka ir atskirai dar blankesnė Endžio Rozeno. Po jomis buvo parašyta: „Budynės su žvakėmis“. Nurodytas laikas ir vieta, taip pat naujasis psichikos sveikatos centro pagalbos numeris.

– Manot, iš to bus naudos?

Džefris krūptelėjo, netikėtai užkalbintas Džilės Rozen.

– Daktare Rozen…

– Džilė, – pataisė ji. – Atleiskit, kad išgąsdinau.

– Nieko tokio, – atsakė jis, jam pasirodė, kad motina atrodo prasčiau negu vakar. Jos akys buvo tokios užburkusios nuo ašarų, kad tik plyšeliai žiojėjo, o skruostai atrodė įkritę. Ji vilkėjo baltu ilgarankoviu megztiniu su užtrauktuku ir aukštu kaklu. Kalbėdamasi su Džefriu, ji ranka glaudė apykaklę, lyg būtų sušalusi.

– Nieko sau atrodau, – atsiprašė ji.

– Ketinau pasikalbėti su jūsų vyru, – pasakė Džefris ir pagalvojo, kad prarado galimybę pasikalbėti su Keleriu akis į akį.

– Jis turėtų netrukus pasirodyti, – atsakė ji, rodydama rankoje raktų ryšulį. – Jo atsarginiai raktai, – paaiškino ji. – Susitarėm susitikti čia. Man tiesiog reikėjo išeiti.

– Nustebau išgirdęs, kad jis atėjo į darbą.

– Darbas jį atgaivina. – Ji nelinksmai šyptelėjo. – Jame galima pasislėpti, kai visas pasaulis griūva.

Džefris puikiai suprato, ką ji turi galvoje. Kai Sara jį paliko, jis ir pats visa galva pasinėrė į darbą, o jei nebūtų turėjęs kur kas dieną vaikščioti, būtų išprotėjęs.

– Eime, atsisėsime, – tarė jis jai, rodydamas į suoliuką. – Kaip laikotės?

Sėsdamasi ji lėtai atsiduso.

– Nežinau, ką atsakyti.

– Turbūt kvailas klausimas.

– Ne, – nuramino ji. – Aš ir pati savęs pastaruoju metu klausinėju: „Kaip aš laikausi?“ Kai turėsiu atsakymą, pranešiu.

Džefris įsitaisė šalia jos ir pažvelgė į pagrindinį koledžo kiemą. Kai kurie studentai pietavo ant žolės, pasitiesę užtiesalus ir išsitraukę sumuštinių iš rudo popieriaus maišelių.

Rozen taip pat žvelgė į studentus, sukandusi megztinio apykaklės kraštą. Iš apspurusio pakraštėlio jis suprato, kad visada taip elgiasi, kai nervinasi.

– Man atrodo, aš paliksiu vyrą, – tarė ji.

Džefris įsistebeilijo į ją, bet nieko neatsakė. Juto, kad kalbėti jai reikia pastangų.

– Jis nori išsikraustyti. Išsikraustyti iš Granto. Pradėti iš naujo. Aš negaliu pradėti iš naujo. Negaliu. – Ji nudelbė akis.

– Noras pabėgti visai suprantamas, – atsakė Džefris, kad ji kalbėtų toliau.

Rozen linktelėjo galva koledžo pusėn.

– Aš čia praleidau beveik dvidešimt metų. Čia mūsų gyvenimas, kad ir koks jis būtų. Įsitvirtinau klinikoje.

Džefris neskubėjo. Jai nieko daugiau nepridūrus, jis paklausė:

– Ar jis nesakė, kodėl nori kraustytis?

Ji papurtė galvą, bet ne dėl to, kad nežinojo, kodėl. Jos balse pasigirdo beveik nepakeliamas liūdesys, lyg ji būtų nusprendusi pripažinti, kad pralaimėjo.

– Jis visada taip. Toks kietuolis, bet vos ištinka nelaimė, skuodžia kiek įkabindamas.

– Atrodo, kad ir anksčiau yra taip pasielgęs.

– Taip, – patvirtino ji.

Džefris pamėgino ją paspausti:

– Nuo ko jis bėgo?

– Nuo visko, – atsakė ji, bet nepaaiškino. – Mano profesinio gyvenimo esmė – padėti žmonėms stoti į akistatą su savo praeitimi, bet negaliu priversti tai padaryti savo vyro. – Tyliai pridūrė: – Negaliu padėti net sau.

– Kokią praeitį jis čia turi?

– Turbūt tą pačią kaip ir aš. Už kiekvieno kampo tikiuosi išvysti Endį. Būdama namie, išgirstu ką nors lauke ir pažvelgiu pro langą, rodos, pamatysiu, kaip jis lipa laiptais į savo kambarį. Brajenui turbūt dar sunkiau, jis dirba laboratorijoje. Žinau, kad jam sunkiau. Jis turi suspėti laiku atlikti darbą. Rizikuoja nežmoniškais pinigais. Žinau. Viską žinau.

Jos balsas pakilo, ir jis pajuto jau seniai kunkuliuojantį pyktį.

Jis paklausė:

– Tai dėl romano?

– Kokio romano? – paklausė ji, regis, nuoširdžiai nustebusi.

– Girdėjau gandą, – paaiškino Džefris, apimtas noro išspardyti Ričardui Karteriui dantis. – Kai kas man sakė, kad Brajenas prasidėjo su studente.

– O Dieve, – atsiduso ji, apykakle prisidengdama lūpas. – Beveik norėčiau, kad taip ir būtų. Koks siaubas, tiesa? – paklausė ji. – Tai reikštų, kad jis pajėgia rūpintis kuo nors kitu, o ne vien savo brangiaisiais tyrimais.

– Sūnus jam rūpėjo, – atsakė Džefris, prisiminęs anądien nugirstą barnį. Rozen kaltino Kelerį, kad šiam Endis nerūpėjo, kol buvo gyvas.

– Jis rūpinosi priešokiais, – atsakė ji. – Mašina. Drabužiai. Televizorius. Rūpestį rodydavo ką nors nupirkdamas.

Ji aiškiai norėjo jam pasakyti dar kažką, bet Džefris nesuprato ką. Jis paklausė:

– Kur jis nori kraustytis?

– Kas žino? – atsakė ji. – Brajenas kaip vėžlys. Kai nutinka kas nors blogo, jis tik įtraukia galvą ir laukia, kol praeis. – Ji nusišypsojo, supratusi, kad ir pati įtraukė galvą į apykaklę. – Vaizdinė priemonė.

Jis taip pat šyptelėjo.

– Aš tiesiog negaliu. Nebegaliu šitaip gyventi. – Ji dirstelėjo į Džefrį. – Ar atsiųsite man sąskaitą už seansą, ar sumokėti iškart?

Jis vėl nusišypsojo, kad ji kalbėtų toliau.

– Matyt, jūsų darbas daug kuo panašus į mano. Jūs klausotės, ką šneka žmonės, ir mėginate suprasti, ką jie iš tikrųjų sako.

– O ką jūs iš tikrųjų sakote?

Ji susimąstė.

– Kad pavargau, – atsakė ji. – Kad noriu gyventi – tiesiog gyventi. Gyvenau su Brajenu, nes maniau, kad taip bus geriau Endžiui, bet Endžio nebėra…

Ji pravirko. Džefris išsitraukė nosinaitę ir ketino jai paduoti, bet staiga pamatė, kad nosinaitė sukruvinta Lenos. Jis atsiprašė:

– Atleiskit.

– Įsipjovėt?

– Lena įsipjovė, – atsakė jis, įdėmiai ją stebėdamas. – Šįryt su ja kalbėjausi. Jai buvo prakirstas paakys. Kažkas ją sumušė.

Moters akyse šmėstelėjo rūpestis, bet ji nieko neatsakė.

– Ji su kai kuo draugauja, – pasakė Džefris, o Rozen, regis, iš visų jėgų stengėsi neprasižioti. – Šįryt nuėjau pas ją, ir ten buvo jis.

Rozen jo neprašė kalbėti toliau, bet akys maldaute maldavo. Ji aiškiai baiminosi dėl Lenos saugumo.

– Jos paakys buvo prakirstas, o ant riešo mėlynė, lyg kas būtų ją pastvėręs… Daktare Rozen, to vaikino praeitis nešvari. Jis pavojingas ir linkęs smurtauti.

Moteris sėdėjo ant suoliuko krašto kone sulaikiusi kvėpavimą, kad tik jis nenutiltų.

– Itanas Vaitas, – pasakė jis. – Ar esate girdėjusi šią pavardę?

– Ne, – atsakė ji. – O turėjau girdėti?

– Vyliausi, – prisipažino jis, nes tai reikštų aiškią sąsają tarp Endžio Rozeno ir Itano Vaito.

– Ji sunkiai sužeista? – paklausė Rozen.

– Kiek mačiau, ne, – atsakė Džefris. – Bet ji vis krapštosi ranką. Bėga kraujas, o ji dar drasko.

Rozen vėl sučiaupė lūpas.

– Nežinau, kaip ją nuo jo atplėšti, – pridūrė Džefris. – Nežinau, kaip jai padėti.

Ji žvelgė į tolį, vėl užsižiūrėjusi į studentus.

– Tik ji pati gali sau padėti, – pareiškė Rozen, o balsas išdavė, kad už žodžių slypi gilesnė prasmė.

– Ji buvo jūsų pacientė? – paklausė Džefris, melsdamas Dievą, kad taip ir būtų.

– Juk žinot, kad tokios informacijos jums suteikti negaliu.

– Žinau, – atsakė Džefris. – Bet hipotetiškai, jei galėtumėte, man nuo to kai kas paaiškėtų.

Ji pažvelgė į jį.

– Kas paaiškėtų?

– Kai buvome prie upės, Čakas ištarė jūsų sūnaus pavardę, ir Lena, regis, nustebo, lyg būtų jį pažinojusi, – papasakojo Džefris, tuo pat metu staiga viską suvokdamas. – Bet ar gali būti, kad Lenai Rozeno pavardė pasirodė girdėta todėl, kad ji pažįsta jus, o ne Endį?

Moteris, rodos, mąstė, kaip atsakyti nesulaužant duoto pažado.

– Daktare Rozen…

Ji atsilošė ant suoliuko ir prisitraukė apykaklę.

– Ateina mano vyras.

Džefris pasistengė neparodyti susierzinimo. Keleris buvo maždaug už penkiasdešimties pėdų, ir, jei būtų norėjusi, Rozen dar būtų spėjusi atsakyti į klausimą.

Džefris pasisveikino:

– Daktare Keleri.

Šis akivaizdžiai sutriko, išvydęs žmoną kartu su Džefriu. Paklausė:

– Kas nors nutiko?

Džefris atsistojo, leisdamas Keleriui atsisėsti, bet anas nekreipė dėmesio ir pažiūrėjo į žmoną:

– Atnešei raktus?

Ji padavė jam ryšulį, beveik nė nepažvelgdama į jį.

– Man reikia grįžti prie darbo, – pasakė Keleris. – Džile, tu eik namo.

Rozen norėjo stotis.

– Turiu jums abiem kai ką pasakyti, – tarė Džefris, rodydamas jai nesikelti. – Apie Endį.

Keleris dėbtelėjo, lyg sakydamas, kad sūnus jam dabar mažiausiai rūpi.

– Norėjau judviem tai pranešti pirmiau, negu žinia pasklis koledže, – paaiškino Džefris. – Nesu tikras, kad jūsų sūnus nusižudė.

Rozen paklausė:

– Ką?

– Neatmetu galimybės, kad jis buvo nužudytas, – pareiškė Džefris.

Keleriui raktai išsprūdo iš rankos, bet jis jų nepakėlė.

Džefris pasako toliau:

– Endžio skrodimas nieko įtartino neparodė, bet Elena Šafer…

– Ta vakarykštė mergina? – pertraukė Rozen.

– Taip, ponia, – patvirtino Džefris. – Ji neabejotinai buvo nužudyta. Turint galvoje, kad šį nusikaltimą mėginta pateikti kaip savižudybę, tenka suabejoti ir jūsų sūnaus mirties aplinkybėmis. Neradome neginčijamų įrodymų, kad jis nenusižudė, bet esama rimtų įtarimų, todėl ketinu tęsti tyrimą, kol sužinosime tiesą.

Ji atsilošė net išsižiojusi.

Džefris pridūrė:

– Turiu apie tai pranešti dekanui, bet norėjau, kad jūs išgirstumėte pirmi.

Rozen paklausė:

– O kaip raštelis?

– Tai vienas iš dalykų, kurių negaliu paaiškinti, – prisipažino Džefris. – Ir, deja, dabar galiu pasakyti tik tai, ką įtariu. Mes tiriame visas įmanomas versijas, nuodugniai aiškinamės, kas nutiko, bet būsiu atviras: nieko akivaizdaus dar neužčiuopėme. Tos dvi bylos gali būti visai nesusijusios. Galimas daiktas, galų gale paaiškės, jog Endis iš tikrųjų nusižudė.

Keleris pratrūko tokiu netikėtu pykčiu, kad Džefris net žengė atatupstas.

– Kaip, po galais, šitaip gali būti?! – klausė Keleris. – Kaip, po galais, galite leisti mudviem su žmona manyti, kad mūsų sūnus nusižudė, kai…

– Brajenai… – įsiterpė Rozen.

– Užsičiaupk, Džile, – atkirto jis, mosteldamas ranka taip, lyg ketintų jai smogti. – Koks siaubas! Tai tiesiog… – Iš įniršio jis vos įstengė šnekėti, bet lūpos judėjo, rinkdamos žodžius, apibūdinančius jo savijautą. – Negaliu patikėti… – Jis pasilenkė ir pastvėrė raktus. – Šitas koledžas, visas šitas miestas… – Jis bedė pirštu žmonai į veidą, o ji atsitraukė lyg gindamasi. Keleris atsitiesė visu ūgiu ir užriko: – Juk sakiau, Džile! Juk sakiau, kad čia tikras pragaras!

– Daktare Keleri, būkit malonus, apsiraminkit, – įsiterpė Džefris.

– O tu nelįsk ne į savo reikalus ir eik aiškintis, kas nužudė mano sūnų! – riaumojo jis iš įsiūčio perkreiptu veidu. – Šita „Policijos akademija“ įsivaizduoja, kad valdo visą miestą, bet gyvename lyg trečiojo pasaulio šalyje. Jūs visi korumpuoti! Visi atsiskaitot Albertui Geinsui.

Džefriui to jau buvo per daug.

– Apie tai pasikalbėsim kitą sykį, daktare Keleri, kai jau būsite aprimęs.

Šįsyk Keleris bedė pirštu į veidą Džefriui.

– Po galais, būtinai pasikalbėsim, – atkirto jis, tada nusigręžė nuo jų abiejų ir piktai nužingsniavo.

Džilė Rozen tuojau atsiprašė dėl vyro.

– Atleiskit.

– Nereikia už jį atsiprašinėti, – atsakė Džefris, irgi tramdydamas pyktį. Jis norėjo sekti paskui Kelerį į laboratoriją, bet tikriausiai abiem nepakenks kelias minutes apsiraminti. Pajutęs Rozen neviltį, tarė: – Gaila, neturiu jums daugiau informacijos.

Ji priglaudė apykaklę prie kaklo ir paklausė:

– Prisimenat savo ankstesnį hipotetinį klausimą?

– Taip.

– Susijusį su Endžiu?

– Taip, ponia, – atsakė jis, mėgindamas persiorientuoti.

Rozen pažvelgė į kiemą, į studentus, sėdinčius ant žolės ir besidžiaugiančius diena.

– Hipotetiškai, – pasakė ji, – ji galbūt ir turėjo pagrindo pažinti mano pavardę.

– Dėkui, – atsakė Džefris, ir jam nepaprastai palengvėjo, kad paaiškėjo bent vienas dalykas.

– Dėl kito klausimo, – pasakė ji, vis dar nenuleisdama akių nuo studentų. – Tas jos vyriškis…

– Jūs jį pažįstate? – paklausė Džefris, paskui pasitaisė: – Hipotetiškai?

– Ak, pažįstu, – atsakė ji. – Ar bent pažįstu tokius kaip jis. Geriau negu save pačią.

– Nelabai suprantu.

Ji atitraukė apykaklę, atsegė užtrauktuką ir parodė didelę mėlynę ant raktikaulio. Kaklo šone juodavo pirštų žymės. Kažkas ją smaugė.

Džefris išpūtė akis.

– Kas… – pratarė jis, bet atsakymas buvo akivaizdus.

Rozen vėl užsisegė megztuką.

– Man reikia eiti.

– Galiu jus kur nors nuvežti, – pasisiūlė Džefris. – Į krizių centrą…

– Važiuosiu pas motiną, – atsakė ji ir liūdnai šyptelėjo. – Visada važiuoju pas motiną.

– Daktare Rozen, – pratarė jis. – Džile…

– Dėkui, kad rūpinatės, – pertraukė ji. – Bet man tikrai reikia eiti.

Jis stovėjo ir žiūrėjo, kaip ji prasilenkia su studentų pulkeliu. Stabteli su vienu iš jų šnektelėti, elgiasi taip, lyg nieko nebūtų nutikę. Jis neapsisprendė, ar sekti paskui ją, ar eiti pas Brajeną Kelerį ir kuo aiškiausiai jam parodyti, ką reiškia, kai tave stumdo.

Džefris impulsyviai pasirinko pastarąjį variantą ir sparčiu žingsniu patraukė į gamtos mokslų pastatą. Vaikystėje jis daugybę sykių kišosi į tėvų kumštynes, todėl suprato, kad pyktis tik kursto dar didesnį pyktį. Jis giliai atsikvėpė, apsiramino ir tik tada pravėrė Kelerio laboratorijos duris.

Patalpoje buvo tik Ričardas Karteris, jis stovėjo už stalo ir rašikliu barbeno į smakrą. Pažino Džefrį, ir lūkestis jo žvilgsnyje tuojau virto nusivylimu.

– Ak, – tarė jis. – Tai jūs.

– Kur Keleris?

– Ir pats nežinau, – aiškiai susierzinęs atkirto Ričardas. Jis pasilenkė virš stalo ir kažką pakeverzojo. – Laukiu jo jau pusvalandį.

– Ką tik kalbėjausi su jo žmona apie tariamąjį romaną.

Jis tuojau atgijo, lūpas timptelėjo šypsnys.

– Tikrai? Ką ji sakė?

– Kad tai netiesa, – atsakė Džefris. – Atsargiau, ką šnekat.

Ričardas, regis, įsižeidė.

– Juk sakiau, tai gandas. Labai aiškiai pabrėžiau, kad…

– Gadinat žmonėms gyvenimą. Ir švaistot mano laiką.

Ričardas atsiduso ir rašė toliau. Lyg vaikas sumurmėjo:

– Atsiprašau.

Džefris neleido jam taip paprastai išsisukti.

– Laksčiau liežuvį iškišęs paskui tą gandą, kai galėjau nuveikti ką nors iš tikrųjų naudingo. – Nesulaukęs atsako, pridūrė: – Žmonės žūsta, Ričardai.

– Puikiai žinau, viršininke Toliveri, bet kuo, po galais, čia dėtas aš? – Ričardas neleido jam atsakyti. – Ar galiu kalbėti atvirai? Suprantu, tie įvykiai siaubingi, bet mes turime darbo. Labai svarbaus. Kalifornijoje kita grupė daro lygiai tą patį. Jie juk tikrai nepasakys: „Ak, Brajenui Keleriui dabar nelengva, palūkėkime, kol jis pasijus geriau.“ Na jau ne. Jie pluša dieną naktį – dieną naktį, – kad bent minute mus aplenktų. Mokslas – ne džentelmenų žaidimas. Rizikuojame milijonais, gal net milijardais.

Jis šnekėjo lyg reklama, mėginanti įtikinti naivuolius per artimiausias dvi minutes užsisakyti kepsnių peilių rinkinį.

Džefris atsakė:

– Nežinojau, kad dirbate kartu su Brajenu.

– Jei tik jis teikiasi pasirodyti. – Jis nutėškė rašiklį ant stalo, pasiėmė lagaminėlį ir patraukė prie durų.

– Kur einat?

– Į paskaitą, – atsakė Ričardas Džefriui lyg kvailiui. – Kai kurie žmonės ateina laiku.

Išraiškingai pasipūtęs, jis išėjo. Užuot sekęs paskui jį, Džefris priėjo prie Kelerio stalo ir perskaitė raštelį: „Brajenai, tu tikriausiai užsiėmęs Endžio reikalais, bet mudu privalome paruošti dokumentus. Jei nori, kad paruoščiau vienas, taip ir pasakyk.“ Prie savo vardo Ričardas brūkštelėjo besišypsantį veidelį.

Džefris dusyk perskaitė raštelį, mėgindamas suderinti draugišką Ričardo toną su akivaizdžiu jo susierzinimu. Kažkas netiko, nors Ričardas gal ir ne pats racionaliausias tipas.

Jis dirstelėjo į duris, tada nusprendė jaustis kaip namie ir panaršyti Kelerio stalą. Kai atsiklaupęs rausėsi apatiniame dokumentų stalčiuje, suskambo mobilusis telefonas.

– Toliveris.

– Viršininke, – tarė Frenkas. Džefris iš jo balso jau nujautė, kas bus toliau. – Radome dar vieną lavoną.

Džefris pastatė mašiną priešais vaikinų bendrabutį ir pagalvojo, kad labai džiaugtųsi, jei daugiau niekada nereikėtų lankytis koledžo teritorijoje. Jis niekaip negalėjo pamiršti bukos Džilės Rozen veido išraiškos ir svarstė, ar labai nustebęs atrodė, kai ji parodė jam mėlynes. Niekada gyvenime nebūtų pamanęs, kad Keleris iš tų, kurie lupa žmoną, bet šiandien Džefrį aplankė labai daug netikėtų nušvitimų, taigi jaustis kvailam dėl to, kad nepastebėjo akivaizdžių dalykų, nebuvo prasmės.

Jis išsitraukė telefoną, svarstydamas, ar paskambinti Sarai. Nenorėjo, kad ji atskubėtų į nusikaltimo vietą, bet suprato, kad jai reikia pamatyti lavoną in situ. Džefris mėgino sugalvoti gerą pasiteisinimą, kaip jos čia neįleisti, bet pagaliau atlyžo ir surinko numerį.

Telefonas penkissyk suskambėjo, tik tada atsiliepė Sara ir mieguistai sumurmėjo.

– Sveika, – tarė Džefris.

– Kiek valandų?

Jis pasakė, jam pasirodė, kad ji jaučiasi geriau negu vakar vakare. Jis tarė:

– Atleisk, kad pažadinau.

– Hm… ką? – paklausė ji, jis girdėjo, kaip ji rangosi lovoje. Mintyse jau matė save šalia ir jį apėmė senas geras jaudulys. Jis nieko taip netroško, kaip įlįsti pas Sarą į lovą ir pradėti šią dieną iš naujo. – Maždaug prieš dvidešimt minučių skambino mama. Tesai truputį geriau. – Ji garsiai nusižiovavo. – Morge manęs laukia popieriai, popiet vėl ten važiuosiu.

– Dėl to ir skambinu.

Jos balse pasigirdo siaubas.

– Kas?

– Pakaruoklis, – atsakė jis. – Koledže.

– Jėzau, – atsiduso Sara. Džefris jautėsi taip pat. Miestelyje, kur žmogžudysčių dešimt kartų mažiau už šalies vidurkį, negyvėlių stirta staiga ėmė augti iki lubų. Ji paklausė: – Kada?

– Dar nežinau. Man ką tik paskambino. – Jis žinojo, ką ji į tai atsakys, bet vis tiek turėjo pasiūlyti. – Gali atsiųsti Karlosą.

– Turiu apžiūrėti lavoną.

– Man nepatinka, kad eisi į koledžą, – pareiškė jis. – Jei kas nors nutiktų…

– Aš negaliu nedirbti savo darbo, – nukirto ji ir buvo aišku, kad ginčytis neverta.

Džefris žinojo, kad Sara teisi. Ji ne tik turi dirbti savo darbą; ji turi ir gyventi savo gyvenimą. Jis prisiminė, kaip šįryt atrodė Lena, pagalvojo apie mėlynes ant Džilės Rozen kaklo. Gal ir joms leisti tiesiog gyventi savo gyvenimą?

– Džefai?

Jis nusileido.

– Vaikinų bendrabutis, B korpusas.

– Gerai, – atsakė ji. – Būsiu už penkių minučių.

Džefris padėjo ragelį ir išlipo iš mašinos. Jis prasilenkė su jaunuolių būreliu ir įėjo į bendrabutį, lyg debesis jį apgaubė stiprus alkoholio tvaikas. Oberne, kur Džefris studijavo istoriją, kai nešildydavo suoliuko futbolo komandai, jie dažnai švęsdavo, bet bendrabutis niekada nedvokė lyg alkoholio parduotuvė.

– Sveikas, Viršininke, – pasilabino Čakas. Jis stovėjo laiptų viršuje, susikišęs rankas į priekines aptemptų kelnių kišenes. Atrodė nešvankiai, ir Džefriui norėjosi, kad anas pasitrauktų iš kelio, nes ketino lipti.

– Čakai, – atsakė Džefris, kopdamas laiptais ir žiūrėdamas tik į juos.

– Malonu, kad pagaliau pasirodei. Mudu su Kevu seniai laukiame.

Džefris susiraukė, kad šis mini dekano vardą taip, lyg jie būtų geriausi draugai. Jei Čako tėvas nebūtų Albertas Geinsas, Kevinas Bleikas į Čaką nė nepažiūrėtų, juolab nežaistų su juo golfo. Tik, ko gero, aikštynų Kevinas dar ilgai neišvys. Jis tikriausiai visą mėnesį turės atsakinėti į telefono skambučius: tėvams neramu, kad jų vaikai mokosi ten, kur žuvo trys bendramoksliai.

– Kai turėsiu laiko, pasikalbėsiu su juo, – pažadėjo Džefris, svarstydamas, kaip ilgai pavyks atidėti susitikimą.

– Čia viskas aišku, – atsakė Čakas, turėdamas galvoje savižudybę. – Įkliuvo be kelnių.

Nekreipdamas dėmesio į pastabą, Džefris paklausė:

– Kas jį rado?

– Vienas bendrabučio vaikis.

– Noriu su juo pasišnekėti.

– Jis dabar apačioje, – atsakė Čakas. – Adams mėgino jį kamantinėti, bet teko įsikišti man. – Jis gudriai mirktelėjo. – Ji kartais per šiurkšti. Tokiose situacijose reikia subtilumo.

– Nejaugi? – paklausė Džefris, žvelgdamas į koridorių. Prie vieno kambario stovėjo Frenkas ir Lena. Iš jų laikysenos buvo aišku, kad akimirka nelinksma.

Čakas tarė:

– Tai ji rado adatą.

– Rado? – nusistebėjo Džefris. Jis paskambino kriminalistams vos prieš dešimt minučių. Technikai dar tikrai negalėjo spėti apžiūrėti kambario.

– Pamatė, kai įėjo patikrinti nusikaltėlio, – atsakė Čakas, klaidingai pavadindamas nelaimėlį. – Matyt, buvo nuriedėjusi po lova.

Džefris vos susitvardė nenusikeikęs, mat suprato, kad visi kambaryje rasti įkalčiai bus užteršti, ypač jei jie rodys, kad Lena kambaryje yra buvusi anksčiau.

Čakas nusijuokė.

– Neketinom užbėgti tau už akių, viršininke, – pridūrė, plekšnodamas Džefriui per nugarą, lyg šio komanda būtų pralaimėjusi gatvės krepšinio varžybas.

Nieko nesakydamas Džefris nuėjo pas Frenką ir Leną. Kai Čakas ėmė sekti jam iš paskos, Džefris tarė:

– Galiu tavęs kai ko paprašyti?

– Žinoma, rėžk.

– Stovėk laiptų viršuje. Žiūrėk, kad neužliptų niekas, išskyrus Sarą.

Čakas atidavė jam pagarbą ir apsigręžė ant kulno.

– Vėpla, – sumurmėjo Džefris ir nuėjo koridoriumi.

Frenkas kažką kalbėjo Lenai, bet kai Džefris prisiartino, nutilo.

Džefris paprašė Lenos:

– Leisi mums minutėlę šnektelėti?

– Žinoma, – atsakė ji ir paėjėjo kelis žingsnius koridoriumi. Džefris žinojo, kad ji vis tiek girdės, bet nesuko galvos.

Jis tarė Frenkui:

– Atvažiuoja technikai.

– Aš jau nufotografavau, – atsakė Frenkas ir kilstelėjo „Polaroidą“.

– Pakviesk čia Bredą, – įsakė jis, žinodamas, kad Sara nenorės būti prižiūrima. – Liepk jam atsivežti fotoaparatą. Noriu švarių kadrų.

Frenkas paskambino, o Džefris pažvelgė į kambarį. Prie lovos kėpsojo rubuilis ilgais juodais plaukais. Ant grindų čia pat gulėjo geltona gumelė, kokias mūvėdami narkomanai ieško venų. Kūnas išpampęs ir papilkėjęs. Vadinasi, praėjo nemažai laiko.

– Jėzau Kristau, – sumurmėjo Džefris ir pagalvojo, kad šitame kambaryje dvokia net baisiau negu Elenos Šafer. – Kas čia, po galais?

Frenkas atsakė:

– Nevalyvas šeimininkas.

Džefris apsidairė. Šviesos nedegė, bet pakako ir vėlyvo ryto saulės. Priešais lavoną ant lovos čiužinio riogsojo televizorius su vaizdo grotuvu. Ekranas švietė ryškiai mėlynai, rodydamas, kad juosta baigėsi. Toje šviesoje kūnas atrodė keistai, lyg oda būtų apipelijusi, bet gal toks apibūdinimas šovė į galvą dėl to, kad kambaryje taip baisiai smirdėjo. Visur buvo prišnerkšta; Džefris įtarė, kad labiausiai dvokia maisto likučiai, pūvantys dėžutėse ant grindų. Visur mėtėsi popieriai, knygos, ir jis stebėjosi, kaip čia galima žengti bent žingsnį.

Jaunuolio galva buvo nusvirusi ant krūtinės, riebaluoti plaukai užkritę ant veido ir kaklo. Jis mūvėjo vien murzinais balkšvais apatiniais. Kumštis buvo įkištas į praskiepą, ir Džefris nutuokė kam.

Kairė ranka buvo išmarginta mėlynėmis, bet Sara tiksliau nustatys, kas ir kaip. Iš pastirusios kūno sėdėsenos Džefris nusprendė, kad prasidėjo rigor mortis, vadinasi, nuo mirties praėjo nuo dviejų iki dvylikos valandų, priklausomai nuo to, kokia buvo kambario temperatūra. Mirties laiką nustatyti visada sunku, ir Džefris abejojo, ar Sara pasakys tiksliau negu jis.

– Kondicionierius įjungtas? – paklausė Džefris, atlaisvindamas kaklaraištį. Lange įmontuoto kondicionieriaus angą dengiančios plastiko juostelės nepleveno.

– Ne, – atsakė Frenkas. – Kai atvykau, durys buvo atviros, nusprendžiau taip ir palikti, kad prasivėdintų.

Džefris linktelėjo ir pagalvojo, kad jei kondicionierius buvo išjungtas, o durys naktį uždarytos, kambaryje turėjo būti gana karšta. Kaimynai tikriausiai taip pripratę prie dvoko, kad nieko neįtarė.

– Ar žinom jo pavardę? – paklausė Džefris.

– Viljamas Diksonas, – atsakė Frenkas. – Kiek suprantu, niekas jo taip nevadino.

– O kaip vadino?

Frenkas išsiviepė.

– Skuteriu.

Džefris kilstelėjo antakius, bet šaipytis neturėjo kaip. Jis tikrai niekam nepasakos, kaip jį patį pravardžiavo Silakogoje. Vakar Sara tyčia jį taip pavadino, norėdama paerzinti.

Frenkas tarė:

– Kambario draugas šią savaitę išvykęs namo Velykoms.

– Noriu su juo pasikalbėti.

– Kai čia baigsime, gausiu iš dekano jo numerį.

Džefris įėjo į kambarį ir pamatė ant grindų sulaužytą plastikinį švirkštą. Tai, kas buvo jame, išdžiūvo, bet skysčio nuosėdose jis aiškiai įžiūrėjo bato pėdsaką.

Jis tarė Frenkui:

– Pasakyk Bredui, kad šitą aiškiai nufotografuotų.

Frenkas linktelėjo, ir Džefris atsiklaupė prie lavono. Jau ketino prašyti Frenko pirštinių, bet vyresnysis kolega ir pats jas pamėtėjo.

– Dėkui. – Džefris užsitempė pirštines. Delnai prakaitavo, lateksas prie jų lipo. Šviesa kambaryje buvo menka, ir Džefris apsidairė lempos, kuria galbūt naudojosi Diksonas. Tokia stovėjo ant šaldytuvo prie lovos, bet laidas buvo nupjautas, žirklėmis perkirptas net varis. – Neleisk niekam jungti šviesos, kol neapžiūrėsim, – įspėjo Frenką.

Jis pakreipė Skuterio galvą, pakėlė smakrą nuo krūtinės. Vaikinui aplink kaklą vijosi odinis diržas; Džefris iš koridoriaus jo nepastebėjo. Skuterio plaukai buvo tokie ilgi ir riebaluoti, kad Džefris stebėjosi, kaip išvis jį įžiūrėjo.

Jis nubraukė į šalį storą kuokštą. Diržas buvo užnertas ant kaklo, sagtis taip užveržta, kad net įsmigusi į odą. Džefris nenorėjo atpalaiduoti diržo, bet pro jo kraštą pamatė išlindusį porolono gabaliuką. Nužvelgė diržą iki galo ir suprato, kad jis prisegtas prie kito diržo, šįsyk drobinio. Antrojo diržo sagtis buvo perverta per stambų kablį, prisuktą prie sienos. Abu diržai buvo įsitempę, kūno svoris rovė kablį iš sienos. Atrodė, jis įsuktas senokai.

Džefris mažumėlę pasisuko ir pažvelgė į televizorių priešais lavoną. Pigus, išparduotuvėse tokį galima įsigyti vos už šimtą žalių. Greta stovėjo stiklainis gydomojo tepalo „Tiger Balm“, jo viršus buvo apskretęs nežinia kokiais baltais trupiniais. Džefris išsitraukė rašiklį ir juo paspaudė vaizdo grotuvo mygtuką „ištraukti juostelę“. Ant etiketės buvo pavaizduota erotinė scena ir užrašas „Projektas: nuoga ragana“.

Džefris atsistojo ir nusismaukė pirštines. Frenkas kartu su juo paėjėjo koridoriumi prie Lenos.

– Kam nors skambinai? – paklausė Džefris.

– Ką? – nesuprato ji ir suraukė kaktą. Ji aiškiai buvo nusiteikusi vėl būti tardoma, bet jis žinojo, kad klausimas ją nustebino.

– Kai čia buvai atėjusi, – pakartojo jis, – ar mobiliuoju telefonu kam nors skambinai?

– Neturiu mobiliojo.

– Tikrai? – paklausė Džefris. Jis manė, kad vienintelis žmogus Grante, kuris nesinešioja telefono, yra Sara.

– Žinai, kiek man moka? – nusijuokė Lena, netikėdama savo ausimis. – Aš vos prasimaitinu.

Džefris pakeitė temą.

– Girdėjau, radai adatą.

– Mums paskambino maždaug prieš pusvalandį, – atsakė ji, ir jis suprato, kad atsakymas parengtas iš anksto. – Įėjau pažiūrėti, ar žmogus gyvas. Pulso nebuvo, jis nekvėpavo. Kūnas buvo pastiręs ir vėsus. Tuomet ir radau adatą.

– Ji labai padėjo, – atsakė Frenkas, nors balsas bylojo priešingai. – Pamatė kažką po lova ir nusprendė mūsų nevarginti, jei gali ištraukti pati.

Džefris dėbtelėjo į Leną ir ne paklausė, o tiesiog pareiškė:

– Matyt, ji visa nusėta tavo atspaudais.

– Matyt.

– Matyt, neprisimeni, ką dar lietei kambaryje?

– Matyt, ne.

Džefris pažvelgė į kambarį, tada vėl į Leną.

– Nori papasakoti, kaip ant grindų atsirado tavo vaikino pėdsakas?

Ji nė kiek nesutriko. Netgi nusišypsojo.

– Negirdėjai? – paklausė. – Tai jis rado kūną.

Džefris dirstelėjo į Frenką, šis linktelėjo.

– Girdėjau, jau mėginai jį apklausti.

Ji gūžtelėjo pečiais.

– Frenkai, – kreipėsi jis, – eik ir atvesk jį.

Frenkas išėjo, o Lena nužingsniavo prie lango ir pažvelgė į veją priešais bendrabutį. Visur mėtėsi šiukšlės, o greta dviračių stovo buvo sukrauta statula iš alaus skardinių.

Džefris tarė:

– Atrodo, čia būta vakarėlio.

– Atrodo, – atitarė ji.

– Galbūt tas jaunuolis, – jis parodė į Skuterį, – labai įsijautė.

– Galbūt.

– Man atrodo, šiame koledže vartojami narkotikai.

Lena atsigręžė į jį.

– Gal apie tai pasikalbėk su Čaku.

– Aha, jis tai jau tikrai viską žino, – nusišaipė Džefris.

– Gal pasidomėk, kur jis buvo šį savaitgalį.

– Golfo turnyre? – paklausė Džefris, prisiminęs pirmąjį „Grant Observer“ puslapį. Tikriausiai Lena turi galvoje Čako tėvą ir bando priminti Džefriui, kad Albertas Geinsas gali pastverti jį už trumpų plaukų. – Kodėl kaišioji man pagalius į ratus, Lena? Ką tu slepi?

– Atėjo tavo liudininkas, – atsakė ji. – Verčiau eisiu pas savo viršininką.

– Kur skubi? – paklausė Džefris. – Bijai, kad jis vėl mušis?

Ji sučiaupė lūpas ir nieko neatsakė.

– Niekur neisi, – pareiškė jis, aiškiai rodydamas, kad pasirinkimo nėra.

Itanas Vaitas kiūtino koridoriumi lydimas Frenko. Kaip įprasta, vilkėjo juodais ilgarankoviais marškinėliais, mūvėjo džinsais. Plaukai buvo šlapi, ant kaklo rankšluostis.

– Buvai duše? – paklausė Džefris.

– Aha, – atsakė Itanas ir rankšluosčio kampu išsišluostė ausį. – Norėjau nusiplauti įkalčius po to, kai pasmaugiau Skuterį.

– Beveik prisipažinai, – atsakė Džefris.

Itanas pervėrė jį žvilgsniu.

– Jau kalbėjausi su tavo pakalike, – atsakė jis ir dėbtelėjo į Leną. Ši irgi dėbtelėjo, įtampa augo.

– Papasakok ir man, – tarė Džefris. – Gyveni pirmame aukšte? – Itanas linktelėjo. – Ko čia užlipai?

– Reikėjo pasiskolinti Skuterio paskaitų užrašus.

– Kokios paskaitos?

– Molekulinės biologijos.

– Kada tai buvo?

– Nežinau, – atsakė jis. – Maždaug dvi minutės prieš tai, kai paskambinau jai.

Lena patikslino:

– Buvau apsaugos poste. Jis skambino ne man, tiesiog aš atsiliepiau.

Itanas suėmė rankomis rankšluosčio galus, lyg jį smaugtų.

– Kai jie atėjo, išėjau. Daugiau nieko nežinau.

– Ką kambaryje lietei?

– Neprisimenu, – atsakė jis. – Gerokai sutrikau, juk įėjau ir radau bendramokslį ant grindų negyvą.

– Esi ir anksčiau matęs negyvėlių, – priminė Džefris.

Itanas kilstelėjo antakius, lyg sakytų: „Tai kas?“

Džefris tarė:

– Prašau oficialiai duoti parodymus policijos nuovadoje.

Itanas papurtė galvą.

– Nieku gyvu.

– Trukdysi tyrimui? – perspėjo Džefris.

– Ne, pone, – žvaliai atsakė Itanas. Jis išsitraukė iš užpakalinės kišenės sąsiuvinio lapą ir padavė Džefriui. – Štai mano parodymai. Aš juos pasirašiau. Jeigu norite matyti, galiu dabar pasirašyti dar kartą. Teisiškai neprivalau to daryti policijos nuovadoje.

– Koks gudragalvis, – atsakė Džefris, bet parodymų neėmė. – Manai, sugebėsi iš bet ko išsisukti. – Jis parodė į Leną. – O jei reikės, netgi mušies.

Itanas mirktelėjo Lenai, lyg jiedu turėtų paslaptį. Lena įsitempė, bet nieko neatsakė.

– Aš tave prigriebsiu, – kalbėjo Džefris. – Galbūt ne dabar, bet tu kažką rezgi, ir aš tave už tai pričiupsiu. Girdi?

Itanas paleido lapą, ir šis nupleveno ant grindų.

– Jei jau baigėte, – atsakė jis, – man labai reikia į paskaitą.

1 Garsus žudikas maniakas (čia ir toliau – vert. past.).

2 Sektos lyderis, kuris su daugybe savo sekėjų nusižudė.

3 Sektos įkūrėjas, vėliau visa sekta masiškai nusižudė.

10

Sara nuvairavo iš koledžo į morgą autopilotu, galvoje perkratydama kiekvieną vakarykščių skrodimų smulkmeną. Endžio Rozeno mirtis kažkodėl nedavė jai ramybės, ir, priešingai negu Džefriui, jai reikėjo ne vien sutapimo, kad galėtų nustatyti žmogžudystę. Geriausiu atveju ji tegalėjo pasakyti, kad mirtis įtartina, ir net tai jau daug. Nėra jokių moksliškų nusikalstamos veikos įrodymų. Toksikologinis tyrimas nieko neatskleidė, o skrodimas buvo visiškai įprastas. Labai galimas daiktas, kad Endis Rozenas iš tikrųjų nusižudė.

Viljamas Diksonas pravarde Skuteris – visai kas kita. Pornografija vaizdo grotuve, diržas su porolonu, kad ant odos neliktų žymių, seniai į sieną įsuktas kablys – visa tai byloja apie autoerotinę asfikciją. Tokį atvejį Sara buvo mačiusi tik vieną per visą savo karjerą, bet „Journal of Forensic Science“ prieš kelerius metus paskelbė apie tai nemažai straipsnių, mat pasismaugimai labai išpopuliarėjo.

– Velnias, – pratarė Sara, supratusi, kad pravažiavo ligoninę. Ji toliau nurūko Didžiąja gatve koledžo link, paskui neleistinai apsisuko priešais policijos nuovadą. Pamojo Bredui Stivensui, lipančiam iš policijos automobilio. Tas užsidengė akis, apsimesdamas, kad nemato, o ji vos nekliudė balto kadilako, pastatyto priešais Berdžeso valyklą.

Pravažiavo vaikų kliniką, jos iškaba buvo išblukusi ir apipuvusi, nes su vienintele miestelio iškabų gamintoja Džefris santuokos metais turėjo slaptą romaną. Sara atsiduso ir pagalvojo, ar šiai nutriušusiai išvaizdai dera priskirti kokią nors gilesnę prasmę. Galbūt ji pranašauja, kas galiausiai nutiks jiedviem su Džefriu. Ketė Linton dažnai kartoja, kad to, kas buvo, nesugrąžinsi.

Sara numynė stabdį, vos vėl nepralėkusi įvažos į ligoninę. Visą laiką dirbo su vaikais, todėl nebuvo pratusi keiktis, bet kai įjungė atbulinę pavarą, ištarė porą nešvankybių. Dar pora išsprūdo, kai priekinis ratas trinktelėjo į šaligatvio kraštą. Ji sustojo prie pastato ir nulėkė į morgą, peršokdama kas antrą laiptų pakopą.

Karlosas dar nebuvo parvežęs lavono iš koledžo, o Džefris ieškojo Viljamo Diksono tėvų, todėl morge Sara buvo viena. Ji nuėjo į savo kabinetą, bet sustojo tarpduryje. Ant stalo kampo stovėjo didelė gėlių puokštė. Džefris jau daug metų nesiuntė jai gėlių. Ji apėjo puokštę, jusdama, kaip veidą nutvieskia platus kvailas šypsnys. Jis pamiršo, kad gvazdikais ji nesižavi, bet čia buvo ir kitų nuostabių gėlių, jų pavadinimų Sara neprisiminė, bet visame kabinete tvyrojo jų aromatas.

– Džefri, – pratarė, nuo šypsenos jau gėlė skruostus. Jis tikriausiai užsakė gėles šįryt, prieš tai, kai užvirė šita košė. Ji ištraukė atviruką, ir šypsena išblėso, perskaičius, kad jis nuo Meisono Džeimso.

Sara apsidairė, svarstydama, kur dėti gėles, kad nepamatytų Džefris, paskui liovėsi, nes nebuvo slapukė ir neketino išsisukinėti.

Ji atsisėdo ant kėdės ir padėjo atviruką prie vazos. Dėmesį patraukė kiti daiktai ant stalo. Molė, slaugytoja iš vaikų klinikos, rytą užnešė stirtą popierių, ir Sara tikriausiai galėtų vartyti juos dvylika valandų, nepasistūmėdama nė per plauką. Ji užsidėjo akinius ir pasirašė maždaug šešiasdešimt blankų, tik tada pastebėjo, kad atvyko Karlosas.

Ji žiūrėjo į Karlosą pro langą, o jis ruošė skrodimo įrankius. Darbavosi lėtai ir metodiškai, patikrindamas kiekvieną įrankį, ar nesulūžęs ir nesusidėvėjęs. Dar po kelių minučių Sara nusprendė peržiūrėti jai paliktus raštelius apie telefono skambučius. Pirmas brūkštelėtas Karloso ranka. Skambino Brokas, teiravosi, kada gali atvažiuoti Endžio Rozeno kūno. Ji pakėlė ragelį ir surinko laidojimo namų numerį.

Atsiliepė Broko motina, ir Sara kelias minutes jai pasakojo apie Tesos būklę, suprasdama, kad žinia pasklis po miestą dar iki pietų. Penė Brok laidojimo namuose turėjo mažai darbo ir, kai nesnausdavo ir nereikėdavo pasitikti vieno kito kliento, didžiąją dalį laiko transliuodavo paskalas telefonu.

Pagaliau atsiliepė Brokas, jis kalbėjo smagiai kaip visada.

– Sveikutė, Sara, – tarė jis. – Skambini dėl sandėliavimo mokesčių?

Ji nusikvatojo, supratusi, kad jis bando ją pralinksminti.

– Skambinu paklausti, kiek duosi man laiko, – tarė ji. – Ceremonija šiandien?

– Numatyta rytoj devintą ryto, – atsakė Brokas. – Norėčiau jį aprengti šiandien prieš baigdamas darbą. Ar jis labai sumaitotas?

– Nelabai, – atsakė Sara. – Kaip visada.

– Jeigu pabaigsi su juo iki trijų, man sočiai pakaks laiko.

Sara dirstelėjo į laikrodį. Jau pusė dvylikos. Ji nė pati nežinojo, kodėl čia laiko Endį Rozeną. Jo audiniai ir organai ištirti, o Brokas paėmė šlapimo ir kraujo mėginius, kuriuos ji galės testuoti, kada panorėjusi. Daugiau nebeliko kas daryti.

– Žinai ką, atvažiuok jo pasiimti dabar pat, – pakvietė.

– Tikrai?

– Taip, – atsakė Sara. Kadangi atveža dar vieną lavoną, tikriausiai reikės vietos šaldiklyje.

– Jei dar ką nors sugalvosi, turėsi laiko po ceremonijos, – pasiūlė Brokas. – Apie pietus ketinu nugabenti jį į krematoriumą. – Jis prašneko tyliau: – Palauksiu ir pasižiūrėsiu, kad viskas vyktų, kaip priklauso, jeigu supranti, ką turiu galvoje. Dėl to niekšelio šiaurės Džordžijoje žmonės dabar įtariai žiūri į šią procedūrą.

– Mat kaip, – atsakė Sara, prisiminusi bylą, kai krematoriumo savininkų šeima krovė lavonus į mašinų bagažines ir ramstė į medžius savo valdose, užuot juos kremavusi. Valstija išleido beveik dešimt milijonų dolerių, kad palaikai būtų atpažinti ir išvežti.

Brokas tarė:

– Taigi, apmaudu. Toks švarus būdas viską sutvarkyti. Aš, žinoma, neprieštarauju papildomai užsidirbti laidodamas žemėje, bet būna tokių atvejų, kad geriau apsisukti kuo greičiau.

– Tėvai? – paklausė Sara, svarstydama, ar Brokui girdint Keleris grasino žmonai.

– Vakar vakare jie užsuko susitarti, ir patikėk… – Brokas nutilo. Jis buvo labai diskretiškas, bet Sara įstengdavo jį prašnekinti. Kartais ji net susimąstydavo, ar jo atvirumas nereiškia, kad ji tapo jo eiliniu meilės be atsako objektu.

Sara jį paragino:

– Kas?

– Na… – pratarė jis dar tylesniu balsu. Brokas geriau už visus žinojo, kad jo motina – pagrindinė Granto apygardos paskalų arterija. – Ponia mažumėlę nerimavo, ar gerai jį kremuoti po skrodimo. Manė, kad taip negalima. Viešpatie, ir iš kur žmonės prisigalvoja tokių dalykų?

Sara laukė.

– Man pasirodė, kad ji apskritai tuo ne itin patenkinta, bet įsikišo jos vyras ir pareiškė, kad sūnus to norėjo, todėl jie taip ir darys.

– Norus reikia gerbti, – sutiko Sara. Nors darbe visą laiką susiduria su mirtimi, jai niekada nė į galvą neatėjo kam nors pasakyti, kaip pati norėtų būti palaidota. Vien nuo tokios minties ją krėtė šiurpas.

– Kai kurie žmonės savo pageidavimus išdėsto iš anksto, – sukikeno Brokas. – Vaje, kiek galėčiau pripasakoti apie tai, kaip jie nori būti palaidoti.

Sara užsimerkė, mintimis maldaudama jį patylėti.

Supratęs jos tylią užuominą, Brokas kalbėjo toliau:

– Tiesą sakant, turint galvoje, kad jie žydai, telaimina juos Dievas, maniau, norės kuo trumpesnio atsisveikinimo, bet jie sakė viską darysiantys įprastai. Matyt, ne itin religingi, kaip kiti.

– Taigi, – atsakė Sara. Būdama teismo medicinos ekspertė, ji žinojo tik vieną atvejį, kai žydų ortodoksų šeima paprieštaravo skrodimui. Nors jų religinis uolumas ją žavėjo, jai pasirodė, kad šeimai palengvėjo sužinojus, jog tėvas mirė nuo širdies smūgio, o ne tyčia įvairavo mašiną į ežerą.

– Na… – Brokas nejaukiai atsikrenkštė, tikriausiai jos tylą palaikęs priekaištu. – Atlėksiu akimirksniu.

Sara padėjo ragelį, užsidėjo akinius ir toliau skaitė raštelius. Morgo bruzdesius pertraukdavo spragsėjimas ir blykstė – Karlosas fotografavo lavoną. Iš paskutinio lapelio paaiškėjo, kad buvo užsukęs farmacijos bendrovės atstovas. Sara susiraukė; jei būtų pati su juo pasikalbėjusi, jis būtų palikęs daugiau nemokamų vaistų pavyzdžių jos pacientams.

Po rašteliais gulėjo žvilgantis reklaminis lankstinukas apie tai, kad vaistus nuo astmos ką tik leista skirti vaikams. Iš tikrųjų Sara ir kiti pediatrai jau daug metų išrašydavo tą inhaliatorių; vaistų gamintojai naudojosi naujuoju Maisto ir vaistų administracijos patvirtinimu, kad pacientai ilgiau vartotų jų vaistą, o jie galėtų vis didinti kainą, nesibaimindami generinių vaistų konkurencijos. Sara dažnai pagalvodavo, kad jei bendrovės liautųsi mokėjusios už prabangius lankstinukus ir televizijos eterio laiką, galbūt sumažintų vaistų kainas tiek, kad žmonės įstengtų jų įsigyti.

Šiukšliadėžė buvo kitame kabineto gale, Sara metė į ją lankstinuką, nepataikė, ir kaip tik tą akimirką užėjo Džefris.

– Sveika, – pasilabino švystelėdamas ant jos stalo aplanką. Ant viršaus padėjo didelį popierinį maišą.

Ji atsistojo pakelti lankstinuko, o jis uždėjo ranką jai ant žasto.

– Kas…

Jis pabučiavo ją į lūpas, paprastai viešumoje to nedarydavo. Bučinys buvo nekaltas tarsi draugiškas pasisveikinimas arba, turint galvoje, kaip vakar Džefris elgėsi su Meisonu Džeimsu, dabar jis lyg šuo paženklino stulpą.

– Sveikas… – Ji klausiamai pažvelgė ir padėjo lankstinuką į stovą.

Kai vėl atsigręžė, Džefris delnu suėmė gvazdiko žiedą.

– Tu jų nemėgsti.

Dėl to, kad jis prisimena tokią smulkmeną, ji apsidžiaugė net labiau, negu būtų apsidžiaugusi, jei iš tikrųjų būtų atsiuntęs gėlių.

– Nemėgstu, – atsakė stebėdama, kaip jis ima atviruką. – Prašau, skaityk, – leido, nors jis taip ir darė.

Jis neskubėdamas padėjo atviruką atgal į vietą.

– Kaip gražu, – pasakė jis ir pacitavo iš atviruko: – „Jeigu prireiks, būsiu šalia.“

Sara sukryžiavo rankas, laukdama, kol jis pasakys, ką norisi.

– Sunkus rytas, – pasakė Džefris ir uždarė duris. Jo veidas buvo ramus, ir ji matė, kad jis stengiasi negalvoti apie atviruką. – Tesa laikosi taip pat?

– Net geriau, – patikino ji, užsidėdama akinius ir sėsdamasi. – Apie ką norėjai pasikalbėti?

Jis bedė pirštu į vieną žiedą.

– Šįryt buvo užvažiuota Lenai.

Sara įsitempė.

– Automobilis?

– Ne, – atsakė jis. – Itanas Vaitas, tas šiukšlė, apie kurį tau pasakojau. Su kuriuo ji draugauja. Tas, kuris bandė mane stumdyti.

– Tokia jo pavardė? – paklausė Sara, nes pavardė skambėjo visai nekaltai.

– Viena iš jo pavardžių, – pataisė Džefris. – Mudu su Frenku šįryt nuvažiavom pas ją… – Balsas nutilo, jis užsižiūrėjo į gėlę. Sara atsilošė kėdėje, o jis papasakojo, kas nutiko rytą, baigdamas tuo, kad Džilė Rozen parodė mėlynes ant kaklo.

– Prieš ją smurtaujama, – konstatavo Sara.

– Taip, – linktelėjo Džefris.

– Kai dariau Endžio Rozeno skrodimą, nepastebėjau smurto žymių.

– Įmanoma nuskriausti žmogų ir nepalikti įkalčių.

– Šiaip ar taip, galima daryti prielaidą, kad Rozenas nusižudė, neištvėręs smurto, – pasakė Sara. – Raštelis buvo skirtas motinai, o ne tėvui. Galbūt jis nebeištvėrė.

– Galimas daiktas, – pritarė Džefris. – Jei ne Tesa, Endžio mirtis apskritai neatrodytų įtartina.

– Kokia tikimybė, kad jiedu nesusiję?

– Velnias, Sara, nežinau.

Ši jam priminė:

– Neturim jokių įkalčių, rodančių, kad Endį Rozeną nužudė. Gal trumpam jį pamirškim ir apsvarstykim, ką žinom.

– O ką žinom?

– Elena Šafer buvo nužudyta. Galbūt kas nors nusprendė pasinaudoti Endžio Rozeno savižudybe ir veikti taip, kad atrodytų, jog jinai jį pamėgdžiojo. Koledžuose pasitaiko tokių grandininių savižudybių. Viename per metus įvyko net dvylika.

– O kaip Tesa? – priminė jis. Tesos atvejis tebebuvo logiškai nepaaiškinama mįslė.

– Tai galėjo būti visai atskiras nusikaltimas, – svarstė Sara. – Jei nerasime kokio nors ryšio, teks abu įvykius laikyti nesusijusiais.

– O šitas? – Džefris parodė į lavoną morge.

– Neįsivaizduoju, – atsakė ji. – Kaip reagavo tėvai?

– Kaip ir reikėjo tikėtis, – atsakė jis, bet išsamiau nepaaiškino.

– Gal pradėkim, – pasakė ji, patraukdama nuo aplanko rudo popieriaus maišelį, kad galėtų perskaityti ataskaitą. Džefris padarė savo užrašų kopijas, buvo pridėtas nusikaltimo vietos aprašas. Sara viską perbėgo akimis, bet akies kampučiu matė, kad Džefris liečia violetinį varpelio pavidalo žiedą.

Ji parodė žurnalų stirtą ant vienintelės kitos kėdės kabinete.

– Nukelk ant grindų ir sėskis.

– Man nusibodo sėdėti, – atsakė jis, atsiklaupdamas prie jos stalo. Paglostė jai koją. – Išsimiegojai?

Ji uždėjo delną jam ant rankos ir pagalvojo – tegu Meisonas kasdien atsiunčia gėlių, jei Džefris nuo to pasidaro toks dėmesingas.

– Viskas gerai, – atsakė ji ir vėl pažvelgė į bylą. – Šitas greitai išryškinot, – pasakė ji, turėdama galvoje nusikaltimo vietos nuotraukas.

– Bredas išryškino tamsiame kambarėlyje, – atsakė jis. – O kai kitą kartą sugalvosi apsisukti priešais policijos nuovadą, pirma apsidairyk.

Ji nekaltai šyptelėjo ir parodė rudo popieriaus maišą.

– Kas čia?

– Receptiniai vaistai, – atsakė jis ir išpylė viską ant jos stalo. Iš juodų miltelių ant buteliukų ji suprato, kad pirštų atspaudai nuo jų jau paimti. Buteliukų buvo mažiausiai dvidešimt.

Ji paklausė:

– Visi – šito žmogaus?

– Ant jų jo pavardė.

– Antidepresantai, – sumurmėjo Sara, dėliodama buteliukus po vieną ant stalo.

– Jis leidosi „ledą“.

– Ne tik gražus, bet ir protingas, – nusišaipė Sara, skirstydama buteliukus tam tikra tvarka. – Valiumas, kartu su antidepresantais jo skirti negalima. – Ji apžiūrėjo etiketes, ant visų buvo nurodyta ta pati išrašiusio gydytojo pavardė. Sarai ji buvo negirdėta, bet nuo to, ką perskaitė užrašuose, galvoje suskambo pavojaus varpai. Ji ėmė skaityti receptus. – Prozakas, maždaug dvejų metų senumo. Paksilis, elavilis. – Nutilo, tikrindama datas. – Atrodo, jis viską išmėgino ir pasirinko zoloftą, o tai… – Sara aiktelėjo. – Oho.

– Kas?

– Trys šimtai penkiasdešimt miligramų zolofto per dieną. Tai daug.

– Kiek skiriama vidutiniškai?

Ji gūžtelėjo pečiais.

– Vaikams neskiriu, – atsakė. – Manyčiau, suaugusiajam reikėtų nuo penkiasdešimties iki daugiausiai šimto miligramų. – Ji toliau kilnojo buteliukus. – Na, žinoma, ritalinas. Jo karta užaugo penima tuo mėšlu. Vėl valiumas, litis, amantadinas, paksilis, ksanaksas, ciproheptadinas, buspironas, velbutrinas, busparas, elavilis. Vėl zoloftas. Ir dar vienas. – Ji sudėjo tris zolofto buteliukus kartu ir atkreipė dėmesį, kad visi parduoti skirtingose vaistinėse skirtingomis dienomis.

– Nuo ko jis?

– Konkrečiai? Nuo depresijos, nemigos, nerimo. Jie visi nuo to paties, bet veikia skirtingai. – Sara su kėde atsistūmė prie dokumentų spintutės ir susirado vaistų vadovą. – Šituos teks patikrinti, – pasakė, vėl prisistumdama prie stalo. – Kai kuriuos žinau, bet apie kitus visai neišmanau. Vienas Parkinsono liga sergantis vaikas vartoja buspironą nuo nerimo. Kartais juos galima gerti kartu, bet ne visus. Šitaip galima apsinuodyti.

– Ar gali būti, kad jis jais prekiavo? – paklausė Džefris. – Jis turėjo adatų. Jo spintoje radome „žolės“ atsargų ir dešimt LSD tablečių.

– Antidepresantai ne itin paklausūs, – paaiškino Sara. – Šiais laikais bet kas gali gauti receptą. Tiesiog reikia surasti gerą ar, šiuo atveju, prastą daktarą. – Ji parodė į porą buteliukų, kuriuos buvo atidėjusi į šalį. – Ritalinas ir ksanaksas kainuoja grašius.

– Net pradinėje mokykloje maždaug už šimtą dolerių gali gauti po dešimt tablečių vieno ir kito, – pridūrė Džefris. Jis pakėlė didelį plastikinį buteliuką. – Jis bent jau vitaminų nepamiršta.

– Jokonas, – perskaičiusi sudėtį pasakė Sara. – Galima nuo jo ir pradėti. – Ji pervertė knygą, rado reikiamą vietą. Perbėgo akimis aprašymą ir glaustai perpasakojo: – Tokiu pavadinimu pardavinėjamas johimbinas, tai tokia žolelė. Neva stiprina libido.

Džefris vėl pažvelgė į buteliuką.

– Tai afrodiziakas?

– Teoriškai ne, – atsakė Sara, skaitydama toliau. – Tariamai padeda nuo visko – ir nuo priešlaikinės ejakuliacijos, ir sustiprina erekciją.

– Kodėl aš niekada apie jį negirdėjau?

Sara supratingai pažvelgė į jį.

– Tau niekada neprireikė.

Džefris šyptelėjo ir padėjo jokoną ant stalo.

– Kam tokie dalykai dvidešimtmečiui?

– Zoloftas galėjo sukelti anorgazmiją.

Džefris prisimerkė.

– Jis negalėjo baigti?

– Na, galima sakyti ir taip, – sutiko Sara. – Erekcija įvykdavo ir išsilaikydavo, bet ejakuliacija kėlė problemų.

– Jėzau Kristau, štai dėl ko jis smaugėsi.

Sara nieko neatsakė, tik dar kartą patikrino vaistus vadove, kad neliktų abejonių.

– „Šalutinis poveikis: anorgazmija, nerimas, padidėjęs apetitas, sumažėjęs apetitas, nemiga…“

– Gal tam reikėjo ksanakso.

Sara pakėlė akis nuo knygos.

– Joks sveiko proto gydytojas neišrašytų visų šitų tablečių kartu.

Džefris palygino kelias etiketes.

– Jis pirko gal keturiose skirtingose vaistinėse.

– Nemanau, kad vienas vaistininkas visas jas parduotų. Būtų labai neatsakinga.

– Reikia ko nors aiškaus, kad gautume orderį patikrinti vaistinių įrašus, – pasakė jis. – Ar daktaro pavardė tau pažįstama?

– Ne, – atsakė ji, atidarydama apatinį stalo stalčių. Išsitraukė Granto apygardos ir apylinkių telefonų knygą. Greitai užmetusi akį, reikiamo žmogaus nerado. – Jis ne iš sveikatos klinikos ir ne iš koledžo?

– Ne, – pasakė Džefris. – Gal iš Savanos. Ten veikia viena iš vaistinių.

– Neturiu Savanos telefonų knygos.

– Yra tokia naujovė, – paerzino Džefris. – Ji vadinama internetu.

– Gerai, – atsakė Sara, norėdama išvengti paskaitos apie technologijų stebuklus. Ji žinojo, kad technologijos naudingos tokiems žmonėms kaip Džefris, bet pati kasdien prisižiūrėdavo tiek išbalusių ir nutukusių vaikų, kad abejojo, ar naudinga visą dieną spoksoti į kompiuterį.

Džefris suabejojo:

– Gal jis ne daktaras?

– Jei nesi vaistininkui pažįstamas, kai skambini išrašyti recepto, turi nurodyti specialųjį numerį. Jis įtrauktas į duomenų bazę.

– O gal kas nors pavogė į pensiją išėjusio daktaro numerį?

– Migdomieji ar oksikontinas – nereceptiniai. Manau, šitie valstybinėms priežiūros tarnyboms nesukeltų jokio įtarimo. – Sara susiraukė. – Bet vis tiek nesuprantu, koks tikslas. Tai ne stimuliantai. Ne kvaišalai. Prie ksanakso galima įprasti, bet vaikinas turėjo metamfetamino ir „žolės“, jų poveikis didesnis.

Karlosas vėliau suskaičiuos ir suskirstys tabletes, bet Sara, apimta impulso, atidarė vieną zolofto buteliuką. Neišimdama palygino piliules su piešiniu knygoje.

– Atitinka.

Džefris atidarė antrą buteliuką, Sara paėmė trečią. Jis tarė:

– O mano ne.

Sara pažvelgė vidun.

– Tikrai, – pritarė ji ir atidarė viršutinį stalo stalčių. Susirado pincetą ir juo ištraukė vieną skaidrią kapsulę. Viduje buvo pripilta baltų miltukų.

– Galime nusiųsti į laboratoriją ir išsiaiškinti, kas čia.

Džefris paeiliui tikrino kiekvieną buteliuką.

– Ar biudžete yra pinigų skubiems atvejams?

– Man regis, pasirinkimo neturime, – atsakė Sara, įkišdama kapsulę į mažą įkalčių maišelį. Ji padėjo jam tikrinti kitų buteliukų turinį. Ant visų buvo kokia nors žymė, nurodanti gamintoją ar vaisto pavadinimą.

Džefris tarė:

– Turbūt jis naudojo kapsulių apvalkalus kitiems vaistams.

– Pirmiausia ištirkime nežinomuosius, – pasiūlė Sara, žinodama, kokie brangūs neplaniniai tyrimai. Jei čia būtų Atlanta, ji tikrai nestokotų lėšų, bet Granto apygardos biudžetas toks kiauras, kad vieną kitą mėnesį Sarai tekdavo skolintis latekso pirštines iš klinikos.

Ji paklausė:

– Iš kur Diksonas kilęs?

– Vietinis, – atsakė Džefris.

Sara grįžo prie ankstesnio klausimo, manydama, kad dabar Džefriui lengviau apie tai kalbėti.

– Kaip reagavo tėvai?

– Geriau, negu tikėjausi, – atsakė jis. – Kiek supratau, su juo buvo daug vargo.

– Kaip ir su Endžiu Rozenu, – tarė Sara. Pakeliui iš Atlantos ji spėjo jam papasakoti Kiškio įspūdžius apie Rozen šeimą.

– Jei vienintelis ryšys yra tai, kad mums pakliuvo du išlepinti dvidešimtmečiai vaikinai, vadinasi, pavojus gresia pusei koledžo.

– Rozenas sirgo maniakine depresija, – priminė Sara.

– Diksono tėvai sakė, kad jis ne. Jis niekada neminėjo psichoterapijos. Jų teigimu, sūnus buvo sveikas kaip ridikas.

– O jie galėjo žinoti?

– Neatrodo labai rūpestingi, bet tėvas aiškiai pasakė, kad už viską moka jis. Toks dalykas kaip nors būtų išaiškėjęs.

– Jis galėjo lankytis koledžo sveikatos klinikoje nemokamai.

– Patikrinti klinikos dokumentus gali būti sunku.

Sara pasiūlė:

– Galėtum dar sykį paklausti Rozen.

– Manau, ji išsekusi, – pasakė Džefris su niūria išraiška veide. – Apklausėme visą bendrabutį, niekas nė velnio apie tą vaikį nežino.

– Sprendžiant iš smarvės kambaryje, didžiąją dalį laiko jis tikriausiai praleisdavo ten.

– Jei Diksonas prekiavo narkotikais, vis tiek niekas neprisipažins, kad jį pažinojo. Kai pasklido žinia, kad mes vaikštom ir klausinėjam, ėmė kliokti vanduo visuose bendrabučio tualetuose.

Sara apgalvojo, ką jau žino.

– Taigi, abu su Rozenu buvo atsiskyrėliai ir vienišiai. Abu vartojo kvaišalus.

– Rozeno toksikologinis tyrimas nieko neparodė.

– Jis neišsamus, – priminė Sara. – Laboratorija ieško tik tų medžiagų, kurias aš nurodau. Jis galėjo vartoti tūkstančius kitų kvaišalų, bet aš nežinojau, kad jų reikia ieškoti.

– Man atrodo, kažkas išvalė Diksono kambarį.

Ji laukė, kad jis tęstų mintį.

– Šaldytuve stovėjo nugertas butelis degtinės, bet be atspaudų. Kelios skardinės alaus, kiti daiktai su aukos pirštų atspaudais ir pora latentinių atspaudų, tikriausiai pardavėjo ar to, kas jam pardavė. – Džefris padarė pauzę. – Pamėginsim ištirti švirkštą ir pažiūrėsim, kas jame. Tas, kuris gulėjo ant grindų, visai sutrintas. Nugramdė nuo medinio paviršiaus, bet nežinau, ar pavyks paimti mėginį. – Jis vėl nutilo, lyg dar kažko sakyti nenorėtų. – Lena rado švirkštą.

– Kaip?

– Pamatė po lova.

– Lietė?

– Ir dar kaip.

– Ar ji turi alibi?

– Aš buvau su Lena visą rytą, – pasakė Džefris. – Naktį ji praleido su Vaitu. Jie patvirtina kits kito alibi.

– Atrodo, kažkuo abejoji.

– Dabar nė vienu iš jų nepasitikiu, ypač turėdamas galvoje Itano Vaito nusikalstamą praeitį. Juk vieną rytą atsibudęs nenustoji būti rasistas. Taigi juos visus, tarp jų ir Tesą, sieja rasinis bruožas.

Sara suprato, kur jis lenkia.

– Apie tai jau kalbėjomės. Kaip kas nors galėjo žinoti, kad į nusikaltimo vietą atsivešiu Tesą? Tai mažai tikėtina.

– Šioje istorijoje vis iššoka Lena, tad labai sunku patikėti, jog ji čia niekuo dėta.

Sara žinojo, ką jis turi galvoje. Tas pat ir su tariama Endžio Rozeno savižudybe. Sutapimai retai iš tikrųjų būna sutapimai.

– Šitas Vaitas, – tarė Džefris, – na jis ir bjaurybė, Sara. Tikiuosi, tau neteks su juo susipažinti. – Jis pyktelėjo: – Ką, po galais, ji su tokiu veikia?

Sara atsilošė kėdėje ir palaukė, kol jis į ją pažiūrės.

– Turint galvoje, ką Lenai teko patirti, nieko keista, kad ji susidėjo su tokiu kaip Itanas Vaitas. Jis pavojingas žmogus. Tu vis vadini jį mažvaikiu, bet iš to, ką pasakojai, tai ne vaiko elgesys. Galbūt Leną traukia tas pavojus. Ji renkasi tai, kas pažįstama.

Jis papurtė galvą, lyg tam niekaip negalėtų pritarti. Kartais Sarai rodydavosi, kad jis visai nepažįsta Lenos. Džefris dažnai žmones mato taip, kaip jam norisi juos matyti, o ne kokie jie iš tikrųjų yra. Tai buvo nuolatinė jų santuokos problema, bet ji nenorėjo dabar apie tai galvoti.

– Jei ne Elena Šafer, tai galėtų būti tik sutapimų virtinė, o judu su Lena, kariaudami didžiausią pasaulyje nervų karą, ją tik sustiprinate. – Ji pridėjo pirštą jam prie lūpų, kad jis neprasižiotų. – Žinau, ką sakysi, bet negali paneigti, kad judu su Lena nesutariate. Gal ji gina Vaitą tik todėl, kad tave paerzintų.

– Galbūt, – didžiausiai jos nuostabai, pritarė jis.

Sara atsilošė kėdėje.

– Tikrai manai, kad ji girtuokliauja? – paklausė ji. – Tiek, kad nebesivaldo?

Jis patraukė pečiais, ir Sara vėl prisiminė, kaip baisiai Džefris nekenčia alkoholikų. Jo tėvas buvo girtuoklis ir mušeika, ir, nors Džefris sakėsi pamiršęs nelaimingą vaikystę, Sara žinojo, kad alkoholikas gali užsiutinti jį greičiau negu žudikas.

Sara tarė:

– Pagirios dar nereiškia, kad ji turi problemų, tai tiesiog reiškia, kad vieną vakarą ji per daug išgėrė. – Jinai leido jam pagalvoti. – O kas čia? – vėl paklausė, žiūrėdama nuotraukas ir parodė fotografiją su ant grindų sutryptu švirkštu.

– Aš beveik tikras, kad tai ne jos darbas, – pripažino jis. – Iš akies sprendžiant, pėdsakas beveik identiškas Vaito batams.

– Ne, – atsakė Sara. – Tu neįžiūri svarbesnio dalyko. Diksonas turėjo du švirkštus gryniausio „meto“, kokį tik galima nusipirkti. Jei jis norėjo nusižudyti – arba jei kas nors norėjo viską sudėlioti taip, kad atrodytų, jog jis nusižudė, – kodėl nepanaudojo antrojo švirkšto? „Metas“ toks stiprus, kad antra dozė būtų beveik akimirksniu jį pribaigusi.

– Pasismaugti be kelnių – gana gėdinga mirtis, – tarė Džefris, turėdamas galvoje autoerotinę asfikciją. – Galbūt kažkas jo nekentė.

– Tas kablys sienoje įtaisytas seniai, – atsakė Sara, radusi nuotrauką. – Diržai vietomis nutrinti, o tai rodo, kad jie ir anksčiau buvo šitaip naudojami. Porolonas neleidžia diržui palikti žymių ant kaklo. Jis viską pasiruošė, įskaitant pornografiją per televizorių, – kalbėdama ji sklaidė nuotraukas. – Tikriausiai manė, kad sėdint bus saugu. Dažniausiai tokiais atvejais naudojami spintų kabyklų strypai ir kėdės, kurios išslysta iš po kojų. – Ji parodė į vaistų buteliukus. – Jei jį kamavo anorgazmija, jis tikrai galėjo tapti labai išradingas.

Džefris negalėjo išmesti iš galvos Lenos.

– Kam Lena užteršė nusikaltimo vietą, jei neturėjo ko slėpti? Niekada anksčiau nėra padariusi nieko panašaus.

Sara nežinojo, ką jam atsakyti.

– Jei nusikaltėlis – Vaitas, koks jo motyvas žudyti Skuterį?

Džefris papurtė galvą.

– Nematau jokios priežasties.

– Narkotikai? – svarstė Sara.

– Vaitas kas savaitę tikrinamas, nes yra paleistas lygtinai, ir visada būna švarus, bet Lenos bute buvo vikodino.

– Klausei jos apie tai?

– Ji sako, kad jis nuo skausmo, kamuojančio ją po to, kas nutiko pernai.

Sarai prieš akis nenoromis iškilo vaizdas, kaip atrodė Lena per apžiūrą po išprievartavimo.

– Ji turėjo galiojantį receptą, – pridūrė Džefris.

Sara akimirką užsigalvojo. Ji paklausė:

– Šafer nevartojo kvaišalų?

– Ne.

– Diksonas neatrodo etninė pavardė.

– Pietų baptistas nuo gimimo.

– Jis su niekuo nedraugavo?

– Šitaip dvokdamas? – priminė Džefris.

– Tikrai. – Sara atsistojo, svarstydama, kur Brokas. – Gal pradėkim? Pažadėjau mamai grįžti, kai tik galėsiu.

Džefris paklausė:

– Kaip Tesa?

– Fiziškai? Pasveiks. – Sara pajuto, kad tuojau apsiašaros. – Apie kitką neklausk, gerai?

– Aha, – sutiko jis, – gerai.

Ji atidarė duris ir išėjo į morgą.

– Karlosai, – tarė ji, – netrukus atvažiuos Brokas. Kai atvažiuos, gali pasidaryti pertrauką.

Džefris, regis, smalsavo, bet neuždavė akivaizdaus klausimo. Jis pasakė Karlosui:

– Gerai patarei dėl tatuiruotės. Buvai teisus.

Karlosas nusišypsojo, to jis niekada nedarydavo, kai jį girdavo Sara.

Ji susirišo ant liemens chalatą ir priėjo prie lempos apžiūrėti Viljamo Diksono rentgeno nuotraukų, kurias Karlosas padarė anksčiau. Kiekvieną gerai apžiūrėjusi, grįžo prie lavono.

Stalo gale kabančios svarstyklės siūbavo, ir, nors Karlosas niekada nepamiršdavo, Sara patikrino, ar svarmuo nustumtas prie nulio. Brokas žadėjo greitai atlėkti, bet dar nesirodė. Ji nenorėjo pradėti oficialaus skrodimo, kol jo nėra.

Ji tarė:

– Kol atvažiuos Brokas, apžiūrėsiu išoriškai.

Ji apsimovė pirštines ir atklojo maršką, Viljamą Diksoną apšvietė negailestinga šviesa iš viršaus. Ant kaklo tikslus diržo atspaudas atrodė nupieštas juodai. Kairė ranka tebegniaužė penį.

Sara paklausė Džefrio:

– Jis buvo kairiarankis?

– Koks skirtumas?

– Tikrai? – nustebusi paklausė ji. Labai nesigilino, bet visada manė, kad vyrai tam reikalui naudoja pagrindinę ranką.

Kai ji ėmė Viljamo Diksono pirštus nuo penio, Džefris stovėjo nusigręžęs. Jie liko suriesti, bet sustingę viršutinės kūno dalies raumenys jau ėmė glebti. Pirštų galiukai buvo tamsiai violetiniai, o ant penio buvo aiškiai matyti, kur būta rankos.

– Oi, – sukuždėjo Karlosas, jis pirmą sykį pakomentavo tai, ką aptiko Sara. Žiūrėjo į ryškius kamščio spalvos dvipusius ruoželius ant sėklidžių.

– Čia peilio žaizdos? – paklausė Džefris.

– Panašiau į nudegimus nuo elektros srovės, – atsakė Sara, pažinusi spalvą. – Švieži, tikriausiai padaryti per pastarąsias kelias dienas. Tai paaiškintų elektros laidą prie lovos. – Ji paėmė pagaliuką su vata ir priglaudė prie nudegimo, nušluostydama lašelį kažkokio tąsaus tepalo. Pauostė jį ir tarė: – Vazelino kvapas.

Karlosas atkišo maišelį tepinėliui.

Džefris paklausė:

– Ar juo reikia tepti nudegimus?

– Ne, bet, turint galvoje jo vaistinėlę, jis nepanašus į tą, kuris perskaito instrukcijas. – Ji apžiūrėjo nudegimus. – Turbūt vazeliną naudojo kaip lubrikantą.

Vyrai nepritariamai susižvalgė.

Džefris tarė:

– Čia tikriausiai „Tiger Balm“. Jo stiklainis stovėjo prie televizoriaus.

Sara prisiminė nuotraukoje mačiusi stiklainį, bet nieko įtartina nepagalvojusi.

– Juk jis nuo raumenų maudulio?

Nė vienas neatsakė, todėl Sara vėl atsigręžė į nudegimus.

– Gal stimuliavosi elektra, kad būtų lengviau pasiekti orgazmą.

Džefris atsakė:

– Man tai niekaip į galvą nešautų.

– Jis leidosi gryną „metą“. Abejoju, ar jis dažnai blaiviai mąstydavo. – Ji kreipėsi į Karlosą: – Ar gali padėti apversti?

Jaunuolis apsimovė pirštines, ir abu apvertė Diksoną ant pilvo. Ant mirusio vaikino sėdmenų buvo aiškiai matyti lavondėmės, per nugarą ėjo ilga horizontali žymė ten, kur jis buvo atsirėmęs į lovą.

Ji apžiūrėjo Viljamą Diksoną nuo galvos iki kojų, pati gerai nežinodama, ko ieško. Pagaliau rado, ką paminėti.

– Aplink jo išangę randai, – pasakė Džefriui, jis spoksojo į kriaukles.

– Jis buvo homoseksualas? – paklausė šis.

– Nebūtinai, – atsakė Sara, nusismaukdama pirštines. Ji priėjo pasiimti naujos poros ir kalbėjo toliau: – Neįmanoma pasakyti, kaip ir kada jie atsirado. Tokius dalykus kartais mėgsta ir heteroseksualai.

Džefris pasitempė, lyg sakydamas: „Tik ne aš.“

– Jei jis buvo gėjus, tai galėjo būti nusikaltimas iš neapykantos, – tarė.

– Ar turi dar kokių nors duomenų, kad jis buvo netradicinės pakraipos?

– Apie jį niekas nieko nežino.

– O vaizdajuostė, kurią jis žiūrėjo?

– Tradicinė, – nusileido Džefris.

– Gal nueik ir dar kartą apieškok, ar nerasi ko nors, ką jis būtų galėjęs naudoti pats. Turint galvoje, ką dar jis mėgo, nenustebčiau, jeigu būtų turėjęs išangės kaištį ar…

Džefris ją nutildė:

– Pavyzdžiui, milžinišką žinduką?

Ji linktelėjo, o jis susiraukė, tikriausiai prisiminęs, kad jį lietė.

Sara vėl grįžo prie darbo. Nufotografavo, ką aptikusi, tada paprašė Karloso padėti apversti lavoną atgal. Diksonas pradėjo atsileisti, bet dėl rigor mortis dar buvo sunku.

Ji taip pat apžiūrėjo Diksono kūno priekį, patikrino kiekvieną raukšlę ir angą. Žandikaulis buvo atsipalaidavęs tiek, kad ji įstengė jėga praverti jo burną, ir nepastebėjo nieko, kas trukdytų kvėpuoti. Diržo žymė ant kaklo ir išberta oda aplink krauju pasruvusias akis byloja apie smaugimą.

Sara tarė:

– Užspaudus miego arterijas, kuriomis į smegenis pakliūva deguonies prisotintas kraujas, ištinka laikina smegenų hipoksija. Maždaug po dešimties ar penkiolikos sekundžių nuo jos pradžios netenkama sąmonės.

– Paaiškink, – paprašė Džefris.

– Tikslas – nutraukti kraujo tekėjimą į galvą, kad padidėtų masturbacijos malonumas. Arba jis neapskaičiavo laiko, arba pernelyg įsijautė, arba neteko sąmonės dėl kraujo stokos, arba per staigiai atslūgo „meto“ poveikis… – Sara nutilo, supratusi, kad Džefris susimąstė apie visas galimybes. – Kai atversiu kaklą, patikrinsiu poliežuvines ir skydliaukės kremzles, bet abejoju, ar jos sutraiškytos. Stipriausiai užspaustos miego arterijos. Turint galvoje kablį ir paminkštintą diržą, atrodo, kad jis žinojo, ką daro.

– Atrodo… – pakartojo Džefris, bet Sara nebuvo tokia skeptiška.

– Manau, imkim ir pradėkim, – pasakė vildamasi, kad vidaus apžiūra parodys tiksliau.

– Nenori laukti Broko?

– Matyt, kažkur užtruko, – atsakė ji. – Tiesiog pradėkim, o kai jis atvažiuos, padarysim pertrauką.

Sara įjungė diktofoną ir pradėjo Viljamo Diksono skrodimą, kaip visada garsiai skelbdama, ką aptikusi, apžiūrėdama kiekvieną organą ir odos lopinėlį su didinamuoju stiklu, kol įsitikino, kad sužiūrėjo viską. Išskyrus riebias kepenis ir suminkštėjusias smegenis, rodančias ilgalaikį narkotikų vartojimą, vaikinas niekuo neypatingas, nebent mirties būdu.

Ji baigė pakartodama tą pačią išvadą, kurią buvo pasakiusi Džefriui.

– Mirtis ištiko, užspaudus miego arterijas ir kilus smegenų hipoksijai. – Išjungė mikrofoną ir nusimovė pirštines.

– Nieko, – pareiškė Džefris.

– Nieko, – pritarė Sara, apsimaudama naujas pirštines. Kai siuvo krūtinę standartine Konelio siūle, prie laiptų skimbtelėjo tarnybinis liftas.

Nespėjus prasiverti durims, Karlosas dingo.

– Sveika, poniute, – tarė Brokas, įdardendamas į morgą nerūdijančio plieno vežimėlį. – Atleisk, kad vėluoju. Užėjo keli gedėtojai, teko juos užimti. Būčiau paprašęs mamos paskambinti, bet pati žinai. – Jis šyptelėjo Džefriui, tada vėl Sarai, nedrįsdamas prisipažinti, kad nepasitiki savo motina. – Šiaip ar taip, pagalvojau, kad daugiau laiko jums nepakenks.

– Nieko tokio, – nuramino jį Sara, eidama prie šaldiklio.

– Šito aš neimsiu, – pasakė Brokas, rodydamas į Diksoną. – Jais rūpinasi Parkeris iš Madisono. – Vežimėlis užkliuvo už įskilusios plytelės, ir Brokas suklupo.

Džefris paklausė:

– Gal padėti?

Brokas sukikeno ir atsitiesė.

– Turiu pažymėjimą ir registracijos dokumentus, Viršininke, – tarė, lyg Džefris būtų jį sustabdęs gatvėje.

Sara ištraukė Endį Rozeną ir padėjo Brokui perkelti lavoną.

Brokas paklausė:

– Maišo reikės?

– Atvežk kada nors rytoj, ir bus gerai, – atsakė ji. Tuomet, prisiminusi Karlosą, pasitaisė: – Žinai ką, o gal turi savo?

– Aš – kaip tikras skautas, – atsakė jis, pasilenkė po vežimėliu ir ištraukė tamsiai žalią lavonmaišį su auksine „Broko ir sūnų“ emblema ant šono.

Sara trūktelėjo užtrauktuką, kol jis išskleidė maišą ant vežimėlio.

– Gražus pjūvis, – įvertino Brokas. – Galėsiu tiesiog suklijuoti ir uždengti medvilne be vargo.

– Gerai, – atsakė Sara, nežinodama, ką daugiau pridurti.

– Vakar apžiūrėjau jį, kai čia buvau, svarsčiau, kaip reikės balzamuoti. – Nusivylęs atsiduso. – Matyt, košele užtaisysiu galvą. Garantuoju, kad varvės.

– Kas varvės? – sukluso Sara.

Jis parodė į kaktą.

– Žaizda. Maniau, matei ją. Atleisk.

– Ne, – atsakė Sara, čiupdama didinamąjį stiklą nuo kabliuko. Ji nubraukė Endžio Rozeno plaukus ir skalpe aptiko nedidelę durtinę žaizdelę. Kol kūnas gulėjo, šaldiklyje oda aplink žaizdos kraštus susitraukė. Sara nesunkiai ją įžiūrėjo ir be didinamojo stiklo. – Negaliu patikėti, kad pražiopsojau.

– Juk apžiūrėjau jo galvą, – pasakė Džefris. – Irgi nemačiau.

– Vakar buvau tokia pavargusi, – atsakė ji ir pati pagalvojo, kad pasiteisinimas nevykęs. – Prakeikimas!

Keiksmažodis Broką suglumino. Sara žinojo, kad reikėtų atsiprašyti, bet buvo pernelyg suirzusi. Durtinė žaizda Endžio Rozeno galvoje aiškiai padaryta adata. Kažkas kažko jam suleido į skalpą, tikėdamasis, kad mažą žaizdelę paslėps plaukų šaknys. Jei Brokas nebūtų parodęs, Sara niekada nebūtų pastebėjusi.

Ji tarė Džefriui:

– Man reikia Karloso. Iš naujo paimsim kraujo ir audinių mėginius.

Džefris paklausė:

– O kraujo dar liko?

Brokas tarė:

– Mes ne…

– Aišku, kad liko, – pertraukė Sara. Paskui lyg sau pridūrė: – Noriu išpjauti kaktos sritį. Kas žino, ką dar pražiopsojau… – Ji nusiėmė akinius, iš pykčio net akyse liejosi. – Prakeikimas, – pakartojo ji. – Kaip galėjau nepastebėti?

– Ir aš ne, – pasakė Džefris.

Sara sukando apatinę lūpą iš pykčio. Ji tarė Brokui:

– Man reikės jo dar mažiausiai valandą.

– Hm, aha, – atsakė Brokas, nekantraudamas išeiti. – Kai baigsi, paskambink.

Sara sėdėjo prie virtuvės spintelės, spoksojo į mikrobangų krosnelę ir svarstė, ar sėdėdama taip arti jos įsivarys vėžį. Buvo tokia pavargusi, kad tai mažai rūpėjo, ir taip pyko ant savęs dėl pražiopsotos durtinės žaizdos Endžio Rozeno skalpe, kad bausmė atrodė beveik pageidautina. Po trijų valandų kruopščiausios gyvenime kūno apžiūros ji nesužinojo nieko naujo. Paskui taip pat stropiai apžiūrėjo Viljamo Diksono kūną, versdama Karlosą ir Džefrį sekti kiekvieną jos judesį ir trissyk patikrinti, ką ji daro.

Paskui dar valandą neatitraukė akių nuo mikroskopo, tyrinėdama nusikaltimo vietoje surankiotus Elenos Šafer skalpo skutelius. Galiausiai Džefriui pavyko ją įtikinti, kad, net jei įkalčiai nėra neatpažįstamai sumaitoti, ji pernelyg pavargusi ir juos vargu ar pastebės. Jai reikią namo pamiegoti. Kai ji pailsės, jis nuvešiąs ją į morgą, kad galėtų dar sykį viską peržiūrėti. Tuo metu mintis atrodė teisinga, bet kaltė ir poreikis viską išsiaiškinti neleido Sarai nė akių sumerkti. Ji pražiopsojo esminę bylos detalę, ir jei ne Brokas, Endis Rozenas būtų buvęs kremuotas; būtų pražiopsotas vienintelis įrodymas, kad jis buvo nužudytas.

Supypsėjo krosnelės laikmatis, ir Sara išsitraukė makaronus su vištiena, bet dar prieš nulupdama plėvelę suprato, kad valgyti negalės. Nuo kvapo net šunys suko nosis, ir ji pasvarstė, ar neišnešus patiekalo į lauko šiukšliadėžę, bet tingumas nugalėjo, ir ji metė jį į šiukšlių smulkintuvą kriauklėje.

Šaldytuve nieko gero nebuvo, tik susitraukęs ir prilipęs prie stiklo lentynos mandarinas bei du nežinia iš kur atsiradę, bet šviežiai atrodantys pomidorai. Sara bukai spoksojo, svarstydama, ką daryti, kol ėmė gurgti pilvas. Pagaliau ji apsisprendė ir suvalgė sumuštinį su pomidoru, sėdėdama prie virtuvės salos, kad matytų ežerą. Lauke grumėjo griaustinis. Audra atsekė paskui juos iš Atlantos.

Sara pastebėjo džiovykloje prie kriauklės surikiuotas lėkštes ir stiklines, išplautas Džefrio, ir nežinia kodėl apsiašarojo. Nei gėlės, nei gražūs žodžiai neprilygsta vyrui, kuris tvarkosi namie.

– Vaje, – nusijuokė Sara iš savęs, šluostydamasi akis ir galvodama, kad nuo miego stokos ir įtampos virsta pusprote.

Ji ketino įlįsti į dušą ir nusiprausti dienos purvą, bet kažkas garsiai pabeldė į laukujes duris. Sara vaitodama atsistojo, pamaniusi, kad draugiškas kaimynas užsuko naujienų apie Tesą. Akimirką jai toptelėjo apsimesti, kad jos nėra namie, bet mažytė viltis, kad kaimynas atnešė skanaus troškinio ar bent kokio pyrago, privertė ją atidaryti duris.

– Devonai, – tarė ji, nustebusi, kad verandoje stovi Tesos vaikinas.

– Sveika, – atsakė jis ir susikišo rankas į kišenes. Po kojomis gulėjo kelioninis krepšys. – Kam tas faras?

Sara pamojo Bredui, sėdinčiam kitapus gatvės pastatytoje mašinoje nuo pat tada, kai ji grįžo namo.

– Ilgas pasakojimas, – atsakė ji, nenorėdama minėti Džefrio baimės.

Devonas pastūmė koja krepšį.

– Sara, aš…

– Kas? – paklausė ji, o širdis krūtinėje pašoko, supratus, kad tikriausiai kas nors nutiko Tesai. – Ji…

– Ne, – nuramino Devonas, tiesdamas rankas, lyg reikėtų gaudyti ją alpstančią. – Ne, atleisk. Reikėjo iškart pasakyti. Jai viskas gerai. Aš tik grįžau…

Sara prisidėjo ranką prie širdies.

– Dieve, tu mirtinai mane išgąsdinai, – ji pakvietė jį vidun. – Nori valgyti? Turiu tik… – Ji nutilo, nes jis nesekė paskui.

– Sara, – pratarė Devonas ir pažvelgė į krepšį. – Atvežiau tau Tesos daiktus. Kai ką, ko ji prašė.

Sara pasirėmė į praviras duris, plaukeliai ant sprando dilgčiojo. Ji suprato, ko jis atvažiavo, kam tas krepšys. Jis palieka Tesą.

– Negali šitaip su ja pasielgti, Devonai. Tik ne dabar.

– Ji man taip liepė, – paaiškino jis.

Sara neabejojo, kad Tesa liepė, bet žinojo ir tai, kad sesuo iš tikrųjų galvoja priešingai.

– Per dvi dienas ji man tik tiek tepasakė. – Jo skruostais nusirito ašaros. – „Išeik“, ir tiek. „Išeik.“

– Devonai…

– Negaliu ten tverti, Sara. Negaliu žiūrėti į ją šitokią.

– Palauk bent porą savaičių, – paprašė ji, jusdama, kad maldauja. Kad ir ką Tesa jam paprašė, jei Devonas dabar išeis, ji visai palūš.

– Man reikia eiti, – atsakė jis, pakeldamas krepšį ir švystelėdamas jį į prieškambarį.

– Pala, – tarė Sara, mėgindama jį perkalbėti. – Ji tau liepė išeiti tik norėdama įsitikinti, kad neišeisi.

– Aš tiesiog pavargau. – Jis bukai pažvelgė jai per petį į koridorių. – Dabar jau turėčiau turėti kūdikį. Turėčiau fotografuoti ir priimti sveikinimus.

– Visi pavargo, – atsakė ji, galvodama, kad ir pati neturi jėgų. – Turėk kantrybės, Devonai.

– Žinai, jūs tokie vieningi. Jūs visi sulekiat ir rūpinatės ja, ir tai puiku, bet… – Jis nutilo ir papurtė galvą. – Man ten vietos nėra. Atrodo, kad jūs – lyg siena aplink ją. Tokia stora, nenugriaunama siena, ją saugot, stiprinat. – Jis vėl nutilo ir pažvelgė tiesiai į Sarą. – O aš ne. Niekada nebūsiu jūsiškis.

– Jau esi, – nenusileido ji.

– Tikrai taip manai?

– Žinoma, – atsakė Sara. – Devonai, tu jau dvejus metus kiekvieną sekmadienį ateini pietų. Tesa tave dievina. Mama ir tėtis tave priima kaip sūnų.

Devonas paklausė:

– O ji tau pasakojo apie abortą?

Sara nežinojo, ką atsakyti. Kai sužinojo, kad laukiasi, Tesa buvo pagalvojusi nutraukti nėštumą, bet nusprendė gimdyti vaikelį ir kurti šeimą su Devonu.

– Aha, – tarė jis, viską supratęs iš jos išraiškos. – Taip ir maniau.

– Ji buvo išsigandusi.

– O tu – ką tik grįžusi iš Atlantos, – pasakė jis. – O su tuo vaikinu ji jau buvo išsiskyrusi.

Sara nesuprato, ką jis čia šneka.

– Dievas baudžia žmones, – kalbėjo Devonas. – Jis baudžia, kai jie Jam nusideda.

Ji tarė:

– Devonai, nešnekėk taip. – Galvoje spengė. Tesa niekada nebuvo užsiminusi Sarai apie abortą. Sara paėmė jį už rankos ir tarė: – Užeik vidun. Aš nieko nesuprantu.

– Ji galėjo mesti koledžą, – kalbėjo jis vis dar verandoje. – Po galais, Sara, kam reikalingas bakalauro laipsnis santechnikei? Galėjo kraustytis čia ir viena auginti vaikelį. Juk tėvai nebūtų išsižadėję.

– Devonai… prašau.

– Neteisink jos, – tarė jis. – Visi gyvename su savo veiksmų pasekmėmis. – Jis liūdnai į ją pažvelgė. – O kartais su jomis tenka gyventi ir kitiems žmonėms. – Devonas atsigręžė, ir kaip tik tuo metu kieme sustojo Džefrio mašina. Sara matė, kad Devono furgonas pastatytas gatvėje, lyg būtų norėjęs greitai sprukti. – Iki, – tarė jis ir pamojo jai lyg niekur nieko.

– Devonai! – šūktelėjo Sara, žengdama paskui jį. Nusekė į kiemą, bet sustojo, kai jis pasileido tekinas furgono link. Ji jo nesivys. Ji dabar tiek skolinga Tesai…

Džefris priėjo prie jos ir akimis nulydėjo Devoną.

– Kas nutiko?

– Nežinau, – atsakė ji, bet žinojo. Kodėl Tesa nepapasakojo apie abortą? Ar ji šitiek metų jautėsi kalta, ar Sara tiesiog buvo taip užsiėmusi savo gyvenimu, kad nematė, kas nutiko seseriai?

Džefris parvedė ją į namą ir paklausė:

– Jau vakarieniavai?

Ji linktelėjo ir atsirėmė į jį, svajodama, kad jis išbrauktų pastarąsias tris dienas. Jautėsi nuvargusi, maudė širdį supratus, kad abortas buvo dar vienas skaudus atvejis, kai Sara paliko seserį vieną.

– Aš taip… – ji ieškojo žodžio, bet į galvą nešovė niekas, kas galėtų apibūdinti jos savijautą. Gyvybė buvo išsunkta iki paskutinio lašo.

Jis nuvedė ją laiptais, sakydamas:

– Tau reikia pamiegoti.

– Ne, – sulaikė ji. – Man reikia į morgą.

– Šįvakar ne, – atsakė jis, paspirdamas šalin kelioninį krepšį.

– Man reikia…

– …miegoti, – pabaigė jis. – Tau net akyse dvejinasi.

Sara suprato, kad jis sako tiesą, todėl nusileido.

– Pirma reikia išsimaudyti, – pasakė, prisiminusi, ką veikė morge. – Jaučiuosi tokia…

– Išsimaudyk, – pasakė jis, bučiuodamas jai viršugalvį.

Džefris nuvedė ją į vonios kambarį. Sara sustingusi stovėjo, kol jis ją nurengė, paskui nusirengė pats. Ji tylomis žiūrėjo, kaip jis atsuka vandenį, patikrina temperatūrą, tada padeda jai atsistoti po dušu. Nuo jo prisilietimo ją apėmė pažįstamas jausmas, bet Džefris, po šilto vandens srove laikydamas kempinę, apie seksą, regis, nė negalvojo.

Ji nejudėdama stovėjo, leisdama jam darbuotis, džiaugdamasi, kad yra kas viskuo rūpinasi. Iš dalies Sarai atrodė, kad ji bunda iš siaubingo sapno, o jo prisilietimas taip guodė, kad ji pravirko.

– Kas tau? – sunerimo Džefris.

Sarą apėmė toks geidulys, kad neįstengė atsakyti į jo klausimą. Ji atsilošė, prigludo prie jo, be žodžių melsdama suprasti, kaip labai jo trokšta. Jis dvejojo, todėl ji lėtai pakėlė jo ranką ir perbraukė savo kūnu, suėmė krūtį, mėgaudamasi, kaip juda jo pirštai, žadindami išsvajotus pojūčius. Kita ranka nuslydo žemiau, ir Sara aiktelėjo iš malonumo, pajutusi lytėjimą. Ji degė iš nekantrumo, geidė jo viso, bet Džefris neskubėdamas lėtai ir jausmingai glamonėjo kiekvieną jos kūno lopinėlį. Kai pagaliau prirėmė ją prie vėsių dušo plytelių, Sara vėl pasijuto gyva, lyg dienų dienas būtų klajojusi po dykumą ir tik dabar atradusi savo oazę.

11

– Kaip einasi? – šimtąjį sykį klausė Čakas.

– Gerai, – atrėžė Lena, dešine ranka sukdama kišeninį peiliuką, o kairiąja prilaikydama ventiliacijos angos groteles. Pro langus plykstelėjo žaibas, o išgirdusi paskui jį atgrumėjusį griaustinį Lena susigūžė. Visa laboratorija nušvito, lyg kas nors fotografuotų su blykste.

– Galiu atnešti atsuktuvą, – pasiūlė Čakas kaip tik tą akimirką, kai ji nuėmė groteles.

Lena išsitraukė iš kišenės žibintuvėlį ir nukreipė spindulį į ventiliacijos angą.

Kažkokiam šikniui laboratorijoje kaip tik šiandien prisireikė palikti neuždarytą narvelį. Paspruko keturios pelės, kurių kiekviena koledžui verta daugiau, negu Lena uždirba per metus, tad buvo mestos visos įmanomos pajėgos jų ieškoti. Tai prasidėjo maždaug vidudienį, dabar jau po šešių, o surastos tik dvi nususėlės karoliukų akimis.

Grįžusi iš nuovados, Lena persirengė, bet per visą dieną trunkančias paieškas vėl suprakaitavo. Juto, kaip prie nugaros limpa marškiniai, o po praėjusios nakties visa virpėjo. Galva, atrodė, plyš, o burna dar niekada gyvenime nebuvo taip apsivėlusi. Dalį bėdų būtų išsprendęs ar bent palengvinęs gėrimas, bet šįryt sėdėdama apklausų kambaryje Lena kai ką pasižadėjo. Ji daugiau niekada neims į burną nė lašo alkoholio.

Dabar ji suprato, kokias klaidas darė, ir dauguma jų buvo susijusios su viskiu. Visa kita veda tiesiai prie Itano, todėl ji davė sau žodį: jam ne vieta jos gyvenime. To pažado laikėsi lygiai dvi valandas. Tuomet Čakas liepė Lenai atsiliepti apsaugos posto telefonu. Kitame laido gale panikavo Itanas, jo balsas buvo spigus lyg merginos, jis pasakė, kad rado Skuterį. Tas idiotas net išvalė kambarį, lyg nebūtų tinkamo paaiškinimo, iš kur ten atsirado jos pirštų atspaudai. Lyg Lena nežinotų, kaip pačiai susitvarkyti paskui save.

Prie Skuterio bendrabučio Lena liepė Itanui eiti po velnių, o jis vis tiek neatstojo. Net pasisiūlė padėti ieškoti dingusių pelių ir visas šešias valandas visomis išgalėmis siekė jos dėmesio. Lena jautėsi šįryt pasakiusi Itanui Grinui, ar Vaitui, ar kokia ten jo pavardė, viską, ką šiame gyvenime norėjo. Teeinie jis velniop. Jei Džefris kada nors leistų jai sugrįžti į policiją, visų pirma ji pasirūpintų tą šiknių uždaryti artimiausiame kalėjime. Pati asmeniškai išmestų raktą.

– Įkišk galvą, geriau matysi, – pasakė Čakas, priskretęs prie jos kaip rūpestinga mamytė. Kaip ir kiekviename šūdiname darbe, kurį versdavo Leną daryti, jis turėjo begalę patarimų, kaip reikia dirbti, bet niekada nė neketindavo pats padėti.

Lena įsikišo peiliuką į kišenę ir pakluso, kyštelėjo galvą į dulkėtą metalinę dėžę. Per vėlai suprato, kad jos užpakalis iškilo aukštyn, ir ją apėmė nemalonus jausmas, kad Čakui smagu žiūrėti.

Jau ketino apie tai užsiminti, bet labai piktas balsas užriko:

– Ką, po galais, nuveikėt?! Manęs laukia svarbūs darbai.

Ištraukdama galvą, Lena trinktelėjo į angą. Šalia Čako stovėjo Brajenas Keleris iš įniršio išraudusiu veidu.

– Darome viską, ką tik įstengiame, daktare Keleri, – tarė Čakas.

Kai Lena atsistojo, Keleris krūptelėjo. Taip dažnai nutikdavo profesoriams, dirbusiems su Sibile, ir Lena buvo prie to įpratusi.

Ji pamojavo, stengdamasi būti mandagi. Keleriui teko nelaimė darbuotis gretimoje laboratorijoje. Nepaliaujamas triukšmas ir trukdžiai maždaug pirmą valandą jį užkniso, ir jis atšaukė likusias paskaitas, pasiųsdamas Čakui kelias taikliai parinktas nešvankybes. Toks vyriškis Lenai pamažu imtų patikti. Kitaip negu Ričardas Karteris, kuris kaip tik tą akimirką įkišo galvą į auditoriją.

Jis paklausė:

– Kaip sekasi?

Čakas atkirto:

– Merginų neįleidžiam.

Ričardas supleveno blakstienomis, koketiškai žvelgdamas į jį. Čakas jau ketino pridurti dar kažką, bet visas Ričardo dėmesys nukrypo į Kelerį.

– Sveikas, Brajenai, – tarė šypsodamasis lyg bezdantis naujagimis. – Jei nori išeiti, galiu pavaduoti tave paskaitose. Aš šiandien jau baigiau. Man visai nesunku.

– Paskaitos baigėsi prieš dvi valandas, žioply, – suniurzgė Keleris.

Ričardas subliūško lyg balionas.

– Aš tik… – pratarė su aikštinga gaidele balse.

Keleris atsuko jam nugarą ir bedė pirštu į Čaką.

– Man reikia tučtuojau su tavim pasikalbėti. Negaliu pakęsti, kai šitaip trikdomas mano darbas.

Čakas linktelėjo ir prieš išeidamas su Keleriu dar įsakė Lenai:

– Tik kruopščiai apieškok tą angą, Adams, nepabėk anksčiau.

Lena sumurmėjo: „kiaulė“, o jie abu išėjo. Ji manė, kad Ričardas jai balsu pritars, bet anas atrodė priblokštas.

Ji paklausė:

– Kas?

– Aš – jo katedros kolega, – sušnypštė jis, taip sukandęs dantis, kad ji stebėjosi, kaip apskritai įstengia kalbėti. Jis bedė pirštu į tuščią tarpdurį. – Jis neturi teisės šitaip su manim kalbėti girdint kitiems. Aš esu vertas – aš nusipelniau – bent šiokios tokios to žmogaus pagarbos.

– Mat kaip, – atsakė ji, svarstydama, ko jis taip sudirgo. Jos žiniomis, Brajenas Keleris su visais kalba taip pat.

– Jam šįvakar paskaita, – paaiškino Ričardas. – Siūliausi jį pavaduoti.

– Hm, – pratarė Lena. – Man regis, paskaitą jis atšaukė.

Ričardas spoksojo į duris lyg pitbulis, laukiantis vagies. Lena dar niekada nebuvo regėjusi jo tokio įniršusio. Akys išsprogo, o veidas išraudo, tik kietai sučiauptos plonos lūpos pabalo. Ji nesuprato, ar nekreipti į jį dėmesio, ar nusijuokti.

– Klausyk, tegu jis čiulpia, – tarė ji ir pagalvojo, ar tai ir nebus tikroji problema. Nors Ričardo skonis renkantis galimus seksualinius partnerius ne kažin koks, tai paaiškintų jo pastarojo meto elgesį.

Jis įsisprendė rankomis į klubus.

– Šitaip su manim elgtis nevalia. Bent jau jam. Šioje katedroje mes lygūs, ir nepakęsiu tokio…

– Liaukis, juk jis ką tik prarado sūnų, – priminė Lena.

Ričardas tik numojo ranka.

– Aš tik prašau, kad su manim kalbėtų kaip su suaugusiuoju. Kaip su žmogum.

Lena neturėjo kada gilintis, bet suprato, kad Ričardas neišeis, kol ji neparodys užuojautos.

– Teisingai. Jis šlykštynė.

Ričardas pagaliau pažvelgė į ją ir krūptelėjo.

– Kas tave mušė?

– Ką? – Ji nustebo, bet iškart suprato, kad jis turi galvoje prakirstą paakį. – Niekas. Griuvau. Užsigavau į duris. Apsižioplinau, ir tiek. – Jai kilo noras dar labiau teisintis, bet prisivertė nutilti. Kaip policininkė žinojo, kad melagiams sunku užsičiaupti. Bet vis tiek nesusilaikė nepridūrusi: – Niekis.

Jis gudriai prisimerkė, rodydamas, kad nepatikėjo. Dabar jis buvo visai kitoks negu pirma su Keleriu.

– Žinai, visada jaučiausi tau artimas, Lena. Sibilė apie tave pasakodavo. Ji tavyje matė visa, kas geriausia.

Lena atsikrenkštė, bet nieko neatsakė.

– Ji tik norėjo tau padėti. Kad būtum laiminga. Niekas daugiau pasaulyje jai nerūpėjo.

Lena pajuto, kaip nemaloniai dilgčioja padai.

– Aha, – atsakė ji, tikėdamasi, kad jis pakeis temą.

– Kas nutiko tavo paakiui? – mygo jis, bet švelniu balsu. – Atrodo, kažkas tave primušė.

– Niekas neprimušė, – atsakė, jusdama, kad kalba garsiau, negu reikia: dar viena dažna melagių klaida. Mintyse keikė pati save. Anksčiau sekdavosi geriau.

– Jei tau prireiktų pagalbos… – Jis nutilo, tikriausiai supratęs, kaip kvailai toks pasiūlymas skamba Lenai. Pasitaisė: – Jei kada norėsi pasikalbėti… Nori – tikėk, nori ne, suprantu, kaip tu jautiesi.

– Aha, – atsakė Lena, bet greičiau popiežius pragare plaks kiaušinienę, negu ji atvers širdį Ričardui Karteriui.

Jis užsliuogė ant laboratorijos stalo ir nukorė kojas per kraštą. Žvelgė į ją susirūpinęs, ir ji manė, kad pakartos tą patį, bet jis paklausė:

– Ar išsiaiškinot, kas atidarė narvelius?

– Ne, – atsakė Lena. – O ką?

– Girdėjau, pora antrakursių vėluoja pateikti projektą, todėl sugalvojo… diversiją.

Lena bjauriai nusikvatojo.

– Nenustebčiau!

– Klausyk, šįvakar vakarieniauju su Nana, – pasakė jis. – Gal ir tu ateik? Būtų smagu.

– Man reikia dirbti, – atsakė Lena. Lyg tai pabrėždama, atlenkė peiliuką.

– Dieve šventas. – Ričardas nusliuogė nuo stalo ir priėjo pasižiūrėti iš arčiau. – Kam tau toks reikalingas?

Ji jau ketino sakyti, kad juo patogu nusikratyti įkyruolių, lendančių į ne savo reikalus, bet suskambo jo mobilusis telefonas. Ričardas pasirausė laboratorijos chalato kišenėse, kol jį surado. Pažvelgė į ekraną, veide nušvito platus šypsnys.

Jis tarė Lenai:

– Iki pasimatymo. Vėliau dar pasikalbėsim. – Palietė jai paakį, rodydamas, ką turi galvoje.

Ji norėjo jam atrėžti, kad negaištų laiko, bet pratarė tik „Iki“. Kam veltui burną aušinti. Ričardas išlėkė iš auditorijos, jai nė nespėjus ištarti žodžio.

Lena vėl grįžo prie angos ir peiliuku įsuko varžtus atgal. Čakas teisus: būtų buvę gerokai greičiau su atsuktuvu, bet ji nenorėjo jo prašyti. Patalpoje ji buvo viena, pirmą kartą per visą dieną niekas nesitrainiojo aplink. Labiausiai jai reikėjo pagalvoti, kaip vėl prisigerinti Džefriui.

Ji mėgino įteikti jam Čaką ant sidabro lėkštutės, bet Džefris visiškai jos nesuprato. Taigi, Čakas praėjusį savaitgalį buvo golfo turnyre. Jis vis tiek gali būti kaip nors susijęs su narkotikų platinimu koledže. Skuteris aiškiai sakė, kad įsivėlęs kažkas iš apsaugos skyriaus. Čakas – ne visiškas mulkis. Jis nepražiopsotų tiesiog panosėje sukamo verslo. Tačiau pažinodama Čaką Lena buvo beveik tikra, kad pats jis neplatina. Jam labiau būdinga sėdėti ant riebios subinės ir reikalauti pelno dalies.

Vėl sudundėjo griaustinis, ir Lena taip krūptelėjo, kad peiliukas nuslydo ir įpjovė jai kairės rankos smilių. Ji tyliai nusikeikė, išsipešė marškinius, kad galėtų skvernu apvynioti žaizdą. Čakas kas mėnesį žada užsakyti jai mažesnio dydžio uniformą, bet vis neužsako. Apsmukę drabužiai – dar viena gudrybė, kuria jis priverčia ją nesmagiai jaustis.

– Lena.

Ji nepakėlė akių. Nors pažįstami mažiau nei savaitę, tai aiškiai Itano balsas.

Suspaudė marškiniais apvyniotą pirštą, mėgindama sulaikyti kraują. Žaizda buvo gili, ir audinį greitai permerkė kraujas. Bent jau įsipjovė ir taip sužeistą ranką. Jei kreipsis į ligoninę, gal gaus dvi paslaugas už vienos kainą.

Lyg ji nebūtų jo išgirdusi, Itanas pakartojo:

– Lena.

– Juk sakiau, kad nenoriu su tavim kalbėtis.

– Man dėl tavęs neramu.

– Tu mane per menkai pažįsti, kad dėl manęs nerimautum. – Lena atsistojo, jis padavė ranką, bet ji nepaspaudė. – Prisimeni? Juk mums nereikės tuoktis, ar ką.

Itanas, regis, apgailestavo.

– Negražiai pasakiau.

Lena nuleido ranką ir pajuto, kaip iš žaizdos plūsta kraujas.

– Man, tiesą sakant, giliai nusispjaut, ką tu sakei.

– Nesigėdyk praeitos nakties.

– Tai tu baigdamas kriuksi kaip paršas, o ne aš! – Ji stvėrė jo ranką ir, jam nespėjus pasitraukti, atsmaukė rankovę.

Jis atšoko ir vėl ją timptelėjo žemyn, bet Lena spėjo pastebėti ištatuiruotą spygliuotą vielą aplink riešą ir kažką panašaus į kareivį su šautuvu ant peties.

– Kas čia? – paklausė ji.

– Tik tatuiruotė.

– Kareivio tatuiruotė, – patikslino ji. – Aš žinau, koks tu, Itanai. Žinau, ko esi pridaręs.

Jis stovėjo sustingęs, lyg stirna mašinos lempų šviesoje.

– Aš jau nebe toks.

– Tikrai? – Ji parodė savo paakį. – O koks šitai padarė?

– Aš tiesiog pasielgiau negalvodamas, – atsakė jis. – Man nepatinka, kai mane muša.

– O kam, po galais, gali patikti?

– Ne taip, Lena. Aš čia bandau pasitaisyti.

– Kaip sekasi būti paleistam lygtinai?

Jis suglumo.

– Kalbėjaisi su Diana?

Lena neatsakė, bet lūpose žaidė šypsnys. Ji puikiai pažįsta Dianą Sanders. Dabar jau be vargo sužinos likusią Itano istorijos dalį.

Ji paklausė:

– Ką šįryt veikei Skuterio kambaryje?

– Norėjau pažiūrėti, kaip jis laikosi.

– Mat koks tu draugiškas.

– Jis turėjo labai daug „meto“, – atsakė Itanas. – Jis nežino, kada sustoti.

– Ne toks susitvardantis kaip tu.

Jis neužkibo.

– Patikėk manim, Lena. Aš čia niekuo dėtas.

– Susirask įtikinamą alibi, Itanai, nes Endis Rozenas ir Elena Šafer buvo žydai, o Tesa Linton dulkinosi su juočkiu…

– Nežinojau…

– Nesvarbu, mažuti, – atsakė ji. – Dėl tų nesąmonių su Džefriu tau ant krūtinės nupaišytas taikinys. Juk liepiau nesikišti.

– Aš ir nesikišu, – atsakė jis. – Todėl čia ir persikrausčiau, kad visa tai pamirščiau.

– Persikraustei čia todėl, kad draugai, kuriuos įkišai į kalėjimą, tikriausiai ieško tavęs, norėdami atsiteisti.

– Mes atsiskaitę, – karčiai pasakė jis. – Juk sakiau, kad ištrūkau, Lena. Manai, lengvai išsisukau?

– Turbūt išsisukai, pakišęs savo merginą? – tarė ji. – O dabar šniukštinėji aplink mane, meksikietę. Kaip ten mus vadinat su savo draugužiais? Juodnugariais? – Ji išraiškingai nutilo. – Gal nori pasikalbėti apie mano lesbę sesutę? Ar apie jos meilužę koledžo bibliotekininkę? – Ji nusikvatojo iš jo išraiškos. – Kažin ką apie visa tai pagalvotų taviškiai, Itanai Vaitai.

– Grinas, – atsakė jis. – Zikas Vaitas – mano patėvis. Tikrasis tėvas mus paliko, – jis kalbėjo tvirtai, užtikrintai. – Aš Itanas Grinas, Lena. Itanas Grinas.

– Žinai ką, tu stovi man ant kelio, – atrėžė ji. – Traukis.

– Lena, – pratarė jis tokiu beviltišku balsu, kad ji pagaliau prisivertė pažvelgti jam į akis. Po užpuolimo buvo įpratusi vengti žmonių. Dabar suvokė dar nemačiusi Itano akių spalvos – net vakar kartu praleistą naktį. Jos buvo svaiginamai skaidraus mėlio, ir atrodė, kad priėjusi dar arčiau įžiūrėtų jose vandenyną.

Jis tarė:

– Aš nebe toks. Patikėk manim.

Ji spoksojo nesuprasdama, kodėl jam to reikia.

– Lena, mudu kai kas sieja.

– Ne, nesieja, – atsakė ji, bet ne taip užtikrintai, kaip norėjo.

Jis užkišo jai plaukus už ausies, tada pirštu švelniai perbraukė prakirstą paakį.

– Nenorėjau tavęs užgauti.

Ji atsikrenkštė.

– Bet užgavai.

– Duodu tau žodį – pažadu – daugiau niekada to nebus.

Ji norėjo atkirsti, kad jis ir neturės progos, bet neįstengė atplėšti nuo jo akių, išsklaidyti kerų.

Jis nusišypsojo, tikriausiai pastebėjęs savo žodžių poveikį.

– Žinai, aš tavęs dar nebučiavau, – tarė, pirštais braukdamas jai per lūpas. Nuo prisilietimo jai viduje tarsi kas atgijo, ir ji nejučia apsiašarojo. Reikia tučtuojau viską nutraukti, kol nevėlu. Reikia ką nors daryti, kad jis dingtų iš jos gyvenimo. – Prašau, – tarė jis, o lūpų kampučius timptelėjo šypsnys. – Pradėkim iš naujo.

Ji pasakė tai, kas, jos manymu, turėjo jį sustabdyti.

– Aš noriu vėl būti farė.

Jis atitraukė ranką lyg apspjautas.

Ji paaiškino:

– Tokia jau aš.

– Ne, – spyrėsi jis. – Aš žinau, kokia tu, Lena, tu ne farė.

Grįžo Čakas, truktelėjo diržą, sužvangėjo raktai. Jai taip palengvėjo jį išvydus, kad net nusišypsojo.

– Kas? – įtariai paklausė Čakas.

Itanas tarė Lenai:

– Pasikalbėsim vėliau.

– Gerai, – atsakė ji, kad tik jo atsikratytų.

Jis nesiruošė eiti.

– Pasikalbėsim vėliau.

– Gerai, – sutiko ji, galvodama, kad bet ką pasakytų, jei tik jis dingtų. – Pasikalbėsim vėliau. Pažadu. Eik sau.

Jis pagaliau išėjo, o Lena nudelbė akis, mėgindama atgauti savitvardą. Ant grindų išvydo kraują. Iš įpjauto piršto varvėjo lyg iš prastai užsukto čiaupo.

Čakas sukryžiavo storas rankas ant krūtinės.

– Kas čia dabar?

– Ne tavo reikalas, – atsakė ji, batu terliodama kraują ant grindų.

– Tu darbe, Adams. Nevok mano laiko.

– Tai aš jau ir viršvalandžių gausiu? – paklausė ji, nors tai buvo nesąmonė. Koledže visiems buvo privaloma už viršvalandžius pasiimti laisvadienių, o Čakas patogiai pamiršdavo, kad jie priklauso ir Lenai. Ji parodė jam pirštą. – Man reikia grįžti į kontorą susitvarstyti.

– Ar tikrai? – nepatikliai paklausė jis, lyg ji galėtų apsimetinėti.

– Beveik iki kaulo, – paaiškino ji, atvyniodama marškinius. Nuo skausmo adatėlių rankai darėsi karšta ir šalta vienu metu. – Gali tekti siūti.

– Siūti nereikės, – patikino jis lyg užsiožiavusį vaiką. – Grįžk į kontorą. Po kelių minučių ateisiu.

Lena išėjo iš laboratorijos, kol jis neapsigalvojo ir nepastebėjo, kad ant sienos pakabintoje didelėje baltoje dėžėje su užrašu VAISTINĖLĖ gali būti bent jau pleistro.

Visą savaitę grasinęs lietus pratrūko kaip tik tuo metu, kai Lena buvo kiemo viduryje. Kilo toks smarkus vėjas, kad lietaus lašai krito įstrižai, čaižydami veidą lyg mažulytės stiklo šukės. Ji ėjo beveik užsimerkusi, ištiesusi ranką prieš save, mėgindama įžiūrėti kelią iki apsaugos posto.

Penkias minutes ieškojo rakto, klibino spyną ir durys pagaliau atsivėrė, plėšiamos vėjo. Lena stvėrė rankeną ir, įsiręžusi kojomis, uždarė duris.

Ji kelissyk spustelėjo šviesos jungiklį, bet elektros nebuvo.

Panosėje nusikeikusi Lena išsitraukė žibintuvėlį ir juo pasišviesdama surado vaistinėlę. Kai surado, negalėjo jos atidaryti, teko atkrapštyti ilgąja prie kojos segimo peilio puse. Ranka buvo tokia slidi, kad peilis išsprūdo iš rankos, ir dėžutės turinys pažiro ant grindų.

Pasišviesdama žibintuvėliu ji susirado, ko reikėjo, o kitką taip ir paliko. Jei Čakui baisiai nepatiks, tegu pats ir susitvarko. Po galais, jam čia tikriausiai kas savaitę suplaukia tiek pinigų, kad galėtų ką nors pasisamdyti tvarkyti kontoros.

Užsipylusi ant žaizdos spirito, Lena sušnypštė: „šūdas“. Su spiritu sumišęs kraujas pasiliejo ant stalo. Ji pamėgino nušluostyti rankove, bet tik dar labiau išterliojo.

– Eina šikt, – murmėjo ji.

Spintutėje ji turėjo pončą, bet niekada jo nedėvėjo. Apykaklės spaudės buvo tik vienoje pusėje, nors toks brokas Čakui neatrodė problema, kai Lena jam parodė. Žinoma, Čako pončas tvarkingas, ir Lena nusprendė eidama namo jį pasiskolinti.

Čako spintutė atsidarė, vos porą sykių trūktelėjus spynelę. Lietpaltis gulėjo plastiko pakuotėje ant viršutinės lentynos, bet Lena nutarė pasinaudoti proga pašniukštinėti.

Be nardytojų žurnalo, kuris, regis, daugiau dėmesio skyrė pusnuogėms manekenėms su madingais šlaunis apnuoginančiais nardymo kostiumais, ir nepradarytos „PowerBars“ dėžutės, nieko įdomaus nebuvo. Ji stvėrė pončą ir jau ketino uždaryti spintelę, bet atsilapojo durys, ir įėjo Čakas.

– Ką, po galais, čia darai? – paklausė staiga pripuolęs, ji nė nespėjo atsitokėti. Jis taip stipriai užtrenkė spintelę, kad durelės vėl atsilapojo.

– Norėjau pasiskolinti tavo pončą.

– Turi savo, – pareiškė Čakas, išplėšęs jai iš rankų ir tėkšdamas ant savo stalo.

Ji tarė:

– Juk sakiau, mano brokuotas.

– Man rodos, tu pati brokuota, Adams.

Lena juto, kad jis stovi per arti. Ji žengė atatupsta, ir kaip tik tą akimirką vėl atsirado elektra. Mirguliuodama įsižiebė fluorescencinė lempa, užliedama juos pilkuma ir šešėliais. Net prieblandoje ji įžiūrėjo, kad Čakas pasirengęs muštis.

Lena nudrožė prie savo spintutės.

– Pasiimsiu savo.

Čakas pasirėmė pasturgaliu į stalą.

– Flečeris paskambino, kad susirgo. Turėsi dirbti naktinėje pamainoje.

– Nieku gyvu, – paprieštaravo Lena. – Jau prieš dvi valandas turėjau išeiti.

– Toks gyvenimas, Adams, – atsakė jis. – Nepasisekė.

Lena atsidarė spintelę ir įsispoksojo vidun, nieko nesuprasdama.

– Ką darai? – paklausė Čakas, užtrenkdamas spintelę.

Lena spėjo atitraukti ranką, kad neprivertų; pasirodo, tai buvo Flečerio spintelė. Ant viršutinės lentynos gulėjo du maišeliai, ir Lena suprato, kas juose. Jie jaučiasi tokie užtikrinti, kad neįklius, laiko tą mėšlą, kur pakliuvo.

– Adams? – pakartojo Čakas. – Tavęs klausiu.

– Nieko, – atsakė ji. Štai kodėl Flečeris niekada neįrašo incidentų į naktinį žurnalą. Neturi kada, reikia vaikams pardavinėti „žolę“.

– Gerai, – burbtelėjo Čakas, tikriausiai pamanęs, kad ji nusileido. – Pasimatysim rytą. Jeigu reikės, skambink.

– Ne, – atšovė Lena, pasiimdama jo pončą. – Juk sakiau, kad nedirbsiu, Čakai. Teks šį kartą padirbėti tau pačiam.

– Ką tu čia paistai, po galais?

Lena išlankstė apsiaustą ir apsisiautė. Dydis milžiniškas, bet ji nesuko galvos. Audra dar siautė, bet, pagal kiaulystės dėsnį, tikriausiai liausis, vos ji grįš namo. Teks sugalvoti, kaip užsirakinti buto duris. Šįryt įsiverždamas Džefris išlaužė spyną. Kažin, ar dar dirba ūkinių prekių parduotuvė?

Čakas nenorėjo jos paleisti.

– Kur eini, Adams?

– Aš šiąnakt nedirbsiu, – pareiškė ji. – Man reikia namo.

– Butelis šaukia, ką? – paklausė Čakas ir šlykščiai išsiviepė.

Ji pamatė, kad jis užstoja duris.

– Traukis iš kelio.

– Jei nori, galiu dar pabūti, – pasakė Čakas, o nuo kibirkštėlės jo akyse Lena įsitempė. – Stalčiuje turiu butelį, – prisiminė jis. – Galėtume susėsti ir artimiau susipažinti.

– Tu tikrai nusišneki.

– Žinai, – pratarė Čakas, – būtum visai graži, jeigu pasidažytum ir susišukuotum.

Jis kėlė ranką, norėdamas ją paliesti, o ji patraukė galvą.

– Atstok, šikniau, – įsakė Lena.

– Matyt, tau nereikia šito darbo taip labai, kaip sakai, – atsakė jis su tuo pačiu suktu žvilgsniu.

Lena sukando apatinę lūpą, suprasdama, kad jis mėgina įbauginti.

– Skaičiau, ką tas tipas tau padarė, – tęsė jis. – Laikraštyje.

Širdis net apsivertė krūtinėje.

– Visi skaitė.

– Aha, bet aš – ne vieną sykį,

– Turbūt iš malonumo nusikandžiojai lūpas.

– Pažiūrėkim, kaip tu kandžiosi savosiomis, – atsakė jis ir, jai nespėjus susigaudyti, stambia plaštaka suėmė ją už pakaušio ir nulenkė sau prie klyno.

Lena sugniaužė kumštį ir visa jėga trankė į tarpukojį. Jis suvaitojo ir nugriuvo ant grindų.

Nespėjus įžengti į kambarį, durys pačios atsidarė.

– Kur buvai? – paklausė Itanas.

Ji kaleno dantimis. Buvo tokia permirkusi, kad vaikštant drabužiai trynėsi į odą. Dabar jai nerūpėjo, kaip Itanas įėjo į jos butą ar ką čia veikia. Ji nužingsniavo tiesiai į virtuvę ir susiieškojo išgerti.

– Kas nutiko? – paklausė Itanas. – Lena, kas atsitiko?

Jos rankos taip virpėjo, kad ji neįstengė įsipilti, ir jis jai padėjo pripildyti sklidiną taurelę. Jis pakėlė stikliuką jai prie lūpų taip kaip vakar ji jam. Lena viską išgėrė vienu mauku.

Itanas kalbėjo švelniai:

– Kas tau?

Ji papurtė galvą ir ketino įsipilti dar, bet maudė skrandį. Čakas ją lietė. Jis uždėjo ant jos ranką.

– Lena? – neatlyžo Itanas, paimdamas iš jos taurelę. Jis įpylė gėrimo, šįsyk mažėliau, ir padavė jai.

Lena springdama nurijo. Pasirėmė rankomis į virtuvės kriauklės kraštą, mėgindama sutramdyti kylančius jausmus.

– Mažute, – tarė Itanas. – Sakyk, kas.

Jis nubraukė jai nuo veido plaukus, ir Lena pajuto tokį šleikštulį, kokį pirma jai sukėlė Čakas.

– Ne, – atsakė ji, nustumdama jo ranką. Žodžiui ištarti prireikė tiek pastangų, kad ji net užsikosėjo lyg smaugiama.

– Na jau, – tarė Itanas, delnu trindamas jai nugarą.

– Kiek kartų, – pratarė Lena, o balsas strigo krūtinėje, – turiu tau kartoti, kad manęs neliestum? – Šįsyk ji nuo jo atšoko.

– Kas tau ką padarė? – paklausė Itanas.

– Ko tu čia atėjai?! – užsipuolė ji, jausdamasi lyg vėl iš naujo prievartaujama. – Po galais, kas tau leido čia ateiti?!

– Norėjau su tavim pasikalbėti.

– Apie ką? – paklausė ji. – Apie merginą, kurią mirtinai sumušei?!

Jis stovėjo nė nekrustelėdamas, bet ji matė, kaip įsitempė kiekvienas jo kūno raumuo. Lena norėjo, kad jis pasijustų taip, kaip greta Čako jautėsi ji. Lyg įkalintas. Lyg neturėtų kur dingti.

Jis tarė:

– Aš juk paaiškinau…

– Tu tik sėdėjai mašinoje, ką? – paklausė ji, eidama ratu aplink jį. Jis stovėjo vidury kambario lyg statula. – Gerai matėsi? – paklausė Lena. – Spoksojai, kaip jie ją dulkina, kaip daužo?

– Baik, – paprašė jis šaltu kaip plienas balsu.

– Kodėl? – paklausė ji ir net įstengė nusijuokti. – Ir man tą patį padarysi?

– Aš nieko nedariau. – Jo raumenys tebebuvo įsitempę, dantys sukąsti, lyg ramybei išsaugoti reikėtų pasitelkti visą savitvardą iki paskutinio lašo.

– Neprievartavai tos merginos? – paklausė Lena. – Sėdėjai mašinoje nekaltutis, kol bičiuliai smaginosi?

Ji stumtelėjo jam petį, bet jis stūksojo lyg kalnas; nė nekrustelėjo.

– Tau pasistojo nuo to, ką matei? – paklausė ji. – Ką, Itanai? Gera buvo žiūrėti, kaip ji kankinasi, kaip suvokia, kad yra bejėgė, vis tiek bus išniekinta?

– Ne.

Ji kamantinėjo toliau:

– Tai ar patiko ten sėdėti ir žinoti, kad gyva neliks? Ar patiko, Itanai? – Ji vėl tyčia kliudė jam petį. – Išlipai iš mašinos ir prisidėjai? Laikei ją už rankų, kol kiti dulkino? O pats dulkinai? Tai tu perplėšei ją pusiau? Patiko kraujas?!

Jis vėl ją įspėjo.

– Nutilk, Lena.

– Pažiūrėkim, ką ten turi, – provokavo ji ir čiupo jį už marškinėlių. Jis pats juos nusiplėšė. Išvydusi didžiules tatuiruotes ant liemens, Lena net išsižiojo.

– Šito norėjai?! – užriaumojo jis. – Šitai norėjai pamatyti, kekše?!

Ji skėlė jam antausį, bet jis nereagavo, skėlė dar vieną ir dar. Staiga jis tėškė ją į sieną, ir abu nugriuvo ant grindų.

Jie grūmėsi, bet Itanas buvo stipresnis, užvirto ant jos, nusmaukė kelnes, suleido nagus į pilvą. Lena klykė, bet jis užtildė ją burna, sukišo liežuvį į jos gerklę taip giliai, kad ji net ėmė žiaukčioti. Ji mėgino kirsti keliu jam į tarpukojį, bet nespėjo, jis keliais praskėtė jos šlaunis. Viena ranka prispaudęs virš galvos abu jos riešus prie grindų, jis ją sutramdė.

– Šito nori? – riktelėjo jis, o iš burnos tiško seilės.

Viena ranka atsisegė kelnių užtrauktuką. Jai ėmė svaigti galva, supykino, o akyse staiga pasidarė raudona. Ji aiktelėjo, apmirė, o kai jis įsiskverbė, įsitempė.

Itanas staiga sustingo ir iš nuostabos prasižiojo.

Ji juto jo kvėpavimą į veidą, skaudėjo jo visu svoriu užgultus riešus. Visa tai buvo nebesvarbu. Ji juto viską ir nebejuto nieko.

Lena pažvelgė jam į akis – giliai į akis – ir išvydo vandenyną. Lėtai pajudino klubus, kad jis pajustų, kokia ji sudrėkusi, kaip jos kūnas jo trokšta.

Jis net virpėjo, stengdamasis nejudėti.

– Lena…

– Ša… – nutildė ji.

– Lena…

Jo Adomo obuolys krustelėjo, ji prigludo prie jo lūpomis ir ėmė bučiuoti. Paskui pakilo prie jo lūpų ir stipriai, godžiai įsisiurbė.

Jis paleido jos riešus, bet ji pastvėrė jo ranką ir toliau liko sukaustyta.

– Prašau… – maldavo jis kaip anąkart. – Tik ne šitaip…

Ji užsimerkė, visu kūnu išsirietė arčiau jo, įtraukė jį giliau.

Trečiadienis

12

Kevinas Bleikas žingsniavo po kabinetą, kas dvi minutės dirsčiodamas į laikrodį.

– Koks siaubas, – pasakė jis, – tiesiog siaubas.

Džefris pasimuistė ant kėdės, mėgindamas dėtis, kad irgi baisisi. Prieš pusvalandį Džefris papasakojo Bleikui, kad Endis Rozenas ir Elena Šafer buvo nužudyti, ir nuo tada dekanas neužsičiaupia. Jis neuždavė nė vieno klausimo apie studentus ar tyrimą. Vienintelis dalykas, kuris jam rūpėjo, buvo tai, kas dabar bus koledžui ir, žinoma, jam.

Bleikas labai išraiškingai švystelėjo rankomis.

– Nereikia nė sakyti, Džefri, toks skandalas gali sužlugdyti mūsų mokymo įstaigą.

Džefris pagalvojo, kad galas laukia ne tiek Granto technologijų koledžo, kiek Kevino Bleiko karjeros. Kad ir kaip sėkmingai dekanui sekdavosi spausti rankas ir prašinėti pinigų, jis buvo pernelyg senamadiškas, kad vadovautų tokiai įstaigai. Bleiko golfo savaitgaliai ir labdaros pokyliai dažniausiai pasiteisindavo, bet pats buvo ne toks veiklus, kad ieškotų naujų finansavimo šaltinių tyrimams. Džefris galėtų lažintis iš nemažos sumos, kad Bleikas išlėks mažiausiai po metų, o jo vieton bus paskirta kokia nors energinga brandi moteriškė, ištempsianti koledžą į dvidešimt pirmą amžių.

– Kur tas mulkis? – paklausė Bleikas, turėdamas galvoje Čaką Geinsą. Šis bent dešimt minučių vėlavo į septintą valandą paskirtą susirinkimą. – Manęs laukia svarbūs darbai.

Džefris nutylėjo, ką pats dabar norėtų veikti; šitą pusvalandį mielai būtų praleidęs lovoje su Sara, užuot lūkuriavęs Bleiko kabinete nuobodaus ir nevaisingo pokalbio. Šiandien jis turi daug darbo, visų pirma – patikrinti Brajeną Kelerį.

– Galiu nueiti jo paieškoti, – pasisiūlė Džefris.

– Ne, – atsakė Bleikas, paimdamas nuo stalo stiklinį golfo kamuoliuką. Švystelėjo į orą ir sugavo. Džefris aiktelėjo, lyg būtų susižavėjęs, bet golfo visai nesuprato ir neturėjo kantrybės mokytis.

– Šią savaitę žaidžiau turnyre, – pasakė Bleikas.

– Aha, – atsakė Džefris. – Skaičiau laikraštyje.

Atsakymas tikriausiai buvo teisingas, nes Bleikas nušvito.

– Įmušiau dviem smūgiais mažiau už standartą. Albertas gavo špygą.

– Nuostabu, – atsakė Džefris, galvodamas, kad vargu ar išmintinga nugalėti banko prezidentą, o ypač – golfo aikštyne. Žinoma, Bleikas turi pranašumą prieš Albertą Geinsą. Jis bet kada gali atleisti Čaką, ir tėtušiui prisieis ieškoti jam kito darbo.

– Neabejoju, kad Džilė Rozen džiaugsis, kai pasklis gandas.

– Kodėl? – paklausė Džefris, jam pasirodė, kad moters pavardę Kevinas taria su pagieža.

– Matei, kas rašoma laikraštyje? „Koledžo psichologė neišgelbėjo sūnaus“. Dėl Dievo meilės, kaip neskoninga, bet vis tiek…

– Kas vis tiek?

– Ak, nieko. – Kampe jis pastvėrė riedmušą iš krepšio. – Anądien Brajenas Keleris minėjo išeisiąs iš darbo.

– Tikrai? – susidomėjo Džefris.

Bleikas nekantriai atsiduso, rankose sukiodamas riedmušą.

– Jis dvidešimt metų melžė universitetą, o dabar, kai pagaliau sumąstė kažką, kas uždirbtų mums truputį pinigų, pareiškė, kad išeina.

– Argi tyrimas nepriklauso mokymo įstaigai?

Bleikas prunkštelėjo iš Džefrio neišmanymo.

– Jis gali apsimeluoti ir išsisukti, o net jei negali, tereikia gero advokato. Neabejoju, kad tokį parūpintų bet kuri farmacijos bendrovė.

– O ką jis išrado?

– Antidepresantą.

Džefris prisiminė Viljamo Diksono vaistinėlę.

– Jų ir taip rinkoje daugybė.

– Čia paslaptis, – atsakė Bleikas tyliau, nors kabinete jie buvo vieni. – Apie šitą Brajenas niekam nepasakoja. – Jis vėl nusijuokė. – Tikriausiai laukia, kas pasiūlys didesnę pelno dalį, tas gobšuolis.

Džefris laukė, kad jis atsakytų į klausimą.

– Tai farmakologinis kokteilis žolelių pagrindu. Tai svarbiausia rinkodarai – priversti žmones manyti, kad jiems tai sveika. Brajenas tikina, kad vaistas neturi jokio šalutinio poveikio, bet tai nesąmonė. Šalutinį poveikį turi net aspirinas.

– Sūnus jo negėrė?

Bleikas išsigando.

– Ant Endžio kūno neradote pleistro? Kaip nikotino pleistrai? Jis vartojamas pro odą.

– Ne, – prisipažino Džefris.

– Dėkui Dievui. – Bleikas atgalia ranka nusibraukė kaktą, rodydamas, kaip jam palengvėjo. – Bandymams su žmonėmis dar nepasiruošta, bet prieš porą dienų Brajenas buvo Vašingtone, rodė duomenis suinteresuotiems asmenims. Jie norėjo iškart išrašyti čekį. – Bleikas prašneko tyliau: – Tiesą sakant, prieš porą metų ir pats rijau prozaką. Nepasakyčiau, kad bent kiek pagerėjo, po galais.

– Nieko sau, – atsakė Džefris, taip jis visada sakydavo, norėdamas išsisukti nuo atsakymo.

Bleikas pasilenkė su riedmuša, lyg stovėtų golfo aikštyne, o ne vidury savo kabineto.

– Bet jis neužsiminė, kad Džilė išeina su juo. Nežinau, gal jie turi problemų.

– Kokių problemų jie galėtų turėti?

Bleikas plačiu lankstu užsimojo riedmuša, tada pažvelgė pro langą, lyg akimis lydėtų kamuoliuką.

– Kevinai?

– Ak, tiesiog ji dažnai ima laisvadienius. – Jis nusigręžė nuo Džefrio ir pasirėmė ant riedmušos. – Neprisimenu tokių metų, kad Džilė nebūtų išnaudojusi visų jai priklausančių išeiginių. Ir atostogų. Ne sykį turėjome sumažinti jai atlyginimą dėl to, kad ilgai nedirbo.

Džefris įtarė, kas Džilę Rozen laiko namie, bet su Kevinu Bleiku tokia įžvalga nesidalijo.

Dekanas pažvelgė pro langą, rengdamasis dar vienam įsivaizduojamam smūgiui.

– Arba ji hipochondrikė, arba alergiška darbui.

Džefris gūžtelėjo pečiais, laukdamas, kad jis pasakotų toliau.

– Mokslus ji baigė prieš dešimt ar penkiolika metų, – kalbėjo Bleikas. – Vėlyva. Šiais laikais tokių daug. Vaikai paauga ir mamytei pasidaro nuobodu, todėl ji ima lankyti paskaitas vietos koledže, o netrukus žiū – jame ir įsidarbina. – Jis mirktelėjo Džefriui. – Žinoma, papildomi pinigai mums į naudą. Tęstinės studijos jau seniai sudaro mūsų įstaigos stuburą.

– Nežinojau, kad čia esama tokių mokslų.

– Ji gavo šeimos terapijos magistro laipsnį Merseryje, – paaiškino Bleikas. – O daktaro laipsnis – anglų literatūros.

– Kodėl ji nedėstė?

– Anglų kalbos dėstytojų turime sočiai. Tik medį pakrėsk, ir koks šešetas nukris ir ims reikalauti etato. Trūksta gamtos mokslų ir matematikos dėstytojų. O anglistų – nors vežimu vežk.

– Kaip ji atsidūrė klinikoje?

– Tiesą sakant, mums trūko darbuotojų moterų, ir, kai atsilaisvino psichologo vieta, ji gavo licenciją ir tapo terapeute. Neblogai. – Jis susiraukė ir pridūrė: – Jei tik ji ateina į darbą.

– O kaip Keleris?

– Priimtas išskėstomis rankomis, – atsakė Bleikas ir išskėtė rankas. – Jis iš privataus sektoriaus, žinai?

– Ne, – atsakė Džefris, – nežinojau.

Paprastai profesoriai išeidavo iš koledžų ir įsidarbindavo privačiai, kur jų laukdavo daugiau pinigų ir aukštesnė padėtis. Jis dar nebuvo girdėjęs, kad profesorius grįžtų atgal, taip ir pasakė Kevinui Bleikui.

– Devinto dešimtmečio pradžioje netekome pusės darbuotojų. Visi išsilakstė į stambias bendroves. – Bleikas užsimojo, paskui sudejavo, lyg būtų numušęs kreivai. Jis vėl pasirėmė ant riedmušos ir pažvelgė į Džefrį. – Žinoma, po kelerių metų, jose sumažinus darbuotojų skaičių, dauguma sugrįžo, iškišę liežuvius.

– Kokioje įmonėje jis dirbo?

– Žinai, neprisimenu, – atsakė Bleikas, paimdamas riedmušą į ranką. – Prisimenu, netrukus po to, kai jis išėjo, įmonę nupirko „Agri-Brite“.

– „Agri-Brite“, žemės ūkio bendrovė?

– Teisingai, – patvirtino Bleikas, vėl užsimodamas riedmuša. – Brajenas galėjo uždirbti krūvą pinigų. Ak. – Jis nuėjo prie stalo ir pasiėmė auksinį „Waterman“ rašiklį. – Gerai, kad prisiminiau. Reikėtų jiems paskambinti ir paklausti, ar nenorėtų aplankyti universiteto. – Jis paspaudė telefono mygtuką. – Kende, – kreipėsi į sekretorę, – ar gali man surasti „Agri-Brite“ numerį? – Tada šyptelėjo Džefriui. – Atleisk. Apie ką mudu kalbėjomės?

Šis atsistojo, nusprendęs, kad gana gaišti laiką.

– Eisiu paieškoti Čako.

– Gerai, – tarė Bleikas, ir Džefris skubiai išėjo, kol anas neapsigalvojo.

Kendė Vein kažką spausdino kompiuteriu prie Bleiko kabineto, bet kai pro šalį ėjo Džefris, nustojo.

– Jau išeinat, Viršininke? Tokio trumpo susirinkimo nesu regėjusi, kiek tik čia dirbu.

– Nauji kvepalai? – paklausė jis, nusišypsodamas jai. – Kvepi kaip rožių sodas.

Ji nusikvatojo ir švystelėjo plaukais. Tai būtų buvę gražu, bet moteriai jau beveik aštuoniasdešimt, ir jis jaudinosi, kad ji neišsinarintų peties.

– Tu senas pataikūne, – pasakė ji, ir visos jos veido raukšlės sušoko į gryniausio džiaugsmo šypsnį. Bleikas tikriausiai niršo, kad negali pasisamdyti dvidešimtmetės kekšytės, bet Kendė čia dirba seniau, negu siekia atmintis. Aliumnų taryba verčiau išmestų Bleiką, negu leistų jam išmesti Kendę. Džefrio nuovadoje panaši buvo ir Marlos Sims padėtis, nors jis senutės darbu labai džiaugėsi. Kendė paklausė: – Kuo galiu padėti, mielasis?

Džefris pasilenkė virš jos stalo, stengdamasis nenuversti maždaug trisdešimties anūkų nuotraukų.

– O kodėl gi manai, kad man ko nors reikia?

– Nes kai mandagiai šneki, visada ko nors nori, – atsakė ji ir papūtė lūpas. – Tik vis nieko gero.

Jis vėl pamėgino nusišypsoti, žinodamas, kad padės, nors ir ką ji sakytų.

– Gal gali man duoti „Agri-Brite“ numerį?

Kendė kuo rimčiausiai atsigręžė į kompiuterį.

– Kurio skyriaus?

– O su kuo turėčiau kalbėtis apie žmogų, kuris maždaug prieš dvidešimt metų dirbo vienoje iš jų įmonių?

– Kurioje?

– Šito nežinau, – prisipažino Džefris. – Ten dirbo Brajenas Keleris.

– Reikėjo taip ir sakyti, – ji klastingai šyptelėjo. – Luktelėk.

Ji pakilo nuo stalo, stulbinamai grakšti, apsitempusi trumpu veliūro sijonėliu ir laikros palaidinuke. Su aukštakulniais, nuo kurių trapesnei moteriai lūžtų kulkšnys, ji perėjo patalpą, švystelėjo platinos baltumo plaukus ir atidarė dokumentų stalčių. Kendė anaiptol nebuvo nutukusi, bet po pažastimis rankų oda liulėjo, kai ji pirštais naršė aplankus.

Ji tarė:

– Štai. – Ir ištraukė aplanką.

– Jis ne kompiuteryje? – paklausė Džefris, prisiartindamas pažiūrėti, ką ji rado.

– Tai, ko tau reikia, ne, – atsakė Kendė ir padavė popieriaus lapą.

Jis perskaitė Kelerio prašymą priimti į darbą, paraštėje buvo tvarkingai surašytos Kendės pastabos. Įmonė, kurią prarijo „Agri-Brite“, vadinosi „Jericho Pharmaceuticals“, o Kendė kalbėjosi su Monika Patrik, tuometine personalo vadove, tikrindama, ar Keleris tikrai ten dirbo ir ar nebuvo gėdingai išmestas.

Džefris paklausė:

– Jis dirbo farmacijos bendrovėje?

– Tyrimų direktoriaus pavaduotojo asistentas, – atsakė ji. – Atėjo dirbti čia už tokią pat algą.

– Jei nebūtų išėjęs, būtų uždirbęs daugiau.

– Kas žino? – atsakė ji. – Tie aštunto dešimtmečio milžinų susijungimai visiems pakirto kojas. – Ji gūžtelėjo pečiais. – Kai kas sako, kad jis gudriai pasielgė, iš ten laiku ištrūkdamas. Vidutinybėms niekur nebūna taip patogu kaip švietimo srityje.

– Sakai, kad jis – vidutinybė?

– Na, pasaulio juk neužkariavo.

Džefris garsiai perskaitė atspausdintus Kelerio argumentus: „Noriu vėl imtis esminių mokslo tyrimų. Veidmainiškas korporacijų pasaulis mane išvargino.“

– Taigi, atėjo į universitetą. – Ji garsiai, skaniai nusikvatojo. – Ak, jaunystė kvailystė.

– Kaip man surasti Moniką Patrik?

Kendė prisidėjo pirštą prie lūpos ir susimąstė.

– Įtariu, kad ten jos nebėra. Kai su ja kalbėjausi, ji atrodė sena kaip pasaulis. – Iš jos žvilgsnio Džefris suprato, kad reikia patylėti. – Manau, galėčiau šen ten paskambinti ir gauti tau dabartinį jos numerį.

– Ak, nedrįsčiau to prašyti, – pratarė Džefris, nors iš tikrųjų drįso.

– Niekai, – atsakė ji. – Tu nemoki šnekėtis su tais korporacijų klastūnais. Paskęstum kaip muselė išrūgose.

– Tikriausiai, – nusileido Džefris ir pridūrė: – Aš, žinoma, labai dėkoju, bet…

Kendė pažvelgė per petį, ar Bleiko kabineto durys dar uždarytos.

– Tarp mūsų šnekant, jis man niekada nepatiko.

– Kodėl?

– Jis kažkoks neaiškus, – atsakė ji. – Tiksliai nesuprantu kuo, bet seniai žinau, kad pirmas įspūdis dažniausiai teisingas, o mano pirma mintis apie Brajeną Kelerį buvo, kad jis – šliužas, kuriuo negalima pasitikėti.

– O kaip jo žmona? – paklausė Džefris ir pagalvojo, kad su Kende reikėjo pasikalbėti vakar.

– Na, – pratarė ji, plekšnodama per lūpą pirštu su dailiu manikiūru, – nežinau. Ji tiek laiko su juo. Galbūt aš tiesiog ko nors neįžiūriu.

– Galbūt, – atsakė Džefris. – Bet, manau, patikėsiu tavo nuojauta. Abu žinome, kad tu čia pati protingiausia.

– O tu – tikras velnias, – atsakė ji, nors jis suprato, kad komplimentas jai patiko. – Jei būčiau keturiasdešimčia metų jaunesnė…

– Į mane nė nežiūrėtum, – atsakė jis ir pakštelėjo į skruostą. – Pranešk, kai gausi tą numerį.

Ji tyliai sumurkė, o gal atsikrenkštė.

– Gerai, viršininke. Gerai.

Jis išėjo, kol ji nespėjo pasakyti ko nors, kas pridarytų gėdos jiems abiem, nusileido laiptais, nelaukdamas lifto. Nuo administracijos pastato iki apsaugos posto buvo netoli, bet Džefris neskubėjo. Jau beveik savaitę nebėgiojo, ir kūnas atrodė aptingęs, raumenys skaudžiai įtempti. Vakarykštė audra pridarė žalos, kieme mėtėsi nuolaužos. Aplink zujo koledžo prižiūrėtojai, rinko šiukšles, plovė šaligatvius vandens čiurkšlėmis su tiek baliklio, kad Džefriui net nosį degino. Jie sumaniai pirmiausia tvarkėsi aplink pagrindinius pastatus, kur dirba daugiausia žmonių, linkusių skųstis netvarka.

Džefris išsitraukė užrašų knygutę, perskaitė, ką buvo užsirašęs, mėgindamas suprasti, kaip geriausia praleisti dieną. Dabar vienintelis dalykas, kurį gali padaryti, tai pasikalbėti su studentų tėvais ir iš naujo apieškoti bendrabučius. Jis norėjo pasikalbėti su Monika Patrik, jei ji dar gyva, ir tik tada vėl šnekinti Brajeną Kelerį. Niekas nemeta gerai mokamo darbo, kad eitų dėstyti už menkesnį atlygį. Gal Keleris klastojo duomenis ar kaip nors gudravo. Džefris paklaus Džilės Rozen, kodėl jos vyras metė darbą. Ji minėjo norinti iš naujo pradėti gyvenimą. Galbūt sykį jai jau teko tai daryti, ir ji žino, kaip sunku būtų dar kartą. Net jei naujos informacijos ji neturės, jis su ja bent pasikalbės ir pažiūrės, ar gali kaip nors padėti jai ištrūkti.

Džefris įsikišo užrašų knygutę į kišenę ir atidarė apsaugos posto duris. Vyriai garsiai girgždėjo, bet jis beveik neišgirdo.

– Po galais, – sukuždėjo Džefris, žvilgtelėdamas per petį, ar niekas nemato.

Ant grindų gulėjo Čakas Geinsas batų padais į duris. Jo kaklas žiojėjo lyg antra burna, sumaitota stemplė karojo lyg dar vienas liežuvis. Kruvina buvo viskas – sienos, grindys, stalas. Džefris pakėlė akis, bet ant lubų kraujo nesimatė. Gerklė perpjauta, kai Čakas buvo pasilenkęs, o gal sėdėjo prie stalo. Kėdė parversta.

Džefris atsiklaupė pažiūrėti po stalu taip, kad neužterštų nusikaltimo vietos. Po kėde žvilgėjo ilgas medžioklinis peilis.

– Po galais, – pakartojo jis, šįsyk karščiau. Peilį jis pažino. Jis buvo Lenos.

Frenkas atrodė velniškai įsiutęs, ir Džefris jį suprato.

– Tikrai ne ji, – pasakė Frenkas.

Džefris pabarbeno pirštais į vairą. Jie sėdėjo prie Lenos bendrabučio, mėgindami nuspręsti, kaip elgtis.

– Juk matei peilį, Frenkai.

Frenkas gūžtelėjo pečiais.

– Tai kas.

– Čakui perrėžta gerklė.

Frenkas iškošė orą pro dantis.

– Lena ne žudikė.

– Tai gali būti sąsaja su Tesa Linton.

– Kaip? Kai tai nutiko, mažė buvo su mumis. Ji nusivijo tą niekšą į mišką.

– Ir pametė.

– Metui nepasirodė, kad ji sulėtino žingsnį.

– Kai išsisuko koją, sulėtino.

Frenkas papurtė galvą.

– Greičiau patikėčiau, kad tai Vaitas.

– Galbūt ji pažino jį miške ir tyčia suklupo, kad jis paspruktų.

Frenkas vis purtė galvą.

– Galvos neguldyčiau.

Džefriui norėjosi pasakyti, kad jam ir pačiam sunku patikėti, bet tarė:

– Juk matei peilį, kurį ji nešiojasi prie kulkšnies. Nejau nori pasakyti, kad jis nepanašus į tą, kurį radome po stalu?

– O gal ir kitas.

Džefris jam priminė teismo ekspertų įkalčius, dėl kurių jie čia ir atvyko.

– Ant peilio – jos pirštų atspaudai, Frenkai. Kruvini. Arba ji buvo ten, kai jam perpjovė gerklę, arba laikė peilį, kai tai nutiko. Kito paaiškinimo nėra.

Frenkas nemirksėdamas žvelgė į pastatą. Džefris matė, kad jis stengiasi sugalvoti, kaip dėl to galėtų būti kalta ne Lena. Vos prieš pusvalandį, kai kompiuteris sugretino tris pirštų atspaudus, taip pat reagavo ir Džefris. Jis ištraukė kortelę ir netgi privertė techniką sulyginti taškas į tašką.

Džefris pakėlė akis – iš bendrabučio išėjo profesorius.

– Ji visą rytą nesirodo?

Frenkas papurtė galvą.

– Paaiškink man, kaip jos kruvini pirštų atspaudai atsirado ant to peilio, ir tuojau važiuojam iš čia.

Frenkas piktai sučiaupė lūpas. Jis gerą valandą sėdėjo priešais bendrabutį, tikriausiai mėgindamas sugalvoti ką nors, kas išteisintų Leną.

– Taip negerai, – pasakė jis, bet, netaręs daugiau nė žodžio, atidarė mašinos dureles ir išlipo.

Darbuotojų bendrabutis buvo tuštut tuštutėlis, dauguma profesorių jau paskaitose. Kaip daugumoje koledžų, savaitgalį čia būdavo ramiau, o artėjant Velykų atostogoms daug studentų išvykdavo namo. Džefris ir Frenkas nieko nesutiko koridoriuje iki Lenos kambario. Jie sustojo už durų, ir Džefris matė, kad vakar rytą išspirta rankena kreiva. Jei jis tuomet būtų suradęs ką nors prieš Leną, jei nuojauta būtų leidusi jam patikėti, kad ji kalta, galbūt Čakas Geinsas dar būtų gyvas.

Frenkas sustojo į šalį nuo durų, uždėjęs ranką ant ginklo, bet jo netraukdamas. Džefris dusyk pabeldė ir šūktelėjo.

– Lena?

Praėjo kelios akimirkos, ir jis ištempė ausis, mėgindamas suprasti, ar kambaryje kas nors yra.

Jis vėl pamėgino:

– Lena? – Ir atidarė duris.

– Šūdas, – tarė Frenkas ir išsitraukė ginklą. Džefris taip pat; instinktai suveikė greičiau, negu jis spėjo pastebėti, kad Lena tik maunasi kelnes, o ne stveria kokį nors ginklą.

Džefris uždavė klausimą, kuris tikrai šovė į galvą ir Frenkui:

– Kas, po galais, tau nutiko?

Lena atsikrenkštė, ant kaklo matėsi tamsios mėlynės.

– Nugriuvau, – tarstelėjo kimiu balsu.

Ji buvo tik su kelnėmis ir liemenėle, baltas audinys ant tamsios odos. Susidrovėjusi prisidengė rankomis. Ant žastų išryškėjo apskritos pirštų paliktos mėlynės, lyg kas būtų per stipriai ją sugriebęs. Žymė ant peties priminė įkandimą.

– Viršininke, – tarė Frenkas. Jis surakino Itaną Vaitą ir dabar laikė jį už žasto. Vaikinas stovėjo apsirengęs, tik be kojinių ir batų. Jo veidas – vienos mėlynės, lūpa per vidurį prakirsta.

Džefris pakėlė nuo grindų marškinius, ketindamas paduoti juos Lenai, kad ji prisidengtų. Stabtelėjo, supratęs, kad rankoje laiko įkaltį. Apačia buvo permirkusi tamsiu krauju.

– Jėzau, – sukuždėjo jis, mėgindamas pagauti Lenos žvilgsnį. – Ką tu padarei?

13

Sara sustojo prie Hartsdeilo medicinos centro, aikštelėje pasistatė mašiną greta Džefrio. Jis jai nieko nepaaiškino, tik pasakė, kad ji reikalinga ligoninėje, mat reikią paimti dviejų įtariamųjų fizinius įkalčius. Telefonu jis nesakė jų vardų, bet Sara jau seniai pažino jo minčių eigą ir suprato, kad jis turi galvoje Itaną Vaitą ir Leną.

Kaip visada, priimamasis buvo tuščias. Sara apsidairė, ieškodama budinčios slaugytojos, bet jai, matyt, pertraukėlė. Koridoriuje Džefris kalbėjosi su pagyvenusiu vidutinio ūgio stambiu vyriškiu. Už jų priešais uždarytas apžiūros kambario duris stovėjo Bredas Stivensas, uždėjęs ranką ant pistoleto buožės.

Prisiartinusi Sara išgirdo, ką žmogus sako Džefriui spigiu, kupinu nepatenkinimo balsu:

– Mano žmona ir taip jau per daug prisikentėjo.

– Žinau, kiek ji prisikentėjo, – atsakė Džefris. – Džiaugiuosi, kad rūpinatės jos gerove.

– Aišku, kad rūpinuosi, – atkirto anas. – Ką jūs norite pasakyti?

Džefris pamatė Sarą ir mostu pakvietė ją prieiti.

– Čia Sara Linton, – pristatė jis vyriškiui. – Ji atliks fizinę apžiūrą.

– Daktaras Brajenas Keleris, – atsakė žmogus, vos dirstelėjęs į Sarą. Prie šono jis laikė moterišką rankinę, matyt, žmonos.

– Daktaras Keleris yra Džilės Rozen vyras, – paaiškino Džefris. – Lena paprašė manęs jai paskambinti.

Sara stengėsi nepasirodyti nustebusi.

Džefris tarė Keleriui:

– Malonėkite atleisti. – Jis nusivedė Sarą koridoriumi prie apžiūros kambarėlio.

– Kas nutiko? – paklausė ji. – Žadėjau mamai šiandien popiet atvažiuoti į Atlantą.

Jis uždarė duris, tada tarė:

– Čakui perpjauta gerklė.

– Čakui Geinsui? – paklausė ji, lyg dar būtų kitas Čakas.

– Ant nužudymo įrankio – Lenos pirštų atspaudai.

Akimirką Sarai apsisuko galva, ji mėgino suvokti, ką jis šneka.

Jis paklausė:

– Prisimeni įkalčius po išprievartavimo?

Akimirką Sara nesuprato, ką jis kalba.

– Kai kalbėjomės apie DNR ant apatinių, pagalvojai apie įkalčius, kuriuos surinkome po Lenos išprievartavimo?

Ji mėgino sugalvoti, kaip geriausia jam atsakyti, bet suprato, kad klausimas per daug tiesmukas, ir galėjo atsakyti tik „taip“.

Džefrio veidą perkreipė pyktis.

– Kodėl man nesakei, Sara?

– Nes taip negalima, – atsakė ji. – Negalima jų naudoti prieš ją.

– Paaiškink Albertui Geinsui, – atrėžė Džefris. – Paaiškink Čako mamai.

Sara neprasižiojo, nes vis dar negalėjo patikėti, kad Lena kaip nors susijusi su nusikaltimais.

– Pirmiausia imkis Vaito, – paliepė Džefris vis dar griežtu balsu. – Kraujas, seilės, plaukai. Iššukuok visą kūną. Lyg per skrodimą.

– Ko ieškoti?

– Bet ko, kas susietų jį su nusikaltimo vieta, – atsakė Džefris. – Jau turime kruviną Lenos bato pėdsaką. – Jis papurtė galvą. – Viskas buvo kruvina.

Džefris atidarė duris ir pažvelgė į koridorių. Jis neišėjo, todėl Sara suprato, kad turi jai pasakyti dar kažką.

– Kas dar? – paklausė ji.

Pyktis jo balse kiek atlėgo.

– Jai visai prastai.

– Prastai?

Džefris vėl pažvelgė į koridorių, tada atsigręžė į Sarą.

– Nežinau, ar jie susigrūmė, ar kaip. Gal Čakas ją puolė, o ji gynėsi. Galbūt Vaitas pasiuto.

– Ji taip sakė?

– Ji nieko nesako. Abu nesako. – Jis nutilo. – Vaitas tvirtina, kad jie visą naktį kartu buvo jos bute, bet koledže kalbama, kad Vaitas iš laboratorijos išėjo po Lenos. – Džefris parodė į koridorių. – Tiesą sakant, Brajenas Keleris buvo vienas iš paskutinių, ją matęs.

– Lena paprašė pakviesti jo žmoną?

– Aha, – atsakė Džefris. – Liepiau Frenkui klausytis kitame kambaryje, jei ji ką nors prasitartų.

– Džefri…

– Nepamokslauk man apie daktarus ir pacientus, Sara. Per daug jau lavonų.

Sara suprato, kad toliau ginčytis neverta.

– Kaip laikosi Lena?

– Ji palauks, – atsakė jis, aiškiai nenorėdamas, kad ji dar ko nors klaustų.

– Ar turi orderį?

– Tai tu jau ir teisininkė? – Jis nelaukė, kol ji atsakys. – Šįryt pasirašė teisėja Benet. – Jai nieko neatsakius, jis pridūrė: – Ką? Nori pažiūrėti? Nebetiki, kad sakau tiesą?

– Neprašiau…

– Ne, štai. – Jis išsitraukė iš kišenės orderį ir tėškė jį ant spintelės. – Matai, Sara? Aš tau sakau tiesą. Stengiuosi padėti tau gerai dirbti savo darbą, kad nenukentėtų dar kas nors.

Ji žvelgė į dokumentą, į glaustą Bilės Benet parašą.

– Eime prie darbo.

Džefris pasitraukė, kad ji galėtų išeiti, o Sara pajuto viduje kylantį neįtikėtiną siaubą.

Brajenas Keleris tebestovėjo koridoriuje, laikydamas žmonos rankinę. Jis bukai dėbsojo, kai Sara praėjo pro šalį, ir atrodė toks nekaltas, kad ji turėjo sau priminti, jog jis muša žmoną.

Bredas kilstelėjo kepurę ir atidarė Sarai duris, tardamas:

– Ponia.

Itanas Vaitas stovėjo kambario viduryje. Jis vilkėjo šviesiai žaliais ligoninės naktiniais, raumeningas rankas laikė sukryžiavęs ant krūtinės. Neseniai jam kažkas trenkė į nosį, iki lūpų driekėsi plona sudžiūvusio kraujo juostelė. Didelė raudona dėmė po akimi pamažu virto mėlyne. Rankos buvo ištatuiruotos sudėtingomis kovos scenomis. Ant nuogų blauzdų – geometriniai raštai, o šonuose – kylančios liepsnos.

Jis atrodė paprastas vaikis trumpai kirptais plaukais ir treniruotu kūnu, matyti, kad labai daug laiko praleidžia sporto salėje. Pečių raumenys tvinkčiojo, tempdami ligoninės marškinių audinį. Jis buvo smulkaus sudėjimo, geru sprindžiu žemesnis už Sarą, bet kažkodėl atrodė, kad užima visą erdvę. Pikta išraiška bylojo, kad bet kurią akimirką galėtų šokti ant jos. Sara džiaugėsi, kad Džefris kambaryje nepaliko jų vienų.

– Itanai Vaitai, – tarė Džefris, – čia daktarė Linton. Ji paims tavo mėginius, kaip leido teismas.

Sara užsimovė pirštines, o Vaitas perskaitė orderį. Ant spintutės buvo sudėlioti objektiniai stikleliai ir DNR tyrimo rinkinys, taip pat juodos plastikinės šukos ir vamzdeliai kraujui paimti. Džefris tikriausiai paprašė slaugytojos, kad viską paruoštų, bet Sarai buvo smalsu, kodėl jis nepaprašė moters pasilikti ir padėti. Galbūt jis nenori, kad dar kas nors matytų.

Sara užsidėjo akinius, nusprendusi paprašyti Džefrio atsiųsti slaugę.

Bet nespėjo nieko pasakyti, nes Džefris tarė Vaitui:

– Nusirenk.

– Tai ne… – Sara nutilo viduryje žodžio. Vaitas nusimetė marškinius ant grindų. Ant pilvo buvo ištatuiruota didžiulė svastika. Krūtinės viršuje, dešinėje pusėje – blyškus Hitlerio atvaizdas. Kairėje – vora esesininkų atiduoda pagarbą atvaizdui priešais.

Sara įstengė tik išpūsti akis.

– Na kaip? – nusišaipė Vaitas.

Džefris smogė vaikinui į veidą ir prispaudė jį prie sienos. Sara atšoko ir prisiglaudė prie spintutės. Ji matė, kaip juda Itano nosis, o į burną varva ką tik pasipylęs kraujas.

Džefris prašneko tyliu grėsmingu balsu ir pasakė tai, ko Sara manė daugiau niekada nebeišgirsianti.

– Tai mano žmona, tu sušiktas benkarte. Supratai?

Vaito galva buvo suspausta tarp Džefrio rankos ir sienos. Jis linktelėjo, bet akyse – nė lašo baimės. Jis atrodė lyg žvėris narve, kuris žino, kad netrukus sugalvos, kaip ištrūkti.

– Va taip, – tarė Džefris ir pasitraukė.

Vaitas pažvelgė į Sarą.

– Jūs liudininkė, taip, daktare? Policijos brutalumas.

Džefris atsakė:

– Ji nieko nematė.

Sara mintyse nusikeikė, kam jis ją čia įvėlė.

– Tikrai? – paklausė Vaitas.

Džefris žengė artyn ir tarė:

– Neduok man progos mojuoti kumščiu.

– Klausau, pone, – niūriai burbtelėjo jaunuolis.

Jis atgalia ranka nusišluostė iš nosies srūvantį kraują, nenuleisdamas akių nuo Saros. Mėgino ją įbauginti, ir ji tikėjosi, kad nepastebės, jog tikrai įbaugino.

Sara atidarė burnos DNR rinkinį. Ji priėjo prie Vaito su gremžtuku rankoje ir tarė:

– Prašau išsižioti.

Jis pakluso ir plačiai išsižiojo, kad ji galėtų pagremžti odos. Ji paėmė kelis tepinėlius, bet, kai ėmė ruošti objektinius stiklelius, virpėjo rankos. Sara giliai atsikvėpė, mėgindama nusiteikti laukiančiai užduočiai. Itanas Vaitas – eilinis pacientas. Ji – daktarė ir viso labo dirba savo darbą.

Klijuodama pavyzdžių etiketes ji juto, kaip jis varsto žvilgsniu jai nugarą. Lyg nuodingos dujos kambarį užliejo neapykanta.

Ji tarė:

– Man reikia jūsų gimimo datos.

Jis akimirką patylėjo, o tada pasakė lyg laisva valia:

– 1980 metų lapkričio dvidešimt pirmoji.

Sara pažymėjo informaciją etiketėje šalia jo pavardės, savo pavardės, vietos, datos ir laiko. Šitaip reikia sukataloguoti visus įkalčius, paskui arba sudėti į popierinį įkalčių maišelį, arba ant objektinio stikliuko.

Ji pincetu paėmė sterilų sugertuką ir iškėlė prie jo burnos.

– Prašau sudrėkinti jį seilėmis.

– Aš nesiseilėju.

Sara atkakliai laikė pincetą, kol jis pagaliau iškišo liežuvį, kad ji galėtų įdėti popierėlį į burną. Palaukusi, kiek priklauso, ji paėmė sugertuką ir pažymėjo jį kaip įkaltį.

Laikydamasi procedūros, ji paklausė:

– Norėtumėt vandens?

– Ne.

Ji tęsė pirminę apžiūrą, jusdama, kaip jis seka akimis kiekvieną jos judesį. Net kai stovėdavo prie spintutės, atsukusi jam nugarą, juto į save įsmeigtas Itano akis, lyg besirengiančio pulti tigro.

Supratusi, kad nebegali ilgiau išsisukinėti jo neliesdama, pajuto, kaip jai gniaužia gerklę. Per pirštines juto šiltą jo odą, įtemptus raumenis. Sara daug metų nebuvo ėmusi gyvo paciento kraujo, todėl vis nepataikė į veną.

– Atleiskit, – pasakė ji po antro mėginimo.

– Nieko tokio, – atsakė jis, bet mandagus tonas nederėjo prie neapykantos kupino žvilgsnio.

Trisdešimt penkių milimetrų fotoaparatu Sara užfiksavo, regis, gynybines žaizdas ant jo kairiojo dilbio. Ant kaklo ir galvos buvo keturi negilūs įbrėžimai, o už kairės ausies – pusmėnulio formos įdrėskimas, matyt, nagu. Genitalijų sritis nubrozdinta, galvutė paraudusi ir sudirginta. Ant kairiojo sėdmens – įdrėskimas nagu, ilgesnis – nugaros apačioje. Sara paprašė Džefrio palaikyti liniuotę prie sužalojimų ir kiekvieną nufotografavo makroobjektyvu.

– Prašau atsigulti ant stalo.

Itanas pakluso, įdėmiai žvelgdamas į ją.

Sara nuėjo prie spintelės ir atsuko jam nugarą. Išlankstė nedidelį baltą popieriaus lapą ir vėl atsigręžusi tarė:

– Pasikelkit, kad galėčiau pakloti jį po jumis.

Jis vėl pakluso, nenuleisdamas akių nuo jos veido.

Kai ji iššukavo gaktos plaukus, iškrito keli svetimi plaukeliai. Jie dar buvo su svogūnėliais, vadinasi, plaukeliai išrauti iš kūno. Aštriomis žirklutėmis ji iškirpo kuokštą iš jo vidinės šlaunies pusės, įmetė į voką ir užrašė reikiamą informaciją.

Drėgnu pagaliuku paėmė išdžiūvusių skysčių mėginius nuo jo penio ir kapšelio, taip kietai sukandusi dantis, kad net maudė. Išgramdė jo rankų ir kojų panages, nufotografavo nulūžusį dešinės rankos rodomojo piršto nagą. Kai baigė apžiūrą, spintutė buvo nukrauta įkalčiais. Viskas džiūvo vėsiame tepinėlių džiovyklės ore arba buvo sudėta į įkalčių maišelius ir užklijuota, dabar Sara jau tvirta ranka užrašė etiketes.

– Viskas, – pasakė nusimaudama pirštines ir mesdama jas ant spintutės. Ji išskubėjo iš kambario beveik tekina. Koridoriuje dar stovėjo Bredas ir Keleris, bet ji pralėkė pro juos, netardama nė žodžio.

Sara grįžo į tuščią apžiūros kambarėlį, kiekvieną kūno colį varstė baimė ir pyktis. Ji pasilenkė virš kriauklės, visu stiprumu atsuko čiaupą, kad galėtų šaltu vandeniu apsišlakstyti veidą. Gerklėje strigo tulžis, ir ji rijo vandenį, stengdamasi neapsivemti. Ji dar juto ją sekančias Itano akis, deginančias jos kūną lyg karšta geležis. Ji užuodė jo muilą, o kai užsimerkė, prieš akis iškilo nestipri erekcija, kai ėmė tepinėlį nuo penio ir šukavo gaktos plaukus.

Čiaupas dar kliokė, ir Sara užsuko vandenį. Šluostydamasi rankas popieriniu rankšluosčiu, ji staiga suprato, kad stovi tame pat kambaryje, kuriame pernai surinko Lenos įkalčius po išprievartavimo. Ant šito stalo gulėjo Lena. Tą pačią spintutę ji apstatė Lenos įkalčiais, visai kaip ką tik Itano Vaito.

Sara susiėmė rankomis už liemens ir dairėsi po kambarį, stengdamasi nepasiduoti užgriuvusiems prisiminimams.

Po kelių minučių į duris pabeldė Džefris ir nelaukdamas kvietimo įėjo. Jis buvo nusivilkęs švarką, ji matė ginklą dėkle.

– Galėjai mane įspėti, – pasakė ji, ir užlūžo balsas. – Galėjai pasakyti.

– Žinau.

– Tai šitaip man atsilygini? – paklausė, jusdama, kad tuojau arba pravirks, arba ims rėkti.

– Ne atsilyginu, – atsakė jis, o ji pati nežinojo, patikėjo juo ar ne.

Sara prisidėjo ranką prie lūpų, mėgindama užgniaužti kūkčiojimą.

– Jėzau Kristau, Džefai.

– Žinau.

– Nežinai, – atsakė ji, balsas kambaryje nuaidėjo garsiai. – Dieve, ar matei tas tatuiruotes? – Sara nelaukė, kol jis atsakys. – Ten svastika… – Ji neįstengė kalbėti. – Kodėl manęs neįspėjai?

Džefris patylėjo.

– Norėjau, kad pati pamatytum, – paaiškino jis, – ir suprastum, su kuo turime reikalą.

– Negalėjai man pasakyti?! – piktai papriekaištavo ji, vėl atsukdama čiaupą. Gurkštelėjo vandens, išsiskalavo bjaurų skonį iš burnos. – Kur užtrukai? – paklausė, prisiminusi, kaip jis trenkė Itano galvą į sieną. – Vėl jį mušei?

– Ir pirma nemušiau.

– Netrenkei jam į paakį? – paklausė ji. – Jam iš nosies bėgo kraujas, Džefri. Jis atrodė šviežias.

– Kartoju, aš jo nemušiau.

Ji pastvėrė jį už rankų ir apžiūrėjo, ar krumpliai nesubraižyti ir nenubrozdinti. Jie buvo švarūs, bet ji vis tiek paklausė:

– Kur žiedas?

– Nusiėmiau.

– Tu niekada jo nenusiimi.

– Sekmadienį, – atsakė jis. – Nusiėmiau sekmadienį, prieš kalbėdamasis su tavo tėvais.

– Kodėl?

Jis nenorom paaiškino:

– Jis buvo kruvinas, Sara. Aišku? Išteptas Tesos krauju.

Sara paleido jo ranką. Ji uždavė klausimą, apie kurį neleido sau nė pagalvoti, kol buvo vienoje patalpoje su Vaitu.

– Manai, jis galėjo užsipulti Tesą?

– Jis neturi alibi dėl sekmadienio. Bent jau patikimo alibi.

– Kur jis buvo?

– Sako, kad bibliotekoje, – atsakė Džefris. – Niekas jo neprisimena. Galėjo būti miške. Galėjo nužudyti Endį, paskui palūkėti miške ir pažiūrėti, kas dedasi.

Sara linktelėjo, ragindama kalbėti toliau.

– Jis netykojo Tesos, Sara. Ji tiesiog atėjo, ir jis pasinaudojo proga.

Sara vėl įsitvėrė spintutės, užsimerkė ir pamėgino įsivaizduoti, kad žmogus iš ano kabineto subadė Tesą. Sara ir anksčiau buvo iš arti mačiusi žmogžudį, ir ją tada pribloškė, koks tas žmogus normalus, koks paprastas. Su drabužiais toks pat atrodė ir Itanas Vaitas. Jis galėtų būti eilinis studentas. Galėtų būti jos pacientas. Jo gimtajame miestelyje galbūt dirba lygiai tokia pat pediatrė kaip Sara, mačiusi, kaip Itanas Vaitas tapo vyru.

Kai įstengė prašnekti, paklausė:

– O kaip čia susijusi Lena?

– Ji su juo draugauja, – atsakė Džefris. – Ji jo mergina.

– Negaliu patikėti…

– Kai ją pamatysi, – pratarė Džefris, – kai ją pamatysi, Sara, nepamiršk, kad ji susidėjusi su Vaitu. Jinai jį gina. – Jis parodė į sieną, už kurios buvo kitas apžiūros kambarys. – Tą padarą, kurį ten matei, tą gyvulį, ji gina!

– Nuo ko gina? – paklausė Sara. – Ant peilio jos pirštų atspaudai. Tai ji dirbo su Čaku.

– Kai ją pamatysi, suprasi.

– Dar viena staigmena? – paklausė ji, pagalvojusi, kad dar vienos neištvers, ypač jei ji susijusi su Lena. – Ar ir ji išsitatuiravo svastiką?

– Tiesą sakant, – pratarė Džefris, – pats nežinau, ką apie ją manyti. Ji prastai atrodo. Tai yra ji sužeista.

– Sužeista?

– Nežinau, – pakartojo jis. – Kažkas ją aptalžė.

– Kas?

– Frenkas mano, kad Čakas kažką padarė.

– Ką padarė? – paklausė Sara, baimindamasi to, ką jis gali pasakyti.

– Užpuolė, – atsakė Džefris. – Arba gal jis tiesiog ją užkniso, tada ji pasakė Vaitui, ir Vaitas pasiuto.

– O kaip tu manai, kas nutiko? – paklausė Sara.

– Tiesą sakant, velniai žino, – atsakė jis. – Ji man nieko nesako.

– Ar klausei jos taip pat kaip Vaito? – tarė ji. – Prikišęs kumštį prie veido?

Iš akių supratusi, kad Džefris įsižeidė, ji pasigailėjo, kad negali atsiimti šių žodžių, bet žinojo, kad taip nieko nebus. Ji vis tiek norėjo išgirsti atsakymą.

– Kuo tu mane laikai? – paklausė jis.

– Laikau… – pratarė Sara, nesugalvodama, ką pasakyti. – Man regis, mes abu turime dirbti savo darbą. Dabar ne laikas apie tai kalbėtis.

– Aš noriu pasikalbėti, – pareiškė jis. – Man reikia, kad tu būtum mano pusėje. Negaliu vienu metu kovoti su visais.

– Ne dabar, – atsakė ji. – Kur Lena?

Džefris vėl išėjo į koridorių, rodydamas, kad pažiūrėtų pati.

Sara nusišluostė rankas į kelnes ir pro Bredą patraukė į kitą kambarį. Jau ketino atidaryti duris, bet pro jas išėjo Frenkas.

– Labas, – tarė šis, žvelgdamas kažkur jai per petį. – Ji prašė vandens.

Sara įžengė į kambarį. Pirmiausia pamatė ne Leną, o išprievartavimo įkalčius ant spintutės. Sara sustingo, neįstengė nė krustelėti, kol Džefris neuždėjo rankos jai ant nugaros ir nestumtelėjo. Ji norėjo išsilieti ant jo, daužyti kumščiais jam į krūtinę ir prakeikti jį, kam verčia ją vėl daryti tą patį, bet liko visai bedvasė. Jautėsi nustojusi visko, išskyrus sielvartą.

Džefris tarė:

– Sara Linton, čia Džilė Rozen.

Smulki juodai apsirengusi moteris stovėjo nugara į sieną. Ji kažką pasakė, bet Sara išgirdo tik metalo skimbčiojimą. Ant lovos, nukorusi kojas, sėdėjo Lena. Ji vilkėjo žaliais ligoninės marškiniais su raišteliu ant kaklo. Ji judino ranką pirmyn atgal, lyg tąsoma nervinių traukulių, o jai ant riešo užkabintas antrankis trinkčiojo į lovos kojūgalio groteles.

Sara taip sukando lūpą, kad net pajuto kraujo skonį. Ji tarė:

– Tučtuojau nuimk jai antrankius.

Džefris susvyravo, bet pakluso. Tada ji jam tarė:

– Dink, – tokiu balsu, kad ginčytis nebuvo galima.

Jis vėl delsė. Ji pažvelgė jam tiesiai į akis ir raiškiai pakartojo:

– Dink. Iš. Čia.

Džefris išėjo, jam už nugaros spragtelėjusios užsitrenkė durys. Sara stovėjo, įsisprendusi rankomis į klubus, už kelių pėdų nuo Lenos. Nors ir be antrankių, Lenos ranka ir toliau judėjo pirmyn atgal lyg paralitikės. Sara galvojo, kad išėjus Džefriui patalpa atrodys ne tokia ankšta, bet vis tiek regėjosi, kad ant jos griūva sienos. Tvyrojo apčiuopiama baimė, ir Sara pajuto, kad staiga ją sukaustė šaltis.

– Kas tave taip išgražino? – paklausė ji.

Lena atsikrenkštė, nudelbė akis. Kai pamėgino šnekėti, pasigirdo tik kuždesys:

– Nugriuvau.

Sara prisidėjo ranką prie krūtinės.

– Lena, – tarė ji, – tave išprievartavo.

– Nugriuvau, – pakartojo Lena, vis dar mojuodama ranka.

Džilė Rozen perėjo kambarį ir kriauklėje sudrėkino popierinį rankšluostį. Ji grįžo prie Lenos ir ėmė rankšluosčiu šluostyti jai veidą bei kaklą.

Sara paklausė:

– Tai Itanas tave šitaip?

Lena papurtė galvą, o Rozen mėgino nušluostyti kraują.

Ji tarė:

– Itanas nieko nedarė.

Rozen uždėjo rankšluostį Lenai ant sprando. Galbūt ji šluosto įkalčius, bet Sara nesuko dėl to galvos.

– Lena, – pratarė Sara, – nebijok. Daugiau jis tavęs neskriaus.

Lena užsimerkė, bet leido Rozen nušluostyti pasmakrę.

– Jis ir neskriaudė.

– Tu nekalta, – kalbėjo Sara. – Neturi jo ginti.

Lena neatsimerkė.

– Čakas? – paklausė Sara. Rozen krūptelėjo ir pakėlė akis.

Sara pakartojo:

– Čakas?

Lena sukuždėjo:

– Čako nemačiau.

Sara atsisėdo ant lovos krašto, trokšdama suprasti.

– Lena, prašau.

Lena nusigręžė. Marškiniai prasiskleidė, ir Sara išvydo gilų įkandimą tiesiai virš jos dešinės krūties.

– Ar Čakas jus skriaudė? – pagaliau prašneko Rozen.

– Be reikalo jus pakviečiau, – pasakė Lena anai.

Rozen akys sudrėko, ji užkišo Lenai už ausies plaukų sruogą. Tikriausiai regėjo save prieš dvidešimt metų.

Lena jai tarė:

– Prašau, išeikit.

Rozen pažvelgė į Sarą, lyg ja nelabai pasitikėtų.

– Turite teisę pasikviesti čia ką nors, – sumurmėjo Rozen. Dirbdama koledže, ji tikriausiai ir anksčiau buvo iškviesta panašiomis progomis. Išmanė sistemą, net jei pati ja niekada nepasinaudojo.

– Prašau, išeikit, – pakartojo Lena, vis dar užsimerkusi, lyg galėtų mintimis išginti moterį.

Rozen prasižiojo, ketindama dar kažką sakyti, bet, matyt, apsigalvojo. Ji skubiai išėjo, lyg spruktų iš kalėjimo.

– Regis, tau nubrozdinta trachėja, – pasakė Sara. – Jei pažeistos gerklos… – Sara nutilo, nes nežinia, ar Lena apskritai ją girdėjo. Buvo taip stipriai užsimerkusi, kad atrodė, nori išstumti visą pasaulį.

– Lena, – tarė Sara, prisiminusi Tesą miške, – ar tau sunku kvėpuoti?

Lena vos įžiūrimai papurtė galvą.

– Ar galiu pačiupinėti? – paklausė Sara, bet nenorėjo laukti atsakymo. Kaip įmanydama švelniau patikrino odą aplink Lenos gerklas, ieškodama oro kišenėlių. – Tik nubrozdinta, – pasakė. – Neįtrūko, bet kurį laiką skaudės.

Lena vėl nusikosėjo, ir Sara padavė jai stiklinę vandens.

– Tik lėtai, – perspėjo, paversdama stiklinę.

Lena vėl užsikosėjo ir apsidairė po kambarį, tarsi neprisimintų, kaip čia pateko.

– Tu ligoninėje, – paaiškino Sara. – Ar Čakas tave skriaudė, o Itanas sužinojo? Ar taip buvo, Lena?

Ji nurijo seiles ir susiraukė iš skausmo.

– Nugriuvau.

– Lena, – atsiduso Sara, apimta tokio liūdesio, kad vos įstengė kalbėti. – Dieve, prašau, papasakok, kas nutiko.

Lena nepakėlė galvos, tik kažką sumurmėjo.

Sara paklausė:

– Ką?

Ji atsikrenkštė ir pagaliau atsimerkė. Kraujagyslės buvo sutrūkinėjusios, baltymai išmarginti smulkiais raudonais taškiukais.

Ji pasakė:

– Noriu į dušą.

Sara pažvelgė į išprievartavimo rinkinį ant spintutės. Atrodė, dar sykį to padaryti neįstengs. Vienas žmogus negali tiek pakelti. Lena sėdėjo, bejėgiškai laukdama, kol Sara atliks, ką priklauso, ir jai maudė širdį.

Lena tikriausiai pastebėjo, kad ji dvejoja.

– Prašau, negaiškim, – sukuždėjo ji. – Jaučiuosi tokia nešvari. Noriu nusiprausti.

Sara prisivertė nusliuogti nuo lovos ir prieiti prie spintutės. Tikrindama, ar į fotoaparatą įdėta juostelė, ji jautėsi atbukusi.

Laikydamasi procedūros, Sara paklausė:

– Ar per pastarąsias dvidešimt keturias valandas turėjai neprievartinių lytinių santykių?

Lena linktelėjo.

– Taip.

Sara užsimerkė.

– Neprievartinių lytinių santykių? – pakartojo ji.

– Taip.

Sara stengėsi kalbėti ramiai.

– Ar po užpuolimo apsiprausei ar palindai po dušu?

– Manęs niekas neužpuolė.

Sara priėjo ir atsistojo priešais Leną.

– Galiu duoti tau tabletę, – pasakė ji. – Kaip aną sykį.

Lenos ranka dar vis virpėjo ir trynėsi į lovos paklodę.

– Tai skubi kontracepcija.

Lena be garso sukrutino lūpas.

– Ji dar vadinama „kito ryto“ tablete. Prisimeni, kaip ji veikia?

Lena linktelėjo, bet Sara vis tiek paaiškino:

– Vieną reikės išgerti dabar, o kitą – po dvylikos valandų. Duosiu ko nors nuo pykinimo. Ar praėjusį kartą stipriai pykino?

Lena lyg ir linktelėjo, Sara gerai nesuprato.

– Gali suremti spazmai, svaigti galva, tepti.

– Gerai, – nutildė ją Lena.

– Gerai? – paklausė Sara.

– Gerai, – pakartojo ji. – Taip. Duok tabletes.

Sara sėdėjo morge prie savo stalo, rankomis parėmusi galvą, petimi priglaudusi prie ausies telefoną, ir klausėsi, kaip skamba tėvo mobilusis.

– Sara? – atsiliepė Ketė iš rūpesčio įtemptu balsu. – Kur tu?

– Ar negavot mano žinutės?

– Nemokam patikrinti, – atsakė motina, lyg tai būtų akivaizdu. – Jau pradėjom nerimauti.

– Atleisk, mama, – tarė Sara, dirsteldama į morgo laikrodį. Tėvai laukė jos skambučio jau prieš valandą. – Nužudytas Čakas Geinsas.

Ketė taip pasibaisėjo, kad pamiršo rūpestį.

– Tas berniukas, kuris trečioje klasėje suvalgė tavo paveikslą iš makaronų?

– Taip, – atsakė Sara. Motina Saros vaikystės draugus prisimindavo pagal kvailystes, kurių jie pridarė būdami maži.

– Na, tiesiog kraupu, – tarė Ketė, bet Čako mirties nesusiejo su Tesos nelaime.

– Man reikia atlikti skrodimą, ir dar yra reikalų. – Sara nenorėjo pasakoti motinai apie Leną Adams ar dar ką nors, kas nutiko ligoninėje. Net jei norėtų, tikriausiai neįstengtų išsakyti savo jausmų. Jautėsi sužeista, apnuoginta ir nieko taip netroško, kaip tučtuojau lėkti pas saviškius.

– Ar galėsi atvažiuoti rytą? – paklausė Ketė su keista gaidele balse.

– Atvažiuosiu šįvakar, kai tik galėsiu, – atsakė Sara ir pagalvojo, kad dar niekada nedegė tokiu noru sprukti iš miestelio. – Kaip Tesė?

– Ji čia, – atsakė Ketė. – Kalbasi su Devonu.

– Nieko sau, – atsakė Sara. – Tai gerai ar blogai?

– Turbūt labiau pirmas variantas, – mįslingai atsakė Ketė.

– O kaip tėtis?

Ketė prieš atsakydama patylėjo.

– Neblogai, – atsakė neužtikrintai.

Sara bandė sulaikyti ašaras. Jai atrodė, kad ir taip jau skęsta. Jei reikės jaudintis dar ir dėl santykių su tėvu, ji nebeištvers.

– Mažute? – tarė Ketė.

Iš ant stalo krentančio šešėlio Sara pažino Džefrį. Ji pakėlė akis, bet ne į jį. Pro langą pamatė prie lavono besikalbančius Frenką ir Karlosą.

Sara tarė:

– Atėjo Džefris, mama. Reikia dirbti.

Vis dar susirūpinusi Ketė atsakė:

– Gerai.

– Atlėksiu, kai tik galėsiu, – pasakė Sara ir padėjo ragelį.

Džefris paklausė:

– Kas nors Tesei?

– Tiesiog noriu ją pamatyti, – atsakė Sara. – Noriu būti su šeima.

Džefris pajuto, kad jis į šitą sąvoką neįeina.

– Ar dabar apie tai kalbėsimės?

– Tu ją surakinai, – pasakė Sara, pati nežinodama, ar labiau skaudu, ar pikta. – Negaliu patikėti, tu ją surakinai.

– Ji įtariamoji, Sara.

Jis dirstelėjo per petį. Frenkas žvelgė į užrašų knygutę, bet Sara žinojo, kad jis girdi kiekvieną žodį. Bet dėl viso pikto ji vis tiek pakėlė balsą:

– Ją išprievartavo, Džefri. Nežinau kas, bet išprievartavo, ir nereikėjo jos surakinti.

– Ji susijusi su žmogžudystės tyrimu.

– Iš to kambario ji niekur nebėgo.

– Ne tai svarbu.

– O kas svarbu? – paklausė ji, stengdamasi kalbėti tyliai. – Ją pakankinti? Palaužti?

– Toks mano darbas, Sara. Aš priverčiu žmones prisipažinti.

– Neabejoju, kad jie bet ką prisipažįsta, kad tik jų nemuštum.

– Klausyk, Sara, tokie kaip Itanas Vaitas supranta tik vieną kalbą.

– Ak, gal aš praleidau, kaip jis tau pasakė, ką norėjai girdėti?

Džefris dėbtelėjo į ją, aiškiai stengdamasis neužrikti. Pagaliau paklausė:

– Gal galim bendrauti taip kaip šįryt?

– Šįryt nebuvai prirakinęs išprievartavimo aukos prie ligoninės lovos.

– Juk ne aš slėpiau nuo tavęs įkalčius.

– Aš neslėpiau įkalčių, suski tu! Aš gyniau pacientę. Ar tau patiktų, jeigu kas nors pasinaudotų mano išprievartavimo įkalčiais, kad mane apkaltintų nebūtais dalykais?

– Nebūtais dalykais? – pakartojo jis. – Jos pirštų atspaudai ant nužudymo įrankio. Ji atrodo lyg sumušta. Jos draugužis – sušiktas nusikaltėlis. Ką dar, po galais, turėčiau manyti? – Jis akivaizdžiai stengėsi susitvardyti. – Mano darbas negali priklausyti nuo to, kas tau patinka.

– Negali, – atsakė ji ir atsistojo. – Ir nuo padorumo negali priklausyti.

– Nežinojau…

– Nebūk kvailas, – sušnypštė ji ir užtrenkė duris. Nebenorėjo, kad Frenkas girdėtų. – Juk matei, kaip ji atrodė, ką jis jai padarė. Dabar tikriausiai ir nuotraukas gavai. Ar matei, kaip sudraskytos kojos? Ar matei, kaip sukandžiota krūtis?

– Taip, – atsakė jis. – Mačiau nuotraukas. Mačiau. – Jis papurtė galvą, lyg gailėtųsi matęs.

– Tikrai manai, kad Lena nužudė Čaką?

– Vaito niekas nesieja su nusikaltimo vieta, – atsakė jis. – Duok man ką nors, kas jį susietų su nusikaltimo vieta. Parodyk man ką nors daugiau negu kruvini pirštų atspaudai ant nužudymo įrankio.

Vieno Sara niekaip negalėjo pamiršti.

– Nereikėjo jos surakinti.

– Ar turėčiau nekreipti dėmesio į tai, kad ji galbūt nužudė žmogų, vien dėl to, kad man jos gaila?

– O tau gaila?

– Žinoma, – atsakė jis. – Manai, man smagu žiūrėti į ją šitokią? Jėzau Kristau.

– Gal tai buvo savigyna.

– Tai turės nuspręsti jos advokatas, – atsakė Džefris, ir nors kalbėjo griežtai, Sara suprato, kad jis sako tiesą. – Negaliu leisti jausmams trukdyti atlikti pareigą, tu irgi neleisk.

– Matyt, aš ne tokia profesionalė kaip tu.

– Ne tą norėjau pasakyti.

– Aštuoniasdešimt procentų išprievartautų moterų anksčiau ar vėliau yra užpuolamos antrą kartą, – pasakė ji. – Žinojai?

Tyla buvo iškalbingiausias atsakymas.

– Užuot apkaltinęs ją žmogžudyste, turėtum ieškoti, ką apkaltinti išprievartavimu.

Džefris gūžtelėjo pečiais ir skėstelėjo rankomis.

– Negirdėjai? – paklausė jis taip įžūliai, kad ji užsinorėjo skelti jam antausį. – Jos neišprievartavo! Ji nugriuvo.

Sara atlapojo duris, supratusi, kad ilgiau su juo kalbėtis neįstengs. Išeidama į morgą juto, kaip Džefris į ją spokso, bet nekreipė dėmesio. Kad ir ką parodys skrodimas, ji niekada neatleis Džefriui už tai, kad prirakino Leną prie lovos. Dabar Sarai atrodė, kad niekada nenorės su juo kalbėtis.

Ji priėjo prie rentgeno nuotraukų, bet plėvių nematė. Sara ėmė giliai kvėpuoti, mėgindama priversti protą susikaupti ir dirbti. Užsimerkė, išmetė iš galvos Tesą ir Leną, išginė iš atminties Itaną Vaitą. Nusprendusi, kad atgavo pusiausvyrą, atsimerkė ir grįžo prie stalo.

Čakas Geinsas buvo stambaus sudėjimo, plačių pečių ir apžėlusia krūtine. Ant jo rankų nesimatė gynybos žaizdų, tad, matyt, jį užklupo netikėtai. Kaklas buvo atvertas, ryškiai raudonas, arterijos ir sausgyslės karojo lyg vijoklio šakelės. Ji aiškiai matė jo kaklo slankstelius, viena jų dalis buvo išnarinta iš įprastos vietos.

– Pirma apšviečiau jį ultravioletine šviesa, – pasakė Sara. Tokioje šviesoje pasimato kūno skysčiai, ir galima nustatyti, ar neseniai būta seksualinių santykių. – Jis švarus.

Džefris atsakė:

– Galėjo mūvėti prezervatyvą.

– Nusikaltimo vietoje jį radai?

– Lena susiprastų jį išsinešti.

Sara trūktelėjo žemyn lempą, aiškiai rodydama, kad susierzino. Ji nukreipė šviesą taip, kad matytų plotą aplink žaizdą.

– Yra viena dvejojimo žymė, – tarė ji, rodydama, kur neperpjauta ištisai. Tas, kas nužudė Čaką, bent sykį bedė ir tik paskui perrėžė odą.

– Taigi, – nutarė Džefris, – žmogus nebuvo stiprus.

– Perpjauti kremzles ir kaulus reikėjo daug jėgos, – atsakė Sara, pykdama, kad jis komentuoja, bet nenorėjo priekaištauti, kai girdi Frenkas. Tikriausiai kaip tik dėl to Džefris Frenką ir atsivežė. Ji paklausė: – Ar radai įrankį?

Džefris iškėlė plastikinį įkalčių maišelį, kuriame gulėjo kruvinas šešių colių ilgio medžioklinis peilis. Jis tarė:

– Tuščia makštis buvo jos kambaryje. Peilis tobulai tinka.

– Daugiau nieko neieškojai?

Džefris oriai atrėmė priekaištą:

– Išrausėme ir jos, ir Vaito kambarius. Jokio kito ginklo neradome. – Ir pridūrė: – Jokios rūšies.

Sara pavartė peilį. Ašmenys viename šone dantyti, o kitame aštrūs. Ant kriaunų buvo juodų pirštų atspaudų miltelių, ir ji įžiūrėjo nežymų juostele nuimto kruvino piršto atspaudo pėdsaką. O šiaip ginklas neatrodė labai kruvinas. Arba žudikas jį nušluostė, arba Džefris surado ne tą peilį. Sara galėjo spėti, kaip yra iš tikrųjų, bet prieš ką nors sakydama nusprendė įsitikinti.

Ji apsimovė dvejas pirštines. Vienintelė kita žymė ant kūno buvo gili durtinė žaizda aukštai kairėje krūtinės pusėje. Anga buvo per didelė Džefrio parodytam peiliui, kraštai neatitiko dantukų. Čako užpuolikas tikriausiai perrėžė jam gerklę, o paskui dūrė į krūtinę. Žaizda krūtinėje buvo įstriža, vadinasi, žmogus, kuris dūrė, tuo metu stovėjo virš kūno.

Džefris paklausė:

– Ar Tesė buvo padurta ne šitaip?

Sara nekreipė dėmesio į klausimą.

– Gal gali padėti man apversti jį ant šono?

Džefris nuėjo pasiimti pirštinių iš laikiklio ant sienos.

Frenkas paklausė:

– Reikia, kad ir aš padėčiau?

– Ne, – atsakė Sara. – Ačiū.

Frenkas pasiplekšnojo į krūtinę, jam aiškiai palengvėjo. Sara pastebėjo, kad jo krumplių oda nubrozdinta ir subraižyta. Jis pagavo jos žvilgsnį ir su drovia šypsena paslėpė ranką kišenėje.

Džefris paklausė:

– Jau galim?

Sara linktelėjo galva, laukdama, kad jis atsistotų į vietą.

Kadangi Čako galva buvo beveik atskirta nuo kūno, jį pajudinti buvo keblu. Dar sudėtingiau dėl to, kad kūnas tebebuvo pastiręs. Kojos nuslydo stalo krašto link, ir Sarai teko skubiai jį stverti, kad nenuriedėtų ant grindų.

Džefris tarė:

– Atsiprašau.

– Nieko tokio, – atsakė ji, jusdama, kaip ankstesnis pyktis malšta. Ji parodė į padėklą. – Gal galėtum paduoti man tą skalpelį?

Džefris suprato, kad tai neįprasta. Jis paklausė:

– Ko ieškai?

Sara apskaičiavo ašmenų trajektoriją, tada nežymiai įpjovė Čako nugarą žemiau kairiojo peties.

– Peilis – vienintelis ginklas, kurį radot? – paprašė patikslinti Sara, rodydama į dar vieną instrumentą ant padėklo.

– Taip, – patvirtino Džefris ir padavė jai nerūdijančio plieno pincetą.

Sara kyštelėjo pincetą į žaizdą, pasirausė jo smaigaliu, kol rado, ko ieškojo.

Džefris paklausė:

– Ką čia darai?

Užuot atsakiusi, ji ištraukė metalo gabaliuką.

Frenkas paklausė:

– Kas čia?

Džefrį, atrodė, supykins.

– Peilio smaigalys.

Sara pridūrė:

– Jis nulūžo, atsitrenkęs į mentę.

Frenkas aiškiai sutriko.

– Lenos peilis nenulūžęs, – jis pakėlė plastiko maišelį. – Smaigalys net neužlinkęs.

Džefrio veidas išbalo kaip popierius, o išraiška pasidarė tokia prislėgta, kad Sara pasigailėjo visko, ką pirma jam pasakė.

Frenkas paklausė:

– Kas, po galais, čia dedasi?

– Tai ne jos peilis, – atsakė Džefris iš susijaudinimo kimiu balsu. – Tai ne Lena.

14

Lena krūptelėjusi pabudo ir pakilo ant rankų. Nuo kiekvieno įkvėpimo maudė šonkaulius, o riešas tvinkčiojo, nors pagaliau buvo įtvertas stiklo pluošto langete. Ji pasikėlė ir apsidairė po ankštą kamerą, mėgindama prisiminti, kaip čia pakliuvo.

– Nurimk, – pasakė Džefris.

Jis sėdėjo ant lovelės priešais ją, pasirėmęs alkūnėmis į kelius, sunėręs rankas prieš save. Ji buvo areštinėje, o ne bendrose kamerose už nuovados. Kamera buvo tamsi, vienintelė šviesa krito iš stebėjimo būdelės koridoriuje. Kameros durys buvo atidarytos, bet Lena nežinojo, ką tai reiškia.

– Metas gerti antrą tabletę, – pasakė jis. Ant grindų greta jo stovėjo metalinis maisto padėklas su plastikiniu puoduku ir dviem tabletėmis. – Mažesnioji – kad nepykintų.

Lena įsidėjo tabletes į burną ir užgėrė šalto vandens gurkšniu. Mėgino įstatyti puoduką atgal į padėklo angą, bet buvo sutrikusi judesių koordinacija, ir Džefriui teko jai padėti. Jis apsitaškė kelnes vandeniu, bet nepastebėjo.

Ji kelissyk atsikrenkštė, tik tada įstengė paklausti:

– Kiek valandų?

– Maždaug be ketvirčio vidurnaktis, – atsakė Džefris.

Penkiolika valandų, pagalvojo Lena. Ji sulaikyta beveik penkiolika valandų.

– Ar tau ko nors atnešti? – paklausė Džefris. Kai jis pasilenkė padėti padėklo ant grindų, šviesa krito ant jo veido, ir ji pastebėjo, kad jis sukandęs dantis. – Kaip jautiesi?

Ji pamėgino gūžtelėti pečiais, bet labai skaudėjo. Jei kuri kūno dalis nebuvo nutirpusi, tai buvo pastirusi ir maudė. Net akių vokus mirksint gėlė.

– Kaip žaizda rankoje?

Lena pažvelgė į kyšantį iš langetės rodomąjį pirštą. Pagalvojo, kiek praėjo laiko nuo tada, kai įsipjovė mėgindama prisukti oro kondicionieriaus groteles. Visa amžinybė. Ji jau net nebe tas žmogus.

– Ar šitaip iškruvinai peilį? – paklausė Džefris, vėl palinkdamas į šviesą. – Kai įsipjovei ranką?

Ji vėl atsikrenkštė, bet skaudėjo tik dar labiau. Balsas gergždė, vos garsesnis už kuždesį.

– Ar galima dar vandens?

– Nori ko nors stipresnio? – paklausė jis. Ji įdėmiai pažvelgė į jį, mėgindama suprasti, ką jis rezga. Dabar Džefris vaizdavo gerąjį policininką, o jai taip reikėjo, kad kas nors maloniai su ja elgtųsi, kad ji tikriausiai juo patikės. Ji nekantravo kam nors papasakoti, kas nutiko, bet protas neįstengė sugalvoti žodžių, kurie turėtų sklisti iš burnos.

Atkišęs puoduką, Džefris tarė:

– Pirmiausia vandens, gerai?

Lena atsigėrė, džiaugdamasi, kad vanduo šaltas. Jis tikriausiai atnešė jo iš šaldiklio pagrindinėje fojė, o ne iš čiaupo.

Lena atidavė jam puoduką ir atsisėdo, atsirėmusi į sieną. Nugarą maudė, bet cemento blokas buvo tvirtas ir ramino. Ji pažvelgė į langetę, kuri prasidėjo tiesiai po pirštais ir kilo iki pusės rankos. Pajudinusi pirštus, pajuto, kad rankoje kažkas kirba.

– Tikriausiai baigiasi nuskausminamųjų veikimas, – pasakė Džefris. – Nori dar? Galiu paprašyti Saros, kad ko nors išrašytų.

Lena papurtė galvą, nors nieko daugiau netroško, tik užmaršties.

– Čako kraujo grupė B neigiama, – pasakė jis. – O tavo – A.

Ji linktelėjo galva. DNR tyrimų rezultatai bus maždaug po savaitės, bet kraujo grupę galima nustatyti tiesiog ligoninėje.

Džefris kalbėjo:

– Peilis, stalas ir tavo marškinių skvernai sukruvinti A grupės krauju.

Lena laukė, ką jis dar pasakys.

– Neradom nė lašo B neigiamos, – jis pridūrė. – Tik poste.

Ji sulaikė kvapą krūtinėje ir žiūrėjo, kiek ilgai ištvers.

– Lena… – pratarė jis. Jos nuostabai, jo balsas užlūžo, o jam nespėjus nudelbti akių, ji pastebėjo, koks jis nusiminęs.

Jis tarė:

– Neturėjau tavęs surakinti.

Lena galvojo, kaip tai suprasti. Ji beveik nieko neprisiminė po nakties su Itanu.

– Būčiau elgęsis visai kitaip, jei tik… – Jis pažvelgė į ją, šviesoje iš koridoriaus jo akys žvilgėjo. – Nežinojau.

Lena vos neužsikosėjo, norėjo dar vandens.

Jis tarė:

– Lena, papasakok man, kas nutiko. Papasakok, kas šitaip su tavim pasielgė, kad galėčiau jį nubausti.

Lena tik spoksojo. Ji pati taip su savim pasielgė. Kaip dar jis galėtų ją nubausti?

– Neturėjau tavęs surakinti, – pakartojo jis. – Labai atsiprašau.

Lena lėtai iškvėpė, jusdama, kaip skauda šonkaulį.

Ji paklausė:

– Kur Itanas?

Džefris įsitempė.

– Dar suimtas.

– Kuo kaltinamas?

– Pažeidęs lygtinio paleidimo sąlygas, – atsakė jis, bet smulkiau nepaaiškino.

– Jis tikrai mirė? – paklausė ji, prisiminusi, kada paskutinį sykį matė Čaką.

– Aha, – atsakė Džefris. – Mirė. – Jis vėl nudelbė akis. – Ar tai jis taip su tavim pasielgė, Lena? Čakas tave nuskriaudė?

Ji vėl atsikrenkštė, nuo pastangų skaudėjo kaklą.

– Ar galiu eiti namo?

Jis, regis, svarstė, bet iš to, ką buvo pasakęs anksčiau, ji jau suprato, kad neturi už ką jos ilgiau sulaikyti.

– Aš tik noriu namo, – pasakė Lena, bet turėjo galvoje ne tą koledžo skylę. Ji prisiminė namą, kurį turėjo, ir gyvenimą, kurį ten gyveno. Ji prisiminė Leną, kuri nepuldavo žmonių ir neversdavo jų daryti to, ko jie nenori. Gerąją Leną. Leną, kokia ji buvo, kol gyva buvo Sibilė.

Džefris atsakė:

– Atėjo Nana Tomas. Paskambinau jai, kad tave pasiimtų.

– Nenoriu jos matyti.

– Atleisk, Lena. Ji laukia tavęs, o aš negaliu – nenoriu – leisti tau važiuoti namo vienai.

Pakeliui į namus Nana tylėjo. Negalėjai suprasti, kiek ji žino. Lenai visa tai dabar nerūpėjo. Po vakarykštės audros jai niekas neberūpi.

Lena žvelgė pro langą ir galvojo, kad jau seniai nebuvo išvažiavusi mašina vakare. Paprastai tokiu metu jau būdavo lovoje, kartais miegodavo, kartais žvelgdavo pro lango stiklą ir laukdavo, kol išauš diena, bet niekada nebūdavo lauke. Niekada nebūdavo ten, kur nesijausdavo saugiai.

Nana sustojo kieme ir išjungė variklį. Užkišo raktelį už dangčio nuo saulės ir kvailai išsišiepė Lenai. Nana per daug pasitiki žmonėmis. Tokia pat buvo ir Sibilė, kol kažkoks pamišėlis ją nužudė.

Namas, kurį prieš kelerius metus nusipirko Sibilė ir Nana, buvo nedidelis, vienaukštis, kokių daugybė visame Hartsdeile. Vienoje pusėje – du miegamieji, koridorius veda į vonią, o kitoje pusėje – virtuvė, valgomasis ir svetainė. Antras miegamasis paverstas Sibilės darbo kambariu, bet Lena nežinojo, kam Nana dabar jį naudoja.

Lena sustojo ant laiptuko, ranka pasirėmusi į namą, kad nenugriūtų, kol Nana neskubėdama rakino duris. Nuovargis jau virto gyvenimo būdu; dar vienas pokytis.

Kai Nana atidarė duris, jas pasveikino trys trumpi signalizacijos skydelio pyptelėjimai. Turint galvoje, kaip Nana nesirūpina saugumu, Lena nustebo, kad ji pasivargino įvesti signalizaciją.

Nana tikriausiai perskaitė jos mintis.

– Žinau, – atsakė ji, surinkdama Sibilės gimimo datos skaitmenis. – Pagalvojau, kad jausiuosi saugiau po to, kai Sibilė… ir paskui tu…

– Verčiau jau laikytum šunį, – pasiūlė Lena, bet, pamačiusi susirūpinusį Nanos veidą, pasigailėjo. – Ir signalizacijos triukšmas gali išgąsdinti žmones.

– Kai tik įdiegė, aš ją vis įjungdavau. Ponią Mauši anapus gatvės kone ištiko širdies smūgis.

– Tikriausiai nieko baisaus, – pasakė Lena.

– Ir kodėl aš tavim abejoju?

Lena pasirėmė ranka į sofos atkaltę ir pagalvojo, kad neturi jėgų tokiam kvailam pokalbiui.

Nana, regis, tai pajuto.

– Nori valgyti? – paklausė ji, žiebdama šviesas ir eidama iš valgomojo į virtuvę.

Lena papurtė galvą, bet Nana nematė.

– Lena?

– Ne, – atsakė Lena. Eidama į vonios kambarį, perbraukė pirštais per sofą. Nuo vaistų surėmė spazmai, degino, lyg būtų prasidėjęs šlapimo pūslės uždegimas.

Vonios patalpa buvo siaura, grindys išklotos juodomis ir baltomis plytelėmis. Palei sienų viršų driekėsi medžio karoliukai, o žemiau – baltos plytelės. Už kreivo vaistinėlės veidrodžio rėmo buvo užkišta Sibilės nuotrauka. Lena pažvelgė į veidrodį, tada į Sibilę, lygindama atvaizdus. Lena atrodė dešimčia metų vyresnė, nors nuotrauka daryta vos mėnuo iki Sibilės žūties. Kairė Lenos akis buvo užtinusi, žaizda po ja ryškiai raudona, prilietus skaudėjo. Lūpa per vidurį perskelta, o kaklas visas sudraskytas ir, regis, virtęs viena didžiule mėlyne. Štai kodėl sunku kalbėti. Gerklė tikriausiai atrodo kaip mėsgalis.

– Lena? – tarė Nana, belsdama į duris.

Ji atidarė duris, nenorėdama, kad šeimininkė imtų jaudintis.

– Nori arbatos? – paklausė Nana.

Lena ketino atsisakyti, bet paskui pagalvojo, kad galbūt nuo arbatos atlėgs gerklės skausmas. Ji linktelėjo galva.

– „Mėtų pilvukui“ ar „Meškučio miegaliaus“?

Lenai norėjosi juoktis, nes atrodė absurdiška, kad po visų tų įvykių Nana stovi vonios tarpduryje ir klausia Lenos, ar ji norinti „Mėtų pilvukui“, ar „Meškučio miegaliaus“.

Nana šyptelėjo.

– Aš išrinksiu, – pasakė ji. – Nori persirengti?

Lena tebevilkėjo kalėjimo uniformą, kurią gavo areštinėje, nes jos drabužiai buvo sudėti į maišelius kaip įkalčiai.

Nana tarė:

– Jei nori, dar turiu Sibilės daiktų…

Abi, regis, tą pat akimirką suprato, kad abiem būtų nejauku, jei Lena apsivilktų Sibilės drabužius.

– Turiu pižamų, kurios tau tiktų, – pasakė Nana. Ji nuėjo į savo kambarį, o Lena nusekė paskui. Prie lovos stovėjo dar kelios Sibilės nuotraukos ir gulėjo jos „Mikė Pūkuotukas“ iš vaikystės.

Nana sustojo kambaryje, žvelgdama į ją.

– Kas yra? – paklausė Lena, vos krutindama lūpas, kad vėl neplyštų žaizda.

Nana priėjo prie spintos, pasistiebė ir ėmė raustis viršutinėje lentynoje. Ji ištraukė nedidelę medinę dėžutę.

– Jis buvo mano tėvo, – pasakė ji, atidarydama dėžutę. Aksomu išmuštame viduje gulėjo mažas glokas. Greta – pilna apkaba.

– Kam tau jo reikia? – paklausė Lena, trokšdama paimti pistoletą iš dėžutės vien tam, kad pajustų rankoje jo svorį. Ginklo nebuvo laikiusi rankoje nuo tada, kai išėjo iš policijos.

– Kai Sibilė mirė, tėvas atidavė jį man, – pasakė Nana, ir Lena suprato, kad nė nežinojo, jog jos tėvas dar gyvas. – Jis policininkas. Kaip ir tavo tėtis.

Lena prilietė šaltą metalą, buvo malonu čiuopti jį pirštais.

– Nemoku juo naudotis, – pasakė Nana. – Nekenčiu ginklų.

– Sibilė irgi jų negalėjo pakęsti, – atsakė Lena, nors Nana neabejotinai žinojo, kad jų tėvas Kalvinas Adamsas buvo nušautas, kai pakelėje sustabdė mašiną.

Nana uždarė dėžutę ir padavė ją Lenai.

– Jei nuo to jausiesi saugiau, turėkis jį.

Lena paėmė dėžutę ir priglaudė prie krūtinės.

Nana nuėjo prie komodos ir ištraukė melsvą pižamą.

– Žinau, kad ne tavo skonio, bet švari.

– Ačiū, – atsakė Lena, nuoširdžiai dėkinga už rūpestį.

Nana išėjo ir uždarė duris. Lena norėjo užsirakinti, bet Nana gali išgirsti ir įsižeisti. Ji atsisėdo ant lovos, atidarė medinę dėžutę ant kelių. Perbraukė pirštu ginklo vamzdį taip pat, kaip pirštais glamonėjo Itano pimpį. Lena paėmė ginklą į ranką, negrabiai įdėjo apkabą. Buvo sunku su sutvarstyta kaire ranka, o kai pamėgino trūktelėti, kad kulka pakliūtų į vamzdį, vos neišmetė ginklo.

– Po galais, – tarė ji, kelissyk spusteldama gaiduką, tiesiog tam, kad pajustų, kaip spragteli.

Iš įpročio Lena išėmė apkabą, tik tada padėjo ginklą atgal į dėžutę. Vargais negalais apsivilko melsvą pižamą. Kojas taip maudė, kad nesinorėjo jų judinti, bet suprato, kad tik nuo judėjimo išsivaikščios sąstingis ir skausmas.

Kai atėjo į virtuvę, Nana pylė arbatos. Nusišypsojo Lenai, vos tvardydama juoką, ir Lena pažvelgė į tamsiai mėlyną šuniuką iš animacinio filmo ant pižamos viršaus kišenėlės.

– Atleisk, – Nana atsiprašė, kad krizena. – Tiesiog niekada neįsivaizdavau, kad galėtum šitaip apsitaisyti.

Lenai silpnai šyptelėjo, jusdama, kaip vėl pratrūksta lūpa. Ji padėjo ant stalo medinę dėžutę. Jei negali užtaisyti, iš pistoleto jokios naudos, bet jei jis po ranka, jautėsi saugiau.

Nana pastebėjo ginklą, bet tarė:

– Na, tau ji tinka geriau negu man.

Lena pajuto virpuliuką ir nusprendė viską išsiaiškinti.

– Aš ne homoseksualė, Nana.

Nana tramdė šypseną.

– Ak, Lena, net jei ir būtum, nemanau, kad kada nors gyvenime sulauksiu dienos, kai galėsiu bent pagalvoti, kad kas nors įstengtų pakeisti tavo seserį.

Lena įsitvėrė kėdės, apie Sibilę kalbėtis nenorėjo. Jei apie ją užsimins, susies ją su tuo, kas nutiko. Vien nuo minties, kad Sibilė galėtų sužinoti, kas jai nutiko, Leną pervėrė deginanti gėda. Pirmą sykį gyvenime Lena džiaugėsi, kad sesers nebėra.

– Jau vėlu, – tarė Lena, pažvelgusi į laikrodį ant sienos. – Atleisk, kad tave įvėliau.

– Ak, nesijaudink, – atsakė Nana. – Visai smagu retsykiais nemiegoti po vidurnakčio. Lyg kokia senutė guluosi pusę dešimtos nuo pat tada, kai Sibilė…

– Prašau, – pratarė Lena. – Negaliu apie ją kalbėtis. Tik ne šitaip.

– Sėskis, – pasiūlė Nana. Ji apkabino Lenos pečius, norėdama palydėti ją prie kėdės, bet Lena nė nekrustelėjo.

– Lena?

Lena prikando lūpą, dar labiau pradrėksdama žaizdą. Nusilaižė ją liežuvio galiuku, prisimindama, kaip laižė Itano kaklą.

Netikėtai ji pravirko, ir Nana apglėbė ją kita ranka. Jos stovėjo virtuvėje, Nana laikė ją apkabinusi, guodė, kol Lena nebeįstengė verkti.

Ketvirtadienis

15

Ronas Flečeris atrodė lyg bažnyčios diakonas. Rudi plaukai buvo tvarkingai perskirti šone, prilaikomi kažkokios žvilgančios želės. Jis vilkėjo kostiumu, lyg būtų atėjęs į pokalbį dėl darbo, nors Džefris telefonu jam pranešė, jog jis kviečiamas tik tam, kad suteiktų papildomos informacijos apie Čaką Geinsą. Sprendžiant iš kvapo, Flečeris rūkė. Sprendžiant iš to, ką rado jo spintelėje apsaugos poste, nikotinas buvo menkiausia jo priklausomybė.

– Labas rytas, pone Flečeri, – tarė Džefris, sėdėdamas priešais jį kitapus stalo.

Flečeris nervingai šyptelėjo Džefriui, paskui pabrėžtinai apsigręžė ir pažvelgė į Frenką, kuris lyg sargybinis stovėjo prie durų.

– Aš – policijos viršininkas Toliveris, – prisistatė Džefris. – O čia detektyvas Volisas.

Flečeris linktelėjo galva, glostydamasis plaukus. Jis buvo amžinas pūtikas, keturiasdešimtmetis vyras, taip ir neišaugęs iš paauglystės.

– Labas. Kaip sekasi?

– Neblogai, – atsakė Džefris. – Ačiū, kad taip anksti atėjote.

– Aš dirbu naktimis, – paaiškino Flečeris lėtai ir sunkiai, kaip būna visą gyvenimą rūkius „žolę“. – Paprastai maždaug tokiu metu einu gulti.

– Na, – Džefris nusišypsojo, – dėkojame, kad užsukote. – Jis atsilošė kėdėje, nepatraukdamas rankų nuo stalo.

Flečeris apsigręžė ir vėl pažvelgė į Frenką. Panorėjęs Frenkas mokėdavo atrodyti grėsmingai, o dabar senasis policininkas stovėjo pasitempęs, kad tai būtų aiškiai matyti.

Flečeris vėl pažvelgė į Džefrį ir taip pat nervingai šyptelėjo.

Džefris ir vėl taip pat šyptelėjo jam.

– Aš, hm… – pratarė Flečeris susigūždamas ir pasiremdamas alkūnėmis į stalą. – Tikriausiai radot „žolės“.

– Taip, – atsakė Džefris.

– Ji ne mano, – mėgino suktis Flečeris, bet iš kalbėsenos Džefris suprato, kad anas ir pats žino, jog išsisukinėja nevykusiai. Ronui Flečeriui buvo per keturiasdešimt, o, sprendžiant iš jo darbuotojo bylos, jis niekada neišdirbo vienoje vietoje ilgiau negu dvejus metus.

– Jūsų, – atsakė Džefris. – Ant jos radome jūsų pirštų atspaudų.

– Po galais, – suvaitojo Flečeris ir pliaukštelėjo delnu per stalą.

Džefris pastebėjo, kad Frenkas šypsosi. Jie rado pirštų atspaudų ant maišelio, bet nuovadoje neturėjo Flečerio pavyzdžių, kad galėtų palyginti.

– Kuo dar prekiaujate?

Flečeris gūžtelėjo pečiais.

– Mes iškrėsim jūsų namus, Ronai.

– O varge! – Flečeris padėjo galvą ant stalo. – Kokia neteisybė! – Jis maldaujamai pakėlė akis. – Aš niekada neturėjau nemalonumų su policija. Patikėkit.

– Jau patikrinau jūsų įrašus, – atsakė Džefris.

Flečerio lūpos trūkčiojo. Jo įrašuose buvo tik bauda už ne vietoje pastatytą automobilį, bet galėjo būti dar kas nors, ko nebuvo matyti, nes nebuvo pateikti kaltinimai. Flečeris priklausė kartai, kuriai policininkai atrodo galingesni negu iš tikrųjų.

Džefris paklausė:

– Kam pardavinėdavote koledže?

– Tik keliems vaikiams, žmogau, – gynėsi Flečeris. – Tik trupučiuką, kišenpinigiams, suprantat? Nieko ypatingo.

– Ar Čakas apie tai žinojo?

– Čakas? Ne, ne. Žinoma, ne. Jis, suprantat, ne visada stropiai tvarkosi, bet jei sužinotų, kad tuo verčiuosi…

– Žinote, kad jis negyvas?

Flečeris išbalo, žandikaulis atvipo.

Džefris luktelėjo, kol Flečeris nervingai muistėsi.

– Gal koledže su kuo nors nepasidalijote teritorijos?

– Teritorijos? – pakartojo Flečeris, ir Džefris jau norėjo paaiškinti, ką tai reiškia, bet Flečeris kalbėjo: – Ne, žmonės. Nežinau, kas dar prekiavo, bet man niekas niekada apie tai neužsiminė. Tiek mažai uždirbdavau, kad iš nieko klientų nepaviliodavau. Garbės žodis.

– Niekas jūsų nešnekino, neužsiminė, kad elgiatės nepageidaujamai?

– Niekada, – tikino Flečeris. – Suprantat, aš saugojausi. Parduodavau tik keliems paaugliams. Nenorėjau uždirbti daug, tik tiek, kad pačiam pakaktų „žolytei“.

– Tik „žolytei“?

– Kartais ir kitkam, – atsakė Flečeris. Jis ne visiškas mulkis; supranta, kad „žolės“ platinimas – gana smulkus nusikaltimas, palyginti su kai kuriais sunkesniais narkotikais.

– Kam konkrečiai parduodavote?

– Nedaug kam, tik trims ar keturiems.

– Viljamui Diksonui? – paklausė Džefris. – Skuteriui?

– Fe, ne, Skuteriui ne. Jis negyvas. Aš jam to šūdo nepardaviau. Ar dėl to mane klausinėjate? – Jis susijaudino, o Džefris parodė jam nusiraminti.

– Mes žinome, kad Skuteris prekiavo. Nesijaudinkite dėl Skuterio.

– Ak, oho… – Flečeris prisidėjo ranką prie krūtinės. – Rimtai mane išgąsdinote.

Džefris nusprendė surizikuoti.

– Žinome, kad pardavėte narkotikų Endžiui Rozenui.

Flečerio lūpos krutėjo, bet jis nešnekėjo. Jis žvalgėsi tai į Frenką, tai į Džefrį, paskui vėl į Frenką.

– Negali būti, – atsakė jis. – Norėčiau advokato.

– Advokatas pakeistų šio pokalbio toną, Ronai. Jei tu atsivesi savo teisininką, aš atsivesiu savo.

– Negali būti. Negali būti.

– Jei pateiksiu kaltinimus, viskas. Pakliūsi į sistemą. Jokių susitarimų. Sėsi ilgam.

– Nesąmonė. Jūs darote man spaudimą.

– Nedarau, – pataisė Džefris. Formaliai žiūrint, kadangi Flečeris paprašė advokato, jis tiesiog pažeidė jo teisę tylėti. – Mes nenorime prikirpti tau uodegos, Ronai. Tik norime sužinoti, ką pardavei Endžiui Rozenui.

– Nė už ką, žmonės, – nenusileido Flečeris. – Žinau tvarką. Jei jis prieš nušokdamas nuo tilto surūkė „žolės“, jūs suversit viską man – tai yra tam, kuris to šūdo jam pardavė.

Džefris palinko ant stalo.

– Endis nenušoko, Ronai. Jį nustūmė.

– Rimtai? – paklausė Flečeris, vėl dairydamasis tai į Džefrį, tai į Frenką. – Vaje, baisu. Tiesiog baisu. Endis buvo geras vaikis. Turėjo bėdų, bet… šūdas. Geras buvo vaikis.

– Kokių turėjo bėdų?

– Negalėjo mesti „žolės“, – atsakė Flečeris, skėstelėdamas rankomis. – Kartais žmonės nori, bet tiesiog negali.

– Jis tikrai norėjo?

– Manau, kad taip, – atsakė Flečeris. – Na, suprantat. Maniau, kad norėjo.

– Kol..?

Flečeris susiraukė.

– Ak, nežinau.

– Iki kol, Ronai? Ar jis norėjo ką nors iš tavęs pirkti?

– Jis neturėjo pinigų, – atsakė Flečeris. – Atėjo toks… – Jis susikūprino ir ėmė trinti rankas. – „Mielai sumokėčiau antradienį, jei šiandien duotum kokso.“

Džefris paklausė:

– Tai ar davei?

– Po galais, žmogau, ne. Endis ir anksčiau mėgino iš manęs tręštis. Iš visų jis mėgindavo tręštis.

– Ar dėl to įgydavo priešų?

Flečeris papurtė galvą.

– Galėdavai jį paspausti ir pinigus atgaudavai. Aš to mažiaus net pagailėdavau. Jis buvo tikras kietuolis, bet tik jį pastumdydavai, ir jis tada: „Gerai, gerai. Še pinigus. Tik neskriausk“. – Flečeris nutilo, supratęs, ką pasakė. – Aš jo ir neskriaudžiau. Aš ne toks. Aš visada atsipūtęs, tyrinėju savo, suprantat, savo… – Flečeris pritrūko žodžių. – Ne, ne tyrinėju. Plečiu. Reikia plėsti akiratį. Atsiverti.

– Mat kaip, – tarstelėjo Džefris ir pagalvojo – jei Flečeris dar labiau atsivertų, imtų seilėtis.

– Man jo pagailo. Jis turėjo gerų naujienų. Norėjo atšvęsti.

Džefris dirstelėjo į Frenką.

– Ką švęsti?

– Nesakė, – atsakė Flečeris. – Nesakė, o aš neklausiau. Toks jau tas Endis buvo. Mėgo turėti paslapčių, suprantat. Net jei tik eidavo į tualetą nusišikt, viskas buvo didžiulė paslaptis, lyg jis būtų koks sušiktas Džeimsas Bondas. – Flečeris dirbtinai nusijuokė. – Cha, cha. Na, iki Bondo jam buvo toli.

– O kaip Čakas? – paklausė Džefris. – Koks čia jo vaidmuo?

Flečeris gūžtelėjo pečiais.

– Nenoriu negražiai kalbėti apie…

– Ronai!

Jis sudejavo ir pasitrynė pilvą.

– Galbūt jis gaudavo šiek tiek pinigėlių nuo visų. Suprantat, neva už nuomą, ir panašiai.

Džefris atsilošė kėdėje, mėgindamas suprasti, kaip Čakas gali būti susijęs su žmogžudystėmis. Narkotikų prekeiviai žudo tik tuos, kurie stoja jiems skersai kelio, ir žudo išraiškingai, kad atbaidytų galimus konkurentus. Vaizduoti savižudybes prieštarautų verslo interesams.

Džefrio tyla Flečerį trikdė.

– Ar man reikės advokato? – paklausė jis.

– Jei bendradarbiausi, ne. – Džefris išsitraukė užrašų knygutę ir rašiklį. Stumtelėjo Flečeriui ir tarė: – Žinau, kad tai tavo pirmas prasižengimas, Ronai. Mes pasistengsime neįkišti tavęs už grotų, bet turi mums papasakoti, ką laikai bute. Jei nueisiu ten ir rasiu ką nors, ko nepaminėjai, pasakysiu teisėjui, kad skirtų maksimalią bausmę.

– Gerai, žmonės, – atsakė Flečeris. – Gerai. „Meto“. Turiu truputį „meto“, jis po čiužiniu.

Džefris parodė rašiklį ir popierių.

Flečeris ėmė rašyti, tuo pat metu pasakodamas apie savo namus.

– Šaldytuve – šiek tiek „žolės“, šalia sviesto vietos. Kaip ji vadinama, ta vieta, kur laikomas sviestas?

Džefris patarė:

– Gal sviesto skyrelis?

– Aha, aha… – Flečeris palinkčiojo galva ir toliau rašė.

Džefris atsistojo, prisiminęs, kad turi ir rimtesnių užsiėmimų. Jis paliko duris praviras, kad matytų Flečerį iš koridoriaus.

Frenkas paklausė:

– Kaip einasi?

Tyliu balsu Džefris paaiškino Frenkui:

– Pasikalbėsiu su Džile Rozen, pažiūrėsiu, ką ji pasakys.

– Kaip laikosi mažė?

Prisiminus Leną, Džefrio nuotaika subjuro.

– Šįryt kalbėjausi su Nana Tomas. Nežinau. Galbūt užsuksiu pažiūrėti, ar ji nori pateikti kaltinimus.

– Nenorės, – atsakė Frenkas, ir Džefris suprato, kad jis teisus.

Džefris tarė:

– Tu galėtum su ja pasikalbėti.

Frenkas nutaisė tokią išraišką, lyg Džefris būtų pasiūlęs prilupti motiną šlapiu skuduru. Po Lenos užpuolimo Frenkas nebežinojo, kaip elgtis su buvusia porininke. Džefris visiškai suprato kolegą, bet negalėjo įsivaizduoti, kas jį patį priverstų pamiršti porininkę. Birmingame buvo farų, kurių Džefris jau daug metų nebuvo regėjęs, bet jeigu jie staiga jam paskambintų, jis akimirksniu šoktų į mašiną ir lėktų į Atlantą.

Džefris tarė:

– Neįsakysiu tau jos aplankyti, bet, manau, jeigu ištiestum jai ranką…

Frenkas nusikosėjo į saują.

Džefris pamėgino kitaip.

– Ji tavim pasitiki, Frenkai. Gal tu galėtum atvesti ją į doros kelią.

– Man atrodo, kad ji jau pasirinko savo kelią. – Jo akys piktai žybtelėjo, ir Džefris prisiminė, kaip vakar buvo sunku atplėšti Frenką nuo Itano Vaito. Jei Džefris nebūtų įsikišęs, Vaitas tikriausiai dabar jau būtų negyvas.

– Tavęs ji klausys, – patikino Džefris. – Galimas daiktas, kad tu – vienintelis, galintis su ja susišnekėti.

Frenkas visiškai nekreipė į tai dėmesio, ir Džefris net pats suabejojo, ar tikrai tai pasakė.

Rankos mostu Frenkas parodė į Flečerį, kuris rašė jau antrą išpažinties puslapį.

– Nori, kad iškratyčiau jo namus?

– Aha, – atsakė Džefris, gerai suvokdamas, kad Flečeris galbūt tiesiog įtikinamai meluoja. – Pirmyn, suimk jį už „žolės“ laikymą spintutėje. Pažiūrėsim, kas galiausiai iš to išeis.

– O kaip Vaitas? – paklausė Frenkas. – Paleisi jį?

Džefris paskambino Meikono šerifui, kad tas uždarytų Vaitą į areštinę, baimindamasis, kad jo paties žmonės neduos vaikiui ramybės.

– Laikysiu jį, kiek tik reikės, bet jei Lena nepateiks kaltinimų, ne kažin ką tegalėsiu padaryti.

– O kaip DNR?

– Juk žinai, užtruks mažiausiai savaitę, – priminė Džefris. – O net jei ateis rezultatai, jie nieko nereikš, jeigu ji užsispyrusi tikins, kad pati to norėjo.

Frenkas niauriai linktelėjo galva.

– Šįvakar važiuosi į Atlantą?

Džefris atsakė:

– Aha, tikriausiai. – Tačiau paskutinis dalykas, kurį vakar jam pasakė Sara, buvo prašymas kurį laiką prie jos nelįsti. Anksčiau ar vėliau ateis diena, kai ji taip jam pasakys visiškai rimtai. Jis velniškai tikėjosi, kad dar ne dabar.

Džefris nuėjo į Rozen ir Kelerio namus pėsčiomis, nes reikėjo laiko mintims prablaškyti. Šią savaitę vis kaupiasi kaltė, nuo Tesos sužalojimo iki Lenos užpuolimo. Vakar kalėjime jis tik norėjo apglėbti ją ranka ir padaryti taip, kad viskas būtų gerai. Širdyje nujautė, kad šito Lenai visai nereikia, o tuomet geriausia, ką gali padaryti Džefris, tai surasti, kas apskritai užvirė visą šitą košę. Fiziniai įkalčiai nerodė, kad į apsaugos postą kas nors būtų įsilaužęs. Niekas nesinešiojo nuoskaudų Čako atžvilgiu ir, nors visi sutarė, kad jis buvo šiknius, niekas nesugalvojo priežasties, kodėl kažkam prireikė jį nužudyti. Net jei jis ir rinko mokestį nuo Flečerio narkotikų versliuko, nubaustas būtų Flečeris, o ne Čakas.

Raudonasis „mustangas“ tebestovėjo kieme, kur Džefris jį matė paskutinį sykį. Jis įėjo į verandą ir pabeldė į duris, o laukdamas susikišo rankas į kišenees. Praėjo kelios minutės, ir jis pažvelgė pro langą, svarstydamas, ar Džilė Rozen nebus iš tikrųjų palikusi vyro.

Dar porą sykių pabeldė į duris, tada nuėjo. Kiemo vidury apsigalvojo. Grįžo prie namo, į Endžio Rozeno butą. Flečeris sakė, kad šeštadienio vakarą Endis ketino švęsti. Gal Džefris aptiks, kuo vaikinas taip džiaugėsi.

Jis pabeldė į buto duris, nenorėdamas trukdyti, jei Džilė Rozen tvarko sūnaus daiktus. Paklebeno rankeną.

– Sveiki, ar yra kas nors? – šūktelėjo ir įėjo į nedidelį butą. Kaip ir pagrindiniame name, tas, kas įrengė Endžio butą, daugiau nebesirodė. Ant grindų tysojo minkštas oranžinis kilimas, o sienos buvo išmuštos tamsiomis kai kur išlinkusiomis pušies lentomis. Šalia durų buvo vonia, o už jos – svetainė. Sienos netvarkingai apklijuotos repo grupių plakatais. Iš abiejų plačiaekranio televizoriaus pusių stovėjo po kone metro aukščio alaus skardinių piramidę.

Ant molberto prie lango buvo dar vienos nuogos moters eskizas, laimė, šįsyk nespalvotas. Džefris panaršė plastikinę dailės reikmenų dėžę ant grindų, rado kelias skardines dažų skiediklio ir porą skardinių purškiamų dažų. Dėžės dugne aptiko dvi tūteles modeliukų klijų ir murziną skudurą. Pauostęs skudurą, vos nenualpo nuo chemikalų.

– Jėzau, – pratarė Džefris. Po kriaukle rado dar keturis purškiklius. Ankštoje vonios patalpoje buvo keturios skardinės purškiamo tualetų valiklio. Arba Endis Rozenas buvo nežmoniškas švaruolis, arba jis uostė klijus ir purškiklius, kad apsvaigtų. To Sara nebūtų aptikusi toksikologiniu tyrimu, nebent būtų nurodžiusi laboratorijai ieškoti būtent tų medžiagų.

Džefris apsidairė po kambarį, ieškodamas kitų narkotikų vartojimo požymių. Ant grindų mėtėsi kompiuterinio žaidimo reikmenys ir kelios iš dėžučių išimtos kompaktinės plokštelės. Pramogų centrą sudarė DVD grotuvas, kompaktinių plokštelių grotuvas, prabangus stereo imtuvas ir namų kino garsiakalbis. Arba Endis prekiavo narkotikais, arba tėvai pasiėmė antrą paskolą, kad aprūpintų jį tokia elektronika.

Buto miegamasis buvo atskirtas medinėmis širmomis. Už jų dunksojo neklota, sujaukta lova. Ore tvyrojo prakaito ir kakavos sviesto rankų kremo kvapas. Ant lempos gaubto prie lovos buvo užmestas raudonas šalikas, lyg mėginant sukurti jaukumą.

Miegamojo stalčiai ir spinta jau buvo apieškoti, bet Džefriui norėjosi dar sykį patikrinti. Spintoje kabėjo treji ar ketveri marškiniai, šonuose įtaisytose lentynose netilpo marškinėliai. Ant viršutinės lentynos gulėjo treji nudrengti džinsai, ir jis juos išlankstė, patikrino kišenes ir vėl sumetė ant lentynos.

Spintos dugne gulėjo kelios batų dėžės, daugumoje iš jų – naujutėlaičiai sportbačiai. Vienoje buvo stirta nuotraukų ir senos Endžio pažymių kortelės. Džefris perskaitė korteles, jos atrodė geriau negu jo paties, o tada peržvelgė nuotraukas. Džilė Rozen ir Brajenas Keleris visose atrodė beveik taip pat, bet keitėsi kraštovaizdis už jų, linksmieji kalneliai ir vandens čiuožyklos, Smitsono muziejus ir Didysis kanjonas. Endis figūravo vos keliose nuotraukose, ir Džefris nusprendė, kad jis buvo šeimos fotografu.

Dėžės dugne gulėjo atskira nespalvotų nuotraukų krūvelė. Džefris jas paėmė. Jas laikanti gumelė buvo tokia sena, kad jo rankoje nutrūko. Pirmoje nuotraukoje jauna moteris sėdėjo supamajame krėsle su kūdikiu ant rankų. Jos plaukai buvo apkirpti kaip futbolininko šalmas ir nežmoniškai pripurkšti lako; taip šukuodavosi ir Džefrio mama, kai jis mokėsi gimnazijoje.

Kitose nuotraukose motina žaidė su vaiku, kiekvienoje nuotraukoje augo ir jos plaukai, ir berniukas. Iš viso buvo dešimt nuotraukų, jos nutrūko maždaug tuo metu, kai vaikui suėjo treji. Džefris pažvelgė į paskutinę nuotrauką, kurioje moteris viena sėdi supamajame krėsle. Ji žvelgia tiesiai į objektyvą, jos veido forma ir ilgos blakstienos atrodė kažkur matytos. Džefris apvertė nuotrauką, perskaitė datą, mėgindamas suvesti galus. Jis vėl pažvelgė į moterį, nesuprasdamas, kodėl ji atrodo tokia pažįstama.

Jis atlenkė telefoną ir paskambino į Kevino Bleiko kontorą. Po trijų pyptelėjimų atsiliepė Kendė.

– Sveikas, brangusis, – tarė ji, regis, nudžiugusi, kad išgirdo jo balsą. – Kaip tik ketinau tau skambinti.

– Suradai Moniką Patrik?

– Taip, – atsakė ji be jokio džiaugsmo. – Ji mirė prieš trejus metus.

Džefris to ir bijojo.

– Ačiū už pastangas.

– Nėra už ką, – atsakė ji. – Nežinau, kiek iš jos būtų buvę naudos. Matyt, ieškojai kokio nors skandalo?

– Panašiai, – nesiginčijo Džefris, žvelgdamas į nuotrauką, lyg galėtų išpešti iš jos prasmę.

– Visa tai patikrinau per jo atranką, – atsakė ji. – Brajenas – ne koks Albertas Einšteinas, bet jis toks darbinis arklys. Daro tai, ko nenori daryti niekas kitas. Sėdi iki vidurnakčio, kad tik viskas būtų atlikta. Dabar tai vadinama analine fiksacija, bet tuomet tai tiesiog reiškė darbo etiką.

Džefris įsikišo nuotraukas į kišenę ir padėjo batų dėžutę į vietą.

– Iš pokalbio su jo žmona susidariau įspūdį, kad jis ir dabar toks.

– Na, ji tai jau žino, – atsakė Kendė. – Tik dabar jau truputį per vėlu tuo skųstis.

Džefris uždarė spintos duris ir apsidairė po kambarį.

– Kaip suprasti?

– Jie šitaip ir susipažino, – atsakė ji. – „Jericho“ Džilė buvo jo sekretorė.

– Juokauji?

– O kas čia juokingo? – paklausė ji. – Būti sekretore – nieko blogo.

– Ne, ne apie tai, – atsakė Džefris. – Tiesiog nė vienas jų apie tai neužsiminė.

– O kam jiems užsiminti? – paklausė Kendė, ir buvo visiškai teisi. – Nejau niekada nepagalvojai, kodėl jų pavardės skirtingos?

– Tiesą sakant, ne, – atsakė jis ir išgirdo, kaip kieme trinkteli mašinos durelės. Jis išėjo į svetainę ir pažvelgė pro langą. Brajenas Keleris buvo pasilenkęs prie rusvos „Impala“ užpakalinės sėdynės. Jis ištraukė porą didelių baltų dėžių ir, prirėmęs jas ant šlaunies, užtrenkė mašinos dureles.

– Viršininke?

– Girdžiu, – atsakė Džefris, mėgindamas vėl įsitraukti į pokalbį. – Ką sakei?

– Sakau, kad tikriausiai dabar su ja jau išsiskyrė.

– Su kuo išsiskyrė? – paklausė Džefris, žiūrėdamas, kaip Keleris vargais negalais velka dėžes į garažą.

– Su ta mergina, kurią buvo vedęs, kai ėmė meilintis Džilei Rozen, – atsakė ji ir pridūrė: – Tik dabar ji jau ne mergina. Po galais, jai turbūt penkiasdešimt metų. Kažin, kas nutiko sūneliui?

– Sūneliui? – pakartojo Džefris, ant laiptų išgirdęs Kelerio žingsnius. – Kokiam sūneliui?

– Jo sūneliui iš pirmos santuokos, – atsakė ji. – Gal tu visai manęs nesiklausai?

– Jis turi sūnų iš ankstesnės santuokos? – paklausė Džefris, išsitraukęs nuotrauką.

– Juk taip ir sakiau. Jis tiesiog ėmė ir paliko juos. Niekada nė neužsiminė apie juos Bertui. Prisimeni Bertą Vingerį – jis buvo dekanas prieš Keviną. Bertui, žinoma, Brajeno šeiminė padėtis nebūtų rūpėjusi. Jis pats turėjo du vaikus iš ankstesnės santuokos, ir patikėk, tie vaikai buvo tikri angeliukai…

– Man reikia eiti, – tarė Džefris ir užlenkė telefoną. Jis pagaliau suprato, kodėl vaikas nuotraukoje atrodė toks pažįstamas.

Senoji patarlė teisinga. Vaizdas tikrai vertas tūkstančio žodžių – ar, šiuo atveju, nemokamo pasivažinėjimo į nuovadą policijos mašina.

Keleris įėjo pro duris ir, išvydęs Džefrį, krūptelėjo, vos neišmetė dėžių.

– Ką čia veikiate?

– Tik dairausi.

– Matau.

– Kur jūsų žmona? – paklausė Džefris.

Keleris išbalo. Jis pasilenkė ir numetė dėžes ant grindų.

– Pas motiną.

– Ne ta, – atsakė Džefris, iškėlęs nuotrauką. – Kita žmona.

– Mano kita…

– Jūsų pirmoji žmona, – patikslino Džefris, rodydamas dar vieną nuotrauką. – Vyriausiojo sūnaus motina.

16

Lena atsliūkino į virtuvę, kiekvienas kūno sąnarys girgždėjo lyg surūdijęs metalas. Nana sėdėjo prie stalo ir skaitė laikraštį, valgydama dubenį dribsnių.

– Gerai išsimiegojai? – paklausė Nana.

Lena linktelėjo, dairydamasi kavinuko. Ant viryklės garavo virdulys. Ant spintutės stovėjo puodukas su arbatos maišeliu šalia.

– Turi kavos? – paklausė Lena vos girdimu balsu.

– Turiu tirpios, – atsakė Nana, – bet be kofeino. Galėčiau prieš darbą nubėgti į parduotuvę.

– Nereikia, – tarė Lena ir pagalvojo, kad ilgai netrukus nuo kofeino stygiaus ims mausti galvą.

– Šiandien geriau atrodai, – pasakė Nana ir pamėgino šyptelėti. – Tavo balsas. Labiau kuždantis, o ne gergždžiantis.

Lena klestelėjo ant kėdės, kaulus slėgė nuovargis. Nana miegojo ant sofos, užleidusi Lenai lovą, bet Lena neįstengė patogiai įsitaisyti. Nanos lova stovėjo po langais, pro juos buvo matyti vidinis kiemas. Visi langai buvo pasiekiami nuo žemės, be žaliuzių ir net be užuolaidų. Lena neįstengė nė akių sumerkti iš baimės, kad kas nors įlips pro langus ir ją pastvers. Ji kelissyk atsikėlė, patikrino spynas, mėgino dairytis, ar lauke nieko nėra. Kieme buvo tamsu, matyti vos kelios pėdos prieš save, bet galiausiai Lena įsitaisė nugara į duris su pistoletu ant kelių.

Lena atsikrenkštė.

– Norėčiau pasiskolinti pinigų.

– Žinoma, – atsakė Nana. – Vis mėginu tau įsiūlyti…

– Pasiskolinti, – pabrėžė Lena. – Grąžinsiu.

– Gerai, – sutiko Nana ir atsistojo ketindama išplauti kriauklėje dubenėlį. – Ketini pasiimti atostogų? Gali pagyventi čia.

– Turiu pasamdyti Itanui advokatą.

Nanai iš rankų į kriauklę iškrito dubenėlis.

– Tikrai?

– Negaliu palikti jo kalėjime, – atsakė Lena, žinodama, kad juodaodžiai Itaną nužudys, vos pamatys jo tatuiruotes.

Nana vėl atsisėdo prie stalo.

– Nežinau, ar galiu tau duoti pinigų tokiam reikalui.

– Kur nors gausiu, – atsakė Lena, nors nežinojo kur.

Nana pažvelgė į ją, mažumėlę prasižiojusi. Pagaliau linktelėjo.

– Gerai. Kai grįšiu iš darbo, nueisime į banką.

– Dėkui.

Nana dar nebaigė.

– Aš neskambinau Henkui.

– Ir nereikia, – spyrėsi Lena. – Nenoriu, kad jis mane tokią matytų.

– Jis ir anksčiau yra tave tokią matęs.

Lena dėbtelėjo, rodydama Nanai, kad apie tai nediskutuos.

– Gerai, – pakartojo ši, ir Lenai pasirodė, kad kalba labiau sau. – Bėgsiu į darbą. Jei norėsi išeiti, prie laukujų durų yra atsarginis raktas.

– Niekur neisiu.

– Turbūt ir gerai, – atsakė Nana, dirsteldama į Lenos kaklą.

Lena šįryt nežiūrėjo į veidrodį, bet nujautė, kad atrodo prastai. Prakirstas skruostas atrodė karštas, lyg būtų įsimetęs uždegimas.

Nana tarė:

– Grįšiu per pietus, apie pirmą. Kitą savaitę pradedame inventorizaciją, ir man reikia kai ką nudirbti.

– Gerai.

– Tikrai nenori važiuoti su manim? Galėtum pabūti kontoroje. Niekas tavęs nematytų.

Lena papurtė galvą. Į koledžą grįžti nebenorėjo.

Nana pasiėmė krepšį ir raktelius.

– Ak, vos nepamiršau.

Lena laukė.

– Gali užsukti Ričardas Karteris.

Lena panosėje nusikeikė taip, kaip Nana tikriausiai dar nebuvo girdėjusi keikiantis moters.

– Vaje, – ištarė Nana.

– Ar jis žino, kad aš čia?

– Ne, pati nežinojau, kad čia būsi. Vakar per vakarienę daviau jam raktą.

– Davei jam savo namų raktą? – Lena nepatikėjo savo ausimis.

– Jis daug metų dirbo su Sibile, – gynė Nana. – Ji visada juo pasitikėdavo.

– Ko jis nori?

– Peržiūrėti jos užrašus.

– Jis moka skaityti Brailio raštą?

Nana žaidė su raktais.

– Bibliotekoje yra vertiklis, galima juos paleisti per jį. Užtruks šimtą metų.

– Ko jis ieško?

– Dievas žino, – Nana nusivaipė. – Juk žinai, koks jis paslaptingas.

Lena pritarė, bet toks elgesys atrodė keistas net kalbant apie Ričardą. Ji išsiaiškins, ką jis rezga, kitaip nė neprileis jo prie Sibilės užrašų.

– Tai aš jau lekiu, – pasakė Nana. Ji parodė į Lenos riešo langetę. – Ją turi laikyti pakeltą.

Lena iškėlė ranką.

– Žinai mano darbo telefoną, – Nana parodė signalizacijos pultą. – Jei nori, tiesiog paspausk „Pasilikti“.

– Gerai, – atsakė Lena, nors nė neketino įjungti signalizacijos. Labiau padėtų šaukštas, skimbčiojantis į keptuvę.

– Ji duoda dvidešimt sekundžių uždaryti duris, – pasakė Nana. Lenai nieko neatsakius, pati paspaudė mygtuką „Pasilikti“. – Kodas – tavo gimtadienis.

Pultelis ėmė pypti, skaičiuodamas sekundes, per kurias Nana turi išeiti pro duris.

– Nuostabu, – tarė Lena.

– Skambink, jeigu prireiks, – pasakė Nana. – Iki!

Lena uždarė laukujes duris ir užrakino apatinę spyną. Viena ranka ji pritraukė kėdę ir pakišo po rankena, kad Ričardas neužkluptų jos netikėtai. Ji atitraukė užuolaidą ir žvelgė pro mažą apskritą langelį duryse, kol Nana išvažiavo iš kiemo. Jautėsi kvailai, kad vakar praskydo jos akivaizdoje, bet ir džiaugėsi, kad ana buvo šalia. Po šitiek metų ji pagaliau pradėjo suprasti, ką Sibilė įžiūrėjo toje knygų žiurkėje. Nana Tomas iš tikrųjų visai nieko.

Pakeliui į virtuvę Lena pasičiupo nuo kavos staliuko belaidį telefoną. Stalčiuje prie kriauklės susirado telefonų ir adresų knygą ir atsisėdo prie stalo. Advokatų skelbimai užėmė penkis puslapius, visi spalvingi ir neskoningi. Jų antraštės įkalbinėjo nukentėjusiuosius avarijose ar gyvenančius iš neįgalumo pašalpų TUČTUOJAU kreiptis.

Badžio Konfordo skelbimas buvo pats didžiausias. Jame buvo įdėta to slidaus niekšo nuotrauka su komiksų balionu, kylančiu iš burnos, su užrašu riebiomis raudonomis raidėmis: „Paskambinkite man, prieš kalbėdamiesi su policija!“

Jis atsiliepė po vieno pyptelėjimo.

– Badis Konfordas.

Lena prikando lūpą, ir vėl atsivėrė žaizda. Badis buvo vienakojis niekšas, kuris manė, kad visi policininkai korumpuoti, ir ne sykį buvo apkaltinęs Leną, kad taiko nelegalius metodus. Per kvailas technines smulkmenas jis ne vieną jos bylą sutaršė į skutelius.

– Klausau, – atsiliepė Badis. – Na, gerai, skaičiuoju iki trijų. Vienas… du…

Lena prisivertė pratarti:

– Badi.

– Taip, čia aš. – Paragino. – Kalbėkit.

– Čia Lena.

– Pakartokit, – paprašė jis. – Mieloji, vos jus girdžiu.

Ji atsikrenkštė ir pasistengė prašnekti garsiau.

– Čia Lena Adams.

Advokatas net sušvilpė.

– Na, kad mane kur, – pasakė jis. – Girdėjau, kad buvai cypėje. Maniau, tai gandas.

Lena skaudžiai sukando lūpą.

– Na, tai kaip jautiesi, atsidūrusi kitoje įstatymo pusėje, šaunuole?

– Eik tu šikt.

– Mano atlygį aptarsime vėliau, – sukikeno Badis. Jis smaginosi net labiau, negu ji įsivaizdavo. – Kuo tave kaltina?

– Niekuo, – atsakė ji ir pagalvojo, kad bet kurią akimirką gali apkaltinti, žiūrint, kaip seksis Džefriui. – Aš ne dėl savęs skambinu.

– O dėl ko?

– Dėl Itano Grino. – Ji pasitaisė: – Tai yra Vaito. Itano Vaito.

– Kur jis?

– Gerai nežinau. – Lena užvertė telefonų knygą, nes į skelbimus žiūrėti atsibodo. – Jį kaltina kažkaip pažeidus lygtinio paleidimo sąlygas. O nuteistas jis už čekių klastojimą.

– Kiek laiko jis suimtas?

– Nežinau, – atsakė Lena.

– Jei jie neturi kuo jį apkaltinti, galbūt jau ir paleido.

– Džefris nepaleis, – atsakė Lena, vienu dalyku neabejodama. Itaną Vaitą jis pažinojo tik iš įrašų. Niekada nebuvo matęs gerosios Itano pusės, tos, kuri norėjo pasikeisti.

– Kažką tu čia nutyli, – pasakė Badis. – Už ką jis viršininkui įkliuvo?

Lena perbraukė pirštais knygos puslapius. Kažin, kiek galima pasakoti Badžiui Konfordui? Ji pagalvojo, ar apskritai reikia ką nors jam sakyti.

Badis buvo sumanus ir suprato, kas dedasi.

– Jei meluosi, man bus tik sunkiau dirbti savo darbą.

– Jis nenužudė Čako Geinso, – pasakė ji. – Jis niekuo dėtas. Jis nekaltas.

Badis sunkiai atsiduso.

– Mieloji, paklausyk. Visi mano klientai nekalti. Net tas, kuris laukia mirties bausmės. – Jis prunkštelėjo. – Ypač tas, kuris laukia mirties bausmės.

– Šitas tikrai nekaltas, Badi.

– Aha, – atsakė jis. – Galbūt verčiau pasikalbėkim akis į akį. Nori užsukti į mano kabinetą?

Lena užsimerkė, mėgindama įsivaizduoti save lauke. Neįstengė.

Badis paklausė:

– Ką nors negražaus pasakiau?

– Ne, – atsakė Lena. – O gal galėtum tu atvažiuoti?

– Kur atvažiuoti?

– Aš pas Naną Tomas, – ji padiktavo jam adresą, o jis pakartojo skaičius.

– Užtruksiu porą valandų, – tarė jis. – Būsi namie?

– Aha.

Badis tarė:

– Tai pasimatysim.

Ji padėjo ragelį, tada surinko policijos nuovados numerį. Žinojo, kad Džefris visomis išgalėmis stengsis laikyti Itaną areštinėje, bet taip pat žinojo, kad Itanas puikiai išmano, kaip veikia teisė.

– Granto policija, – atsiliepė Frenkas.

Lena prisivertė nepadėti ragelio. Ji atsikrenkštė, stengdamasi kalbėti normaliu balsu, ir tarė:

– Frenkai? Čia Lena.

Jis tylėjo.

– Ieškau Itano.

– Mat kaip? – suniurzgė jis. – Na, čia jo nėra.

– Gal žinai, kur…

Jis taip trenkė ragelį, kad Lenai net ausyse suspengė.

– Šūdas, – pratarė ji ir taip užsikosėjo, kad atrodė, plaučiai išlėks pro burną. Lena nuėjo prie kriauklės atsigerti vandens. Kosulys praėjo tik po keleto minučių. Ji ėmė darinėti stalčius, ieškodama lašų nuo kosulio, kad gerklė aprimtų, bet nieko nerado. Spintutėje virš viryklės rado buteliuką „Advil“ ir susikratė į burną tris kapsules. Iškrito dar kelios, ir ji mėgino sugaudyti jas, kol nenukrito ant grindų, bet skaudamu riešu trenkėsi į šaldytuvą. Nuo skausmo net akyse apraibo, bet ji tik giliai kvėpavo, kol praėjo.

Grįžusi prie stalo, Lena mėgino sugalvoti, kur eitų Itanas, jei jį paleistų iš kalėjimo. Nežinojo jo bendrabučio numerio ir suprato, kad neverta dėl to skambinti koledžo administracijai. Turint galvoje, kad vakar pati buvo kalėjime, ji abejojo, ar kas nors norėtų jai padėti.

Prieš dvi dienas ji įjungė atsakiklį, jei netyčia paskambintų Džilė Rozen. Lena pakėlė ragelį ir surinko savo namų numerį, vildamasi, kad aparatą įjungė teisingai. Telefonas trissyk suskambo, tuomet su ja pasisveikino jos pačios balsas, svetimas ir garsus. Ji surinko kodą, kad išklausytų žinutes. Pirmoji buvo dėdės Henko, jis pasakė, kad skambina šiaip sau ir pasidžiaugė, kad ji pagaliau nusprendė įsitaisyti atsakiklį. Kita – Nanos, ji buvo labai susirūpinusi ir prašė Lenos kuo greičiau paskambinti. Paskutinioji – Itano.

– Lena, – pasakė jis. – Niekur neik. Aš tavęs ieškau.

Ji vėl paspaudė trejetą, atsuko įrašą ir išklausė dar sykį. Aparatas neįrašydavo laiko ar datos, nes ji pataupė dešimt dolerių, ir atsisuko visos trys žinutės, ne tik paskutinioji, todėl teko dar sykį klausytis Henko ir Nanos.

– Niekur neik. Aš tavęs ieškau.

Ji vėl paspaudė trejetą, iškentė pirmąsias dvi žinutes ir išgirdo Itano balsą. Lena tvirčiau prispaudė ragelį prie ausies, mėgindama suprasti jo balsą. Jis atrodė piktas, bet tai nieko naujo.

Ji klausėsi žinutės ir ketvirtą kartą, kai pabeldė į duris.

– Ričardas, – sumurmėjo panosėje. Pažvelgė į savo drabužius ir suprato, kad vis dar vilki mėlyną pižamą. – Šūdas.

Belaidis telefonas dusyk pyptelėjo, tada ekranėlyje žybtelėjo užrašas, kad senka baterija. Lena paspaudė penketą, tikėdamasi, kad šitaip išsaugos Itano žinutę.

Ji nuėjo į svetainę, padėjo telefoną krautis. Prie laukujų durų stovėjo tamsi žmogysta, pro užuolaidas buvo matyti kontūrai. Ji šūktelėjo: „Minutėlę“, net gerklę suskaudo.

Nanos kambaryje ėmė ieškoti, kuo apsirengti. Vienintelis dalykas buvo rausvas kilpinis chalatas, ne mažiau absurdiškas už mėlynąją pižamą. Lena nuėjo prie koridoriaus spintos ir susirado švarką. Apsivilko jį ir nuėjo prie laukujų durų.

– Pala, – tarė ji ir patraukė kėdę. Atšovė skląstį ir atidarė duris, bet už jų nieko nebuvo.

– Kas čia? – tarė Lena ir išėjo į verandą. Ten irgi nieko. Kieme tuščia.

Ji išgirdo viduje pypsint signalizaciją ir prisiminė, kad išeidama Nana ją įjungė. Signalizacija įsijungs po dvidešimties sekundžių, todėl Lena nubėgo atgal į namą ir pačiu laiku įvedė kodą.

Ėjo į virtuvę, bet ją sulaikė dūžtančio stiklo garsas. Virtuvės durų užuolaida judėjo, bet ne nuo vėjo. Į vidų įlindo ranka ir ėmė apgraibomis ieškoti skląsčio. Kelias sekundes Lena stovėjo sustingusi, bet apėmė panika, ir ji išlėkė į koridorių.

Ant virtuvės grindų sugurgždėjo žingsniai. Ji nėrė į antrą miegamąjį ir pasislėpė tarp atvirų durų ir sienos, pro plyšelį stebėdama koridorių. Įsibrovėlis ryžtingai žengė per namą, sunkūs batai dunksėjo į kietmedžio grindis. Koridoriuje jis stabtelėjo, pažvelgė kairėn, paskui dešinėn. Lena jo veido nematė, bet jis vilkėjo juodais marškiniais ir džinsais.

Ji kietai užmerkė akis ir sulaikė kvapą, o jis patraukė į antrą miegamąjį. Ji visomis jėgomis prisispaudė nugara prie sienos, kad už durų liktų nematoma.

Kai išdrįso atsimerkti, jis buvo nusigręžęs nuo jos. Lena įstengė tik žiūrėti. Ji neabejojo, kad ten Itanas, bet pečiai buvo per platūs, plaukai per ilgai.

Spinta nuo dugno iki lubų buvo prikimšta dėžių. Įsibrovėlis ėmė traukti jas po vieną, skaitydamas etiketes ir tvarkingai kraudamas ant grindų. Ieškojęs, regis, valandų valandas, pagaliau aptiko, ko norėjo. Atsiklaupęs prie dėžės, jis atsisuko profiliu į Leną. Ji akimirksniu pažino Ričardą Karterį.

Lena prisiminė gloką Nanos kambaryje. Ričardas klūpojo nugara į ją, ir, jeigu ji atsargiai išlįstų, galbūt įstengtų sprukti pro duris ir užsirakinti Nanos kambaryje.

Ji sulaikė kvapą ir žengė iš už durų. Lėtai traukėsi iš kambario, bet Ričardas ją pajuto. Tuojau atsigręžė ir skubiai atsistojo. Jo akyse švytėjo liepsnojantis pyktis, bet tuojau pasirodė palengvėjimas. Jis tarė:

– Lena.

– Ką čia veiki? – paklausė ji, mėgindama pasirodyti stipri. Kiekvienas žodis draskyte draskė gerklę, ir ji neabejojo, kad jos balse girdėti baimė.

Jis suraukė kaktą, aiškiai sutrikęs nuo jos pykčio.

– Kas tau nutiko?

Lena prisidėjo ranką prie veido ir prisiminė.

– Nugriuvau.

– Ir vėl? – Ričardas liūdnai šyptelėjo. – Anksčiau ir aš taip griuvinėdavau. Juk sakiau, kad žinau, ką tai reiškia. Ir pats tą patį patyriau.

– Nesuprantu, ką čia šneki.

– Sibilė tau niekada nepasakojo? – paklausė jis ir nusišypsojo. – Ne, žinoma, paslapčių ji neišduodavo. Ji ne tokia.

– Kokių paslapčių? – paklausė Lena, tiesdama ranką už nugaros, mėgindama pasiekti durų staktą.

– Šeimos paslapčių.

Jis žengė Lenos link, o ji – atatupsta.

– Keistos tos moterys, – pasakė jis. – Nusikrato vieno mušeikos, o tada išskėstomis rankomis lekia pas kitą. Lyg giliai širdyje kaip tik to trokštų. Jei jų nedaužo kaip obuoliukų, tai – ne meilė.

– Apie ką tu?

– Žinoma, ne apie tave. – Jis palaukė tiek, kad ji suprastų, jog būtent tai ir nori pasakyti. – Apie savo motiną, – paaiškino jis. – Tiksliau, apie patėvius. Turėjau net kelis.

Lena žengė tolėliau nuo jo, petimi kliudė durų staktą. Ji sulenkė kairę ranką, kad langete nekliudytų krištolinės rankenos.

– Jie tave mušdavo?

– Visi ligi vieno, – atsakė Ričardas. – Pirmiausia ją, bet paskui visada ir mane. Suprato, kad man kažkas negerai.

– Viskas tau gerai.

– Na ką tu, – atsakė Ričardas. – Žmonės juk jaučia. Pajunta, kad tau jų reikia, o paskui tave už tai baudžia.

– Ričardai…

– Žinai, kas keisčiausia? Mama juos visada gindavo. Ji visada aiškiai parodydavo, kad jie jai svarbesni už mane. – Jis liūdnai nusijuokė. – O tada apsisukdavo ir kirsdavo jiems iš peties. Nė vienas neprilygo tam, kuris paspruko.

– Kas? – paklausė Lena. – Kuris paspruko?

Jis priėjo dar arčiau.

– Brajenas Keleris. – Jis nusikvatojo, pamatęs jos nuostabą. – Negalima niekam prasitarti.

– Kodėl?

– Apie žydrą sūnelį iš pirmos santuokos? – atsakė Ričardas. – Pagrasino, kad jei kam nors prasitarsiu, jis su manim nebesikalbės. Visiškai išbrauks mane iš savo gyvenimo.

– Kaip gaila, – pasakė Lena, žengdama dar žingsnelį atatupsta. Ji jau buvo kelios pėdos koridoriuje ir norėjo sprukti. Iš Ričardo akių buvo aiškiai matyti, kad jis vysis. – Netrukus čia atvyks advokatas. Man reikia apsirengti.

– Nejudėk, Lena.

– Ričardai…

– Aš rimtai, – atsakė jis, sustojęs vos už pėdos nuo jos. Pečiai atlošti, ji juto, kad jis pasiruošęs viskam. – Nė krust.

Ji sustingo, pakėlusi prie krūtinės kairę ranką, sukdama galvą, ką daryti. Jis bent dvigubai stambesnis. Ji niekada neatkreipė dėmesio, koks jis stambus, gal todėl, kad niekada nemanė, jog jis kelia grėsmę.

– Netrukus atvažiuos advokatas, – pakartojo Lena.

Ričardas ištiesė ranką jai per petį ir uždegė šviesą koridoriuje. Nužvelgė ją nuo galvos iki kojų, apžiūrėjo nubrozdinimus ir mėlynes.

– Tik pažiūrėk, – tarė jis. – Juk žinai, ką reiškia tapti plėšrūno grobiu. – Jis klastingai šyptelėjo. – Kaip Čako.

– Ką žinai apie Čaką?

– Tik kad jis negyvas, – atsakė Ričardas. – Ir pasauliui nuo to tik geriau.

Lena pamėgino nuryti seilę, bet gerklė buvo tiesiog išdžiūvusi.

– Nesuprantu, ko iš manęs nori.

– Bendradarbiavimo, – atsakė jis. – Galime padėti kits kitam. Galime labai kits kitam padėti.

– Nesuprantu kaip.

– Žinai, ką reiškia likti antruoju, – atsakė jis. – Sibilė niekada apie tai neužsimindavo, bet žinau, kad dėdė ją mylėjo labiau.

Lena neatsakė, bet širdyje suprato, kad jis kalba tiesą.

– Endis visada buvo Brajeno numylėtinis. Tai dėl jo jie ir išsikraustė iš miesto. Tai dėl jo jie paliko mane su mama ir Kailu, Badžiu, Džeku, Trojumi ir visais tais šikniais, kurie prisigerdavo ir pramogaudami talžydavo žydrąjį Esteros Karter mažylį.

– Tu jį nužudei? – paklausė Lena. – Tu nužudei Endį?

– Endis jį šantažavo. Jis žinojo, kad Brajenas nebūtų visko pats sugalvojęs, juolab įvykdęs tyrimų.

– Ko sugalvojęs?

– Ką sugalvojo Sibilė. Prieš pat nužudymą ji ketino pateikti tyrimus komitetui.

Lena dirstelėjo į dėžes.

– Čia jos užrašai?

– Jos tyrimai, – pataisė jis. – Vienintelis likęs įrodymas, kad jie buvo jos. – Jo veidą apniaukė liūdesys. – Ji buvo tokia gabi, Lena. Gaila, kad tu nesupranti, kokia ji buvo talentinga.

Lena neįstengė nuslėpti pykčio.

– Tu pavogei jos sumanymą.

– Aš su ja dirbau kiekviename žingsnyje, – gynėsi jis. – O kai jos neliko, tik aš apie tai žinojau. Tik aš galėjau pasirūpinti, kad jos darbas būtų tęsiamas.

– Kaip galėjai šitaip pasielgti? – paklausė Lena, nes žinojo, kad Ričardas gerbė Sibilę. – Kaip galėjai prisiimti jos nuopelnus sau?

– Buvau pavargęs, Lena. Kaip tu gali nesuprasti, kad pavargau būti antruoju. Pavargau stebėti, kaip Brajenas viską taško Endžiui, nors aš tiesiog panosėje, pasirengęs dėl jo padaryti bet ką, bet kokia kaina! – Jis trenkė kumščiu į delną. – Aš buvau gerasis sūnus. Aš išverčiau jam Sibilės užrašus. Aš juos jam ir atnešiau, kad galėtume dirbti sykiu ir sukurti tai, kas… – Jis nutilo, iš jaudulio kietai sučiaupęs lūpas. – Endžiui į jį buvo nusispjaut. Jam rūpėjo tik mašina, grotuvas ir kompiuteriniai žaidimai. Tiek jam iš Brajeno ir tereikėjo – pinigų. – Jis pamėgino ją įtikinti: – Jis mus šantažavo. Mus abu. Taip, aš jį nužudžiau. Nužudžiau už savo tėvą.

Lena įstengė tik paklausti:

– Kaip?

– Jis žinojo, kad Brajenas to nesukūrė pats, – atsakė Ričardas, rodydamas į dėžes. – Brajenas – ne šviesuolis.

– Visi tai žino, – atsakė Lena, eidama prie reikalo. – Kokių įrodymų jis turėjo?

Ričardas, regis, susižavėjo, kad ji suprato.

– Pirmoji mokslo tyrimų taisyklė: „Užsirašyk“, – pasakė jis.

– Jis turėjo užrašus?

– Dienoraščius, – patvirtino Ričardas. – Užsirašydavo kiekvieną susirinkimą, kiekvieną skambutį, kiekvieną kvailą idėją, iš kurios nieko neišeidavo.

– Endis rado dienoraščius?

– Ne tik dienoraščius – visus užrašus, visus pirminius duomenis. Ankstesnių Sibilės tyrimų išrašus. – Ričardas nutilo, aiškiai įniršęs. – Brajenas tuose dienoraščiuose užsirašydavo kiekvieną smulkmeną ir numesdavo juos bet kur, kur Endis galėjo aptikti, o šis, žinoma, nepagalvos: „Ak, tėti, reikia tau grąžinti.“ Jis galvodavo: „Hm, ir kaip man iš jų išpešti pinigų?“

– Taip ir įkalbėjai jį susitikti ant tilto?

– Gudruolė, – atsakė jis. – Taip. Pasakiau jam, kad duosiu pinigų. Žinojau, kad jis niekada nesiliaus. Jis amžinai reikalaus pinigų, ir kas žino, gal kam išplepės? – Ričardas nekantriai prunkštelėjo. – Endžiui visada rūpėjo tik jis pats ir iš kur gauti kitą dozę. Jis buvo nepatikimas. Jis visada tik imdavo ir imdavo, o viskas, dėl ko aš stengiausi, viskas, ką paaukojau, kad padėčiau savo tėvui, kad suteikčiau jam darbo, kuriuo galėtų didžiuotis, – kuriuo abu galėtume didžiuotis, – bus tiesiog prarūkyta to nedėkingo šūdžiaus!

Nuo neapykantos jo balse Lenai gniaužė kvapą. Ji įsivaizdavo, kaip pasijuto Endis, įkliuvęs ant tilto Ričardui.

– Būčiau galėjęs jį pakankinti, – Ričardas kalbėjo ramiau, aiškiai mėgindamas pasirodyti esąs sveiko proto. – Galėjau nubausti jį už tai, kad kenkė man – santykiams, kuriuos stengiausi užmegzti su tėvu, – bet nusprendžiau pasigailėti.

– Jis tikriausiai persigando.

– Jis buvo tiek prisiuostęs tualetų valiklio, kad vos kelią įžiūrėjo, – pasišlykštėjęs atsakė Ričardas. – Tik prilaikiau jį ranka šičia, – jis ištiesė ranką per kelis colius nuo Lenos krūtinės, – švelniai atrėmiau į turėklą ir suleidau suksametonijaus. Žinai, kas tai?

Ji papurtė galvą, melsdamasi, kad jis patrauktų nuo jos ranką.

– Laboratorijoje juo užmigdome gyvūnus. Jis paralyžiuoja – viską paralyžiuoja. Jis tiesiog sukniubo man ant rankų kaip skudurinė lėlė ir nustojo kvėpuoti. – Ričardas garsiai įkvėpė, iš nuostabos išpūtęs akis, vaizduodamas Endį. – Galėjau jį pakankinti. Galėjau padaryti, kad mirtų siaubingai, bet ne.

– Jie viską išsiaiškins, Ričardai.

Jis pagaliau nuleido ranką.

– Jis nepalieka pėdsakų.

– Jie vis tiek išsiaiškins.

– Kas?

– Policija, – atsakė ji. – Jie žino, kad tai žmogžudystė.

– Girdėjau, – atsakė jis, bet neatrodė, kad būtų išsigandęs.

– Jie supras, kad tai tu.

– Kaip? – paklausė Ričardas. – Jie neturi jokio pagrindo mane įtarti. Brajenas niekada nepripažins, kad aš – jo sūnus, o Džilė, net jei nekiš galvos į smėlį, pernelyg bijos prasižioti.

– Ko bijos?

– Brajeno, – atsakė jis, lyg tai būtų akivaizdu. – Jo kumščių.

– Jis muša žmoną? – paklausė Lena. Ji negalėjo patikėti, kad Ričardas kalba tiesą. Džilė Rozen stipri. Ji ne tokia, kurią galima talžyti.

– Aišku, kad muša.

– Džilę Rozen? – Ji vis dar netikėjo savo ausimis. – Jis muša Džilę?

– Jau daug metų vanoja, – atsakė jis. – O ji jo nemeta, nes niekas jai nepadėjo taip, kaip aš galiu padėti tau.

– Man nereikia pagalbos.

– Reikia, – atsakė jis. – Manai, jis ims tave ir paleis?

– Kas?

– Pati žinai.

Lena jį sulaikė.

– Nesuprantu, ką čia šneki.

– Žinau, kad sunku ištrūkti, – pasakė jis, prisidėjęs rankas prie krūtinės. – Žinau, kad viena neįstengsi.

Ji papurtė galvą.

– Leisk, aš su juo susitvarkysiu.

– Ne, – atsakė ji, žengdama atatupsta.

– Galiu padaryti, kad atrodytų kaip nelaimingas atsitikimas, – nesiliovė jis, vis tiek artindamasis.

– Aha, kol kas puikiai sekasi.

– Galėtum man patarti, – pasakė Ričardas, iškėlęs pirštą, kad ji nepertrauktų. – Tik šiek tiek patarti, ir viskas. Mes galėtume padėti kits kitam išsisukti.

– Kaip tu gali man padėti?

– Aš jį pašalinsiu, – atsakė Ričardas ir tikriausiai kažką pastebėjo jos akyse, nes liūdnai šyptelėjo. – Juk žinai, tiesa? Juk žinai, kad tai vienintelis būdas išvyti jį iš savo gyvenimo.

Lena spoksojo į jį.

– Kodėl nužudei Eleną Šafer?

– Lena…

– Paaiškink, kodėl, – neatlyžo ji. – Man reikia žinoti.

Ričardas akimirką luktelėjo, tada tarė:

– Kai buvau miške, ji pažvelgė tiesiai į mane. Spoksojo, kai skambino policijai. Žinojau, kad anksčiau ar vėliau jiems prasitars.

– O Skuteris?

– Ko tu klausinėji? – pyktelėjo Ričardas. – Manai, suskelsiu tau ilgiausią išpažintį, o tada mane areštuosi?

– Juk ir pats žinai, kad negaliu tavęs areštuoti.

– Negali?

– Pažiūrėk, – atsakė ji, išskėtusi rankas į šalis, rodydama sužalotą kūną. – Geriau už visus žinai, kur aš įsivėliau. Manai, jie manęs klausys? – Ji prisidėjo ranką prie sužeisto kaklo. – Jie mane vos girdi.

Jis nežymiai šyptelėjo, papurtė galvą, lyg sakydamas, kad nepasiduos.

– Aš turiu žinoti, Ričardai. Turiu žinoti, kad galiu tavim pasitikėti.

Jis įdėmiai pažvelgė į ją, mėgindamas apsispręsti, ar kalbėti toliau. Galiausiai tarė:

– Skuterį nužudžiau ne aš.

– Tikrai?

– Žinoma. – Vyras nusivaipė, vieną akimirką atvirtęs mergaitišku Ričardu, kurį ji pažinojo anksčiau. – Girdėjau, kad jis smaugėsi. Negi šiais laikais dar yra tokių kvailių?

Lena nesileido užliūliuojama jo plepalų.

– O Tesa Linton?

– Ji nešėsi maišelį, – jis staiga susijaudino. – Kažką rinko nuo kalvos. Aš neradau pakabučio. Norėjau to pakabučio. Jis buvo simbolis.

– Dovydo žvaigždė? – paklausė ji, prisiminusi, kaip Džilė bibliotekoje nepaleido jo iš rankų. Atrodė, kad ta diena buvo prieš šimtą metų.

– Jie abu tokius turėjo. Džilė pernai juos nupirko, vieną Brajenui, kitą Endžiui. Tėvas ir sūnus. – Jis giliai atsiduso. – Brajenas kasdien jį dėvėjo. Manai, dėl manęs jis taip elgtųsi?

– Tu subadei Tesą Linton, nes manei, kad ji rado pakabutį?

– Ji kažkaip mane pažino. Mačiau, kad ji viską suprato. Suprato, kodėl aš čia. Suprato, kad nužudžiau Endį. – Ričardas nutilo, lyg norėdamas susikaupti. – Ji ėmė ant manęs rėkti. Klykti. Teko ją nutildyti. – Jis nusibraukė rankomis veidą, jau nebesitvardė. – O Jėzau, kaip buvo sunku. Kaip sunku buvo tai padaryti. – Ričardas nudelbė akis, ir ji pajuto, kad jis atgailauja. – Negaliu patikėti, kad teko tai padaryti. Koks siaubas. Pasilikau pažiūrėti, kas bus, ir…

Jo balsas nutilo, lyg lauktų, kad Lena pasakytų, jog viskas gerai, jog jis neturėjęs iš ko rinktis.

Jis tarė:

– Tai ką darysim?

Lena neatsakė.

– Kaip man jį pašalinti? – paklausė Ričardas. – Galiu jį pakankinti, Lena. Galiu sužaloti taip, kaip jis sužalojo tave.

Lena vis dar neįstengė atsakyti. Ji pažvelgė į savo rankas, prisiminė Itaną kavinėje, kaip supyko, kai jis už jų sugriebė. Norėjo jam atkeršyti, priversti jį kentėti už sukeltą skausmą.

Ričardas švelniai paplekšnojo per langetę.

– Tokių vaikystėje turėjau sočiai.

Ji pasitrynė langetę. Randas ant rankos dar raudonavo, pakraščiai apkrešėję krauju. Ji ėmė jį krapštyti, o Ričardas dėstė planą:

– Tau nieko nereikės daryti, – pasakė jis. – Aš viskuo pasirūpinsiu. Ir anksčiau esu padėjęs tokioms moterims kaip tu, Lena. Tik tark žodį, ir jis pranyks.

Ji juto, kaip nagai nudreskia krešulį ir nulupa jį lyg apelsino žievelę.

– Kaip? – sukuždėjo ji, maigydama negyvos odos kraštelį. – Kaip tai padarytum?

Ričardas taip pat žiūrėjo į jos rankas.

– O padės? – paklausė jis. – Liausiesi save žaloti?

Ji dešine ranka suėmė langetę ir nuleido ties juosmeniu, papurtė galvą ir tarė:

– Man tik reikia jo nusikratyti. Tik ištrūkti.

– Ak, Lena. – Jis padėjo pirštus jai po smakru, mėgindamas priversti pakelti akis. Kadangi ji nesidavė, jis pasilenkė ir uždėjo rankas jai ant pečių, prisikišęs veidu. – Viskas bus gerai, – pasakė. – Duodu žodį. Kartu mes viską galim.

Lena abiem rankomis iš visų jėgų trenkė langete jam į gerklę. Langetė po jo žandikauliu subraškėjo, dantys susmigo į liežuvį, galva atkrago. Ričardas susvirduliavo atatupstas, mojuodamas rankomis, ir skaudžiai griuvo ant durų staktos. Ji nulėkė koridoriumi į Nanos kambarį, užtrenkė duris ir užsklendė senovinį skląstį, o Ričardas kaip tik tą akimirką pasuko rankeną iš kitos pusės.

Nanos pistoletas gulėjo po lova. Lena puolė ant kelių ir ištraukė dėžę. Langetės viršus perskilo, ir ji įstengė abiem rankomis įkišti apkabą į pistoletą ir nuleisti saugiklį, kol Ričardas neišlaužė durų. Jis įlėkė su tokia jėga, kad net užgriuvo ant jos ir išmušė iš rankų ginklą. Ji puolė prie pistoleto, bet jis ją aplenkė. Ji lėtai atsistojo, iškėlusi rankas, o jis nukreipė pistoletą jai į krūtinę.

– Lipk ant lovos, – įsakė, taškydamasis seilėmis ir krauju. Įsikandus liežuvį, žodžiai vėlėsi, jis sunkiai alsavo, lyg stigtų oro. Laikė nukreipęs į ją ginklą, o laisva ranka susiėmė už gerklės ir atsikosėjo. – Galėjau tau padėti, kvaiša.

Lena nekrustelėjo.

Nors buvo sužeistas, jo balsas aidėte aidėjo kambaryje.

– Lipk ant lovos, suske!

Ji neklausė, ir Ričardas užsimojo jai smogti.

Ji pakluso, atsigulė aukštielninka ir padėjo galvą ant pagalvės.

– Kam tau to reikia.

Ričardas ryžtingai užlipo ant lovos ir apžergė jos kojas, kad ji nejudėtų. Iš burnos varvantį kraują nusišluostė rankove.

– Duokš ranką.

– Nereikia.

– Nesiruošiu tavęs daužyti, – pasakė jis, ir ji suprato, kad Ričardas gailisi tik to, kad jei ji bus sąmoninga, jam bus gerokai sunkiau. – Uždėk ranką ant ginklo.

– Liaukis.

– Po galais, dėk ranką ant ginklo!

Kadangi ji neklausė, Ričardas stvėrė jos ranką ir jėga privertė sugniaužti pistoletą. Ji mėgino nustumti gloką, bet jis buvo aukščiau. Jis prispaudė vamzdį prie jos galvos.

Ji tarė:

– Nereikia.

Ričardas akimirką dvejojo, tada nuspaudė gaiduką.

Pasipylė stiklo šukės, ir Lena saugodamasi užsidengė rankomis galvą – virš jos išdužo stiklas.

Ričardas buvo nublokštas ant grindų. Štai kaip viskas vyko: dužo langas, o jis atsidūrė ant žemės. Viršuje atsivėrė tuščia erdvė, Lena matė vien palubės ventiliatorių. Ji atsisėdo, dairydamasi Ričardo. Jo krūtinėje žiojėjo didelė žaizda, o aplink kūną telkėsi kraujas.

Lena apsigręžė ir pažiūrėjo už savęs. Už išdaužto lango stovėjo Frenkas, vis dar nutaikęs ginklą į Ričardą. Grasinti nebereikėjo. Ričardas buvo negyvas.

17

Sara sėdėjo prie Meisono stalo, petimi priglaudusi telefoną prie ausies, ir klausėsi Džefrio pasakojimo apie tai, kas nutiko Nanos Tomas namuose.

– Frenkas metė ragelį, kai Lena paskambino į nuovadą. Paskui pasijuto kaltas ir nuvažiavo su ja pasikalbėti, – aiškino Džefris. – Ten išgirdo, kaip Ričardas šaukia, ir nubėgo už namo.

– Kaip Lena?

– Gerai, – atsakė jis, bet iš jo balso ji suprato, kad ne. – Jei Ričardas būtų mokėjęs užtaisyti pistoletą, ji jau būtų negyva.

Sara atsilošė kėdėje, mėgindama suvokti, ką jis pasakė.

– Ar Brajenas Keleris ką nors kalbėjo?

– Nieko, – pasibjaurėjęs atsakė Džefris. – Atsivežiau jį apklausti, bet po valandos išdygo žmona su advokatu.

– Žmona? – paklausė Sara nustebusi.

– Aha, – atsakė Džefris, ir ji pajuto, kad jis galvoja taip pat. – Neapkaltinęs negaliu jo sulaikyti.

– Jis pavogė Sibilės tyrimus.

– Rytą susitiksiu su apygardos prokuroru ir koledžo teisininku pasitarti, kuo tiksliai jį apkaltinti. Greičiausiai rinksimės intelektualinės nuosavybės vagystę, galbūt sukčiavimą. Bus sudėtinga, bet kaip nors jį pasodinsim. Jis už tai sumokės, – jis atsiduso. – Aš pratęs žaisti policininkus ir banditus. Šitie inteligentų nusikaltimai man nesuvokiami.

– Negali įrodyti, kad jis bendrininkavo vykdant žmogžudystes?

– Čia ir visa gudrybė. Apskritai nesu tikras, ar jis bendrininkavo, – atsakė Džefris. – Lena pasakojo, kad Ričardas prisipažino dėl visų: Endžio, Elenos Šafer, Čako.

– Už ką Čakas?

– Ričardas tiksliai nepaaiškino. Jis tiesiog mėgino pelnyti jos palankumą. Man regis, ji jam patiko. Galvojo, kad gali jai padėti.

Sara suprato, kad Ričardas Karteris būtų ne pirmas vyras, nesėkmingai mėginęs gelbėti Leną Adams ir kaip reikiant susimovęs. Ji paklausė:

– O kaip Viljamas Diksonas?

– Nelaimingas atsitikimas, nebent sugalvosi, kaip prikabinti jį Ričardui.

– Ne, – atsakė Sara. – Kelerio jis niekuo nekaltino?

– Ne.

– Kam jis tada prasimanė tą romaną?

Džefris vėl atsiduso, aiškiai susierzinęs.

– Matyt, kad labiau sudrumstų vandenį. Arba galbūt manė, kad privers Brajeną kreiptis į jį pagalbos. Ką gali žinoti?

– Suksametonijus laboratorijoje turėtų būti laikomas užrakintas, – pasakė Sara. – Reikia pasižymėti, kas jo ėmė. Galėtum patikrinti, kas galėjo prieiti.

– Patikrinsiu, – atsakė jis. – Bet jei prieiti galėjo abu, bus sunku ką nors įrodyti. – Džefris nutilo. – Reikia pripažinti, Sara, jei Keleris norėjo nužudyti kurį nors savo sūnų, tai nebent Ričardą, ir ne su adata.

– Tai bjauri mirtis, – atsakė ji, įsivaizduodama kelias paskutines Endžio Rozeno gyvenimo minutes. – Pirmiausia paralyžiuojamos galūnės, o paskui plaučiai ir širdis. Smegenų jis neveikia, todėl jis turėjo aiškiai suvokti, kas su juo dedasi, iki pat paskutinės akimirkos.

– Kiek tai truko?

– Žiūrint, kokia dozė, dvidešimt trisdešimt sekundžių.

– Jėzau.

– Tikrai, – pritarė ji. – O po mirties jo aptikti beveik neįmanoma. Organizmas labai greitai jį suskaido. Tik prieš kokius penkerius metus apskritai atsirado būdas jo ieškoti.

– Atrodo, jį aptikti būtų brangu.

– Jei gali pagauti Kelerį su suksametonijum rankose, išpešiu iš biudžeto pinigų tyrimui. Jei reikės, pati už jį sumokėsiu.

– Padarysiu, ką galiu, – atsakė Džefris, bet vilties jo balse buvo nedaug. – Žinau, kad praneši naujienas tėvams, bet gal palauk manęs, prieš pasakydama Tesai?

– Mielai, – atsakė Sara, bet ne iš karto.

Jis patylėjo, tada tarė:

– Žinai ką? Aš čia vis tiek turiu daug darbo. Pasimatysim vėliau.

– Džefri…

– Ne, – atsakė jis. – Pabūk su šeima. To tau dabar labiausiai reikia. Pabūti su šeima.

– Aš ne…

– Liaukis, Sara, – pasakė jis su nuoskauda balse. – Ką mes čia veikiam?

– Nežinau. Aš tik… – Sara suko galvą, ką jam pasakyti, bet nieko nesugalvojo. – Juk sakiau, man reikia laiko.

– Laikas nieko nepakeis, – atsakė jis. – Jei negalime pamiršti to, ką padariau prieš penkerius metus…

– Šneki taip, lyg aš būčiau užsiožiavusi.

– Tu nesiožiuoji, – tarė jis. – Ir aš nenoriu tavęs spausti, aš tik… – Jis suvaitojo. – Aš tave myliu, Sara. Pavargau nuo to, kad tu kas rytą sprunki. Pavargau nuo visos šitos akrobatikos, kai tu pusiau esi mano gyvenime, pusiau ne. Noriu būti su tavim. Noriu tave vesti.

– Vesti? – Ji nusikvatojo, lyg jis būtų pakvietęs ją pasivaikščioti po Mėnulį.

– Ko čia baisiesi.

– Nesibaisiu. Aš tik… – jai vėl pristigo žodžių. – Džefai, mes jau buvome susituokę. Ne itin sėkmingai.

– Aha, – atsakė jis. – Ir aš ten buvau, prisimeni?

– Kodėl negalime tiesiog toliau gyventi taip kaip dabar?

– Aš noriu daugiau, – atsakė jis. – Noriu, kad po labai šūdinos dienos darbe grįžčiau namo, o tu manęs klaustum, kas vakarienei. Noriu vidury nakties apversti Bubos vandens dubenėlį. Noriu atsibusti rytą nuo tavo keiksmų dėl to, kad palikau ant durų rankenos pistoleto diržus.

Ji nenorom šyptelėjo.

– Kaip romantiška.

– Aš tave myliu.

– Žinau, – atsakė ji, bet neprisivertė prisipažinti, kad irgi jį myli. – Kada gali atvažiuoti?

– Tiek to.

– Noriu, kad tu jai praneštum, – pasakė ji. Jam neatsakius, pridūrė: – Jie klausinės, o aš nežinosiu, ką atsakyti.

– Žinai viską tą patį, ką ir aš.

– Aš neįstengsiu jiems papasakoti, – pasakė ji. – Bijau, kad dabar neturiu jėgų.

Jis akimirką palaukė, tada tarė:

– Tokiu dienos metu užtruksiu apie puspenktos valandos.

– Gerai. – Sara pasakė jam Tesos palatos numerį. – Klausyk, Džefai?

– Na?

Ji pati nebežinojo, ką pasakyti.

– Nieko, – tarė. – Pasimatysim, kai atvažiuosi.

Jis palaukė dar kelias sekundes, ar ji nieko nepridurs, bet paskui tiesiog atsakė:

– Gerai. Iki.

Sara padėjo ragelį ir pasijuto lyg ką tik perėjusi lynu virš aligatorių knibždančio ežero. Šią savaitę tiek visko nutiko, kad ji nė neįstengė suvokti, ką Džefris jai pasakė. Iš dalies jai norėjosi vėl paimti telefoną ir jo atsiprašyti, pasakyti, kad jį myli, bet kartu norėjosi paskambinti ir liepti niekur nevažiuoti.

Už durų girdėjo, kaip pypsi daktarų pranešimų gavikliai ir skelbiami kodai. Pro stiklą vaikščiojo šešėliai; kai bėgdavo gelbėti pacientų, jų atspindžiai mirgėdavo lyg stroboskopo šviesoje. Atrodė, kad nuo Saros internatūros praėjo šimtas metų. Dabar viskas atrodė sudėtingiau, ir nors ji neabejojo, kad gyvenimas ne mažiau gniuždė ir jaunystėje, tas dienas Sara prisiminė tik su nostalgija. Mokytis chirurgės amato, gydyti sunkiausius ligonius, pasitelkus paskutinį susikaupimo lašą, buvo toks pat narkotikas kaip heroinas. Prisiminus darbą Greidyje, ją vis dar užliedavo palaima. Kadaise ligoninė jai buvo svarbesnė už orą. Net šeima prieš ją nublankdavo.

Tuomet apsispręsti grįžti į Grantą atrodė lengva. Sara norėjo – trokšte troško – būti su šeima, grįžti prie savo ištakų ir jaustis saugiai, vėl tapti dukra ir seserimi. Miestelio pediatrės vaidmuo atrodė labai parankus, ir ji suprato, kad atsilygindama miesteliui už viską, ką iš jo gavo vaikystėje, ji pasijus ramiau. Tačiau nuo tada, kai išvyko iš Atlantos, nepraeidavo nė savaitės, kad ji nesusimąstytų, kaip būtų susiklostęs gyvenimas, jei būtų pasilikusi. Iki šiol nesuprato, kaip labai to ilgisi.

Ji apsidairė po Meisono kabinetą, svarstydama, ar smagu būtų vėl su juo dirbti. Internatūroje Meisonas buvo neįtikėtinai kruopštus, todėl tapo labai geru chirurgu. Kitaip negu Sara, tokią savybę jis perkėlė ir į asmeninį gyvenimą. Jis buvo žmogus, negalintis palikti neišplautos lėkštės ar džiovyklėje skalbinių, kad nesusiglamžytų. Kai Meisonas pirmą sykį apsilankė jos bute, jį kone ištiko apopleksija, išvydus krepšį nesulankstytų drabužių ant virtuvės stalo, ten stovintį jau dvi savaites. Kai kitą rytą Sara nubudo, Meisonas prieš penktos valandos pamainą buvo visus sulankstęs.

Kažkas pabeldė į duris ir išblaškė Saros svajas.

– Užeikit, – tarė ji ir atsistojo.

Duris pravėrė Meisonas Džeimsas, vienoje rankoje nešinas dėže picos, o kitoje – dviem skardinėmis kolos.

– Pagalvojau, gal išalkai, – pasakė jis.

– Kaip visada, – atsakė ji ir paėmė skardines.

Meisonas patiesė ant kavos staliuko kelias servetėles, viena ranka laikydamas picą, ir tarė:

– Kitą nunešiau tavo tėvams.

– Koks tu mielas, – atsakė ji, padėdama skardines ir taip pat klodama servetėles.

Meisonas padavė jai dėžę su pica, o pats patiesė servetėlių po skardinėmis.

– Medicinos mokykloje labai mėgai šitą piceriją.

– „Shroomies“, – perskaitė ji užrašą ant dėžės. – Tikrai?

– Nuolat ten valgydavai. – Jis patrynė rankas. – Voila!

Sara pažiūrėjo į stalą. Iš servetėlių jis suklostė tobulą kvadratą. Ji padavė jam dėžę.

– Tu taisyklingai padėsi.

Jis nusijuokė.

– Kai kas niekada nesikeičia.

– Taigi, – pritarė ji.

– Tavo sesuo žvalesnė, – pasakė jis, padėdamas dėžę tiesiai ant stalo. – Ji gerokai lengviau juda negu vakar.

Sara įsitaisė ant sofos.

– Man regis, mama ją verčia.

– Iš Ketės to galima tikėtis. – Jis išlankstė servetėlę ir užtiesė jai ant kelių. – Gavai gėles?

– Taip, – atsakė ji. – Ačiū. Labai gražios.

Jis atidarė skardines.

– Tik norėjau tau parodyti, kad galvoju apie tave.

Sara maigė servetėlę, nežinodama, ką atsakyti.

– Sara, – tarė Meisonas, uždėjęs ranką ant sofos atkaltės jai už nugaros. – Aš niekada nenustojau tavęs mylėjęs.

Sara nukaito iš gėdos, bet, jai nespėjus atsakyti, jis pasilenkė ir ją pabučiavo. Sara net pati nustebo, kad atsakė į bučinį. Jai nespėjus nė susigaudyti, kas vyksta, Meisonas pasislinko arčiau, švelniai stumdamas ją ant sofos, kol atsigulė ant jos. Jo rankos palindo po jos marškiniais ir priglaudė jos kūną prie savęs. Ji apkabino jį, bet, užuot pajutusi svaigią euforiją, Sara galvojo vien apie tai, kad apsikabino ne Džefrį.

– Pala, – tarė ji, sulaikydama jo ranką ties kelnių saga.

Jis atsisėdo taip skubiai, kad net trinktelėjo galva į sieną už sofos.

– Atleisk.

– Ne, – pratarė ji, sagstydamasi marškinius ir jausdamasi lyg paauglė, ką tik pagauta kino salės gale. – Tai tu atleisk.

– Neatsiprašinėk, – pasakė jis, užsikeldamas ant kelio kulkšnį.

– Ne, aš…

Jis papurtė koją.

– Nereikėjo man šitaip.

– Nieko tokio, – atsakė ji. – Ir aš ne geresnė.

– Tai jau tikrai, – atsakė jis ir atsiduso. – Dieve, kaip aš tavęs trokštu.

Sara nurijo seilę, atrodė, kad burnoje seilių per daug.

Jis atsigręžė į ją.

– Tu tokia nuostabi, Sara. Bijau, kad būsi tai pamiršusi.

– Meisonai…

– Tu tiesiog nepaprasta.

Ji pajuto, kad rausta, o jis ištiesė ranką ir užkišo plaukus jai už ausies.

– Meisonai, – pakartojo ji ir paėmė jį už rankos.

Jis vėl pasilenkė jos pabučiuoti, o ji nusuko galvą.

Antrą kartą Meisonas atšoko taip pat greitai.

Sara tarė:

– Atleisk. Tiesiog aš…

– Nereikia aiškinti.

– Reikia, Meisonai. Turiu tau pasakyti…

– Tikrai nereikia.

– Netildyk manęs, – įsakė ji, tuomet puolė dėstyti: – Esu buvusi tik su Džefriu. Na, nuo tada, kai išvažiavau iš Atlantos. – Ji atsitraukė nuo jo, baimindamasi, kad jei sėdės per arti, jis vėl ją pabučiuos. O dar blogiau, ji jam atsakys tuo pačiu. – Nuo tada tik su juo.

– Regis, būsi įpratusi.

– Galbūt, – atsakė ji, paimdama jį už rankos. – Galbūt… nežinau. Bet ne šitaip reikia tokio įpročio nusikratyti.

Jis pažvelgė į jų rankas.

Ji pasakė:

– Jis buvo man neištikimas.

– Tuomet jis kvailys.

– Taip, – pritarė ji. – Kartais taip, bet aš mėginu tau paaiškinti, kad žinau, ką tai reiškia, ir nenoriu, kad per mane kas nors kitas taip pasijustų.

– Atsilyginti už skriaudas teisinga.

– Tai ne žaidimas, – atsakė ji ir priminė jam: – O tu dar vis vedęs, nesvarbu, kad gyveni „Holiday Inn“.

Jis linktelėjo galva.

– Teisingai.

Ji nesitikėjo, kad jis taip lengvai pasiduos, bet Sara buvo pratusi prie Džefrio atkaklumo, o ne Meisono atsainumo. Dabar prisiminė, kodėl buvo taip lengva palikti Meisoną, kaip ir viską, ką paliko Atlantoje. Tarp jų nebuvo kibirkštėlės. Meisonui niekada gyvenime neteko dėl ko nors kovoti. Ji nė nežinojo, ar jis dabar tikrai jos trokšta, ar jam tai tiesiog paranku.

Sara tarė:

– Eisiu pas Tesą.

– Gal aš tau paskambinsiu?

Jei būtų paklausęs kitaip, ji būtų sutikusi. O dabar atsakė:

– Gal ne.

– Gerai, – atsakė Meisonas ir ramiai jai nusišypsojo.

Ji atsistojo, ketindama eiti, bet jis prašneko tik tarpduryje.

– Sara? – Jis palaukė, kol ji apsigręš. Rymojo ant sofos, ranką vis dar užmetęs ant atkaltės, atsainiai sukryžiavęs kojas. – Perduok tėvams linkėjimų.

– Perduosiu, – pažadėjo ji ir uždarė duris.

Sara stovėjo prie sesers palatos lango, žiūrėdama, kaip centrine gatve slenka mašinos. Lygus Tesos kvėpavimas už nugaros Sarai buvo lyg nuostabiausia muzika pasaulyje. Kaskart, pažvelgusi į seserį, Sara vos susitvardydavo nešokusi į lovą greta jos, vien tam, kad galėtų ją apkabinti ir žinoti, kad ji išgelbėta.

Ketė grįžo į palatą, abiejose rankose nešina arbatos puodukais. Sara prisiminė „Dairy Queen“ vos prieš savaitę, kai Tesa buvo nepakenčiamai irzli. Sara taip troško susigrąžinti tą akimirką, kad beveik juto jos skonį.

Sara paklausė:

– Kaip tėtis?

Kai Sara jiems papasakojo apie Ričardą Karterį, tėvas labai susigraudino. Jis nuėjo šalin, jai nespėjus baigti pasakoti.

– Jis stovi koridoriaus gale, – atsakė Ketė, taip ir neatsakydama į klausimą.

Sara gurkštelėjo arbatos ir susiraukė.

– Stipri, – pritarė Ketė. – Ar Džefris greitai atvažiuos?

– Turėtų.

Ketė paglostė Tesai plaukus.

– Prisimenu, kaip žiūrėdavau į jus miegančias, kai buvote mažutės.

Sara anksčiau labai mėgdavo klausytis mamos pasakojimų apie savo vaikystę, bet dabar gyvenimas taip aiškiai pasidalijo į prieš ir po, kad buvo pernelyg skaudu.

Ketė paklausė:

– Kaip laikosi Džefris?

Sara gurkštelėjo karčios arbatos.

– Gerai.

– Jam buvo sunku, – pasakė motina, išsiimdama iš rankinės tūtelę rankų kremo. – Jis Tesai visada buvo lyg vyresnysis brolis.

Ligi tol Sara nebuvo sau leidusi apie tai pagalvoti, bet tai buvo tiesa. Kad ir kokia paklaikusi ji buvo miške, Džefriui buvo ne mažiau baisu.

– Pradedu suprasti, kodėl neįstengi ilgai ant jo pykti, – pasakė Ketė, trindama kremu Tesai ranką. – Prisimeni, kaip jis nuvažiavo į Floridą jos parsivežti?

Sara nusijuokė, bet labiau iš nuostabos, kad pamiršo tą nuotykį. Prieš daug metų, kai Tesai koledže buvo pavasario atostogos, jos mašiną sudaužė vogtas alaus sunkvežimis; Džefris nuvažiavo į Panama Sitį vidury nakties, pasikalbėjo su vietos policininkais ir parvežė ją namo.

– Ji nenorėjo, kad tėtis jos atvažiuotų, – pasakė Ketė. – Nė girdėti apie tai nenorėjo.

– Tėtis visą kelią namo būtų kartojęs: „Ar aš nesakiau?“, – priminė Sara. Edis sakė, kad tik kvailys važiuotų MG kabrioletu į Floridą, kur siautėja dvidešimt tūkstančių girtų studentų.

– Na, – tarė Ketė, trindama kremu Tesos dilbį, – teisingai sakė.

Sara šyptelėjo, bet tylėjo.

– Gerai, kad jis atvažiuoja, – pasakė Ketė labiau sau negu Sarai. – Tesa turi iš jo išgirsti, kad viskas baigta.

Sara suprato, kad motina neturi sužinoti, kas nutiko tarp jos ir Meisono Džeimso, bet vis tiek pasijuto įkliuvusi.

– Kas yra? – paklausė Ketė, ji visada pajusdavo, kad kažkas ne taip.

Sara mielai prisipažino, labai norėjosi nusimesti naštą.

– Pabučiavau Meisoną.

Ketė nesutriko.

– Tik pabučiavai?

– Mama, – tarė Sara, pykčiu dangstydama gėdą.

– Na, ir kaip? – Ketė išspaudė į delną dar kremo ir patrynė tarp rankų, kad sušiltų. – Patiko?

– Iš pradžių taip, o paskui… – Sara prisidėjo rankas prie skruostų, jusdama, kaip jie kaista.

– Paskui?

– Nelabai, – prisipažino Sara. – Vis galvojau apie Džefrį.

– Tai šį tą rodo.

– Ką? – paklausė Sara, labiausiai trokšdama, kad motina pasakytų, ką daryti.

– Sara, – atsiduso Ketė, – protas tau visada pakiša koją.

– Nuostabu, – atsakė Sara. – Taip ir pasakysiu pacientams.

– Neatsikalbinėk, – atkirto Ketė tyliai, kaip visada šnekėdavo, kai susierzindavo. – Pastaruoju metu taip nenustygsti, ir man mirtinai įkyrėjo žiūrėti, kaip tu svajoji apie gyvenimą, kurį būtum gyvenusi čia, Atlantoje.

– Aš taip nedarau, – atsakė Sara, bet niekada gerai nemokėjo meluoti, ypač motinai.

– Dabar tavo gyvenime tiek gerų dalykų, tiek žmonių, kurie tave myli ir tavim rūpinasi. Ar tau ko nors stinga, ar ko nors dar trokšti?

Prieš kelias valandas Sara būtų galėjusi surašyti ilgą sąrašą, bet dabar tik papurtė galvą.

– Gal tau išeis į sveikatą prisiminti, kad nesvarbu, kokios galingos tavo smegenys, labiausiai rūpintis reikia širdimi, – ji įdėmiai pažvelgė į Sarą. – O tu juk žinai, ko trokšta širdis, tiesa?

Sara linktelėjo galva, nors nuoširdžiai nežinojo.

– Nežinai? – nenusileido Ketė.

– Žinau, mamyte, – atsakė Sara ir kažkaip sužinojo.

– Gerai, – tarė ji, spausdama į ranką dar kremo. – Dabar eik pasikalbėti su tėvu.

Sara pabučiavo Tesą, paskui motiną ir išėjo. Koridoriaus gale pamatė tėvą, stovintį ir žiūrintį į mašinas taip pat, kaip Sara Tesos palatoje. Jo pečiai buvo sulinkę, bet su baltais marškinėliais ir nudrengtais džinsais jis atrodė senasis gerasis Edis. Kartais Sara būdavo tokia panaši į tėvą, kad net pati išsigąsdavo.

– Labas, tėti.

Jis nepažvelgė į ją, bet jo sielvartą Sara juto taip pat aiškiai kaip nuo lango sklindančią vėsą. Edis Lintonas – žmogus, kuriam šeima reiškia viską. Žmona ir vaikai jam visas pasaulis, o Sara taip paskendo savo kančiose, kad nepastebėjo, kaip kamuojasi tėvas. Jis tiek stengėsi, kad savo vaikams parūpintų saugius ir laimingus namus. Šią savaitę su Sara Edis nesikalbėjo ne todėl, kad kaltino ją, o todėl, kad kaltino save.

Edis parodė pro langą.

– Matai tą vaikiną, kuris keičia padangą?

Sara išvydo ryškiai salotinės spalvos sunkvežimį iš HERO būrio, kurį Atlantos savivaldybė samdė tam, kad nestrigtų eismas. Jie būdavo pasirengę keisti padangas, paleisti variklį ar nemokamai įpilti galoną degalų, jei kelyje sugesdavo mašina. Mieste, kur vidutiniškai į darbą važiuoti tenka porą valandų, o daiktadėžėje vežiotis ginklą visiškai legalu, tai išties puikus būdas išleisti mokesčių mokėtojų pinigus.

– Sunkvežimiui? – paklausė ji.

– Tai nemokama. Nė cento.

– Nieko sau, – tarė ji.

– Aha, – Edis giliai atsiduso. – Tesė dar miega?

– Taip.

– Džefris atvažiuoja?

– Jeigu tu nenori, kad jis…

– Ne, – griežtai pertraukė Edis. – Tegu atvažiuoja.

Sarai lyg akmuo nuo širdies nukrito, net krūtinėje palengvėjo.

Ji tarė:

– Ką tik prisiminėm su mama, kaip jis važiavo į Floridą parsivežti Tesos.

– Juk liepiau jai nevažiuoti ten ta prakeikta mašina.

Sara pažvelgė į mašinas, slėpdama šypsnį.

Edis atsikrenkštė tiek sykių, kiek tikrai nereikėjo, lyg Sara dar nesiklausytų jo, ištempusi ausis.

– Ateina vaikinas į barą su dideliu driežu ant peties.

– Geraaaaai… – nutęsė ji.

– Barmenas klausia: „Kuo vardu tavo driežas?“ Vaikinas atsako: „Mažylis“. Barmenas pasikaso pakaušį. – Edis pasikasė pakaušį. – Sako: „Kodėl vadini jį mažyliu?“ – Jis reikšmingai patylėjo. – Vaikinas sako: „Nes jis – mano driežiukas!“

Sara kelissyk pakartojo paskutinius žodžius, kol pagaliau suprato. Ji ėmė taip kvatotis, kad net apsiašarojo.

Edis tik šyptelėjo, jo veidas nušvito, lyg dukros juokas jam teiktų gryniausią džiaugsmą.

– Dieve, tėti, – pasakė Sara, šluostydamasi akis ir vis dar kvatodamasi. – Tokios bjaurybės dar nesu girdėjusi.

– Aha, – pripažino jis, apkabino ją per pečius ir priglaudė. – Labai bjauru.

Penktadienis

18

Lena sėdėjo ant grindų bendrabučio kambaryje, apsupta dėžių, kuriose tilpo visi žemiški jos turtai. Dauguma daiktų keliaus pas Henką, kol ji susiras darbą. Lovą nugabens pas Naną, ji pati nakvos laisvame kambaryje, kol susitaupys tiek, kad įstengtų apsigyventi viena. Koledžas pasiūlė jai Čako darbą, bet tokiomis aplinkybėmis ji daugiau niekada nenorėjo nė kojos kelti į apsaugos postą. Tas niekšas Kevinas Bleikas jai net išeitinės kompensacijos nesumokėjo. Lena guodėsi bent tuo, kad taryba šįryt paskelbė, jog ketina pradėti ieškoti Bleikui pamainos.

Sugirgdžėjo durys, pasirodė Itanas. Spyna dar nesutaisyta nuo tada, kai prieš kelias dienas ją išlaužė Džefris.

Išvydęs ją, jis nusišypsojo.

– Susirišai plaukus.

Lena atsispyrė pagundai juos pasileisti.

– Maniau, išvyksti iš miesto.

Itanas gūžtelėjo pečiais.

– Kai esu nepageidaujamas, man niekada nesiseka išvykti.

Ji blankiai šyptelėjo.

– Be to, – pridūrė jis, – dabar nelengva kur nors pereiti, nes koledže vyksta tyrimas dėl etikos pažeidimų.

– Neabejoju, viskas susitvarkys, – atsakė Lena. Koledže ji dirbo tik kelis mėnesius, bet žinojo, kaip vyksta skandalai. Bus skiriamos baudos, kelis mėnesius rašys laikraščiai, bet po metų nustos, baudos liks nesumokėtos, ir jau koks nors kitas šiknius profesorius prisėlins kam nors iš nugaros – tiesiogine ar perkeltine prasme, – kad pasiglemžtų šlovę ir turtus.

– Taigi, – tarė Itanas, – matyt, išsiaiškinai su tuo faru.

Lena gūžtelėjo pečiais, nes nė neįsivaizdavo, kokie dabar jos santykiai su Džefriu. Apklausęs ją dėl Ričardo Karterio, jis liepė jai atvykti į nuovadą pirmadienį iš pat ryto. Nežinia, ką jis pasakys.

Itanas paklausė:

– Dėl tų kelnaičių išsiaiškino?

– Jis padarė skubotą išvadą. Visko pasitaiko. – Ji vėl gūžtelėjo pečiais. – Rozenas buvo trenktas. Tikriausiai pavogė jas iš kokios nors merginos. – Ji įsivaizdavo, kad Endis penktadienio vakarais užsidaręs galėjo uostyti ne vien klijus. O Lena užsidariusi vakare galėjo skaityti knygas, mėgaudamasi bibliotekos ramybe, kol ateis laikas šliaužti į savo urvą miegoti.

Itanas pasirėmė į praviras duris.

– Norėjau tau pasakyti, kad neišvykstu, – pasakė jis. – Jei netyčia susitiktume.

– O susitiksim?

Jis neužtikrintai gūžtelėjo pečiais.

– Nežinau, Lena. Aš labai stengiuosi pasikeisti.

Ji pažvelgė į savo rankas ir pasijuto tikra pabaisa.

– Aha.

– Norėjau su tavim draugauti, – pasakė jis. – Bet ne šitaip.

– Aišku.

– Galėtum kur nors išsikraustyti ir pradėti naują gyvenimą, – jis luktelėjo, tada tarė: – Galbūt, kai rasiu kur pereiti, galėsim važiuoti kartu?

– Negaliu iš čia išvykti, – atsakė ji, žinodama, kad jis niekaip nesupras. Itanas paliko savo šeimą ir gyvenimo būdą, nesigręžiodamas atgalios. Lena niekada negalėtų šitaip pasielgti su Sibile.

Jis tarė:

– Jeigu apsigalvosi…

– Netrukus grįš Nana, – pasakė ji. – Gal tu eik.

– Gerai, – Itanas supratingai linktelėjo galva. – Tai pasimatysim, gerai?

Lena neatsakė.

Jis paklausė jos to paties, ko pirma ji:

– Tai ar susitiksim?

Jo žodžiai pakibo ore lyg rūkas. Ji išdrįso pažvelgti į jį, į apsmukusius džinsus ir juodus marškinėlius, nuskeltą dantį ir mėlynas mėlynas akis.

– Aha, – atsakė ji. – Susitiksim.

Jis uždarė duris, bet jos neužsitrenkė. Lena atsistojo, pritraukė prie durų kėdę ir pakišo ją po rankena, kad laikytųsi uždarytos. Visada šitaip darydama, ji prisimins Ričardą Karterį.

Ji nuėjo į vonios kambarį. Atspindys veidrodyje virš kriauklės atrodė mažumėlę gražiau. Mėlynės ant kaklo žaliavo ir geltonavo, o prakirstas paakys apsitraukė šašu.

– Lena? – tarė Nana. Ji išgirdo, kaip į kėdę trinktelėjo Nanos daromos durys.

– Minutėlę, – atsakė Lena, atidarydama vaistinėlę. Ji atklibino apatinę lentą ir išsitraukė savo kišeninį peiliuką. Kriaunos tebebuvo kruvinos, bet beveik viską nuplovė lietus. Kai atlenkė ašmenis, pamatė, kad nulūžo smaigalys. Su šiokiu tokiu gailesčiu Lena suprato, kad niekaip negali jo pasilikti.

Kėdė po durimis vėl bilstelėjo į rankeną. Nanos balse buvo girdėti rūpestis.

– Lena?

– Ateinu! – šūktelėjo Lena. Paukštelėjusi užlenkė ašmenis, įsikišo peiliuką į užpakalinę kišenę ir nuėjo įleisti Nanos.

Padėka

Kai skaitau knygą, pirmiausia praverčiu padėkas, nes negaliu pakęsti, kai dėkojama ilgiausiam sąrašui nepažįstamų žmonių už tai, kas man visai neįdomu. Pati rašydama knygas, pamažu supratau, kam tokie sąrašai reikalingi. Žinau, kad negalima žarstyti kiaulėms perlų, bet šitie žmonės iš širdies stengėsi, reklamuodami Granto apygardos seriją čia ir užsienyje, ir aš amžinai liksiu jiems dėkinga už darbštumą:

Morrow/Harper: George’ui Bickui, Jane Friedman, Lisai Gallagher, Kim Gombar, Kristen Green, Brianui Groganui, Cathy Hemming, Libby Jordan, Rebeccai Keiper, Michaelui Morrisui, Juliette Shapland, Virginiai Stanley, Debbie Stier, Ericui Svensonui, Charlie’iui Trachtenbargui, Rome Quezada ir Colleen Winters.

Random House JK: Ronui Beardui, Faye Brewster, Richardui Cable’ui, Alex Hippisley-Cox, Vanessai Kerr, Markui McCallumui, Susan Sandon ir Tiffany Stansfield.

Yra dar daugybė kitų, atleiskite, jeigu kurio nors nepaminėjau.

Mano agentė Victoria Sanders įkvepia mane siekti aukštumų. Redaktorės Meaghan Dowling ir Kate Elton yra dinamiškasis duetas. Mūsų sėkmingas bendradarbiavimas man – tikra dovana. Dr. Davidas Harperis, Patrice Iacovoni ir Damienas van Carrapiettas padėjo man parašyti medicininius pasažus taip tikroviškai, kaip tik galima tikėtis iš grožinės literatūros. Kantorius Isaacas Goodfriendas užrašė man „Šalom“ dvidešimčia kalbų. Beth ir Jeffas iš CincinnatiMedia.com yra geriausi, patikimiausi autorių tinklalapių kūrėjai ir administratoriai. Jamey’is Locastro atsakė į labai atvirus klausimus apie nesakysiu ką. Robas Hueteris paaiškino man apie gloką ir nusivežė pašaudyti. Remington.com puslapyje yra pasakiškas šaudymo saugumo vadovėlis, su kuriuo smaginausi valandų valandas. Beje, ypač dėkoju interneto draugams, kurių sirenų giesmės atitraukia mane nuo darbo. Prašau, liaukitės. Maldauju.

Rašytojai VM, FM, LL, JH, EC ir EM nusipelno begalės padėkų už tai, kad išklausė mano zyzimo. (Juk iš tikrųjų klausėtės, taip?) Tėtis visada mane remdavo, ir ne tik paskolomis be palūkanų. Judy Jordan yra geriausia mama ir draugė, apie kokią tik galėčiau svajoti. Billie Bennett, mano devintos klasės anglų kalbos mokytoja, verta visų pagyrų, kiek tik teiksis klausyti, – tik niekada ilgai nesiteikia.

O asmeniškiau norėčiau padėkoti Bossui, Diane, Cubby, Pat, Cathy ir Deb už tai, kad Niujorkas pastarąsias kelias viešnages buvo nebe toks bjaurus. Jūs tiesiog nesuprantat.

Galiausiai dėkoju D. A. – greičiau pati save pamirščiau negu tave.

Content

Слотер Карин Baimės nuojauta