Слотер Карин

Širdies randai

Versta iš:

Karin Slaughter. KISSCUT

Harper

Valdas V. Petrauskas –

Lietuvos rašytojų sąjungos,

Lietuvos literatūros vertėjų sąjungos,

Kanados literatūros vertėjų asociacijos narys.

ISBN 9786090103906

Copyright © 2002 by Karin Slaughter

Published by arrangement with William Morrow,

an imprint of HarperCollins Publishers

Viršelio nuotraukos:

© Zhiltsov Alexandr | www.shutterstock.com

© Le Do | www.shutterstock.com

© Vertimas į lietuvių kalbą, Valdas V. Petrauskas, 2012

© Leidykla „Alma littera“, 2012

Iš anglų kalbos vertė Valdas V. Petrauskas

Redagavo Nijolė A. Petrauskienė ir Marijona Treigienė

Korektorė Ramutė Prapiestienė

Viršelio dailininkė Jurga Kurtinaitienė

Maketavo Albertas Rinkevičius

Skiriu Doris Smart,

kuriai patiko žaisti futbolą Oberne

ir skaityti – ir tai daryti šia seka

Šeštadienis

1

Niūniuodama „Šokančią karalienę“, Sara Linton pagal muziką suko ratus čiuožimo aikštelėje. „Jauna ir švelni, septyniolikos metų.“

Staiga kairėje išgirdo šaižiai sudžeržgiant ratukus ir, laiku pasisukusi, sugriebė iš užpakalio už marškinėlių vos neatsitrenkusį į ją vaiką.

– Džastinai! – sušuko, atpažinusi septynmetį berniuką, vos ne vos nustovintį ant riedučių.

– Labas, daktare Linton, – atgaudamas kvapą, pasisveikino Džastinas.

Pernelyg didelis šalmas smuko jam ant akių, ir jis turėjo keliskart atsmaukti jį, norėdamas pažvelgti aukštyn į gydytoją. Sara nusišypsojo kone sprogdama juoku.

– Sveikas, Džastinai.

– Atrodo, jums patinka muzika, ar ne? Mamai irgi patinka.

Vaikas spoksojo į ją prasižiojęs. Kaip ir diduma Saros pacientų, Džastinas tarsi nustebo, išvydęs ją ne klinikoje. Įdomu, gal jie mano, kad ji ir gyvena ten, rūsyje, laukdama, kol jie ateis peršalę ar sukarščiavę?

– Na, aš tiesiog pastebėjau, kad jūs dainuojat, – pridūrė Džastinas ir vėl atsmaukė šalmą, sulenkta ranka braukdamas sau per nosį.

– Pala, – tarė Sara ir pritūpusi suveržė dirželį vaiko pasmakrėje. Muzika griaudėjo taip garsiai, kad Sara jautė, kaip jos rankose virpa plastikinis dirželis.

– Ačiū! – sušuko Džastinas, nežinia kodėl abiem rankomis griebdamasis už šalmo, staiga susvyravo ir ko neapvirtęs įsikibo Sarai į koją.

Sara vėl griebė jį už marškinėlių ir nuvedė ten, kur saugiau: prie aikštelės aptarnavimo kiosko. Išbandžiusi vienaeilius riedučius, Sara paprašė dviejų eilių klasikinių – nebuvo nusiteikusi šleptelėti ant užpakalio, stebint pusei miesto.

– Oho! – sukikeno Džastinas, įsitverdamas turėklų. Jis žiūrėjo žemyn į jos riedučius. – Kokios didelės jūsų kojos!

Nejučia paraudusi iš gėdos, Sara žvilgtelėjo į savo riedučius. Jau nuo septynerių metų vaikai erzindavo ją pravardžiuodami didžiakoje. Beveik trisdešimt metų kęsdama patyčias, Sara nepriprato prie jų – jai norėjosi iš gėdos lįsti po lova ir širdį atgauti, pasmaguriavus šokoladiniais ledais.

– Jūsų riedučiai vyriški! – suspigo Džastinas ir, paleidęs turėklus, abiem rankomis parodė į jos juodus riedučius. Sara vos spėjo jį sugriebti – būtų šleptelėjęs ant užpakalio.

– Katinėli, – švelniai sukuždėjo Sara jam į ausį, – nepamiršk, ką sakei, kai ateisi skiepytis.

Džastinas sumišęs nusišypsojo gydytojai.

– Regis, mama mane šaukia, – sumurmėjo ir, laikydamasis turėklų, nuėjo šalin, tolydžio žvilgčiodamas per petį – tikriausiai baiminosi, kad Sara šoks jį vytis.

Susidėjusi rankas ant krūtinės ir atsirėmusi į aikštelės turėklus, Sara lydėjo jį akimis. Kaip ir diduma vaikų gydytojų, ji mylėjo vaikus, tačiau mums derėtų paaiškinti, kodėl šeštadienio vakarą ji leido vaikų aikštelėje.

– Atėjai į pasimatymą? – prisiartinusi paklausė Tesa.

Sara piktai dirstelėjo į seserį.

– Gal pamiršai, ko aš čia įsivėliau?

Tesa pabandė nusišypsoti.

– Todėl, kad mane myli?

– Žinoma, – kandžiai atsakė Sara.

Kitame aikštelės krašte Sara pastebėjo Devoną Lokvudą, Tesos širdies draugą, Lintonų santechnikos paslaugų įmonės darbuotoją. Devonas vedžiojo sūnėną po vaikų aikštelę, o brolis žiūrėjo į juos iš tolo.

– Jo motina manęs nemėgsta, – sumurmėjo Tesa. – Kai tik pamato mane artinantis prie jo, spokso į mane žvėriškomis akimis.

– O ir tėvas ne ką mažiau, – pridūrė Sara.

Pajutęs žvilgsnius, Devonas joms pamojavo.

– Vaikai jam patinka, – tarė Sara, irgi modama jam.

– Ir ne tik vaikai, – pusbalsiu, beveik pati sau tarė Tesa ir pasisuko į Sarą. – Beje, kur dingo Džefris?

Sara nustebusi dirstelėjo vartų link. Be kita ko, taipgi nustebusi, kad jai jau vis viena, kur dingo jos buvęs vyras.

– Nežinau, – atsakė. – Kodėl šiandien čia tiek daug žmonių?

– Šeštadienio vakaras, o futbolo sezonas dar neprasidėjo. Ką gi žmonėms veikti? – atsiliepė Tesa, tačiau neatlyžo ir toliau neatstojo nuo Saros: – Kur dingo Džefris?

– Gal jis ir neateis.

Tesa nusišypsojo, ir Sara suprato, kad sesuo susitvardė kandžiai neįgėlusi.

– Na, sakyk.

– Nėra ko sakyti, – tarė Tesa, ir Sara nesuprato, ar ji meluoja, ar ne.

– Mudu susitinkame, ir tiek, – tarė Sara ir nutilo, staiga pagalvojusi, ką ji nori apgauti, Tesą ar save. Ir pridūrė: – Nieko rimta.

– Žinau.

– Mudu nė nesibučiavome.

Tesa beviltiškai skėstelėjo rankomis.

– Žinau, – pakartojo ji, kvailai šyptelėdama.

– Tik keliskart buvome susitikę, ir tiek.

– Kodėl tu stengiesi mane įtikinti?

Giliai atsidususi, Sara atsirėmė į turėklus. Jautėsi nei šiaip, nei taip, lyg būtų paauglė, o ne subrendusi moteris. Su Džefriu išsiskyrė prieš dvejus metus, užklupusi jį su iškabų parduotuvės savininke. Ir pačiai Sarai, ir jos artimiesiems buvo tiesiog mįslė, kodėl ji vėl pradėjo su juo susitikinėti.

Vėl suskambo daina, ir šviesos priblėso. Sara žiūrėjo, kaip, atšokę nuo palubėje kabančio veidrodinio rutulio, po visą aikštelę sklaidosi kvadratiniai atspindžiai.

– Einu į tualetą, – tarė Sara seseriai. – Nepražiopsok Džefo, gerai?

Tesa dirstelėjo per Saros petį.

– Kažkas lyg įėjo.

– Ten dvi kabinos.

Sara pasuko moterų tualeto link kaip tik tuo metu, kai ten ėjo aukšta paauglė. Sara atpažino Dženę Viver, vieną iš savo pacienčių. Pamojo jai ranka, bet mergina jos nepastebėjo.

– Galėtum pakentėti, – sumurmėjo Tesa.

Sara susiraukė, pamačiusi, kad Dženei iš paskos į tualetą užėjo nepažįstama paauglė. To dar betrūko, kad, prieš Džefriui ateinant, atsitiktų nelaimė!

Tesa linktelėjo galva durų link.

– O kas ten? Toks aukštas, juodaplaukis, išvaizdus.

Sara vos susitvardė kvailai neišsišiepusi, kai pamatė aikštelės link einant Džefrį. Jis buvo nepersirengęs po darbo, vilkėjo tamsiai pilka eilute, ryšėjo raudonu kaklaraiščiu. Būdamas Granto apygardos policijos viršininkas, su diduma žmonių salėje buvo pažįstamas. Tolydžio stabčiodamas, spausdamas vienam kitam ranką, jis dairėsi aplink. Matyt, manęs žvalgosi, pagalvojo Sara, bet nutarė nieku gyvu neduoti jam ženklo, žiūrėdama, kaip jis skinasi kelią per minią. Tegu bent dabar Džefris parodo savo sugebėjimus!

Sara susipažino su Džefriu vos pradėjusi dirbti policijoje teismo medicinos eksperte. Ėmėsi to darbo, norėdama užsidirbti papildomai pinigų ir padėti į pensiją išeinančiam partneriui, Hartsdeilio vaikų klinikos gydytojui Barniui. Jau seniai atsiskaičiusi su daktaru Barniu, Sara vis dėlto neatsisakė šio darbo. Jai patiko mįslės, kurias tekdavo spręsti teismo medicinos priemonėmis. Prieš dvylika metų Sara paliko Atlantos Greidžio ligoninės greitosios pagalbos skyrių. Perėjimas iš atsakingo, ryžtingų veiksmų reikalaujančio darbo, kur sprendžiamas gyvybės ar mirties klausimas, į kliniką gydyti nuo vidurių sutrikimo ar slogos pražūtingai paveikė jos nervų sistemą. Teismo medicinos ekspertės darbas buvo iššūkis, smegenų mankšta, neleidžianti protui užmigti.

Pagaliau Džefris ją pastebėjo. Sustingo spausdamas ranką Betei Reinolds, lūpų kampučiai palengva pakilo, paskiau vėl nusileido, kai smulkmenų parduotuvės savininkė įtraukė jį į pokalbį.

Sara daugmaž spėjo, apie ką galėtų kalbėti Betė. Per pastaruosius tris mėnesius parduotuvė buvo dusyk apiplėšta. Betė buvo karingai nusiteikusi ir, nors mintyse Džefris aiškiai klajojo kažkur kitur, nė neketino liautis.

Pagaliau Džefris linktelėjo, patapšnojo per petį ir paspaudė ranką, tikriausiai susitaręs susitikti su ja rytojaus dieną. Prasiskynęs kelią pro minią, nuėjo Saros link, vylingai šypsodamasis.

– Sveika, – tarė jai.

Sara, kaip ir visi kiti, nejučia irgi spustelėjo jam ranką.

– Sveikas, Džefri, – neįprastai šiurkščiu balsu pasisveikino Tesa. Taip šiurkščiai su Džefriu paprastai kalbėdavo Edis, jų tėvas.

Džefris sutrikęs nusišypsojo.

– Sveika, Tesa.

– Aha, – sumurmėjo Tesa ir nučiuožė į šalį, per petį reikšmingai žvilgtelėjusi į Sarą.

– Ką tai galėtų reikšti? – paklausė Džefris.

Sara truktelėjo ranką, bet Džefris vis dar laikė ją suspaudęs, lyg norėdamas parodyti, kad paleis, kada panorės. Jis visada velniškai pasitikėdavo savimi, ir šis jo būdo bruožas Sarą žavėjo labiausiai.

– Vėluoji, – tarė ji, susidėjusi rankas ant krūtinės.

– Turėjau neatidėliotinų reikalų.

– Gal jos vyras kur nors išvažiavęs?

Jis pažvelgė į ją kaip į apsimelavusį liudytoją.

– Kalbėjau su Frenku, – tarė, turėdamas galvoje Granto apygardos policijos skyriaus vyriausiąjį tyrėją. – Paprašiau, kad šiąnakt jis perimtų budėjimą. Nenoriu, kad mums trukdytų.

– Ką trukdytų?

Jam nusišypsojus, vėl virptelėjo lūpų kampučiai.

– Et, tikiuosi šį vakarą tave sugundyti.

Ji nusikvatojo ir loštelėjo atgal, išsilenkdama jo bučinio.

– Geriau bučiuotis, kai lūpos susiliečia, – tarė jis.

– Tik ne pusei mano pacientų stebint, – atrėmė ji.

– Tuomet eikš čia.

Nepaisydama blaivaus proto, Sara nėrė po turėklais ir paėmė jį už parankės. Jis pavažiavo drauge su ja toliau nuo žmonių akių į nuošalesnę vietą prie tualetų.

– Ar čia geriau? – paklausė.

– Aha, – atsakė Sara, žiūrėdama į jį iš viršaus, nes jos riedučiai buvo keliais centimetrais aukštesni. – Kur kas geriau. Man kaip tik reikia į tualetą.

Ir pasuko į tą pusę, bet jis sulaikė ją, apkabinęs per liemenį.

– Džefri, – tarė ji, jausdama, kad jos balsas toli gražu ne piktas.

– Tu tokia graži, Sara.

Ji užvertė akis kaip paauglė.

Džefris juokdamasis pridūrė:

– Šiąnakt iki pat ryto svajojau tave pabučiuoti.

– Ar tikrai?

– Tu taip gardžiai kvepi.

Ji abejingai nusiviepė.

– Valausi dantis ta pačia Colgate pasta.

– Ne pastą turiu omeny.

Ji išsižiojo nustebusi, ir jis nusišypsojo aiškiai patenkintas jos reakcija. Sara pajuto, lyg kas būtų krustelėjęs krūtinėje, ir buvo kažką besakanti, bet tuo metu sučirškė jo gaviklis.

Jis vis dar žiūrėjo į ją, lyg negirdėdamas.

Atsikrenkštusi Sara paklausė:

– Ar nežadi pažiūrėti?

Galiausiai jis dirstelėjo į gaviklį, prisegtą prie diržo, ir sumurmėjo:

– Šūdas!

– Kas atsitiko?

– Įsilaužimas, – burbtelėjo jis.

– Juk sakei, kad paprašei Frenką tave pavaduoti.

– Jis tvarko tik smulkmenas. Reikėtų paskambinti iš telefono būdelės.

– O kur tavo mobilusis?

– Akumuliatorius išsikrovė.

Džefriui, regis, pavyko susivaldyti, ir jis net nusišypsojo Sarai.

– Niekas negali sugadinti mums šio vakaro, Sara. – Jis prisiglaudė prie jos skruosto. – Šįvakar už tai man nėra nieko svarbesnio.

– Jau taip dega, kad po vakarienės iškart bėgsi į pasimatymą, ar ne? – paerzino ji. – Galime ir neiti vakarienės, jeigu taip skubi.

Jis prisimerkęs nužvelgė ją ir nuėjo.

Sara palydėjo jį žvilgsniu ir, atsirėmusi į sieną, prakošė: „Va, dailiausia!“ Ji negalėjo patikėti, kad greičiau nei per tris minutes jis sugebėjo apsukti jai galvą kaip paskutinei kvailei.

Ji krūptelėjo, trinktelėjus tualeto durims. Tarpdury stovėjo Dženė Viver, įsmeigusi žvilgsnį į aikštelę, lyg kažką mąstydama. Juodų marškinėlių fone jos kaklas ir veidas atrodė neįprastai balti. Kai Sara privažiavo prie merginos, ši staigiai užsimetė ant peties tamsiai raudoną kuprinę, kampu brūkštelėdama jai per krūtinę.

– Ai! – atšlydama sušuko Sara.

Dženė tankiai sumirksėjo, atpažinusi savo gydytoją.

– Atsiprašau, – pusbalsiu sumurmėjo ji ir nukreipė žvilgsnį į šalį.

– Nieko baisaus, – tarė Sara, ketindama užmegzti pokalbį: mergina atrodė sutrikusi. – Kas tau? – paklausė. – Tau bloga?

– Ne, viskas gerai, – atsakė Dženė, prispausdama kuprinę prie krūtinės.

Nespėjus Sarai nieko pridurti, Dženė nuėjo.

Sara palydėjo žvilgsniu merginą, einančią prie būrio paauglių, susispietusių prie vaizdo žaidimų kambario. Ekranų spindesys nutvieskė Dženę žalia šviesa, ir ji dingo kažkur kampe. Sarai smilktelėjo, kad atsitiko kažkas negera, bet ji nepuolė iš paskos kamantinėti, kas atsitiko. Tokio amžiaus merginoms bet koks menkniekis atrodo tragedija. Tikriausiai bus susipykusi su vaikinu, kaip paprastai nutinka paauglėms.

Tvykstelėjo šviesos, pasibaigus lyrinei melodijai iš garsiakalbių sugriaudėjo senas rokas, bosais atsiliepdamas Saros krūtinėje. Bežiūrint į aikštelėje pagal ritmą sujudusius paauglius, dingtelėjo mintis, ar ir ji kadaise buvo tokia mitri. Nuo jos ankstyvosios jaunystės dienų pasikeitė keli aikštelės savininkai, tačiau ji nė kiek ne mažiau viliojo Granto apygardos paauglius. Štai to seno pastato užkampyje Sara praleido ne vieną savaitgalio vakarą, bučiuodamasi su Stivu Menu, savo pirmu tikru vaikinu. Jų draugystė buvo pagrįsta ne tiek meile, kiek bendru siekiu: žūtbūt ištrūkti iš Granto. Kai jie mokėsi baigiamojoje klasėje, Stivo tėvas mirė nuo širdies smūgio, ir jam teko rūpintis šeimos verslu – ūkinių prekių parduotuve. Dabar jis jau seniai vedęs, turi vaikų. Sara pabėgo į Atlantą, bet po kelerių metų grįžo.

Ir štai šį vakarą toje pačioje aikštelėje ji bučiavosi su Džefriu Toliveriu. Ar bent jau bandė bučiuotis.

Sara nuvijo šalin prisiminimus ir pasuko į tualetą. Paėmė už durų rankenos ir tuojau pat atitraukė ranką, pajutusi kažką lipnaus. Šiame aikštelės gale šviesa kaip paprastai buvo blausi, ir Sara prisikišo ranką prie akių, norėdama pažiūrėti, kas prilipo prie pirštų. Nespėjusi pamatyti, kuo išsitepė, užuodė pažįstamą kvapą. Nejučia dirstelėjo į marškinėlius toje vietoje, kur juos užkliudė Dženės Viver kuprinė.

Per visą krūtinę driekėsi kruvinas ruoželis.

2

Džefriui taip ir niežėjo rankos nuplėšti nuo sienos telefono aparatą, bet susivaldė. Giliai atsikvėpęs, surinko policijos skyriaus numerį ir ėmė kantriai klausytis signalų.

Atsiliepė Marla Sims, jo sekretorė, dalį dienos einanti ir dispečerės pareigas.

– Labas vakaras. Granto apygardos policijos skyrius. Malonėkite palaukti.

Ir, nelaukdama atsakymo, padėjo ragelį ant stalo.

Iš paskutiniųjų stengdamasis valdytis, Džefris vėl visa krūtine įkvėpė oro. Dingtelėjo mintis, kad Sara, likusi viena aikštelėje, apsigalvos ir nebenorės su juo praleisti šio vakaro. Kiekvieną sykį, kai jis žengia prie jos žingsnį, ji atsitraukia per du. Jam buvo aišku, kodėl ji taip daro, tačiau širdies gilumoje jis negalėjo pateisinti tokio elgesio.

Džefris atsirėmė į sieną, jausdamas, kaip nugara srovena prakaitas. Rugpjūtis įsišėlo, Džordžijos valstijoje pasiekdamas vis naujus karščio rekordus: palyginti su juo, birželis ir liepa atrodė kaip žiemos mėnesiai. Kai kuriomis dienomis, išėjus į lauką, jam atrodydavo, kad kvėpuoja pro drėgną rankšluostį. Jis atpalaidavo kaklaraiščio mazgą ir atsegė viršutinę marškinių sagutę, kad bent kiek prasivėdintų.

Už namo kampo pasigirdo kvatojimas, ir Džefris, kyštelėjęs galvą, pažiūrėjo, kas vyksta automobilių aikštelėje. Prie seno išklerusio kamaro trypčiojo būrelis berniūkščių, leidžiančių per rankas cigaretę. Telefono būdelė stovėjo prie namo šono, ir per skaisčiai žaliais ir geltonais dryžiais dažytą sienelę Džefrio nebuvo matyti. Dingtelėjo mintis, kad jie rūko marihuaną, bet jis nebuvo tikras. Iš pirmo žvilgsnio paaugliai atrodė gana įtartinai. Džefris tai suprato ne todėl, kad buvo policininkas, – tokio amžiaus jis irgi bičiuliavosi su panašia draugija.

Jam besvarstant, ar verta prieiti prie paauglių būrelio, atsiliepė Marla.

– Labas vakaras. Granto apygardos policijos skyrius. Ačiū, kad malonėjote palaukti. Kuo galiu jums padėti?

– Marla, čia Džefris.

– O, labas, viršininke! – sušuko ji. – Atsiprašau, kad iškart neatsiliepiau. Vienoje parduotuvėje per klaidą suveikė signalizavimo įtaisas.

– Kurioje? – paklausė jis, prisiminęs pokalbį su Bete Reinolds, smulkmenų parduotuvės savininke.

– Valymo paslaugų, – atsakė ji. – Senis Burgesas netyčia išjungė signalizaciją.

Įdomu, pagalvojo Džefris, Marla jau įžengusi į aštuntą dešimtį, o Bilą Burgesą vadina seniu, bet nieko nepasakė.

– Dar kas nors? – paklausė jis.

– Bredas skambino, kažkas atsitiko restorane, bet vyrai nuvažiavo ir nieko nerado.

– Ką jis sakė?

– Kad kažką pastebėjo, ir tiek. Juk pažįstate Bredą, jis savo šešėlio išsigąsta.

Ji sukikeno.

Policijos skyriuje visi žiūrėjo į Bredą kaip į nesubrendėlį: dvidešimt vienerių metų vaikinas, apskritaveidis, švelniais kaip pūkas šviesiais plaukais, atrodė kaip paauglys. Vyresnieji kolegos mėgdavo pajuokauti: paimdavo jo kepurę ir užmaudavo mieste kokiai nors statulai ant galvos. Pereitą savaitę Džefas matė ją ant generolo Li1 statulos, stovinčios priešais vidurinę mokyklą.

Džefris prisiminė Sarą.

– Šiąnakt budi Frenkas. Skambink man tik tuo atveju, jeigu nebent įvyktų žmogžudystė.

– Du zuikiai vienu šūviu, – vėl sukikeno Marla. – Gydytoja ir viršininkas vienu skambučiu.

Jam dingtelėjo mintis, kad iš Birmingamo į Grantą jis persikėlė tik todėl, jog norėjo dirbti nedideliame miestelyje, kur visi pažįsta vienas kitą. Tai, kad visiems žinomas jo asmeninis gyvenimas, buvo vienas iš nedaugelio kompromisų. Jis buvo jau beatsakąs Marlai kokiu nors juokeliu, bet išgirdo klyksmą automobilių aikštelėje.

Iš už kampo kyštelėjęs galvą pažiūrėti, kas vyksta, vėl išgirdo merginos riksmą:

– Kad tu padvėstum, gyvate!

– Viršininke? – pasigirdo Marlos balsas.

– Palauk, – sukuždėjo jis, pajutęs, kaip sudiegė paširdžius, išgirdus piktą merginos balsą. Iš patirties žinojo, kad pats baisiausias dalykas, koks šeštadienio vakarą gali atsitikti automobilių aikštelėje, – tai įtūžusi paauglė. Paauglius jis mokėjo sutramdyti: su jais galima pasiginčyti, be to, beveik visi jie pasiduoda laisva valia, nenorėdami veltis į muštynes. Paaugles įsiutinti nelengva, bet dar sunkiau jas nuraminti. Ko jau ko, o įtūžusios merginos tikrai reikia saugotis, juo labiau jeigu rankoje ji laiko ginklą.

– Aš tave nudėsiu, gyvate! – suklykė ji, kreipdamasi į vieną vaikinuką.

Jo draugai mikliai puolė į šalis ir sustojo pusračiu, o vaikinas liko vienui vienas prieš krūtinėn nutaikytą revolverį. Mergina stovėjo ne daugiau kaip už keturių žingsnių. Džefriui bežiūrint, ji žengė dar vieną žingsnį artyn, tad atstumas tarp jų dar labiau sumažėjo.

– Velniava! – sušnypštė Džefris ir, prisiminęs, kad rankoje tebelaiko ragelį, įsakė: – Beregint atsiųsk Frenką ir Metą į čiuožyklą.

– Juodu Madisone.

– Tuomet Leną ir Bredą, – tarė jis. – Tegu tyliai važiuoja. Prie automobilių aikštelės mergina su revolveriu.

Džefris pakabino telefono ragelį, jausdamas, kaip įsiręžia kūno raumenys. Gerklė išdžiūvo, miego arterija pašėlo tvinksėti, daužydamasi nelyginant gyvatė. Per kelias sekundes galvoje praskriejo tūkstančiai minčių, bet jis nuvijo jas šalin, nusivilko švarką ir nustūmė už nugaros revolverio dėklą. Eidamas aikštelės link, priglaudė rankas prie šonų. Mergina pastebėjo jį akies krašteliu, tačiau laikė revolverį nukreipusi į vaikiną. Taikė jam tiesiai į pilvą, tačiau Džefris matė, kad jai dreba ranka. Laimė, jos pirštas dar nelietė dirgiklio.

Džefris sėlino namo pasieniu. Mergina stovėjo nusisukusi nuo čiuožyklos, priešais ją buvo automobilių aikštelė ir greitkelis. Džefris vylėsi, kad Lena susipras ateiti su Bredu nuo pastato pusės. Sunku numanyti, ką darytų mergina, suvokusi esanti apsupta. Vienintelė kvaila klaida galėtų kainuoti ne vieną gyvybę.

Atsidūręs per dvidešimtį žingsnių nuo merginos, gana garsiai, kad visi girdėtų, jis šūktelėjo:

– Ei!

Mergina krūptelėjo, nors ir buvo pastebėjusi jį artėjant. Jos pirštas palietė dirgiklį. Rankoje ji laikė trisdešimt antro kalibro beretą, pistoletą, vadinamą kišeniniu: iš tolo jis vargu ar labai pavojingas žmogui, tačiau iš arti gali pridaryti daug bėdos. Šiuo ginklu ji galėjo nukauti aštuonis žmones. Aišku, jeigu taikliai šaudo, bet iš tokio atstumo ir beždžionė nepasidarytų gėdos. Rankoje ji laikė aštuonių žmonių gyvybę.

– Eikit iš čia, – įsakė Džefris netoliese stoviniuojantiems paaugliams.

Jie trypčiojo vietoje, kol pagaliau suvokė, ką jis sako, ir visu būriu patraukė į kitą aikštelės galą. Net iš tolo buvo justi stiprus marihuanos tvaikas, ir Džefris, matydamas, kaip svirduliuoja taikiniu tapęs vaikinas, suprato, kad jis jau buvo spėjęs sočiai prisirūkyti, kai jį užklupo mergina.

– Eik šalin! – sušuko mergina Džefriui.

Ji vilkėjo juodais marškinėliais pusilgėmis rankovėmis, matyt, kad nebūtų taip karšta. Iš pažiūros atrodė dar vaikas, kalbėjo švelniu, bet ryžtingu balsu.

Ji pakartojo:

– Eik šalin, sakiau.

Džefris nekrustelėjo iš vietos, ir ji, vėl nukreipusi akis į vaikiną, tarė:

– Aš jį nudėsiu.

Skėstelėjęs rankomis, Džefris paklausė:

– Kodėl?

Klausimas, regis, ją nustebino, nors, beje, jis kaip tik to ir siekė. Žmonės dažnai nieko negalvoja, laikydami ginklą rankoje. Pistoleto vamzdis šiek tiek nusileido, kai ji kreipėsi į Džefrį:

– Kad jis liautųsi.

– Liautųsi ką?

Ji susimąstė.

– Niekieno reikalas.

– Nejaugi? – tarė Džefris, žengdamas žingsnį į priekį, paskiau dar vieną. Jis sustojo per penketą žingsnių nuo merginos, užtektinai arti, kad, jos negąsdindamas, galėtų aiškiai matyti, kas vyksta.

– Ne, sere, – atsakė mergina, ir jos mandagumas jį šiek tiek nuramino. Merginos, sakančios „sere“, į žmones nešaudo.

– Klausyk, – pradėjo Džefris, galvodamas, ką jai reikėtų pasakyti. – Ar žinai, kas aš toks?

– Taip, sere, – atsakė mergina. – Jūs – policijos viršininkas Toliveris.

– Teisybė, – tarė jis. – O kuo tu vardu?

Ji praleido klausimą pro ausis, bet vaikinas atgijo, matyt, marihuanos apkvaišintu protu pagaliau suvokė, kas vyksta.

– Dženė. Ji vardu Dženė, – tarė.

– Ar tikrai Dženė? – paklausė Džefris merginos. – Gražus vardas.

– Aha, – suvapėjo Dženė sutrikusi, bet tuojau pat atsipeikėjusi tarė: – Atstok. Neketinu su tavimi kalbėti.

– Ko gero, priešingai, – tarė Džefris. – Regis, labai daug ką galėtum papasakoti.

Ji tarytum buvo beatsikertanti, bet kilstelėjo pistoletą ir nusitaikė vaikinui į krūtinę. Jai vis dar drebėjo ranka.

– Eik šalin, o tai nudėsiu jį.

– Šiuo pistoletu? – paklausė Džefris. – Ar suvoki, ką reiškia nušauti žmogų? Ar suvoki, kaip paskiau jausies?

Iš veido išraiškos iškart suprato, kad ji nieko apie tai neišmano. Dženė buvo putli mergina, tikriausiai turinti per dvidešimt kilogramų antsvorio. Vilkėjo juodais drabužiais. Pažiūrėti buvo iš tų merginų, kurios nežada atsilikti nuo gyvenimo. Vaikinas, į kurį ji taikėsi, buvo išvaizdus, tikriausiai visų merginų svajonė. Tada, kai Džefris buvo jos amžiaus, tokia mergina kaip Dženė įkištų bjaurų laiškutį į jo drabužių skyrelį. Šiandien ji nukreipė į jį pistoletą.

– Džene, imkim ir nuoširdžiai pasikalbėkim, – tarė Džefris, labai abejodamas, kad jos pistoletas užtaisytas. – Dėl to vaikino neverta gadinti sau gyvenimo.

– Eik šalin, – pakartojo Dženė, bet jau ne tokiu tvirtu balsu. Laisva ranka ji nusišluostė veidą. Jam dingtelėjo, kad ji verkia.

– Džene, aš netikiu…

Jis nutilo išgirdęs, kaip ji perjungia saugiklį. Metalo džerkštelėjimas lyg peiliu perrėžė ausį. Jis siektelėjo revolverio už nugaros, bet neištraukė.

– Kas čia vyksta, Džene? – Džefris stengėsi kalbėti ramiu, įtaigiu balsu. – Kodėl mudviem nuoširdžiai nepasikalbėjus? Negali būti, kad atsitiko kažkas nepataisoma.

Ji vėl nusišluostė veidą.

– Taip, sere, – tarė ji. – Tikrai nepataisoma.

Jos balsas skambėjo taip šaltai, kad Džefriui kūnas nuėjo pagaugais. Jis susivaldė ir ištraukė revolverį iš dėklo. Džefris nekentė ginklų, nes, būdamas policininkas, žinojo, kiek jie pridaro nelaimių. Jis nešiojosi ginklą ne todėl, kad patiko, o todėl, kad turėjo nešioti. Per dvidešimt tarnybos policijoje metų Džefris buvo išsitraukęs jį tik keletą kartų, o iššovė dusyk, bet ne į žmogų.

– Džene, pažiūrėk į mane, – tarė jis, stengdamasis kalbėti kuo valdingesniu balsu.

Ji nenuleido akių nuo priešais stovinčio vaikino. Atrodė, lyg būtų prabėgusi visa amžinybė. Džefris tylėjo, tikėdamasis, kad ji susivoks ir liausis. Paskiau ji palengva nukreipė žvilgsnį į Džefrį, nuleido akis ir jo rankoje išvydo devinto kalibro revolverį. Nervingai apsilaižė, matyt, suvokusi pavojų. Jos žodžiai nuskambėjo Džefriui kaip laidotuvių varpai, kai ji tarė:

– Nušauk mane.

Jis pagalvojo, kad bus prastai išgirdęs. Anaiptol ne tokio atsakymo tikėjosi.

Ji pakartojo:

– Nušauk mane arba aš nušausiu jį.

Sulig šiais žodžiais ji pakėlė beretą ir nusitaikė vaikinui į galvą. Džefris išvydo, kaip ji atsistoja prasižergusi sulig pečių platumu ir abiem rankomis suima pistoleto rankeną. Iš jos pozos buvo aišku: mergina moka valdyti ginklą. Dabar jos rankos nebedrebėjo, ir ji žiūrėjo vaikinui į akis.

– Šūdas! – suinkštė vaikinas, ir ant asfalto švirkštelėjo šlapimo čiurkšlė.

Džefris kilstelėjo revolverį tuo pat metu, kai ji šovė, bet kulka prašvilpė vaikinui virš galvos ir suaižė plastikinę iškabą ant pastato sienos.

– Kas čia dabar? – sušvokštė Džefris, suvokdamas, jog Dženė tebestovi ant kojų tik todėl, kad jam pritrūko ryžto paspausti revolverio dirgiklį. Šaudama į iškabą, ji pataikė į tašką viršum i. Džefris neabejojo, kad tik retas kuris iš jo kolegų galėtų šaudyti taip taikliai, juo labiau tokią įtampos valandėlę.

– Perspėjimas, – tarė Dženė, nors jis ir nesitikėjo jos atsakymo. – Nušauk mane, – pakartojo ji. – Nušauk arba aš jam ištaškysiu smegenis, kaip Dievą myliu. – Ji vėl apsilaižė. – Man vieni juokai jį nudėti. Aš moku naudotis šiuo daikčiuku. – Ir ji kilstelėjo pistoletą, rodydama, ką turi omeny. – Juk supranti, kad man vieni juokai jį nudėti, – tarė ir vėl prasižergė, kad menkiau pajustų beretos atatranką.

Ji lengvai pakreipė pistoletą ir išmušė iškaboje dar vieną tašką. Automobilių aikštelėje žmonės puolė klykdami bėgti, bet Džefris nieko nepastebėjo. Pamatė nebent iš pistoleto tūtos rūkstant dūmelį.

– Labai didelis skirtumas, ar šauni į iškabą, ar į gyvą žmogų, – tarė jis, kai tik atgavo žadą.

– Jis ne žmogus, – suniurzgė ji, ir tik įtempęs klausą jis išgirdo jos žodžius.

Akies krašteliu Džefris pastebėjo kažką ateinant. Ir išvydo Sarą. Ji buvo be riedučių, vien baltomis puskojinėmis stovėjo ant juodo asfalto.

– Vaikeli! – sušuko Sara, ir jos balsas virptelėjo iš baimės. – Džene! – pridūrė ji.

– Eik šalin! – atrėžė Dženė, tačiau jos balsas nuskambėjo veikiau valiūkiškai, kaip išdykėlės, o ne kaip pabaisos, kokia ji buvo prieš kelias sekundes. – Būk gera!

– Jai nieko bloga, – tarė Sara. – Aš ką tik aptikau ją tenai, ji kuo puikiausiai jaučiasi.

Pistoletas virptelėjo jos rankoje, tačiau Dženė, regis, vėl atgavo ryžtą ir nusitaikė vaikinui tiesiai į tarpuakį. Tuo pačiu negyvu balsu kaip ir anksčiau, kai dar nebuvo praradusi ryžto, ji tarė:

– Meluoji.

Metęs žvilgsnį į Sarą, Džefris iškart suprato, kad mergina neklysta. Sara nemokėjo meluoti, tai buvo aišku iš jos veido. Net iš tolo buvo matyti, kad jos marškinėliai ir džinsai kruvini. Be jokios abejonės, čiuožykloje kažkas buvo sužeistas, o gal ir nužudytas. Jis vėl dirstelėjo į Dženę ir pagaliau jos švelniame, vaikiškame veide įžvelgė grėsmę.

Džefris sumetė, kad ligi šiol neperjungė revolverio saugiklio. Spragtelėjęs jį, žvilgsniu įsakė Sarai nejudėti iš vietos.

– Džene!

Sara nurijo seilę. Džefris nepažino jos balso: anksčiau ji niekada nekalbėdavo su vaikais tokiu tonu. Matyt, čiuožykloje Dženė padarė kažką baisaus, kad tai paveikė Sarą. Ką ji ten galėjo iškrėsti? Čiuožykloje šūvių nebuvo girdėti, ir budintis policininkas Buelas Parkeris visai neseniai jam pranešė, kad ten viskas gerai. Įdomu, kur dingo Buelas, sunerimo Džefris. Ką padarė Dženė? Džefris būtų brangiai užmokėjęs, jeigu laikas sustotų ir jis galėtų sužinoti, kas atsitiko.

Džefris užtaisė revolverį. Sulig tuo garsu Sara grįžtelėjo ir pamojo ranka delnu žemyn, lyg norėdama pasakyti: liaukis, nereikia. Jis pažvelgė per jos petį į čiuožyklą. Tikėjosi pamatyti būrį žioplių, priplojusių nosis prie stiklo, bet ten nebuvo nė gyvos dvasios. Nejaugi tai, kas atsitiko viduje, kur kas įdomiau negu tai, kas vyksta prieš jo akis?

– Džene, ji jaučiasi kuo puikiausiai. Eikš, pati pamatysi, – tarė Sara, dar sykį bandydama sutramdyti merginą.

– Daktare Linton, prašau nekalbėti su manimi, – virpančiu balsu pro dantis iškošė Dženė.

– Vaikeli, pažiūrėk į mane, – tarė Sara tokiu pat drebančiu kaip Dženės balsu. – Na, pažiūrėk į mane. – Merginai neatsiliepus, pridūrė: – Ji jaučiasi kuo puikiausiai. Garbės žodis, kuo puikiausiai.

– Meluoji, – atkirto Dženė. – Visi jūs melagiai. – Ir, atsigręžusi į vaikiną, pridūrė: – O tu – pats didžiausias melagis. Degsi pragare už tai, ką pridarei, gyvate.

– Mudu ten susitiksim, kale, – atrėžė vaikinas taip įsiutęs, kad net seilės ištiško jam iš burnos.

Dženė kalbėjo ramesniu balsu. Regis, kažkas jiems nutiko, jai ir vaikinui, ir, kai ji atsakė, jos balsas skambėjo visai vaikiškai:

– Tikrai degsi.

Akies krašteliu Džefris pastebėjo, kad Sara žengtelėjo į priekį. Pamatė, jog Dženė nukreipė trumpavamzdį pistoletą vaikinui į galvą. Mergina stovėjo tvirtai įsispyrusi į žemę, rankos nedrebėjo, lūpos nebevirpėjo. Dabar jos ranka buvo tvirta. Kitaip nei Džefris, ji atrodė pasiryžusi šauti.

– Džene, – prabilo Džefris, bandydamas nukreipti jos dėmesį į šalį. Nenorėjo šauti į merginą, dar visai vaiką. Nevalia šauti į tokią mažvaikę.

Dženė dirstelėjo per petį, ir Džefris pažvelgė į tą pusę. Pagaliau atvažiavo policijos automobilis, su ginklais rankose išlipo Lena Adams ir Bredas. Jie sustojo trikampiu pagal visas policijos statuto taisykles: Džefris priešaky, jie, kiek atsilikę, iš šonų.

– Nušaukit mane, – tarė Dženė, tebetaikydama į vaikiną.

– Nuleiskit ginklus, – įsakė Džefris policininkams.

Bredas pakluso, bet Lena dvejojo. Džefris griežtai pažvelgė į ją ir buvo bepakartojąs įsakymą, bet ši pagaliau nuleido revolverį.

– Nudėsiu jį, – sumurmėjo Dženė.

Ji stovėjo be galo rami, ir Džefris pagalvojo, ką dabar jaučia ši mergina, kodėl ji taip ryžtingai nusiteikusi.

– Aš jį nudėsiu. Tai man ne pirmiena, – atsikrenkštusi tarė Dženė.

Džefris pažvelgė į Sarą, tikėdamasis, kad ji bent ženklu patvirtins, jog tai tiesa, bet ji stovėjo nenuleisdama akių nuo merginos su pistoletu.

– Tai man ne pirmiena, – pakartojo Dženė. – Nušaukit mane, kitaip aš nušausiu jį ir pati nusišausiu.

Pirmąsyk šį vakarą Džefris staiga suvokė, kad kitos išeities nėra – jis turi ją nušauti. Dabar tik stengėsi įtikinti save, kad mergina, nors ir kokia jauna būtų, kelia neišvengiamą grėsmę priešais stovinčiam vaikinui. Jeigu jis šautų jai į koją ar petį, ji vis tiek dar spėtų paspausti dirgiklį. Netgi tuomet, jeigu jis pataikytų į liemenį, ji sugebėtų krisdama paleisti šūvį. Turint omeny, kaip ji laiko pistoletą, vaikinas būtų negyvas, jai dar nenuvirtus ant žemės.

– Jūs, vyrai, tikri skystalai, – prašvokštė Dženė, išvydusi ginklą Džefrio rankoje. – Nieko nesugebate padaryti kaip dera. Sakote – padarysiu, o išeina šnipštas.

– Džene! – maldaujamu balsu prabilo Sara.

– Skaičiuoju iki penkių, – pareiškė Dženė Džefriui. – Vienas.

Džefris nurijo seiles. Širdis taip stipriai daužėsi krūtinėje, kad jis nei matė, nei girdėjo, kaip mergina skaičiuoja.

– Du.

– Džene, maldauju.

Dženė sunėrė rankas lyg melsdamasi. Jos buvo tamsios, beveik juodos nuo kraujo.

– Trys.

Džefris nusitaikė. Ne, ji negali šauti. Protas neneša, kad ji galėtų šauti. Juk jai ne daugiau kaip trylika. Trylikametės mergaitės nešaudo į žmones. Juk tai savižudybė.

– Keturi.

Džefris stebėjo, kaip ties dirgikliu įsitempia merginos pirštas, kaip palengva ręžiasi rankos raumenys, kontroliuojantys pirštų judesį.

– Penki! – sušuko ji, ir jos kaklo venos išpampo. – Nušauk mane, velniai griebtų!

Jis išvydo, kaip ji pasiruošia, laukdama beretos atatrankos. Kaip įsitempia rankos ir riešo raumenys. Laikas slinko taip lėtai, kad jis aiškiai matė, kaip nuo pat peties pamažu ręžiasi raumenys ir pirštas linksta vis arčiau dirgiklio.

Jis gavo paskutinę progą, kai ji suriko:

– Nušauk mane!

Ir jis šovė.

1 Robert Edward Lee (1807–1870) – pietiečių armijos vyriausiasis vadas Pilietinio karo metu.

3

Dženės Viver kūdikis, išnešiotas dvidešimt aštuonias savaites, būtų galėjęs gyventi, jeigu motina nebūtų bandžiusi jo nuskandinti tualete. Vaisius atrodė gražiai išsivystęs ir sveikas. Smegenų kamienas nepažeistas, ilgainiui ir plaučiai būtų subrendę. Pirštai būtų išmokę gniaužtis, kojos lenktis, akys mirkčioti. Burna būtų išmokusi kalbėti apie ką nors kita, anaiptol ne apie baisybes, kurios dabar vaidenosi Sarai. Plaučiai įtraukė oro, burna išsižiojo, trokšdama gyventi. Ir tuomet jis buvo nužudytas.

Pusketvirtos valandos Sara stengėsi sudurstyti kūdikį iš gabalėlių, kuriuos Dženė Viver paliko tualete ir raudonoje kuprinėje, aptiktoje šiukšlių dėžėje šalia vaizdo žaidimų kambario. Smulkučiais dygsneliais susiuvo plonytę lyg popierius odelę, sukurdama kažką panašaus į kūdikį. Jai drebėjo rankos ir teko iš naujo raišioti kai kuriuos mazgelius, nes pirštai neklausė.

Ir tai dar ne viskas. Daigstydama plonytes siūles, ji tarytum mezgė megztinį. Sutvarkius vieną dalį, atsiverdavo kita, kurios neįmanoma palikti. Vaisius buvo taip sudarkytas, kad akis rėžė. Galiausiai Sara susitaikė su mintimi, kad savanoriškas jos darbas buvo beprasmis. Kūdikis turėjo gulti į karstą toks, kokį paskutinįsyk jį matė motina.

Giliai atsidususi, Sara dar sykį perskaitė ataskaitą ir pasirašė. Ji nelaukė Džefrio ir Frenko ir pati viena pradėjo skrodimą. Dirbo be liudytojų. Ji tyčia taip pasielgė, nujausdama, kad stebima negebės nieko daryti.

Saros kabinetą nuo lavoninės skyrė didelis langas. Ji atsisėdo į kėdę, spoksodama į juodą maišą, gulintį ant skrodimo stalo. Mintimis nukilusi kitur, ji įsivaizdavo, koks gyvenimas būtų laukęs vaiko, kiek būtų ir juoko, ir ašarų, ir abipusės meilės, bet staiga jai atsivėrė tiesa: Dženės vaikas niekada to nepatirs. Beje, ir pati Dženė nespėjo to patirti.

Prieš kelerius metus įvykus negimdiniam nėštumui, Sara prarado viltį susilaukti vaikų. Tai buvo skaudus smūgis, tačiau ilgainiui skausmas nuslūgo, ir Sara išmoko netrokšti to, kas neįmanoma. Tačiau dabar nepageidautinas vaikas ant stalo, vaikas, kuriam motina atėmė gyvybę, sužadino ankstesnius jausmus.

Sarai buvo įprasta rūpintis vaikų sveikata: toks buvo jos darbas. Ji imdavo juos ant rankų, liūliuodavo, myluodavo, lyg tai būtų jos vaikai. Besėdint lavoninėje ir bespoksant į juodą maišą, jai vėl atgimė karštas noras išnešioti ir pagimdyti kūdikį, bet tuojau pat ją apėmė neviltis, ir krūtinėje atsivėrė tuštuma.

Laiptinėje pasigirdo žingsniai, ir Sara atsitiesė, nusišluostė ašaras, stengdamasi susitvardyti. Pasirėmusi delnais į stalą, prisivertė atsistoti, kai prie lavoninės pasirodė Džefris. Bandydama nusiraminti, ji ėmė ieškoti akinių ir tuomet pastebėjo, kad Džefris neina į jos kabinetą kaip paprastai. Pro stiklą ji pamatė, kad jis sustojo prie juodo maišo. Gal jis ir matė Sarą, bet neišsidavė. Pasilenkė prie stalo, susidėjęs rankas už nugaros. Įdomu, ką jis dabar galvoja, dingtelėjo Sarai, gal irgi įsivaizduoja, kokį gyvenimą būtų nugyvenęs kūdikis? O gal mąsto, kad Sara niekada negalės jam pagimdyti vaikų?

Sara krenkštelėjo ir įėjo į lavoninę, prie krūtinės prispaudusi skrodimo aprašymą. Padėjusi popierius ant stalo krašto, atsistojo kitoje pusėje priešais Džefrį – tarp jų gulėjo kūdikis. Maišas buvo per didelis, kūnelis atrodė lyg paklode užklotas: Sarai pritrūko dvasinių jėgų užtraukti užtrauką, pasmerkti vaiką amžinai tamsai ir paguldyti į šaldytuvą ant lentynos.

Ji tylėjo, nežinodama ką sakyti. Kyštelėjo ranką į chalato kišenę ir nustebo, užčiuopusi akinius. Užsidėjo juos, ir tuo metu prabilo Džefris:

– Tai va, – tarė jis dusliu, prikimusiu balsu, lyg seniai nebūtų kalbėjęs. – Štai kas atsitinka, kai motina nuleidžia vandenį, įmetusi savo kūdikį į klozetą.

Jai širdis apmirė nuo tokio grubaus cinizmo, ir ji nesumetė, ką galėtų pasakyti. Nusiėmė akinius ir nušluostė stiklus chalato apačia, nebežinodama ko griebtis.

Džefris giliai atsiduso ir palengva iškvėpė orą. Sara palinko į priekį, tarytum užuodusi alkoholio tvaiką, nors neabejojo, kad to negali būti, Džefris beveik niekad negerdavo, tik kartais, šeštadienį žiūrėdamas koledžo futbolo rungtynes, išsiurbdavo kaušą alaus.

– Mažuliukės kojytės, – sumurmėjo jis, nenukreipdamas akių nuo kūnelio. – Ar visada būna tokios mažos?

Sara vėl neatsakė. Žiūrėjo į kojytes, į dešimt pirštukų, į susiraukšlėjusias pėdutes. Tas kojytes būtų galėjusi bučiuoti motina. Tuos pirštukus motina būtų galėjusi skaičiuoti kiekvieną dieną, kaip sodininkas skaičiuoja žiedus ant rožių krūmo.

Sara prikando lūpą, vėl stengdamasi susitvardyti. Širdyje buvo taip tuščia, kad ji nejučiomis prisidėjo ranką prie krūtinės.

Kai ji, pagaliau susitvardžiusi, pakėlė akis, išvydo, kad Džefris žiūri į ją. Jo akys buvo paraudusios, raudonos gyslelės išsiraizgiusios po visą baltymą. Atrodė, kad jam sunku laikytis ant kojų. Ji nesuprato, kas jį būtų taip paveikęs: sielvartas ar alkoholis.

– Maniau, tu negeri, – tarė ji, jausdama, jog prašneko smerkiamu tonu.

– O aš maniau, kad nesugebu šaudyti vaikų, – atsakė jis, žiūrėdamas kažkur jai virš peties.

Sara troško jam padėti, bet pati jautėsi sielvarto pakirsta.

– Frenkas pasiūlė išgerti viskio, – tarė Džefris.

– Ar padėjo?

Džefriui padrėko akys, ir ji pastebėjo, kad jis vos tvardosi neverkęs. Jis nurijo seiles ir liūdnai nusišypsojo.

– Džefri.

Kratydamasis jos užuojautos, jis paklausė:

– Ką nors radai?

– Ne.

– Aš ne…

Jis nutilo, nuleido akis, bet ne į kūnelį. Spoksojo įsispyręs į plytelėmis grįstą aslą.

– Aš nežinau, kaip gyventi toliau, – pagaliau tarė jis. – Nežinau, ką man daryti.

Jo balso tonas sukrėtė Sarą. Išvydus jį tokį palūžusį, jai dar labiau sugėlė širdį. Apėjusi aplink stalą, uždėjo ranką jam ant peties, bet jis nė negrįžtelėjo.

– Kaip tu manai, ar ji tikrai būtų jį nušovusi? – paklausė jis.

Ašaros suveržė Sarai gerklę, nes ji jau anksčiau apie tai galvojo. Dženė stovėjo nusisukusi nuo Saros. Tik Džefris, Lena ir Bredas aiškiai matė, kas vyksta.

– Sara?

Iš Džefrio akių Sara suprato, jog dabar ne metas išsisukinėti.

– Taip, – atsakė ji, stengdamasi kalbėti kuo tvirtesniu balsu. – Tu šovei ne be reikalo, Džefri. Tu turėjai šauti.

Džefris paėjėjo į šalį. Nusisukęs atsirėmė į sieną ir paklausė:

– Tikriausiai Markas buvo tėvas, ar ne? – Jis priglaudė galvą prie sienos. – Tas vaikinas, kurį ji ketino nušauti?

Sara susikišo rankas į kišenes ir taip tvirtai įsirėmė kojomis į grindis, tarytum augte į jas įaugo, kad negalėtų prie jo prišokti.

– Visai galimas daiktas, – tarė.

– Tėvai neleidžia mums jo klausinėti iki rytojaus. Ar žinai?

Ji lėtai pakratė galvą. Markui nebuvo pareikšti jokie įtarimai. Bene Džefris gali suimti vaikiną tik todėl, kad jam į krūtinę buvo nukreiptas pistoletas?

– Jie sako, kad jis ir šiaip užtektinai prisikentėjo. – Džefris nuleido galvą. – Kodėl ji taip padarė? Kas jai atsitiko, kad ji sugalvojo… – Jis nutilo, paskiau žvilgtelėjo į Sarą. – Juk ji buvo viena iš tavo ligonių, ar ne?

– Jų šeima atsikėlė čionai maždaug prieš trejetą metų.

Sara nutilo, svarstydama, kaip galėtų pakreipti kalbą kita linkme. Tikėjosi, kad Džefriui išeitų į naudą, jeigu jie pasikalbėtų apie ką nors kita, tik nieku gyvu neužsimintų apie siaubingą jo poelgį. Šiuo metu buvo beprasmiška šnekėti apie asmeninius jos reikalus.

– Iš kur jie? – paklausė jis.

– Man regis, anksčiau jie gyveno kažkur šiaurėje. Jos motina atvažiavo čionai, manding, po skandalingų skyrybų.

– Iš kur žinai?

– Tėvai man daug dalykų pripasakoja. – Ji nutilo. – Aš nežinojau, kad Dženė nėščia. Nėštumas mažų mažiausiai šešių mėnesių, o gal ir daugiau. – Sara prisidėjo ranką prie krūtinės. – Ji buvo tokia miela. Niekad nebūčiau pagalvojusi, kad galėtų taip pasielgti.

Jis linktelėjo galvą, nusišluostė akis.

– Tesa abejoja, kad ji galėtų atpažinti visus, buvusius tualete. Bredas paims iš mokyklos klasės nuotraukų albumą, pažiūrės, gal pamatys kokį pažįstamą veidą. Būtų pravartu ir tau užmesti akį.

– Žinoma.

– Ten buvo labai daug žmonių, – tarė jis, matyt, turėdamas galvoje čiuožyklą. – Visi išsivaikščiojo, nedavę parodymų. Abejoju, kad mes sugebėtume visus atsekti.

– Ar tu ką nors sužinojai?

Jis papurtė galvą.

– Ar tu tikra, kad į tualetą įėjo tik dvi merginos? Dženė ir dar viena?

– Tik jas ir mačiau, – atsakė Sara, nors po vakarykštės dienos ji nežinojo, ar apskritai galėtų būti kuo nors tikra. – Aš jos gerai nemačiau. Man regis, jeigu ji būtų mano ligonė, būčiau lengvai ją atpažinusi. – Sara nutilo, stengdamasi prisiminti, bet nieko nauja neatėjo į galvą. – Ji buvo aukšta, regis, su beisbolo kepuraite.

Jis kilstelėjo akis.

– Ar pastebėjai, kokios spalvos?

– Buvo tamsu, Džefri, – atsakė Sara, suvokdama, kad nuvilia jį.

Dabar jai buvo aišku, kodėl tiek daug liudytojų netyčia duoda melagingus parodymus. Ji pasijuto kvaila ir nereikalinga tik todėl, kad nespėjo gerai įžiūrėti antros merginos. Nors ir kiek stengėsi įtempti atmintį, nieko kita negebėjo prisiminti, tik trupinius, gal atitinkančius tikrovę, o gal ir ne.

– Dabar, kai gerai pagalvoju, jau nesu tikra, ar tai buvo beisbolo kepuraitė, – tarė Sara. – Tiesiog neatkreipiau dėmesio. – Ji bandė nusišypsoti. – Aš žvalgiausi tavęs.

Jis nė neketino šypsotis.

– Aš kalbėjausi su jos motina, – tarė.

– Ir ką jai pasakei?

Jis vėl prašneko lengvabūdišku tonu:

– Atsiprašau, ponia Viver. Aš nušoviau jūsų dukrelę.

Sara prikando apatinę lūpą. Jeigu Džefris būtų tarnavęs didesnėje apygardoje, jis būtų nušalintas nuo pareigų ir būtų pradėtas tyrimas. Granto apygarda nedidelė. Visa atsakomybė gula ant jo pečių.

– Ji nepageidavo skrodimo, – tarė jis. – Man teko aiškinti, kad kitos išeities nėra. Ji pareiškė, kad mes… – Jis nutilo. – Kad mes nužudysime ją antrą kartą.

Pajutus sąžinės priekaištą, Sarai nudiegė paširdžius.

– Ji pavadino mane vaikžudžiu, – tarė jis. – Dabar aš – vaikžudys.

Sara papurtė galvą.

– Tu neturėjai kitos išeities, – tarė ji, neabejodama, jog sako tiesą. Ji mylėjosi su šiuo žmogumi, gyveno su juo. Ji negalėjo klysti. – Tu laikeisi visų taisyklių, – pridūrė.

Jis kandžiai nusijuokė.

– Džefri…

– Manai, kad ji būtų išdrįsusi? – vėl paklausė jis. – Nemanau, Sara, kad ji būtų išdrįsusi. Aš viską pergalvojau ir priėjau prie išvados, kad ji tikriausiai būtų pasišalinusi. Gal tikrai ji būtų…

– Pažiūrėk štai čia, – pertraukė jį Sara, rodydama į stalą. – Ji nužudė savo vaikelį, Džefri. Manai, nebūtų nužudžiusi ir jo tėvo?

– Iš kur gali žinot?

Tyla nusileido nelyginant tirštas debesis. Lavoninė, plytelėmis išklota patalpa, buvo ligoninės rūsyje. Nebuvo girdėti jokio garso, tik ūžė šaldytuvo kompresorius, tuo metu jis išsijungė, taip garsiai spragtelėdamas, kad aidas atsimušė nuo sienų.

– Ar kūdikis gimė gyvas? – paklausė Džefris. – Ar mergaitė gimė gyva?

– Be medikų pagalbos vargu ar būtų ilgai gyvenusi, – tarė Sara, neatsakydama į klausimą. Nežinia kodėl ji stengėsi apginti Dženę.

– Ar kūdikis gimė gyvas? – pakartojo jis.

– Ji gimė mažytė, – tarė Sara. – Nemanau, kad ji būtų…

Džefris grįžo prie stalo. Susikišęs rankas į kišenes, įsmeigė akis į lavonėlį.

– Noriu… – prabilo jis. – Noriu namo. Norėčiau, kad eitum su manim.

– Gerai, – atsakė ji: išgirdo jo žodžius, bet nesuprato, ko jis nori.

– Norėčiau pasimylėti su tavimi, – tarė jis.

Saros akyse, ko gero, atsispindėjo nuostaba.

– Noriu…

Jis užsikirto.

Sara spoksojo į jį, jausdama, kaip jai gniaužia širdį.

– Tu nori vaiko?

Iš jo akių suprato, kad to jis nori kuo mažiausiai. Jai pasidarė nesmagu ir gėda. Ašaros užveržė gerklę ir atėmė žadą.

Jis papurtė galvą.

– Aš ne tai turėjau omeny.

Sara nusisuko, jai degė skruostai. Ji nesumetė, ką dar galėtų pasakyti, kad sušvelnintų savo žodžius.

– Aš žinau, tu negali… – tarė jis.

– Liaukis.

– Aš tiesiog norėjau…

Ji pyko ant savęs, ne ant Džefrio, tačiau, kai vėl prabilo, balsas suskambėjo griežtai:

– Sakiau, liaukis.

Džefris patylėjo, tikriausiai svarstydamas, ką galėtų pasakyti. Pagaliau jis prašneko liūdnu, gailiu balsu:

– Aš norėčiau grįžti į praeitį, daugmaž penktą valandą vakaro. Girdi? – Jis palaukė, kol ji atsigręš. – Aš norėčiau grįžti su tavimi į tą prakeiktą čiuožyklą, o kai sučirkštų mano gaviklis, sviesčiau jį į prakeiktą šiukšlių dėžę.

Sara žiūrėjo į jį, bijodama prašnekti.

– Štai ko aš norėčiau, Sara, – tarė jis. – Nieko kita neturėjau omeny. Negalvojau apie tai, ką tu pasakei.

Sara nutildė jį rankos mostu. Laiptinėje pasigirdo žingsniai: leidosi du žmonės. Šluostydamasi ašaras, ji grįžo į savo kabinetą. Ištraukė iš dėžutės popierinę nosinę, nusišnypštė, paskiau lėtai suskaičiavo iki penkių, stengdamasi susivaldyti, nuryti galugerklyje įstrigusį gėdos gumulą.

Atsisukusi pamatė lavoninėje šalia Džefrio stovint Leną Adams ir Bredą Stivensą: iš pažiūros jis, kaip ir Sara, spėjo sutramdyti savo jausmus. Visi trys stovėjo susidėję rankas už nugaros – įprasta policininkų poza nusikaltimo vietoje: jie stengiasi netyčia neprisiliesti prie galimų įkalčių. Šią akimirką Sara nekentė jų visų, net Bredo Stivenso, nors jis buvo romus kaip avelė.

– Labas, daktare Linton, – pasisveikino Bredas ir nusivožė kepurę, kai ji įėjo į lavoninę. Jo veidas atrodė labiau išbalęs nei paprastai, o akyse žėrėjo ašaros.

– Būk geras… – prabilo Sara ir nutilo, paskiau atsikrenkštusi paprašė: – Gal malonėtum užlipti į viršų ir atnešti kelias paklodes? Keturias.

Sarai nereikėjo paklodžių, tačiau Bredas buvo vienas jos pacientų. Ji vis dar laikė savo pareiga jį globoti.

Bredas nusišypsojo, aiškiai patenkintas, kad turi darbo.

– Gerai, daktare Linton.

– Ar jau baigėte lavono apžiūrą? – dalykišku tonu paklausė Lena, jam išėjus.

– Taip, – atsakė Džefris, nors jis čia buvo niekuo dėtas.

Jis pastebėjo ant stalo krašto gulintį skrodimo aktą ir paėmė jį. Sara nepasakė nė žodžio, kai jis ištraukė rašiklį iš švarko kišenės ir pasirašė akto pabaigoje. Iš tikrųjų Sara pažeidė taisykles, atlikdama skrodimą be liudytojų.

– Ar mergina šaldytuve? – paklausė Lena, žengdama šaldytuvo link.

Ji ėjo lengvais žingsniais, lyg tai, kas atsitiko, būtų įprastas dalykas. Sara žinojo, kad visai neseniai Lena patyrė skaudžią nelaimę, bet vis dėlto supyko dėl tokio jos elgesio.

– Čia? – paklausė Lena, imdama už šaldytuvo rankenos.

Nejudėdama iš vietos, Sara linktelėjo. Džefris priėjo padėti Lenai, ir Sara nejučia užtraukė maišo, kuriame gulėjo kūdikis, užtrauką. Širdis dunksėjo krūtinėje nelyginant būgnas. Tuo metu Lena su Džefriu vežimėlį su Dženės Viver lavonu pastatė prie stalo, tikėdamiesi, kad Sara atidengs kūną. Galiausiai Džefris pats ėmė traukti ilgą juodą maišą. Sara nusisuko, kai jis palietė tą vietą, kur buvo paauglės galva. Vilkdamas maišą asla, jis pasuko atgal prie šaldytuvo.

Lena demonstratyviai dirstelėjo į laikrodėlį. Sarai užnižo delnai skelti jai antausį, bet susivaldžiusi priėjo prie metalinės spintos, stovinčios prie kriauklių. Atplėšė sterilų paketą ir, vilkdamasi chalatą, žvilgtelėjo per petį šaldytuvo pusėn, nesuvokdama, ko taip ilgai ten gaišta Džefris. Sara padėjo Lenai perkelti kūną ant stalo, ir tuo metu pagaliau priėjo Džefris.

– Atsiprašau, – tarė jis ir, atsistojęs Lenos vietoje, padėjo Sarai paguldyti Dženės Viver kūną ant balto porcelianinio stalo. Viver buvo stambaus sudėjimo, ir, guldant ją, sudrebėjo galvūgaly įtaisytos dvi žarnos.

Sara pakišo juodą padėklą po lavono galva, stengdamasi įsivaizduoti save vaikų gydytoja, o ne teismo medicinos eksperte. Per dešimt darbo metų Granto apygardos policijoje pasitaikė tik keturi atvejai, kai mirusieji buvo pažįstami žmonės. Dženė Viver, be to, buvo pirma jos pacientė, atsidūrusi lavoninėje.

Sara pristūmė vežimėlį su steriliais instrumentais, įsitikinusi, kad nieko netrūksta. Dvi žarnos stalo galvūgaly buvo įtaisytos skysčiams skrodimo metu nutekėti. Ten pat stovėjo didelės svarstyklės organams sverti, o kojūgaly – indas smulkesniam skrodimui atlikti. Stalas buvo vonios formos su aukštais kraštais, kad nieko nenukristų, ir nuožulniu variniu nuotaku.

Saros asistentas Karlosas buvo užklojęs Dženės Viver kūną balta paklode. Toje vietoje, kur audinys dengė kaklą, plytėjo didoka raudona dėmė. Dirbdama prie kūdikio, Sara pavedė Karlosui pasirūpinti Dženės lavonu. Jis padarė kelias rentgeno nuotraukas ir paruošė kūną skrodimui, o Sara tuo metu bergždžiai stengėsi sudurstyti naujagimio kūnelį. Tikriausiai Karlosas nustebo, kai paskiau Sara leido jam eiti namo, bet jis nepasakė nė žodžio.

Sara atlenkė paklodę šiek tiek aukščiau merginos krūtinės. Žaizda anaiptol neatrodė švari: dešinė kaklo pusė buvo išdraskyta, iš juodo sukrešėjusio kraujo styrojo sutraukytos sausgyslės ir sutrupinti kaulai.

Priėjusi prie sienos, Sara įjungė projektorių. Sumirgėjo šviesa, ir viena po kitos sušvito Karloso padarytos rentgeno nuotraukos.

Iš pradžių ji nieko nesuprato, įdėmiai žiūrėdama nuotraukas. Paskiau, dirstelėjusi į aprašą, ėmė dėstyti savo stebėjimų rezultatus.

– Štai čia matote sunkiai įžiūrimas, mano nuomone, mažiausiai metų senumo kairiojo žastikaulio lūžio žymes. Tai anaiptol ne specifinis lūžis, juo labiau nebūdingas nesportuojančiam žmogui, tad galiu daryti prielaidą, kad tai smurto pėdsakas.

– Ar tuomet ji buvo pas tave atėjusi? – paklausė Džefris.

– Aišku, ne, – atsakė Sara. – Aš būčiau pranešusi. Bet kuris gydytojas būtų pranešęs.

– Aha, – tarė Džefris, iškeldamas rankas.

Ko gero, pati to nesuvokdama, ji atsakė pernelyg griežtu tonu, nes Lena netikėtai susidomėjo grindų plytelėmis.

Sara vėl atsisuko į rentgeno nuotrauką.

– Taip pat yra traumos pėdsakų šonkaulių kremzlių srityje. – Ji parodė krūtinės ląstos nuotrauką. – Štai čia, prie krūtinkaulio, liko stipraus stūmio ar smūgio pėdsakas, bet jau vėlesnis.

Ji susimąstė: gal Dženė kreipėsi į kitą gydytoją. Tačiau tokia trauma turėtų sužadinti įtarimą ir visiškai nepatyrusiam gydytojui.

– Man rodos, asmuo, padaręs šią traumą, buvo gerokai už ją aukštesnis. Tai atsitiko irgi ne per seniausiai, – pridūrė Sara.

Ji įdėjo kitą rentgeno nuotrauką. Įdėmiai įsižiūrėjo į ją, susinėrusi rankas ant krūtinės.

– Čia dubenkaulis, – paaiškino ji. – Atkreipkite dėmesį į vos pastebimą liniją štai čia, ant sėdynkaulio. Tai aiškus stipraus spaudimo į gaktą požymis. Tai vadinamasis pervargimo stresinis lūžis.

– Kokio pervargimo? – paklausė Džefris.

– Ji buvo išžaginta, – atsakė Lena tokiu tonu, lyg paaiškintų, kad mergaitės akys buvo mėlynos. – Žiauriai išžaginta. Ar ne?

Sara linktelėjo ir buvo dar kažką besakanti, bet tuo metu laiptuose vėl pasigirdo žingsniai. Iš smagios eisenos ji spėjo, kad grįžta Bredas.

– Štai ir aš, – tarė Bredas, eidamas pro duris su ryšuliu paklodžių glėbyje ir kepure rankoje.

– O užvalkalų atnešei? – netikėtai paklausė jį Sara.

– Ko? – nustebo Bredas ir papurtė galvą. – Atsiprašau, neatnešiau.

– Man regis, jie viršutiniame aukšte, – tarė Sara. – Gal galėtum atnešti bent jau keturis?

– Gerai, daktare Linton, – atsakė jis, dėdamas paklodes ant stalo palei duris.

Jam išėjus, Lena susinėrė rankas ant krūtinės.

– Jam ne daugiau kaip dvylika, – tarė ji.

– Užsičiaupk, – visiškai neįprastu tonu tarė Džefris, kreipdamasis į ją pirmą kartą po to, kai ji atėjo į lavoninę.

Lena paraudo, bet nepasakė nė žodžio: tai irgi buvo jai neįprasta.

– Skausmą nuo traumų krūtinės srityje galima ištverti tik vartojant tailenolį, – toliau kalbėjo Sara. – Lūžis gaktos srityje gali sugyti savaime. Tad aišku, kodėl pastaruoju metu ji priaugo tiek svorio. Tiesiog jai buvo sunku judėti.

– Manai, ją mušė jos vaikinas? – paklausė Džefris.

– Kas nors mušė, – atsakė Sara ir vėl ėmė atidžiai žiūrinėti nuotraukas, stengdamasi nepraleisti nė menkiausios smulkmenos. Visą tą laiką, kol Dženė Viver lankydavosi pas ją klinikoje, Sarai niekada nekilo įtarimo, kad ji mušama. Kaip mergina galėjo tai slėpti? Kodėl Sara nieko nežinojo? Savaime suprantama, Sara niekada nesiųsdavo jos į rentgeno kabinetą, kai ji skųsdavosi skaudant gerklę, ir Dženė niekada nenusirengdavo. Paauglės apskritai labai drovios, ir Sara visada kaišiodavo stetoskopą Dženei po marškinėliais, klausydamasi jos širdies ir plaučių.

Sara priėjo prie stalo tęsti apžiūros. Drebančiomis rankomis atitraukė paklodę, taip stengdamasi valdytis, kad netgi nepastebėjo, kaip atrodo lavonas.

– Tai bent! – sušuko Lena ir net švilptelėjo.

Šįkart Džefris nepasakė jai nė žodžio, ir Sara suprato kodėl. Visas merginos kūnas buvo supjaustytas, ypač rankos ir kojos. Kai kurios žaizdos buvo seniai sugijusios, tačiau kai kurios atrodė padarytos vos prieš kelias dienas.

– Kas atsitiko? – paklausė Džefris. – Kodėl ji norėjo numirti?

Sara žiūrėjo į pjūviais išmargintą odą. Nebuvo nė vieno rando ant riešų ar pašalinei akiai matomose vietose. Bent jau tapo aišku, kodėl vasarvidžiu mergina vilki marškinėliais ilgomis rankovėmis. Eilės siaurų gilių pjūvių rikiavosi ant dilbio – daugmaž per tris colius nuo riešo iki pat alkūnės. Tai, kad randai tamsūs, liudijo, jog kūno žalojimas – įprastas dalykas. Pjūviai ant kojų atrodė gilesni ir, be to, kryžiavosi vieni su kitais. Sarą nukrėtė šiurpas, išvydus gilius pjūvius nuo kelių iki pat klubų. Mergaitė pati susipjaustė.

– Kas tai? – paklausė Džefris, nors pats turėjo žinoti.

– Pjūviai, – atsakė Lena.

– Žalojimasis, – pataisė Sara, lyg nuo to būtų geriau. – Tokių dalykų esu mačiusi anksčiau.

– Kodėl? – paklausė Džefris. – Kodėl vaikai taip daro?

– Didžia dalimi iš kvailumo, – tarė jam Sara, jausdama, kaip iš apmaudo jai traukia paširdžius. Kiek kartų ji apžiūrėjo šią merginą? Kiek požymių nepastebėjo? – Kartais jie tiesiog nori suvokti, ką jaučia taip darydami. Paprastai žaidžia, ir tiek, negalvodami apie pasekmes. Nors, beje… – Ji nutilo, įsistebeilijusi į gilius pjūvius kairėje Dženės šlaunyje. – Čia kažkas kita. Ji slėpė juos, nenorėjo, kad žmonės pastebėtų.

– Kodėl? – pakartojo Džefris. – Kodėl ji taip darė?

– Valios patikrinimas, – atsakė jam Lena.

Sarai nepatiko Lenos žvilgsnis: ji kone pagarbiai žiūrėjo į merginos lavoną.

– Įsisenėjusi psichozė, – paprieštaravo Sara. – Paprastai taip elgiasi sergantieji bulimija arba anoreksija. Tai savotiška saviniekos forma. – Ji reikšmingai pažvelgė į Leną. – Priežasčių būna įvairių. Pavyzdžiui, smurtas arba išžaginimas.

Lena dirstelėjo jai į akis ir tuojau pat nukreipė žvilgsnį į šalį.

– Esama ir kitokių priežasčių, – toliau kalbėjo Sara. – Asmenybės slopinimas, psichikos liga, nemalonumai mokykloje arba namie.

Priėjusi prie spintos su instrumentais, Sara paėmė plastikinį ginekologo veidrodėlį. Apsimovė dar vienas pirštines ir spragtelėjusi atidarė veidrodėlį. Lena nejučia krūptelėjo, ir Sara apsidžiaugė, kad policininkė sugeba bent išreikšti savo pojūčius.

Priėjusi prie kūno, Sara pražergė kojas. Staiga ji sustingo, negalėdama patikėti savo akimis, ir metė veidrodėlį ant stalo.

– Kas atsitiko? – paklausė Lena.

Sara neatsiliepė. Buvo įsitikinusi, kad šiandien jos niekas daugiau nesukrės. Pasirodo, ji klydo.

– Kas atsitiko? – pakartojo Lena.

– Ji negimdė, – atsakė Sara. – Ji niekada nėra gimdžiusi.

Džefris mostelėjo ranka veidrodėlio link.

– Kaip tu gali taip sakyti, neatlikusi tyrimo?

Sara spoksojo į juos, nežinodama, ką atsakyti.

– Jos vagina užsiūta, – pagaliau tarė ji. – Sprendžiant iš visa ko, mažų mažiausiai prieš pusę metų.

Sekmadienis

4

Žiūrėdama pro automobilio langą, Lena liežuvio galiuku braukė per priekinius dantis. Ji niekaip negalėjo priprasti prie laikinų protezų. Po trijų savaičių į žandikaulį jai įsriegs keturis šaknies formos sraigtus – implantus, panašius į mažytes lemputes. Ji neįsivaizdavo, kaip tuomet jausis. Dabar protezai jai nuolat primindavo, kas atsitiko prieš keturis mėnesius.

Stebėdama pro šalį skriejantį gamtovaizdį, ji stengėsi užblokuoti atmintį. Grantas buvo nedidelis miestelis, bet ne toks mažas kaip Rysas, kur augo Lena su savo dvyne seserimi Sibile. Tėvas žuvo eidamas pareigas prieš aštuonis mėnesius iki jos gimimo, o motina mirė jas gimdydama. Mergaites auginti teko dėdei Henkui Nortonui, narkomanui ir alkoholikui, labai sėkmingai kovojusiam su abiem priklausomybėmis, kol jos buvo neįsisenėjusios. Vieną saulėtą sekmadienį girtas Henkas, atbuline eiga įvažiuodamas į kiemą, partrenkė Sibilę. Lena visada smerkė jį už tai, kad dėl jo kaltės sesuo liko akla visam gyvenimui. Ji niekada neatleido Henkui, ir jis, atsiliepdamas į jos pagiežą, atsitvėrė neperžengiama neapykantos siena. Praeitis neleido jiems suartėti. Netgi dabar, Sibilei mirus, Henką Nortoną Lena laikė didžiausia savo gyvenimo nelaime.

– Na ir karšta, – subambėjo Henkas Nortonas, įčiurusia nosine šluostydamasis sprandą.

Kondicionieriui ūžiant, Lena vargiai išgirdo jo žodžius. Senas Henko mersedesas sedanas buvo greičiau tankas nei automobilis, viduje viskas stebino savo dydžiu. Sėdynės milžiniškos, arklys, ir tas išsitektų. Prietaisų skydas, irgi didžiulis, tarytum įrengtas veikiau stulbinti vairuotoją nei jam padėti. Vis dėlto buvo patogu – automobilis atrodė tvirtas ir patikimas. Net žvyruotu keliuku į Lenos namo kiemą automobilis lyg sklęste įsklendė.

– Tikrai karšta, – pakartojo Henkas.

Kuo labiau jis seno, tuo dažniau kartodavo tą patį. Matyt, nebeturėjo ką sakyti.

– Aha, – sutiko Lena, spoksodama pro langą. Ji jautė, kad Henkas žiūri į ją, tikriausiai norėdamas paplepėti. Po valandėlės jis, matyt, apsigalvojo ir įjungė radiją.

Lena atsirėmė pakaušiu į sėdynės atlošą ir užsimerkė. Grįžusi iš ligoninės namo, ji sutiko sekmadieniais kartu su dėde nueiti į bažnyčią, ir pastaruosius mėnesius tai tapo įpročiu. Anaiptol ne sąžinės sąskaitos atlikti ji važinėjo su dėde, tiesiog bijojo likti viena namie. Širdies gilumoje jautė, kad jai nėra ko atgailauti. Ji atsiteisė Dievui ar Aukščiausiajam Vadybininkui prieš kelis mėnesius, kai išžaginta atsidūrė košmariškame skausmo ir nevilties pasaulyje.

– Viskas gerai, ar ne, vaikeli? – vėl prabilo Henkas.

Koks kvailas klausimas, dingtelėjo Lenai. Koks nežmoniškai kvailas klausimas!

– Lena?

– Aha, – atsiliepė ji.

– Vėl skambino Nena, – tarė jis.

– Žinau, – atsakė Lena, ir oras švilpdamas išsiveržė pro protezus. Nena Tomas, Sibilės meilužė, dažnai skambindavo pastarąjį mėnesį.

– Pas ją liko Sibilės daiktų, – tarė Henkas, nors neabejojo, kad Lena tai žino. – Norėtų juos tau atiduoti.

– Kodėl ji negalėtų jų atiduoti tau? – atsiliepė Lena. Ji akyse nenorėjo matyti tos moters, ir Henkas tai žinojo. Vis dėlto apie tai prašneko.

Henkas pakeitė temą.

– Ar ta mergaitė vakar vakare… – pradėjo jis, išjungdamas radiją. – Tu buvai ten, ką?

– Žinoma, – atsakė ji, ir vėl švilpdamas išsiveržė oras.

Lena sukando dantis, tramdydama ašaras. Ar ji kada nors galės vėl kalbėti žmoniškai? Ar tas švilpesys visada jai primins, ką jis jai padarė?

Jis, pagalvojo Lena, drausdama protui prisiminti jo vardą. Ji žiūrėjo į rankas, sudėtas ant kelių, į randais išmargintus delnų kraštus. Jeigu šalia nesėdėtų Henkas, ji atverstų rankas delnais į viršų ir pamatytų tas vietas, per kurias jos buvo vinimis prikaltos prie grindų. Tokie pat randai buvo ant kojų, tarp pirštų ir kulkšnių. Po dviejų mėnesių lankymosi fizioterapijos kabinete ji vėl galėjo dirbti rankomis ir vaikščioti nebe keliais, o kojomis, tačiau randai niekada nepranyks.

Lenai išliko tik keletas skaudžių prisiminimų, ką nelaisvėje ištvėrė jos kūnas. Tik randai ir ligos istorija, surašyta ligoninėje, galėjo atkurti visa tai, kas jai atsitiko. Ji prisiminė nebent kai kurias akimirkas, kai, išsivadėjus kvaišalams, ateidavo jis ir, atsisėdęs šalia ant grindų, lyg jie būtų Biblijos stovykloje, imdavo pasakoti apie savo vaikystę ir gyvenimą, lyg jie būtų įsimylėjėliai, trokštantys geriau pažinti vienas kitą.

Lenos atmintis buvo pilnutėlė jo gyvenimo nuotrupų: pirmas pasibučiavimas, pirmas lytinis aktas, jo viltys ir svajonės, liguisti troškimai. Ji prisiminė viską, lyg tai būtų buvę jos pačios išgyvenimai. Ar ji irgi pasakojo jam apie savo praeitį? Ji neprisiminė, ir tai žeidė ją kur kas skaudžiau nei patirtas smurtas. Kartais Lenai dingtelėdavo mintis, kad randai – tai menkniekis, palyginti su intymiais pokalbiais su kankintoju. Jis žaidė su Lena kaip tinkamas, ir ji nebegalėjo rikiuoti savo minčių.

Netgi dabar jo istorijos pynėsi su jos praeitimi, ir ji nebuvo tikra, kam nutiko toks ir toks dalykas: jam ar jai. Sibilė vienintelė galėjo viską surikiuoti į savo vietas, grąžinti Lenai gyvenimą, vaikystę, tačiau Lena ir jos neteko.

– Lena? – pertraukė jos mintis Henkas, atkišdamas pakelį kramtomosios gumos. Ji papurtė galvą, žiūrėdama, kaip jis, viena ranka vairuodamas, kita išvynioja juostelę „Vaisinės“. Marškinių rankoves buvo pasiraitojęs, ir ji matė baltas kaip pienas bjauriai sužalotas rankas. Šiurpūs randai priminė jai Dženę Viver. Vakar vakare Džefris niekaip negalėjo suvokti, kodėl žmonės tyčia žalojasi, tačiau Lenai buvo aišku, jog skausmas kartais padeda ištverti dar didesnį skausmą. Išėjusi iš ligoninės, po šešių savaičių Lena netyčia prisivėrė pirštus tarp automobilio durelių. Baisus skausmas nusmelkė ranką, ir Lena staiga susizgribo juo besimėgaujanti, betarianti sau: kaip gera vėl tai pajusti.

Ji užsimerkė, susinėrė rankas ant kelių. Pirštais kaip paprastai užčiuopė senus randus ir ėmė juos glostyti vieną po kito. Kai visa tai atsitiko, ji nejautė skausmo. Narkotikų apkvaišinta, vaizdavosi plaukianti per vandenyną, esanti visiškai saugi. Jos protas sukūrė kitą tikrovę, skirtingą nuo tos, kurią sukūrė žagintojas. Kai jis liesdavo ją, protas jai sakydavo, jog tai Gregas Mičelas, jos buvęs širdies draugas. Lenos kūnas atsiliepdavo Gregui, ne jam.

Vis dėlto kelis kartus, vėl galėdama užmigti ir net sapnuoti, ji susapnavo, kad ją liečia žagintojas, ne Gregas. Jis glamonėjo jai krūtis. Jis įėjo į ją. Kai išsigandusi pabudo iš slogučio, tuščiame tamsiame kambaryje ėmė žvalgytis anaiptol ne Grego.

Lena sugniaužė kumščius, pajutusi šleikščiai salsvą Henko kramtomosios gumos tvaiką. Ūmai sumaištavo skrandis.

– Sustok, – vargais negalais pratarė ji, viena ranka prisidengdama burną, kita graibydamasi durelių rankenos.

Henkas staigiai pasuko į šalikelę, ir Lena apsivėmė. Per pusryčius ji išgėrė tik puodelį kavos ir dabar viską išvėmė. Daugiau nebuvo ko vemti, tik skrandį traukė spazmai. Ašaros ištryško iš įtampos, kūnas drebėjo, nors ir kaip ji stengėsi valdytis.

Prabėgo, ko gero, keliolika minučių, kol pagaliau nustojo pykinti. Atgalia ranka Lena nusišluostė burną, Henkas paplojo jai per petį ir atkišo savo nosinę. Ji buvo šilta, dvokė prakaitu, bet Lena vis tiek ją paėmė.

– Tavo guma, – sumurmėjo ji ir įsikibo į prietaisų skydą, stengdamasi patogiau atsisėsti. – Nežinia kodėl…

– Aišku, – trumpai nukirto jis.

Jis paspaudė mygtuką ir, kai lango stiklas nusileido, išspjovė gumą. Vėl išvažiavęs į kelią, Henkas žiūrėjo tiesiai į priekį, kietai sukandęs dantis ir atkišęs smakrą.

– Atsiprašau, – tarė ji, nė nesuvokdama, dėl ko atsiprašo. Henkas atrodė piktas, bet ji žinojo, kad jo pyktis nukreiptas į save, ne į Leną, nes jis neišmanė, kuo galėtų jai padėti. Tai buvo įprasta scena nuo tos dienos, kai ji grįžo iš ligoninės.

Lena atsigręžusi paėmė rankinuką nuo galinės sėdynės. Ten buvo tabletės nuo pykinimo, kurias ji nešiojosi dėl visa ko. Ją slėgė poilsio dienos. Būdama darbe, ji neleisdavo sau prabangos prisiminti praeitį. Reikėdavo rašyti protokolus, skambinti telefonu. Ji žinojo savo vietą policijos skyriuje ir, važinėdama po miestelį su Bredu, kurį iš pradžių buvo pasiruošusi sutrypti, jautėsi reikalinga žmonėms ir podraug visiškai saugi.

Pasinerdama į darbą, ji gyveno, bet puikiai suvokė, kad lemia anaiptol ne policininkės pareigos: ji lygiai taip pat gerai jaustųsi ūkinių prekių parduotuvėje dirbdama kasininke arba mokykloje valytoja. Kova su nusikaltimais ir nusikaltėliais jai turėjo tokią pat reikšmę kaip sąžiningas atsiskaitymas su pirkėjais ar grindų valymas mokyklos valgykloje. Svarbiausia jai buvo darbo režimas. Kiekvieną rytą ateidavo į darbą aštuntą valandą. Jai būdavo patikimos tam tikros užduotys. Bredas laukdavo nurodymų. Dvyliktą būdavo pietūs, bet pietaudavo tik Bredas, pastaruoju metu Lena neturėjo apetito. Apie trečią jie užsukdavo Madisono gatvėje į „Donat King“ išgerti kavos. Į policijos skyrių grįždavo šeštą, ir Lenos pasaulis sugriūdavo iki rytojaus – naujos darbo dienos. Tik labai retai, kaip vakar vakare, Džefris jai leisdavo dirbti viršvalandžius, ir ji tiesiog apsiašarodavo iš džiaugsmo.

– Na, dabar jau geriau? – paklausė Henkas tuo pačiu smerkiamu tonu.

– Liaukis, – atkirto ji.

– Gerai jau, gerai, – atlyžo šis ir, įjungęs posūkio signalą, sustojo ilgos bažnyčion važiuojančių automobilių virtinės gale. Jiedu netarė daugiau nė žodžio, lėtai slinkdami aikštelės link.

Lena dirstelėjo į nedidelį baltą pastatą, nejausdama nė menkiausio noro eiti į vidų. Ji niekada nemėgo bažnyčios, o dvylikos metų buvo pašalinta iš sekmadienio mokyklos už tai, kad iš Biblijos išplėšė kelis lapus. Kai Henkas ėmė ją barti, ji pasiteisino, kad taip pasielgė iš dyko buvimo, nors, tiesą pasakius, jau tada Lena nepakentė taisyklių. Niršdavo, kai jai būdavo liepiama ką nors daryti. Priešindavosi visiems, kol pati įsitikindavo, kad tokio ir tokio žmogaus dera klausyti. Gera policininkė ji buvo tik todėl, kad savo bare buvo beveik nepriklausoma ir visi turėdavo klausyti jos nurodymų.

– Ana mergaitė… – vėl prabilo Henkas, tarytum pratęsdamas neseniai pertrauktą pokalbį. – Gaila, kad ji taip pasielgė.

– Aha, – burbtelėjo Lena, visiškai nenorėdama apie tai galvoti.

– Man regis, žmonės įsipainioja į visokias istorijas ir neprašo pagalbos, o paskiau jau būna per vėlu, – tarė Henkas ir patylėjęs pridūrė: – O paskiau jau būna per vėlu.

Ji suprato, ką jis turi omeny: lygina ją su ana žuvusia paaugle. Tikriausiai sumauto anoniminių alkoholikų draugijos lankstinuko paskutiniame puslapyje, ten, kur palikta vieta įrašyti savo rėmėjo pavardę ir telefono numerį, perskaitė patarimą, kas darytina tam tikrais atvejais.

– Jeigu būčiau norėjusi nusižudyti, – atrėžė Lena, – būčiau nusižudžiusi pačią pirmąją dieną, vos grįžusi namo.

– Ne tave turėjau galvoj, – atkirto Henkas.

– Paistalai, – prakošė ji ir patylėjusi pridūrė: – Maniau, greit važiuosi namo.

– Važiuosiu, – atsakė jis.

– Puiku, – tarė ji, tą akimirką iš tikrųjų pagalvojusi, jog taip būtų geriausia. Jai grįžus namo, Henkas apsigyveno pas ją, ir ji irzo, kad jis be perstojo kišasi į jos gyvenimą.

– Verslo reikalai spiria, – tarė jis, lyg jo nušiuręs baras Ryso pakrašty būtų koks IBM skyrius. – Metas grįžti namo. Jeigu taip nori, išvažiuosiu šį vakarą.

– Gerai, – sutiko ji, tačiau, vien pagalvojus, kad liks viena, pašėlo daužytis širdis. Lena nenorėjo, kad Henkas maišytųsi jos namuose, bet suvokė, jog, jam išvažiavus, nebesijaus saugi. Net dieną, būdama darbe, kai Henkas nulėkdavo pažiūrėti į savo barą, ją pagaudavo baimė, kad kelyje jam gali atsitikti nelaimė arba kad jis gali apsigalvoti ir nebepasirodyti, ir tuomet jai tektų grįžti į tuščius, tamsius namus. Henkas nebuvo neprašytas svečias. Jis buvo jos skydas.

– Ir šiaip turiu darbo per akis, – pridūrė jis.

Ji tylėjo, bet mintyse kartojo savo mantrą: būk geras, nepalik manęs, būk geras, nepalik manęs. Jai veržte veržė gerklę – taip knietėjo balsu ištarti šiuos žodžius.

Automobilis trūktelėjo iš vietos: stovėjimo aikštelėje Henkas rado tuščią vietą šalia bažnyčios. Jis nuspaudė stabdį, ir senas mersedesas sedanas palingavęs sustojo.

Dirstelėjo į ją, ir ji suprato, kad jam aišku, ką ji galvoja.

– Nori, kad išvažiuočiau? Pasakyk, ir išvažiuosiu. Juk anksčiau tu niekad nesidrovėdavai pasakyti, kad važiuočiau namo.

Ji prikando lūpą, trokšdama pajusti kraujo skonį. Deja, viršutinis protezas tik krustelėjo iš vietos, ir ji išsigandusi skubiai delnu prisidengė burną.

– Ką? Ar žado netekai?

Lena nesitvardydama sukūkčiojo.

Henkas nusisuko, laukdamas, kol ji susiims. Ji žinojo, kad jis gali abejingai klausytis, kaip jo bare krūva svetimų žmonių maldauja kvaišalų ar dvigubos porcijos viskio, bet nepakenčia Lenos ašarų. Ji taipgi žinojo, kad jis nepakenčia jos todėl, jog ji verkia. Jo numylėtinė buvo Sibilė, ja vienintele jis rūpinosi. Lena visada buvo tvirto būdo, jai niekada nereikėjo globos. Dabar, kai ji pasikeitė ir tapo tokia, kokia buvo Sibilė, permaina jį išmušė iš vėžių.

– Tau reikėtų nueiti pas psichoterapeutą, – piktai suniurzgė Henkas. – Ir tavo viršininkas sako tą patį. Tai būtina, o tu neklausai.

Vis dar užsiėmusi burną, ji įnirtingai papurtė galvą.

– Tau nėra ko važinėti į įvykių vietas. Tau nėra ko dirbti viršvalandžius, – prabilo jis smerkiamu tonu. – Eik gulti devintą vakaro ir kelkis kuo vėliau, – pridūrė jis. – Tu visiškai savimi nebesirūpini.

– Rūpinuos, – suvapėjo ji.

– Užsirašyk pas psichoterapeutą, Lena, arba šiandien pat išvažiuoju. – Jis uždėjo delną jai ant rankų, kad ji atsigręžtų į jį. – Aš nejuokauju, kaip mane gyvą matai!

Staiga jo išraiška pasikeitė, ir rūsčios raukšlės išsilygino. Jis nubraukė pirštais jai plaukus, meiliai paglostė veidą. Henkas stengėsi elgtis kaip mylintis tėvas, tačiau jo švelnus prisilietimas skaudžiai priminė, kaip lietė ją jis, jos žagintojas. Tas švelnumas buvo pats baisiausias prisiminimas: jis gašlindavo ją, meiliai glostydamas ir laižydamas, be galo lėtai atlikdavo lytinį aktą, lyg ne žagindamas, o mylėdamasis.

Leną nukrėtė drebulys. Ji nepajėgė susivaldyti. Henkas skubiai atitraukė ranką, lyg staiga suvokęs, jog liečia negyvą kūną. Lena ūmai atšlijo, galva trinktelėdama į lango stiklą.

– Nedaryk to, – perspėjo ji, bet jos balsas buvo pilnas baimės. – Nebeliesk manęs. Neliesk manęs va šitaip. Girdi?

Ji duso, stengdamasi nuryti kartėlį.

– Žinau, – tarė jis ir, neliesdamas jos, nuleido ranką. – Žinau. Atsiprašau.

Lena siektelėjo durų rankenos, bet jai taip drebėjo rankos, kad pirštai kelis kartus praslydo pro šalį. Ji išlipo iš automobilio, godžiai kvėpdama į plaučius orą. Karštis apgulė ją iš visų pusių, ir ji prisimerkė, stengdamasi nuslopinti jausmą, kad, kepinant saulei, jai vaidenasi, lyg ji plūduriuotų vandenyne.

Užpakaly ji išgirdo pažįstamą balsą:

– Sveikas, Henkai.

Tai buvo Deivis Fainas, pastorius.

– Labas rytas, pone, – atsakė Henkas kur kas malonesniu balsu, nei kada nors buvo kalbėjęs su Lena. Anksčiau ji buvo girdėjusi Henką kalbant tokiu tonu, tačiau tik su Sibile. Leną jis mokėjo tik peikti ir smerkti.

Prieš atsisukdama, Lena pasistengė susitvardyti ir kvėpuoti kaip įprastai. Šypsotis ji nepajėgė, tik kilstelėjo lūpų kampeliai: pastorius tikriausiai pagalvojo, jog tai skausmo grimasa.

– Laba diena, – pasisveikino Deivis Fainas su tokia dvasininkams įprasta užuojauta, kuri uždavė jai širdį kur kas skaudžiau nei visa tai, ką automobilyje išsakė Henkas. Pastaruosius keturis mėnesius Henkas stengėsi suartinti Leną su Deiviu Fainu, vildamasis, kad ji panorės pasišnekėti su pastoriumi. Pastorius Fainas irgi buvo psichologas, bent jau skelbėsi tokiu, ir popiet priimdavo pacientus. Lena nenorėjo plepėti su juo apie visokiausius niekus, o juo labiau apie tai, kas jai atsitiko. Ir ne todėl, kad Fainas būtų buvęs antikristas, tačiau iš visų žmonių Lena kuo mažiausiai pageidavo kalbėti su pastoriumi. Lyg Henkas būtų pamiršęs, kas jai andai nutiko tamsiame kambaryje.

Trumpai pasisveikinusi, ji praėjo pro šalį, nelyginant senė dėvėtų drabužių parduotuvėje glausdama prie krūtinės rankinuką. Juste pajuto, kad pastorius lydi ją žvilgsniu, išgirdo, kaip Henkas atsiprašo dėl jos elgesio. Lena pati susigėdo taip negražiai pasielgusi su Fainu. Juk pastorius niekuo dėtas, visai neblogas žmogus, tačiau vis tiek nieko nesuprastų, nors ir ką ji pasakotų apie save.

Ji paspartino žingsnius, žiūrėdama tiesiai į priekį. Prie bažnyčios durų grūdosi minia, ir žmonės prasiskyrė, duodami jai kelią, ir ji prisivertė eiti kuo lėčiau, iš paskutiniųjų tramdydama norą tekina bėgti į vidų. Visi, išskyrus Bredą Stivensą, kuris, jai lipant laiptais, žiūrėjo į ją išsišiepęs kaip šunytis, turėjo įdomesnių užsiėmimų. Pavyzdžiui, Metas Hoganas, Frenko Voleso partneris, visą dėmesį sutelkė į žiebtuvėlį: degėsi cigaretę taip atsargiai, lyg rankose būtų laikęs branduolinį sprogmenį.

Lena ėjo atlošusi galvą, nukreipusi akis į tolį, kad niekas neužsimanytų jos kalbinti. Vis dėlto ji jautė žmonių žvilgsnius, žinojo, kad, vos tik jai praėjus, visi tuojau pat ims kuždėtis.

Einant į bažnyčią, nemaloniausia buvo susidurti su žmonėmis. Visas miestelis žinojo, kas jai atsitiko. Visi žinojo, kad ji buvo pagrobta ir išžaginta. Laikraščiai kuo smulkiausiai viską aprašė. Jie sekė, kaip ji gydosi ligoninėje, kaip grįžta namo, domėjosi tuo nelyginant kokiu serialu ar futbolo rungtynėmis. Vos Lenai įėjus į parduotuvę, kas nors beregint sužiurdavo į jos randuotas rankas. Atsidūrus tarp žmonių, kas nors būtinai permesdavo ją liūdnu, gailestingu žvilgsniu. Lyg gebėdamas suprasti, ką jai teko patirti. Lyg suvokdamas, ką reiškia vieną dieną jaustis stipriai ir nenugalimai, o kitą – visiškai bejėgei. Ir taip kas dieną.

Bažnyčios durys buvo uždarytos, kad vidun neplūstų karštis. Lena siektelėjo durų rankenos drauge su vienu diakonu, ir jųdviejų rankos susilietė. Ji atitraukė ranką lyg nudegusi ir, nudelbusi žvilgsnį, palaukė, kol atsidarys durys. Įėjusi į priebažnytį, paskiau į navą, ji žiūrėjo į raudoną kiliminį taką, į baltą gipsinį karnizą, į klauptus, nenorėdama, kad kas nors ją kalbintų.

Bažnyčia buvo nedidelė, kaip ir dera tokiam miesteliui, ir kukli, kokios paprastai būna baptistų bažnyčios. Diduma senų gyventojų lankė Pirmąją baptistų bažnyčią Stokso gatvėje, taipgi mokėjo jai dešimtinę. Naujoji baptistų bažnyčia buvo pastatyta prieš trisdešimt metų, koplytėlės rūsyje rinkdavosi viengungiai, išsiskyrusios poros, vienišos motinos. Šioje bažnyčioje Dievas nebuvo rūstus. Pastorius sakė pamokslus skelbdamas meilę, gailestingumą ir ramybę, niekada nesmerkė tikinčiųjų už nuodėmes, nebaugino nei pragaru, nei verdančia derva. Tai buvo vieta, kur žmonės sueidavo džiaugtis. Bent taip rašė bažnyčios laikraštėlis. Lena nė kiek nenustebo, kad Henkas pasirinko šią bažnyčią. Rūsyje burdavosi anoniminiai alkoholikai, o gretimoje patalpoje vykdavo paskaitos tėvams apie paauglių auklėjimą.

Lena atsisėdo vienoje iš pirmųjų eilių: Henkas visada nori būti arčiau pastoriaus, ištroškęs įprasto sekmadieninio nuodėmių atleidimo. Priešais ją sėdėjo Deivio Faino žmona su dviem vaikais, bet, laimė, jie neatsigręžė. Susikeitusi kojas, Lena išlygino kelnes ir staiga pajuto, kad iš kito klaupto galo moteris žiūri į jos rankas. Lena susinėrė rankas ant krūtinės ir sužiuro į pakylą. Pačiame vidury stovėjo altorius, o iš abiejų pusių – dideli, aksomu mušti krėslai. Už altoriaus buvo vieta chorui, o iš šono – vargonai. Jų vamzdžiai, spindintys kaip riterio šarvai, kilo aukštyn iš abiejų krikštyklos pusių. Pačiame centre buvo Jėzus išskėstomis rankomis ir prie kryžiaus prikaltomis kojomis.

Henkui atsisėdus greta jos klauptan, ji pasislinko į šalį. Dirstelėjo į laikrodį. Pamaldos turėjo prasidėti pusę dešimtos ir baigtis po valandos, paskiau – dar pusvalandis sekmadieninės mokyklos. Apie vienuoliktą jie išeis iš bažnyčios, nuvažiuos į „Vaflinę“, kur Henkas papietaus, o Lena palaikys rankoje puodelį kavos. Namo grįš apie dvyliktą. Lena ims tvarkytis, vėliau surašys porą protokolų. Pusę antros ji turi būti skyriuje – vyks Dženės Viver bylos aptarimas. Jeigu viskas bus gerai, užtruks ne ilgiau kaip tris valandas, grįš namo, pavalgys pavakarius ir pasiruoš vakarinėms pamaldoms. Paskui bus bažnyčios choro koncertas, kuris pasibaigs apie pusę dešimtos. Jie parvažiuos namo, ir Lenai bus laikas gulti.

Viską apgalvojusi, ji lengvai atsikvėpė, džiaugdamasi, kad šiandien bent jau turi ką veikti. Apskaičiuota kiekviena valandėlė.

– Tuojau prasidės, – atsiduso Henkas. Iš lentynėlės, pritaisytos prie priešaky stovinčio klaupto nugarėlės, paėmė psalmyną. Sugaudė vargonai.

– Pastorius Fainas norėtų, kad šiandien po darbo užeitum pas jį pasikalbėti, – tarė Henkas, atskleidęs psalmyną.

Lena apsimetė negirdinti, bet mintyse pasižymėjo dar vieną dienotvarkės punktą: bent jau turės ką veikti. Be to, sutikdama susitikti su pastoriumi, šiek tiek ilgiau užlaikys Henką miestelyje.

– Lena? – sukuždėjo Henkas, tačiau atsakymo nesulaukė: choras užgiedojo psalmę.

Lena stovėjo drauge su visais, ausyse gaudė Henko baritonas: „Vis arčiau prie Tavęs, Viešpatie.“ Lena neketino ištarti nė žodžio. Liežuvio galiuku braukdama per priekinius dantis, sekė psalmyno lapu slenkantį Henko pirštą. Galiausiai ji grįžtelėjo kryžiaus pusėn. Ir staiga bežiūrint į Kristaus pasidarė lengva, dieviškai ramu. Nors ir kaip knietėjo tai nuginčyti, gerai pažįstami Nukryžiuotojo bruožai teikė paguodos.

5

Sara važiavo įjungusi antrą pavarą tamsiai žaliu BMW Z3 Hartsdeilio centrine gatve. Automobilį nusipirko paklusdama netikėtam impulsui, jeigu apskritai įmanoma, nikiui užėjus, įsigyti kokį nors daiktą, kainuojantį daugiau kaip trisdešimt tūkstančių dolerių. Perkant automobilį, ant skyrybų liudijimo dar nebuvo išdžiūvęs rašalas. Ji staiga panoro kokio nors nepraktiško, akis rėžiančio daikto. BMW Z3 kaip niekas kitas atitiko jos norą. Deja, vos nuvažiavus nuo parduotuvės, Sarai dingtelėjo mintis, kad automobilis nesuteiks jai laimės. Tiesą pasakius, ji pasijuto nei šiaip, nei taip, juo labiau kad iširo šeima. Po dvejų metų Sara vis dar nesmagiai jausdavosi, pamačiusi prie savo namo stovintį automobilį.

Bilis, vienas iš dviejų jos kurtų, tupėjo šalia ant sėdynės, žemai nuleidęs galvą, nes mažame sportiniame automobilyje jam buvo per ankšta. Jis retkarčiais apsilaižydavo, bet apskritai laikėsi ramiai, tupėjo užsimerkęs, suskliaudęs ausis, nes ventiliatorius pūtė jam tiesiai į snukį šaltą orą. Jo snukis virpčiojo – atrodė, kad jis šypsosi, mėgaudamasis pasivažinėjimu. Sara žvilgčiojo į jį akies krašteliu, trokšdama, kad gyvenimas įeitų į senas vėžes.

Didžioji gatvė buvo pustuštė, nes sekmadieniais parduotuvės būdavo uždarytos. Išskyrus ūkinių prekių ir „Tūkstančio smulkmenų“ parduotuves, visos kitos baigdavo darbą šeštadienį dvyliktą valandą. Štai čia, Granto medicinos centre, ir gimė Sara, tuo metu tai buvo vienintelė ligoninė visame krašte. Šią gatvę ji pažinojo kaip savo kišenę.

Prie koledžo vartų Sara lėtai apsisuko ir įvažiavo į Hartsdeilio vaikų klinikos automobilių aikštelę. Nors buvo įjungusi patį stipriausią vėsinimą, atidarius duris, šlaunys prilipo prie odinės sėdynės. Ji tikėjosi, kad bus karšta, tačiau tvokstelėjo toks karštis, kokio ji nė nesapnavo. Net Bilis sustingo prieš iššokdamas iš automobilio. Paskiau pasižvalgė po aikštelę, tikriausiai apgailestaudamas, kad važiavo su Sara, užuot likęs vėsiuose namuose drauge su kitu kurtu Bobu.

Sara atgalia ranka nusišluostė kaktą. Tądien ji vilkėjo sutrumpintais džinsais, berankoviais marškinėliais ir senais Džefrio marškiniais, tačiau niekas negelbėjo nuo karščio ir tvankos. Nepadėdavo nė lietus, netgi tada, kai teikdavosi ūžtelėti: lyg kas šliūkštelėtų vandens ant žarijų. Kartais Sara tik vargais negalais prisimindavo, kaip žmogus jaučiasi vėsiu oru.

– Eikš, – pašaukė Sara šunį, timptelėdama už sutraukiamo pasaitėlio.

Bilis kaip paprastai neklausė. Ji atleido pasaitėlį, ir šuo, atstatęs liesą užpakalį, nuliuoksėjo prie galinės pastato sienos. Užpakalinės jo kojos buvo išmargintos randų: per šunų lenktynes labai dažnai jam trinktelėdavo vartai. Išvydus juos, Sarai kiekvienąsyk suspausdavo širdį.

Bilis neskubėdamas atliko savo reikalą: tingiai pakėlęs koją, nusišlapino ant šalia pastato augančio medžio. Sklypas už ligoninės, priklausąs koledžui, buvo tankiai prisodintas medžių. Visur vingiavo takai, kuriais vėsesniu oru bėgiodavo studentai. Šįryt, atskleidusi „Savanos žinių“ dienraštį, Sara perskaitė, kad per tokius karščius gyventojams patartina eiti iš namų nebent prispyrus neatidėliotiniems reikalams.

Išsitraukusi raktų ryšulį, Sara rado reikiamą užpakalinėms durims atrakinti. Rakindama duris, pajuto, kaip kaklu ir nugara čiurkšlėmis srūva prakaitas. Prie durų stovėjo dubenėlis, ir Sara prileido į jį vandens, iš lauko įvilkusi žarną, o Bilis tuo metu kasėsi nugarą, aukštielninkas voliodamasis ant vejos.

Ligoninėje buvo taip pat tvanku kaip lauke, nes daktaras Barnis, puikus vaikų ligų gydytojas, bet prastas architektas, pareikalavo, kad pietinė pastato siena būtų aptaisyta stiklo keramika, kaip žinoma, puikiai sugeriančia šilumą. Sara nė įsivaizduoti negalėjo, kaip karšta turėtų būti laukiamajame. Prie galinės pastato sienos būtų įmanoma užvirinti vandenį.

Sarai akimoju išdžiūvo burna, tad nebuvo ko nė galvoti švilptelėti šunį. Ji laikė duris, kol Bilis ilgai lakė vandenį ir pagaliau įslimpino į vidų. Paėjęs kelis žingsnius koridoriumi, jis apsižvalgė ir, gailiai suinkštęs, išsipleikė ant grindų. Žiūrėdama į šį tinginį, Sara negalėjo patikėti, jog jis kelerius metus dalyvavo Ebro šunų lenktynėse. Pasilenkusi Sara jį paglostė, paskiau atsegė pasaitėlį ir įėjo į savo kabinetą.

Klinika buvo suplanuota kaip ir diduma pediatrijos centrų: L formos koridorius per visą pastatą, po tris kabinetus iš kiekvienos pusės. Du kabinetai buvo trumpajame L formos koridoriaus gale, nors, tiesą pasakius, vienas buvo naudojamas kaip sandėlis. Pačiame koridoriaus viduryje buvo medicinos seserų punktas, visos ligoninės smegenų centras. Ten buvo kompiuteris su informacija apie pacientus ir spintos su lentynomis, prikrautomis ligos istorijų. Už laukiamojo buvo dar vienas kambarys – archyvas, kur buvo saugomi duomenys, kaupiami nuo 1969 metų. Sara ketino kada nors peržiūrėti ir išmesti pasenusią medžiagą, bet šiuo metu neturėjo laiko ir nenorėjo prašyti kitų padaryti tai, kas jai priklausė.

Apsiavusi teniso bateliais, Sara tyliai vaikščiojo švariomis, plytelėmis išklotomis grindimis. Šviesos nedegė, nes ir tamsoje puikiai pažinojo visą patalpą, be to, būta ir kitų priežasčių: fluorescencinių lempų mirgėjimas jai trukdytų susikaupti ir sutelkti visą dėmesį į darbą.

Eidama į savo kabinetą priešais medicinos seserų punktą, Sara atsisagstė marškinius ir susirišo juos ant juosmens. Liemenėlės ji nesegėjo, bet nė kiek nesijaudino, nesitikėdama ko nors sutikti.

Ant jos kabineto sienų kabojo ligonių nuotraukos. Pradžią padarė viena motina: atsidėkodama Sarai, padovanojo savo vaiko mokyklinę nuotrauką. Sara prisegė ją prie sienos, paskiau rytojaus dieną radosi dar viena, ir ji prisegė ją šalia pirmosios. Per dvylika pastarųjų metų nuotraukos užpildė sienas ir kabinete, ir koridoriuje, ir tarnybiniame vonios kambaryje. Sara prisiminė visus: sloguojančius, užgultomis ausimis, bėdos ištiktus mokykloje ir nesutariančius su tėvais. Bredo Stiveno nuotrauka kabojo vonios kambaryje kažkur prie dušo. Berniuko, vardu Džimis Pauelas, kuriam prieš kelis mėnesius buvo nustatyta leukemija, nuotrauką Sara prisegė prie telefono, kad kasdien jį prisimintų. Dabar jis gulėjo ligoninėje, ir Sara žinojo, kad po kelių mėnesių dar vienas jos ligonis atsisveikins su gyvenimu.

Dženės Viver nuotraukos nebuvo ant sienos. Motina jos neatnešė. Sara turėjo tik jos bylą, pagal kurią galėjo atkurti merginos praeitį.

Dokumentų spinta kraupiai sugirgždėjo, kai Sara patraukė stalčių. Ji buvo tokia pat sena kaip daktaras Barnis ir tokia pat nepakenčiama. Negelbėtų jokie tepalai.

– Bjaurybe! – prakošė Sara, kai visa spinta staiga pasviro į priekį. Viršutinis stalčius buvo kimšte prikimštas bylų, ir jai teko laisva ranka prilaikyti griūvančią spintą.

Sara pirštais mikliai perbėgo per žymeklių eilę ir pagaliau rado Viver bylą. Pastūmusi spintą atgal prie sienos, užtrenkė stalčių. Trenksmas aidu atsiliepė kabinete. Sarai kilo pagunda dar sykį ištraukti ir uždaryti stalčių, kad nugriaudėtų toks pat trenksmas.

Sėsdama prie stalo, įjungė lempą. Prakaituotos šlaunys slystelėjo viniline sėdyne. Ko gero, protingiausia būtų parsinešti bylą namo. Šiaip ar taip, būtų kur kas patogiau. Vis dėlto Sara negeidavo patogumų. Jos nuomone, ji buvo nusipelniusi nedidelės bausmės: pasėdėti tvankoje ir aptikti tai, ką pražiopsojo per pastaruosius trejus metus.

Skaitymo akiniai gulėjo marškinių krūtinės kišenėje, ir Sarą nusmelkė baimė, pagalvojus, kad sėsdama bus juos sulaužiusi. Vis dėlto jie buvo sveiki, tik susilenkė. Ji užsibalnojo akinius, giliai atsiduso ir atskleidė bylą.

Dženė Viver pirmąsyk atėjo į kliniką prieš trejus metus. Tuomet ji buvo dešimties, ir pagal lentelę svoris atitiko ūgį. Ji skundėsi, kad perši gerklė, ir Sara prirašė jai antibiotikų kursą. Vargais negalais iššifravusi savo raštą, Sara perskaitė, kad po savaitės ji paskambino Dotei Viver, norėdama pasiteirauti, ar Dženei geriau. Ji pasveiko.

Maždaug prieš dvejus metus Dženė ėmė pastebimai pilnėti. Deja, mūsų dienomis tai anaiptol ne retenybė, ypač greit priauga svorio tokios mergaitės kaip Dženė, kuriai menstruacijos prasidėjo vos sulaukus vienuolikos. Itin didelį poveikį daro sėdimas gyvenimas ir greitasis maistas. Prisideda hormonai, kurių netrūksta mėsos ir pieno produktuose. Kai kuriuose medicinos žurnaluose Sara skaitė apie atvejus, kai lytiškai subręsta aštuonmetės mergaitės.

Sara toliau skaitė Dženės bylą. Tuo metu, kai ji pradėjo pilnėti, jai buvo nustatyta šlapimtakių infekcija. Po trijų mėnesių mergaitei pasireiškė mielių infekcija. Sprendžiant iš Saros įrašų, tuomet jai nekilo jokių įtarimų. Dabar, priešingai, Sara suabejojo. Infekcijos galėjo ženklinti visos istorijos pradžią. Ji perskleidė puslapį ir pasižiūrėjo į datą. Dženė atėjo po metų – ir vėl šlapimtakių infekcija. Metai – ilgas laiko tarpas, tačiau Sara paėmė popieriaus lakštą ir užsirašė susirgimų, taipgi kitų dviejų Dženės apsilankymų datas. Abiem pastaraisiais atvejais ji skundėsi gerklės peršėjimu. Galimas daiktas, tėvai Dženę augino pakaitomis. Būtų pravartu patikrinti, ar ji ateidavo į kliniką tuo metu, kai ją prižiūrėdavo tėvas.

Sara padėjo rašiklį, stengdamasi prisiminti viską, ką žino apie Dženės Viver tėvą. Paprastai vaikus į kliniką atveždavo motinos, ir, Sara niekaip negalėjo prisiminti, kad būtų mačiusi Dženės tėvą. Kai kurios moterys, ypač neseniai išsiskyrusios, mielai pasakoja apie savo vyrus nė kiek nesivaržydamos, kad girdi vaikai. Sarai visada būdavo nesmagu, ir ji paprastai stengdavosi užbėgti joms už akių, kad jos nė nepradėtų tokių kalbų, kurių vaikams nedera girdėti. Dotė Viver niekada taip nesielgdavo. Ji buvo gana šneki, netgi plepi, tačiau klinikoje vyro niekada nesmerkdavo, nors Sara pastebėjo, kad, sprendžiant iš nereguliarių draudimo mokėjimo datų, vienišai motinai buvo striuka su pinigais.

Kilstelėjusi akinius ant kaktos, Sara pasitrynė akis. Dirstelėjo į sieninį laikrodį. Sekmadienio pietūs pas jos tėvus numatyti vienuoliktą valandą, o apie pusę antros policijos skyriuje jos laukia Džefris.

Sara papurtė galvą, vydama šalin mintis apie Džefrį. Įskaudo pakaušį, be paliovos varstė tokie smilkuliai, kad buvo sunku susikaupti. Nusiėmusi akinius, nusivalė marškinių apačia, vildamasi, kad praskaidrės mintys.

– Sveiki! – sušuko Sara, verdama tėvų namų duris. Iš vidaus padvelkė tokia vėsa, kad pašiurpo oda.

– Aš čia, – iš virtuvės atsiliepė motina.

Sara metė portfelį palei duris ir, nusispyrusi teniso batelius, įėjo vidun. Bilis bidzeno šalia, rūsčiai dirsčiodamas į Sarą, lyg klausdamas, kuriems galams ji praleido tiek laiko tvankioje klinikoje, užuot atėjusi čionai, kur kondicionuotas oras. Lyg pabrėždamas savo nepasitenkinimą, jis nuvirto ant šono vidury koridoriaus, tad Sarai teko jį peržergti.

Ketė stovėjo virtuvėje prie viryklės, kepė vištieną. Vilkėjo ta pačia suknele, su kuria grįžo iš bažnyčios, tačiau buvo nusiavusi batelius ir nusimovusi kojines. Juosėjo laisva balta prikyšte su užrašu NETRUKDYK ŠEFUI.

– Sveika, mama, – pasisveikino Sara ir pabučiavo jai į skruostą.

Sara šeimoje buvo aukščiausia, galėjo padėti smakrą motinai ant galvos, neįtempdama kaklo. Tesa buvo tokių pat šviesių plaukų ir mažo ūgio kaip Ketė Linton, o Sara – tokia pat praktiška.

Ketė smerkiamai pažvelgė į Sarą.

– Ar pamiršai šįryt apsisegti liemenėlę?

Sara nejučia išraudo. Nusijuosusi marškinius nuo liemens, apsivilko.

– Buvau klinikoje. Neketinau ten užsibūti, todėl neįjungiau kondicionieriaus.

– Labai jau karšta ką nors kepti, – tarė Ketė. – Bet tavo tėvas užsigeidė vištienos.

Sara suprato, kad motina ją moko aukotis šeimos labui, tačiau atkirto:

– Galėtum nusiųsti jį į „Vištytę“.

– To dar betrūko, kad jis imtų šlamšti tokią bjaurastį!

Sara atsiduso visiškai kaip ir Bilis. Susisagstė marškinius iki pat smakro ir, gudriai nusišypsojusi motinai, paklausė:

– Geriau?

Ketė linktelėjo ir, paėmusi popierinę servetėlę, nusišluostė kaktą.

– Dar nė dvyliktos nėra, o lauke jau trisdešimt du laipsniai karščio.

– Žinau, – atsakė Sara ir, parietusi koją, atsisėdo ant taburetės. Džiaugdamasi, kad gyvenimas plaukia įprasta vaga, ji žiūrėjo, kaip motina bruzda virtuvėje. Ketė vilkėjo linine suknele plonyčiais žaliais ruoželiais. Šviesius, žilstelėjusius plaukus buvo surišusi į arklio uodegą, beveik taip pat kaip ir Sara.

Ketė nusišnypštė į servetėlę ir sviedė ją į šiukšlių dėžę.

– Papasakok, kas atsitiko vakar vakare, – tarė ji, grįžusi prie viryklės.

– Džefris neturėjo kitos išeities, – gūžtelėjusi pečiais, atsakė Sara.

– Aš tuo neabejoju. Man tik rūpi, kaip tu sugebėjai visa tai ištverti.

Sara susimąstė. Tiesą pasakius, buvo ne per lengviausia.

Ketė, regis, perprato jos mintis. Įmetė į verdantį aliejų gabalą sviestu apteptos vištienos ir atsigręžė į dukterį.

– Vakar vakare tau skambinau, norėjau pasikalbėti.

Sara žiūrėjo į motiną, iš paskutiniųjų stengdamasi nenukreipti akių į šalį.

– Aš buvau pas Džefrį.

– Taip ir maniau, bet tėvas buvo nuvažiavęs prie jo namų pasitikrinti.

– Tėtis buvo nuvažiavęs? – nustebo Sara. – Ko?

– Mes tikėjomės, kad ateisi pas mus, – atsakė Ketė. – Namuose tavęs nebuvo, vadinasi, galėjai būti tik tenai.

Sara susinėrė rankas ant krūtinės.

– Ar tau neatrodo, kad jūs truputį perlenkiate lazdą?

– Nė trupučio, – atsiliepė Ketė, šakute durdama Saros pusėn. – Kitą kartą skambink.

Jai beveik keturiasdešimt, o Ketė tebelaiko ją vaiku. Sara dirstelėjo pro langą, jausdamasi taip, lyg būtų padariusi ką nors negera.

– Sara?

– Aha.

– Man labai neramu dėl tavęs.

– Žinau, mama.

– Ar viskas gerai?

Sarai vėl nukaito skruostai, bet dabar dėl visai ko kita.

– Kur Tesa?

– Dar nenulipo.

Tesa gyveno mansardoje virš garažo. Saros namas buvo per mylią nuo tėvų namų, bet ir per tokį atstumą ji jautėsi nepriklausoma. Tesai, regis, priešingai, patiko gyventi su tėvais. Ji dirbo drauge su tėvu šeimos versle – santechnikos paslaugų įmonėje, tad jai būdavo bepigu kiekvieną rytą nusileisti laiptais ir pradėti darbą. Be to, Tesa dar jautėsi kaip paauglė. Jai niekada neateidavo į galvą mintis, jog kada nors ji įsigeis savo namų. O gal ir neįsigeis.

Ketė įmetė dar vieną gabalą vištienos, šakute barkštelėdama į puodo kraštą. Paskiau, padėjusi ją ant padėklo, pasisuko į Sarą, susinėrusi rankas ant krūtinės.

– Kas vyksta?

– Nieko, – atsakė Sara. – Neskaitant nelaimės, nutikusios anai mergaitei. Ir kūdikiui. Turbūt girdėjai apie kūdikį?

– Nespėjome nė į bažnyčią įeiti, o visi jau pilna burna apie tai kalbėjo.

– Ką gi, – trūktelėjo pečiais Sara, – baisi tragedija.

– Protas neneša, vaikeli, kaip tu ten tvarkaisi.

– Kartais ir man protas neneša.

Ketė sustojo, laukdama, ką duktė pasakys toliau.

– Na? – paragino ji.

Sara pasitrynė kaklą.

– Džefriui nieko neišėjo, – tarė ji.

– Neišėjo? – perklausė motina.

– Na, turiu omeny… – Ir Sara pabandė mostais parodyti tai, ką motina turėjo įspėti pati.

– Aha, – pagaliau tarė Ketė. – Jėgų pristigo?

Sara vėl nukaito, nedviprasmiškai atsakydama į motinos klausimą.

– Ką gi, nieko nuostabaus. Po to, kas atsitiko…

– Jis buvo toks… – Sara susimąstė, ieškodama tinkamo žodžio. – Toks šiurkštus. Na, aš bandžiau… – Ji vėl neužbaigė minties.

– Ar pirmąsyk taip atsitiko?

Sara patraukė pečiais. Taip jam pirmą kartą atsitiko su ja, o kas gali žinoti apie kitus jo širdies reikalus.

– Skaudžiausia buvo tai… – prabilo Sara ir vėl nutilo. – Kiek jį pažįstu, niekada nebuvau jo mačiusi tokio įsiutusio. Jis tiesiog pašėlo. Išsigandau, kad jis tik ko nors nesudaužytų.

– Pamenu, kartą, kai tavo tėvas negalėjo…

– Mama! – sustabdė ją Sara.

To dar betrūko, kad motina imtų pasakoti apie savo asmeninę patirtį su tėvu. Džefris nudėtų Sarą, jeigu tik sužinotų, kad ji nesižavi jo gebėjimais. Lytinis pajėgumas Džefriui buvo bene svarbesnis nei pavyzdingo policininko šlovė.

– Tu pati pradėjai, – priminė jai Ketė, grįždama prie vištienos. Ji atplėšė keletą popierinio rankšluosčio skiaučių ir įklojo jas į lėkštę, ruošdamasi sudėti ten vištieną.

– Tiek to, – tarė Sara. – O ką gi aš turėčiau daryti?

– Daryk tai, ko jis nori, – tarė Ketė. – Arba nieko nedaryk. – Ji ištraukė dar vieną vištienos gabalą. – Ar tu tikrai dėl to šitaip jaudinies?

– Ką turi galvoj?

– Ar nori su juo būti, ar ne? Gal tai ir yra svarbiausia. Juk po skyrybų ir prasidėjo visos tavo bėdos su Džefriu. – Ji barkštelėjo su šakute į puodą. – Kaip sako tavo tėvas, nemoki šikt – nulipk nuo lentos.

Atsidarė ir trinktelėjo lauko durys, Sara išgirdo du kaukštelėjimus – tai Tesa nusispyrė batelius.

– Mama! – sušuko Tesa.

– Aš virtuvėje, – atsiliepė Ketė ir pamerkė Sarai. – Supratai, ką turiu galvoj?

– Supratau, mama.

– Kvailas šuo! – pasigirdo iš koridoriaus Tesos balsas: tikriausiai ji užkliuvo už Bilio.

Plačiai atsilapojo virtuvės durys, ir įėjo Tesa apmaudžia veido išraiška. Ji vilkėjo nudėvėtu rausvu chalatu, žaliais marškinėliais ir trumpikėmis. Buvo išblyškusi, atrodė lyg serganti.

– Tesa? – paklausė Ketė.

Tesa papurtė galvą ir, priėjusi prie šaldytuvo, atidarė šaldiklį.

– Aš noriu kavos, – tarė.

Ketė praleido jos žodžius pro ausis ir priėjusi pabučiavo į kaktą, tikrindama temperatūrą.

– Tu visa degi.

– Lauke pragariškai karšta, – pasiteisino Tesa. Ji stovėjo prie pat šaldytuvo, lyg ketindama į jį įlipti. – Žinoma, aš visa degu.

Stengdamasi atsivėsinti, ji keliskart praskleidė chalato skvernus.

– Dievaži, išvažiuosiu kur nors, kur oras žmoniškas. Garbės žodis, išvažiuosiu. Man nusispjaut, jei žmonės ten kalba nei šiaip, nei taip ir nemoka virti avižinės košės. Vis viena ten bus geriau.

– Nejaugi čia viskas taip negera? – paklausė Sara, delnu liesdama Tesai kaktą. Būdama gydytoja, ji suprato, kad taip matuoti temperatūrą kur kas patikimiau nei lūpomis kaip Ketė. Tesa buvo jos jaunesnioji sesuo, ir Sara jautė pareigą jai padėti.

Tesa atšlijo.

– Man greit prasidės mėnesinės, todėl taip karšta ir norisi šokolado. – Ji atkišo smakrą. – Ar matai? – paklausė, rodydama didelį spuogą.

– Tik aklas jo nepastebėtų, – tarė Ketė, uždarydama šaldytuvą.

Sara nusijuokė, ir Tesa pliaukštelėjo jai per petį.

– Įdomu, kaip tėtis jį pavadintų, – paerzino Sara, pliaukštelėdama jai atgal.

Kai jos buvo paauglės, tėvas mėgaudamasis jų veiduose pastebėdavo menkiausią spuogelį. Sara ligi šiol nukaisdavo iš gėdos, prisiminusi, kaip vienam draugui tėvas pristatė ją šiais žodžiais: „Čia mano vyriausioji duktė Sara, o čia Popa, jos naujausias spuogelis.“

Tesa buvo kažką besakanti, bet tuo metu sučirškė telefonas. Ji pakėlė ragelį po pirmo skambučio. Po dviejų sekundžių, piktai sušnypštusi, ji suriko:

– Tėti, padėk ragelį!

Matyt, Edis apačioje irgi pakėlė ragelį.

Sara nusišypsojo, pagalvojusi, kad šis sekmadienis lygiai toks pat kaip ir kiti per pastaruosius dvidešimt metų. Tik to dar trūko, kad įeitų tėvas ir leptelėtų kokią nors kvailystę, pavyzdžiui, koks jis laimingas, virtuvėje matydamas visas savo mergeles ir, negana to, basas.

– Palauk, – tarė Tesa ir, delnu pridengusi ragelį, kreipėsi į Sarą: – Ar tu čia?

– Kas ten? – paklausė Sara, jau numanydama, kas skambina.

– O kas kitas galėtų būti, tavo nuomone? – atrėžė Tesa ir, nelaukdama Saros atsakymo, tarė į ragelį: – Palauk, Džefri. Ji čia.

6

Benas Volkeris, buvęs Granto apygardos policijos viršininkas, turėjo kabinetą šalia posėdžių salės. Kiekvieną dieną Benas atsisėsdavo prie didelio rašomojo stalo, užimančio beveik visą kambarį, ir tie, kurie norėdavo su juo pasikalbėti, gaudavo įsitaisyti kitapus medinio mamuto, keliais įsiremti į stalo kraštą, o nugara – į sieną. Kiekvieną rytą vyrai – tuomet skyriuje dirbo tik vyrai – ateidavo gauti užduočių visai dienai, paskiau išsiskirstydavo, ir viršininkas uždarydavo duris. Ligi darbo pabaigos niekas jo nebematydavo. Vakare Benas sėsdavo į savo automobilį ir pavažiuodavo porą kvartalų iki restoranėlio, kur kasdien vakarieniaudavo.

Perėmęs vadovavimą policijos skyriui, Džefris pirmiausia išmetė Beno rašomąjį stalą. Ąžuolinę pabaisą teko išardyti, kitaip ji netilpo pro duris. Beno kabinete Džefris įrengė sandėlį, o kabinetą pasirinko kitame gale, prie budėtojų kambario. Vieną ramų savaitgalį Džefris įdėjo langą sienoje, skiriančioje jį nuo budėtojų kambario, tad nuo tol jis galėjo juos prižiūrėti ir, svarbiausia, jie galėjo matyti jį. Ant lango kabojo žaliuzės, bet jis retai jas užtraukdavo. Be to, laikėsi taisyklės: kuo rečiau uždaryti kabineto duris.

Jis spoksojo į tuščią budėtojų kambarį, svarstydamas, ką jo pavaldiniai galvoja apie Dženės Viver mirtį. Džefrį graužė sąžinė, nors protas sakė, kad jis neturėjo kitos išeities. Kiekvienąsyk apie tai pagalvojus Džefriui atrodydavo, kad plaučiams trūksta oro, kad jis neturi kuo kvėpuoti. Jis niekaip negalėjo nuginti šalin įkyrių minčių. Ar jis teisingai pasielgė? Ar Dženė būtų šaltakraujiškai nušovusi tą vaikinuką? Saros nuomone, būtų. Vakar vakare ji kažką paistė, kad, jeigu Džefris nebūtų sustabdęs mergaitės, šiandien lavoninėje gulėtų dviejų paauglių lavonai, ne vieno. Kas be ko, vakar Sara visko prišnekėjo, bet jos žodžiai jo nenuramino.

Mąstydamas apie Sarą, Džefris susiėmė rankomis veidą, įremdamas nykščius į kaktą. Kartais, nagrinėdama kai kuriuos įvykius, ji nueidavo per toli. Didžiausią geismą jam žadindavo jos burna. Verčiau ji tylėtų, užuot plepėjusi, o lūpomis pamalonintų Džefrį.

– Viršininke!

Į duris pasibeldė Frenkas Volesas.

– Užeik, – pakvietė Džefris.

– Karšta lauke, – tarė Frenkas, lyg teisindamasis, kad neryši kaklaraiščio. Jis vilkėjo juoda, iš pažiūros pigia eilute. Viršutinės marškinių sagos buvo atsegtos, ir Džefris pastebėjo pageltusius apatinius marškinėlius. Kaip paprastai Frenkas bjauriai dvokė cigarečių dūmais. Matyt, pasirūkė prie užpakalinių durų, prieš eidamas pas Džefrį. Kodėl per tokius karščius žmonės savanoriškai smilko cigaretes, negalėjo atsistebėti Džefris.

Labai norėdamas, Frenkas būtų galėjęs atsidurti Beno Volkerio kėdėje. Žinoma, senis policininkas buvo pernelyg protingas, kad kėsintųsi į tokią vietą. Visą gyvenimą dirbęs Granto apygardoje, Frenkas matė visas permainas. Kartą Frenkas pareiškė Džefriui, jog policijos viršininku turi būti jaunas žmogus, tačiau tuomet Džefris pagalvojo, kad, Frenko nuomone, į policijos viršininkus galėtų eiti nebent kvailas žmogus. Dirbdamas pirmus metus Granto apygardoje, Džefris suprato, kad nė vienas sveiko proto žmogus nebūtų prisiėmęs tokios atsakomybės. Tačiau buvo per vėlu atsisakyti. Jau buvo susipažinęs su Sara.

– Bjaurus savaitgalis, – tarė Frenkas, Džefriui įteikdamas savaitgalio įvykių ataskaitą. Byla buvo storesnė nei paprastai.

– Aha, – pritarė Džefris ir pasiūlė jam atsisėsti.

– Valyklos apiplėšimas. Marija tau pranešė, ar ne? Keli neblaivūs vairuotojai, įprastos kiaulystės koledže, girtavimas ir muštynės. Keli šeimyniniai konfliktai. Kaltinimai niekam nepareikšti.

Frenkui skaitant sąrašą, Džefris klausėsi viena ausimi. Jis buvo ilgas ir grėsmingas. Sunku įsivaizduoti, kas šį savaitgalį atsitiko dideliame mieste, jei Grante tiek netvarkos. Paprastai čia daug ramiau. Žinoma, žmonės pakvaišta nuo karščio. Džefris tai patyrė savo kailiu.

– Tai va… – užbaigė Frenkas. – Tokie reikalai.

– Aišku, – tarė Džefris, imdamas ataskaitą. Panaršęs po popierius, lyg tarp kitko per stalą mestelėjo jam Dženės Viver bylą. Netikėtą dovanėlę.

Frenkas nepatikliai dirstelėjo į ją lyg į kokį horoskopą, paskiau nenorom paėmė ir ėmė skaityti. Gana ilgai tarnavęs policijoje, buvo įsitikinęs, kad matė visko, tačiau, išvydęs Saros pridėtas nuotraukas, negalėjo nuslėpti pasibaisėjimo.

– Dieve mano! – sumurmėjo, kišdamas ranką į švarko kišenę. Išsitraukė cigaretes, bet, tikriausiai prisiminęs, kur sėdi, įsikišo jas atgal. Užskleidė bylą, neperžiūrėjęs jos iki galo.

– Ji negimdė, – tarė Džefris.

– Aha, – Frenkas atsikrenkštė, nepatogiai susikeisdamas kojas. Jis buvo penkiasdešimt aštuonerių, išdirbęs užtektinai, kad galėtų išeiti poilsio su padoria pensija. Nežinia kodėl jis dirbo kaip dirbęs. Susidūręs su tokiais atvejais kaip šis, Frenkas turėtų susimąstyti, ko kiekvieną dieną eina į darbą.

– Kas tai, dėl Dievo meilės? – paklausė Frenkas.

– Moters lytinių organų žalojimas, – atsakė Džefris. – Paplitęs Afrikoje ir Artimuosiuose Rytuose. – Jis kilstelėjo ranką, užbėgdamas už akių Frenko klausimui. – Žinau, apie ką tu pagalvojai. Jie baptistai, o ne musulmonai.

– Tuomet iš kur ji pasigavo tokią mintį?

– Tai mes ir turime išsiaiškinti.

Frenkas papurtė galvą, lyg stengdamasis nusikratyti matyto vaizdo.

– Daktarė Linton šiandien perskaitys pranešimą, – tarė Džefris ir sutriko, taip oficialiai paminėjęs Sarą. Frenkas žaisdavo pokerį su Edžiu Lintonu. Sara augo jo akyse.

– Ar mergaitė irgi ateis? – paklausė Frenkas, turėdamas galvoje Leną.

– Žinoma, – atsakė Džefris, žvelgdamas jam tiesiai į akis. Frenkas susiraukė, neslėpdamas, kad jis tam nepritaria.

Nors ir kaip nusiteikęs prieš moteris, ko gero, taipgi prieš kitų rasių žmones ir, žinoma, prieš jaunesnio amžiaus asmenų priėmimą į darbą, Frenkas mėgo Leną. Jis turėjo dukterį tokio pat amžiaus kaip Lena. Kai Džefris ją paskyrė jo porininke, senis policininkas stojo piestu. Kiekvieną savaitę eidavo pas Džefrį prašyti, kad šis pakeistų potvarkį, o Džefris kiekvieną savaitę tikindavo jį, kad jis ilgainiui apsipras. Miesto taryba Džefrį, atvykėlį, patvirtino policijos viršininku iš dalies todėl, kad norėjo ištempti policiją iš akmens amžiaus. Džefris atsirinko Leną Adams iš Policijos akademijos, ir ji tapo pirmąja tyrėja policijos skyriuje.

Džefris nesumetė, ką dabar su ja daryti. Laikinai, kol gijo rankos, priskyrė ją prie Bredo Stivenso, vildamasis, kad vėliau jai būsią lengviau imtis ankstesnio darbo. Visai neseniai ji gavo gydytojo leidimą grįžti į darbą, tačiau turėjo dar pakantrauti. Na, o Frenkas nedrįsdavo jai pažvelgti į akis, kai ji sveikindavosi. Jis šimtus kartų kalė Džefriui į galvą, kad moteriai nedera tarnauti policijoje, ir dabar, po Lenos užpuolimo, buvo įsitikinęs, jog jo žodžiai pasitvirtino.

Savaime suprantama, Džefris nepritarė Frenkui. Moterys pasirodė labai tinkamos tam darbui. Apskritai policija turėjo būti visuomenės atspindys. Lena supratingai žiūrėjo į savo pareigas. Ji mokėjo sumaniai elgtis su kai kuriais teisės pažeidėjais, kalbėtis su nukentėjusiomis moterimis, o policininkams, dirbusiems prie ankstesnio viršininko, tokių įgūdžių trūko. Dabar mieste budėjo penkiolika moterų. Benui Volkeriui išeinant į pensiją, moterys dirbo tik sekretorėmis. Šiaip ar taip, nepaisant tokios pažangos, dabar, prisiminus, ką ištvėrė Lena, ką jai teko iškentėti, jam kildavo noras užrakinti ją namie ir prie durų pastatyti ginkluotą sargybą, kad niekas neišdrįstų vėl jos nuskriausti.

– Turbūt teks atlikti vidinį patikrinimą, tiesa? – pertraukdamas jo mintis, paklausė Frenkas. Valandėlę patylėjęs, palietė bylos kampelį ir pridūrė: – Turiu omeny Viver bylą.

Džefris linktelėjo ir atsilošė krėsle.

– Šįryt kalbėjausi su meru. Norėčiau, kad tu apklaustum Bredą ir Leną. Šią bylą tirs prokuroras Badis Konfordas.

– Betgi jis – valstybės paskirtas gynėjas, – atrėmė Frenkas.

– Taip, bet ne šiuo atveju, – tarė Džefris. – Kelia nerimą mergaitės motina. Miestas turėtų išmokėti jai draudimą. Gal bus sutarta be teismo. Nežinia. – Džefris gūžtelėjo pečiais. – Dženė grasino pistoletu ir panašiai. Ne taip jau paprasta, supranti?

– Taip, – atsakė Frenkas. – Suprantu. – Luktelėjęs paklausė: – Na, o kaip tu, viršininke?

Džefris pajuto, kaip jį apninka abejonės. Susvyravo jo valia, ryžtas, kaip ir aną vakarą su Sara, krūtinę užgulė akmuo. Jis niekada nieko nebuvo nušovęs, o juo labiau mergaitės. Jis permąstė visą sceną su Džene, narstydamas kiekvieną minutę, stengdamasis aptikti tą akimirką, kai žlugo derybos. Matyt, jis padarė ar pasakė ką nors ne taip, kad ji nenuleido pistoleto. Gal buvo kokia kita išeitis?

– Šiaip ar taip, viršininke, Bredas ir Lena parems tave visu šimtu procentų, – tarė Frenkas. – Juk ir pats žinai, tiesa?

– Aha, – atsiliepė Džefris, nė kiek nesidžiaugdamas Frenko žodžiais: ir šiaip jau žinojo, kad Bredas ir Lena jį paremtų netgi tuo atveju, jeigu laikytų jį kaltu. Policijos skyriuje niekada neviešpatavo visiška santarvė, tačiau, iškilus grėsmei, policininkai visada suremdavo pečius. Bredas palaikytų Džefrį vien todėl, kad jį dievina, o Lena – atsidėkodama už tai, kad jis priėmė ją į darbą.

Džefriui tai buvo menka paguoda.

Vyrai tylėjo. Džefris, pakreipęs galvą, žiūrėjo į lentynas, išrikiuotas pasieniu kitame kabineto gale. Prizai, jo laimėti už taiklų šaudymą. Apatinėje lentynoje – senas futbolo kamuolys, kuriuo jis žaidė Oberno komandoje. Vaikinų, su kuriais jis dirbo Grante ir Birmingame, nuotraukos, o šalia – kelios Saros fotografijos, medaus mėnesio atminimas. Jas padėjo visai neseniai, kai jiedu vėl ėmė skirti pasimatymus. Dabar jis nebuvo tikras, ar verta jas laikyti kabinete, ar apskritai verta įsileisti Sarą į savo gyvenimą. Džefris negalėjo pamiršti, kokia šalta ji buvo praeitą naktį: įsitempdavo, kai jis ją liesdavo, sakydavo, ką jis turi daryti. Lyg jis nežinotų, kaip tai daryti. Lyg nebūtų to daręs šimtus kartų su kitomis moterimis, nepalyginti paslaugesnėmis už Sarą.

Virstelėjus durims tarp laukiamojo ir budėtojų kambario, Frenkas atsigręžė. Pasirodė Sara su portfeliu rankoje. Ji vilkėjo melsva suknele, panašia į ilgus marškinėlius. Džefris pastebėjo, kad ji be kojinių, tik įsispyrusi į teniso batelius. Tikriausiai nė kojų nenusiskutusi.

Vyrai nenuleido akių nuo Saros, kai ji ėjo į kabinetą. Plaukai buvo susitaršę, matyt, šiandien ji nė nesišukavo, dingtelėjo Džefriui. Sara nebuvo iš tų, kurios vaikosi madų, beveik nesidažė. Kartais tokia moteris sužadina geismą, o kartais atrodo tiesiog nevalyva. Tarsi būti gydytoja jai būtų svarbiau nei būti patrauklia moterimi. Kai ji priėjo arčiau, jis pastebėjo, kad ir akiniai kreivai užbalnoti ant nosies. Nežinia kodėl tai dar labiau jį suerzino.

Jai įėjus, Frenkas atsistojo, tad Džefris pasekė jo pavyzdžiu.

– Sveiki, – pasisveikino ji, nesmagiai nusišypsodama. Džefris apsidžiaugė, kad ji jaučiasi nesmagiai.

– Sveika, – atsiliepė Frenkas, sagstydamasis švarką.

– Aš skambinau Nikui Šeltonui, – tarė Sara, nusišypsojusi Frenkui: ji turėjo omeny Džordžijos valstijos Tyrimų biuro agentą, priskirtą Granto apygardai. – Paprašiau pasidomėti lytinių organų žalojimo atvejais. Jis pažadėjo vėlių vėliausiai trečiadienį duoti atsakymą.

Džefris nepasakė nė žodžio, vietoj jo atsiliepė Frenkas:

– Puiku.

– Be to, apskambinau aplinkines ligonines, – toliau kalbėjo Sara. – Praeitą naktį niekur nesikreipė nė viena gimdyvė. Paprašiau skambinti į policijos skyrių, jeigu pasitaikytų panašus atvejis.

Frenkas pasitaisė marškinių apykaklę.

– Vadinasi, jūs manote, kad mergaitė negalėjo pati to pasidaryti? Na, apsipjaustyti?

– Nieku gyvu! – atrėmė Sara. – Beje, tai ne apipjaustymas, – pridūrė. – Tai veikiau kastracija. Varputė grynai nurėžta drauge su mažosiomis lyties lūpomis, o makštis aklinai užsiūta.

– Oho! – aiktelėjo Frenkas, matyt, nesmagiai pasijutęs.

Sara išsiviepė.

– Tai lyg nupjautume vyrui penį.

Frenkas sutrikęs nukreipė akis į Džefrį, paskiau vėl pažvelgė į Sarą.

– Šiaip ar taip, aš pasiruošusi aptarimui, – tarė Sara, rodydama į savo portfelį.

– Aptarimas atidėtas, – atsakė Džefris, jausdamas, kaip griežtai skamba jo balsas, bet jis nieko negalėjo padaryti. Kai jis paskambino Sarai ir paprašė ateiti kuo anksčiau, nepaaiškino, ko ją kviečia. – Po penkiolikos minučių ateis Dotė Viver, – tarė jis Sarai. – Norėčiau, kad ji kuo trumpiau čia užsibūtų.

– Štai kaip! – sušuko ji nustebusi. – Gerai. Tuomet klinikoje sutvarkysiu kai kuriuos popierius. Manau, dviejų valandų jums užteks?

Jis papurtė galvą.

– Aš norėčiau, kad tu čia pabūtum, kol mes šnekėsimės.

Sara metė į jį atsargų žvilgsnį.

– Juk aš ne policininkė.

– Lena policininkė, – atkirto jis. – Ji kalbėsis su Dote Viver. Aš norėčiau, kad tu būtum čia, nes ji tave pažįsta.

Sara įsisprendė į šonus.

– Kas tokia: Lena ar Dotė?

Frenkas krenkštelėjo.

– Aš turiu kai kam paskambinti, – tarė jis ir, mandagiai linktelėjęs Sarai, išėjo iš kabineto.

Jam išėjus, Sara klausiamai pažvelgė į Džefrį.

– Ar tai naktiniai marškiniai? – paklausė jis.

– Ką?

– Kuo tu vilki? – tarė jis, durdamas pirštu į jos suknelę. – Atrodo kaip naktiniai marškiniai.

Sara nesmagiai nusijuokė.

– Ne, – atsakė, lyg atsiliepdama į sąmojį.

– Galėtum padoriau rengtis, eidama į darbą, – tarė jis, stengdamasis prisiminti, kuo ji vilkėjo vakar. Sportinėmis kelnėmis ir senais nudėvėtais marškinėliais – kaip tik todėl nieko ir neišėjo. Ir jos kojos atrodė labiau apžėlusios nei jo. – Nejaugi tau taip sunku padoriau rengtis?

Sara prabilo prislopinusi balsą. Taip ji prašnekdavo, kai imdavo pykti.

– Kaip tu drįsti kalbėti su manimi, lyg būtum mano mama?

Jį apėmė toks baisus pyktis, kad jis kietai sukando dantis, bijodamas išrėžti tai, kas sukosi ant liežuvio.

– Džefri, kas vyksta? – paklausė Sara.

Jis praėjo pro šalį ir užtrenkė duris.

– Ar tau nebūtų sunku padaryti man paslaugą?

– Kokią paslaugą?

Ji palingavo galvą, lyg jis būtų pasakęs kokią nesąmonę.

– Pabūk čia per pokalbį su Viver, – priminė jis.

Sara giliai atsiduso.

– Ką galėčiau jai pasakyti?

– Tiek to, – atsakė jis. Nežinodamas ko nusigriebti, nuleido žaliuzes. – Tarkim, kad aš nieko neprašiau.

– Tu tik pasakyk, ką turėčiau daryti, – tarė ji tokiu ramiu balsu, kad jis vėl įsiuto. – Gal nori, kad eičiau namo persirengti? Gal nori pabūti vienas?

– Noriu, kad atstotum nuo manęs, štai ko aš noriu! – rėžė jis atsisukęs.

Sara užsiėmė delnu burną. Regis, dabar ji stengėsi susivaldyti, kad neišdrožtų tiesos jam į akis.

Jis pakėlė antakius, lyg ragindamas ją kalbėti toliau.

– Na? – burbtelėjo suvokdamas, kad ją provokuoja, kad trokšta susirieti ir išgiežti susikaupusį apmaudą.

Sara giliai atsiduso.

– Nesuprantu, ko tu taip pyksti ant manęs.

Džefris neatsakė.

Ji atpalaidavo jam kaklaraištį, paskui uždėjo delną ant krūtinės.

– Džefri, būk geras. Pasakyk, ko nori.

Jis nežinojo, ką sakyti. Nusisuko ir, neišmanydamas ko griebtis, vėl pakėlė žaliuzes. Pajuto, kaip ji deda ranką jam ant peties.

– Nesijaudink, – tarė ji.

– Žinau, – atkirto jis, bet tai buvo netiesa. Galva jam tiesiog plyšo iš skausmo, ir kas kartą, kai jis užsimerkdavo, prieš akis šmėkštelėdavo vaizdas: staiga lošteli Dženės Viver galva, kai kulka pataiko jai į kaklą.

Sara apkabino jį per liemenį ir lūpomis prisiglaudė prie sprando.

– Nesijaudink, – sukuždėjo jam į kaklą, ir jis pajuto, kaip nuo vėsaus jos alsavimo atlėgsta širdis. Ji vėl pabučiavo jam į sprandą ir nurimo, neatplėšdama lūpų. Įsiręžę raumenys palengva atsipalaidavo, ir jam dingtelėjo mintis, kodėl ji to nepadarė vakar. Tada prisiminė, kad ir vakar jį bučiavo.

– Nesijaudink, – pakartojo ji.

Pirmąsyk šį rytą jam pasidarė ramu, atrodė, kad jis vėl gali alsuoti visa krūtine. Buvo taip gera, kad persmelkė mintis, jog jis gali iškrėsti kokią nors kvailystę, pavyzdžiui, apsiverkti ar – dar blogiau – pasakyti Sarai, kad ją myli.

– Ar pabūsi per pokalbį? – paklausė jis.

Ji nuleido rankas, ir jis suprato, kad anaiptol ne to ji tikėjosi. Pažvelgė į ją svarstydamas, ką dar galėtų pasakyti. Nieko neatėjo į galvą.

– Padarysiu viską, ko tik tu paprašysi, – pagaliau atsakė ji linktelėjusi.

Džefris stovėjo stebėjimo kambaryje, pro veidrodinę sieną žiūrėdamas, kaip Sara ramina Dotę Viver. Jis niekada negalėdavo ilgai pykti ant Saros – ji sugebėdavo greit numalšinti jo pyktį.

Dotė Viver buvo stambaus sudėjimo, tamsaus gymio moteris ilgais kaštoniniais plaukais, ant pakaušio dailiai surištais į mazgą. Šukuosena buvo senoviška, bet jai tiko. Plačiaskruostis veidas, Džefrio nuomone, buvo senatviškas: tokie žmonės vienodai atrodo ir dešimties, ir keturiasdešimties metų amžiaus. Iš pažiūros ji svėrė apie dvidešimt svarų daugiau, nei derėtų. Tarpuaky buvo įsirėžusios dvi gilios raukšlės, todėl net ir verkdama atrodydavo rūsti.

Džefris dirstelėjo į Leną. Ji stovėjo šalia, susinėrusi rankas ant krūtinės, ir tik jai savitu įdėmiu žvilgsniu stebėjo Sarą ir Dotę. Policijos skyriuje jiedu su Džefriu vieninteliai vadovavosi jausmais, bet dabar turėjo prisiimti visą atsakomybę ir išsiaiškinti įvykio aplinkybes. Džefris ne veltui prašė Sarą pasikalbėti su Dote: ji buvo jo blaivas protas.

– Aš tave išnaudoju, – tarė jis, grįžtelėjęs į Leną.

Nė raumenėlis nekrustelėjo jos veide, ir nieko nuostabaus. Prieš pusę metų ji būtų didžiavusis patikėta užduotimi. Būtų išdidžiai vaikščiojusi po policijos skyrių, puikuodamasi, kad viršininkas pasirinko ją. Dabar ji tik linktelėjo galvą, ir tiek.

– Nes tu – moteris, – paaiškino jis. – Nes ir tu patyrei smurtą.

Ji žvilgtelėjo į jį, ir jam suspaudė širdį, išvydus jos neveizdžias akis. Prieš dešimt metų Meikono policijos akademijoje Džefris stebėjo, kaip Lena lekia kliūčių ruožu nelyginant iš pragaro ištrūkęs šikšnosparnis. Šimto šešiasdešimt trijų centimetrų ūgio ir daugmaž penkiasdešimt keturių kilogramų svorio, ji buvo mažiausia grupėje, tačiau valios pastangomis siekė pergalės. Tądien jo dėmesį patraukė jos užsispyrimas ir veržlumas. Dabar, žiūrėdamas į ją, svarstė, ar ji sugebės vėl parodyti savo geriausias savybes.

Lena nukreipė žvilgsnį į Sarą.

– Man regis, ji mane užjaus, – tarė ji neišraiškiu balsu.

Džefris suirzo, pagalvojęs, kad ji visiškai bejausmė. Jau verčiau ji siustų iš pykčio, užuot buvusi kaip robotas, kokiu dabar tapo.

– Neskubėk, – patarė jis, paduodamas bylą. – Mums reikia kuo daugiau duomenų.

– Ko dar? – paklausė ji tokiu pat tonu, lyg jie būtų šnekučiavę apie orą.

– Nieko, – atsakė Džefris, ir ji išėjo, netarusi nė žodžio.

Jis atsigręžė į veidrodį, laukdamas, kol Lena pasirodys pokalbių kambaryje. Kai jaunoji tyrėja grįžo į darbą, Džefris jai patarė kurį laiką palankyti psichoterapeutą, kuris padėtų jai įveikti streso padarinius. Kiek jam žinoma, ji nepaklausė. Turėtų jai priminti. Jis tai žinojo. Tik nežinojo kaip.

Girgžtelėjo durys, Lena pravėrė jas ir įėjo į kambarį, susikišusi rankas į uniforminių kelnių kišenes. Ji vilkėjo tamsiai mėlynais uniforminiais marškiniais, pečius siekiančius kaštoninius plaukus susišukavusi už ausų. Trisdešimt trejų metų, ji pagaliau atrodė subrendusi. Lena visada buvo patraukli, bet per pastaruosius dvejus metus įgijo moteriško žavesio, kurį puikiai pastebėjo skyriaus vyrai.

Susigėdęs savo minčių, Džefris nusisuko nuo veidrodžio. Negražu tokiomis akimis žiūrėti į Leną, patyrusią tiek kančių.

– Ponia Viver? – pasisveikino Lena.

Ji atkišo ranką, ir Džefris susigūžė kaip ir Dotė Viver, abu išpūtę akis į atvirą Lenos delną. Randas pačiame viduryje išties atrodė siaubingai. Regis, Sara vienintelė nė kiek nesusijaudino.

Tarytum sutrikusi, Lena atitraukė ranką.

– Aš esu tyrėja Lena Adams. Nuoširdžiai užjaučiu jus dėl mylimos dukrelės mirties.

– Ačiū, – išlemeno Dotė: jos šiurkšti Vidurio Vakarų tartis ryškiai skyrėsi nuo tingios pietietiškos Lenos tarsenos.

Lena atsisėdo prie stalo priešais Sarą ir Dotę. Susinėrė rankas, vėl atkreipdama dėmesį į savo randus. Džefris beveik tikėjosi, kad ji nusispirs batus ir užsikels kojas ant stalo.

– Užjaučiu… – prabilo Dotė ir staiga nutilo. – Juk ir jus ištiko nelaimė.

Lena linktelėjo ir nudelbė galvą, lyg stengdamasi susikaupti. Džefris buvo išmokęs jaunąją tyrėją kai kurių gudrybių, naudojamų per pokalbius: ilga pauzė, jo žodžiais tariant, – geriausia policininko pagalbininkė. Paprastai žmonės neištveria tylos ir visada bando ją nutraukti. Dažniausiai patys to nesuvokdami.

– Jūsų sesuo… – toliau kalbėjo Dotė. – Ji buvo tokia miela. Susipažinau su ja moksleivių darbų parodoje. Dženei labai patiko tikslieji mokslai. Ji buvo…

Lenos krūtinė subangavo, kai ji giliai atsikvėpė, bet tai buvo jos vienintelė reakcija.

– Sibilė buvo mokytoja, – tarė ji. – Jai patiko mokyti vaikus.

Kambaryje vėl stojo tyla, ir Džefris susigriebė bežiūrįs į Sarą. Rudų plaukų sruogos, surištos į arklio uodegą, buvo prilipusios prie kaklo. Akiniai riogsojo nebe ant nosies, o ant viršugalvio. Ji spoksojo į Leną tokiu žvilgsniu, kokiu spoksotų į gyvatę, svarstydama, ar ši nuodinga, ar ne.

– Gal pageidautumėte, kad mes susisiektume su jūsų vyru, ponia Viver? – paklausė Lena.

– Vadinkite mane Dote, – atsiliepė moteris. – Aš jau pranešiau jam.

– Ar jis atvažiuos į laidotuves?

Dotė ramiai sukiojo ant riešo plonytę sidabrinę apyrankę.

– Ar jau atlikote skrodimą? – kreipėsi ji į Sarą.

Sara buvo beatsakanti, bet įsiterpė Lena.

– Taip, ponia Dote, – tarė Lena. – Daktarė Linton atliko skrodimą, man stebint. Mes stengėmės kaip įmanydami pasirūpinti Džene.

Dotė pažvelgė į Leną, paskiau į Sarą. Staiga užsikniaubė ant stalo, susigūžė, nelyginant gavusi smūgį į paširdžius.

– Ji buvo mano vienturtė, – pravirko ji. – Mano dukrelė!

Sara kilstelėjo ranką, norėdama paglostyti sielvarto pakirstą moterį, bet Lena sustabdė ją žvilgsniu. Paskui palinko į priekį ir spustelėjo Dotei ranką.

– Aš suprantu, ką reiškia netekti artimo žmogaus. Tikrai suprantu, – tarė ji.

Dotė suspaudė Lenai rankas.

– Aš žinau. Žinau.

Džefris susigriebė, kad stebi sceną užgniaužęs kvapą. Jis laukė šios akimirkos. Lena sugebėjo paliesti moters širdį.

– Kas atsitiko jos tėvui? – paklausė Lena.

– Ak! – Dotė išsiėmė iš rankinuko nosinę. – Žinot, mudu nesutarėm. Jis troško kažko kito ir galų gale pabėgo su savo sekretore. – Ji atsigręžė į Sarą. – Juk žinot, kokie tie vyrai.

Džefris šiek tiek suirzo, nes ji aiškiai turėjo galvoje jo neištikimybę. Mažame miestelyje kitaip nė būti negali.

– Jisai jos ir nevedė, – baigė Dotė. – Sekretorės.

Jos lūpomis šmėkštelėjo pergalinga šypsena.

– Mano geriausiai mokyklos draugei irgi panašiai atsitiko, – tarė Lena, sutvirtindama tarp jųdviejų užsimezgusį ryšį. – Jos tėvas taip pat pasielgė. Vieną gražią dieną susikrovė savo mantą ir išdūmė. Daugiau ji niekada jo neberegėjo.

– Na jau ne, Semiuelis buvo ne toks, – paprieštaravo Dotė. – Bent jau iš pradžių. Kartą per mėnesį lankydavo Dženę, kol nepersikėlė į Spokaną, Vašingtono valstiją. – Lena linktelėjo, ir Dotė pridūrė: – Paskutinįsyk ji buvo susitikusi su tėvu daugmaž prieš metus.

– Kaip jis elgėsi, kai jūs pranešėte apie dukters mirtį?

– Apsiverkė, – atsakė ji, ir jos skruostais nuriedėjo ašaros. Ji atsigręžė į Sarą, gal todėl, kad ši geriau pažinojo Dženę. – Ji buvo tokia miela. Tokios geros širdies.

Sara linktelėjo, bet Džefris pastebėjo, kad jai nepatinka Lenos pokalbio stilius. Ko gi ji dar galėjo tikėtis po tokių skrodimo rezultatų?

Dotė nusišnypštė ir prašneko aiškesniu balsu:

– Tik vėliau susidėjo su ta gauja. Ir Patersonų vaiku.

– Ar Marku Patersonu? – paklausė Lena, turėdama galvoje paauglį, kurį Dženė grasinosi nušauti.

– Taip, Marku.

– Susitikdavo su juo? Eidavo į pasimatymus?

Dotė gūžtelėjo pečiais.

– Nežinau. Jie buvo susiskirstę būreliais, o Dženė draugavo su jo seserimi Leise.

– Leise? – perklausė Sara, paskui susigriebė įsiterpusi į pokalbį ir linktelėjo Dotei, kad ši kalbėtų toliau.

– Kai vyras mus pametė, mudvi su Džene labai suartėjome, buvome veikiau draugės nei motina su dukterimi. Ji man labai padėjo ištverti tai, kas atsitiko. Galimas daiktas, per daug ją lepinau. Galimas daiktas, daviau jai per daug laisvės. – Patylėjusi ji kalbėjo toliau: – Tiesiog Markas man atrodė neblogas vaikas. Vasarą jis pjaudavo mums veją, dirbdavo visokius darbus – norėjo užsidirbti pinigų. – Ji liūdnai susijuokė. – Maniau, kad jis geras vaikas. Maniau, kad galiu juo pasitikėti.

Lena nutraukė jos prisiminimus.

– Kada Dženė susidraugavo su Leise?

– Man regis, daugmaž prieš metus. Jos kartu eidavo į bažnyčią. Nieko bloga negalvojau, bet tie paaugliai… Protas neneša. Atrodo, bažnyčioje vaikams turėtų būti saugu, o še tau… – Ji palingavo galvą. – Nežinojau, – pridūrė ji, – tikrai nežinojau, kad ji laukiasi, o juo labiau…

Lena nepastebimai linktelėjo Sarai. Džefris pamatė, jog Sara įsitempė, ruošdamasi pranešti naujieną.

– Dote, vakar aš apžiūrėjau Dženę.

Dotė sučiaupė lūpas ir sužiuro į Sarą.

– Dženė nebuvo nėščia, – tarė Lena. – Ten, čiuožykloje, buvo ne jos kūdikis.

Motina išpūtė akis į Sarą, paskiau į Leną. Ji buvo taip sukrėsta, kad negalėjo patikėti savo ausimis.

– Lena sako teisybę, – pridūrė Sara. – Ji nebuvo nėščia, nors turėčiau jums pasakyti, kad prieš pusę metų ji turėjo lytinių santykių.

Dotė krutino lūpas, bet netarė nė žodžio. Galiausiai nusišypsojo, lyg išgirdusi gerą žinią.

– Vadinasi, ji to nedarė? Ji nenužudė kūdikio?

– Mes dar nežinome, kas iš tikrųjų atsitiko, – atsakė Lena.

Ji nutilo, žiūrėdama į savo rankas, bet šįsyk ne tam tyčia. Paskiau vėl pažvelgė į Dotę ir prašneko tyliu balsu, įsmeigusi akis į moterį, lyg Saros nebebūtų kambaryje:

– Tai tik mano nuomonė, ponia Dote, bet, sprendžiant iš viso to, ką sužinojau apie jūsų dukterį, man rodos, jai pareikšti kaltinimai niekuo nepagrįsti.

Moteris lengvai atsiduso, paskiau vėl pravirko, prispaudusi nosinę prie nosies.

– Ji buvo tokia miela, – tarė ji. – Ji niekada nebūtų galėjusi to padaryti. – Ir atsigręžė į Sarą, lyg tikėdamasi, kad ši patvirtins jos žodžius. – Ji buvo tokia gera mergaitė.

Sara vėl linktelėjo vos vos šypsodama.

– Ji norėjo būti gydytoja, – tarė Dotė Sarai. – Sakė, kad nori, kaip ir jūs, padėti vaikams.

Sara nesmagiai nusišypsojo, ir Džefris pastebėjo jos akyse šmėkštelint kaltės šešėlį.

Tuo metu vėl įsiterpė Lena.

– Vadinasi, Dženė draugavo su Patersonų vaikais, ar ne?

– Taip, su Marku ir Leise.

– Drauge su jais eidavo į bažnyčią? Ligi šiol?

– Prieš aštuonis mėnesius nustojo vaikščioti, – atsakė Dotė. – Nežinau kodėl. Pasakė, kad nebeis, ir baigta.

– Vadinasi, nuo sausio?

– Ko gero.

– Ar iškart po Kalėdų?

– Daugmaž, – linktelėjo Dotė.

– Tai kas gi atsitiko? Atsimetė? Įsižeidė ant ko nors? Gal susipyko su Marku Patersonu?

– Ne, – tvirtai atsakė Dotė. – Prieš pat Naujuosius metus bažnyčia surengė jaunimo išvyką – važiavo į Gatlinbergą slidinėti. Aš nenorėjau, kad per šventes važiuotų iš namų, bet ji užsispyrė. Be to, ji pradėjo geriau mokytis…

Jos balsas nutrūko.

– Vadinasi, visą savaitę jos nebuvo namie?

– Taip, savaitę, bet tuomet ir aš buvau išvykusi į Ohają pas sergančią seserį. – Dotė kietai sučiaupė lūpas. – Junisei, mano seseriai, prieš du mėnesius buvo nustatyta emfizema. Dabar jai geriau, bet tada jai išties buvo labai sunku.

– Vadinasi, tuomet Dženė buvo viena namie?

– Nieku gyvu. – Dotė papurtė galvą. – Žinoma, ne. Ji gyveno pas Patersonus tris ar keturias dienas, o paskiau ir aš grįžau namo.

– Ar ji dažnai taip viešėdavo pas Patersonus?

– Taip, – atsakė Dotė. – Kiekvieną savaitgalį arba Leisė nakvodavo pas mus, arba Dženė pas Patersonus.

– Jūs artimai pažįstama su Patersonais?

– Su Tedžiu ir Greise? – Ji linktelėjo. – Žinoma, jiedu eina į bažnyčią. Tedis man nelabai patinka. – Ir tyliau pridūrė: – Dievaži, dabar aišku, į ką atsidavė Markas.

– Į ką gi?

– Na, jis truputį… – pradėjo Dotė ir gūžtelėjo pečiais. – Nežinau. Jei kada nors su juo susitiktumėte, suprastumėte, ką turiu omeny.

– Vadinasi, – padarė išvadą Lena, – po Kalėdų Dženė dalyvavo bažnyčios surengtoje išvykoje, paskiau viešėjo pas Patersonus, paskiau nustojo vaikščioti į bažnyčią ir bendrauti su Patersonais?

– Ką gi, – Dotė susimąstė. – Taip, ko gero. Man regis, taip ir buvo. Anksčiau, kai visa tai atsitiko, kažkodėl nepastebėjau nieko panašaus.

– Ar jums nekilo įtarimų, kad duktė vartoja narkotikus?

– Ne, nieku gyvu, ji buvo griežtai nusistačiusi prieš juos, – atsakė Dotė. – Ji netgi negėrė kavos, saugodamasi kofeino, o visai neseniai atsisakė cukraus.

– Norėjo suliesėti?

– Sakė, dėl sveikatos. Norėjo apsivalyti kūną.

– Apsivalyti, – pakartojo Lena. – Ar jūs nemanote, jog tai turi ką nors bendra su bažnyčia?

– Tuo metu ji jau nebevaikščiojo į bažnyčią, – priminė Dotė. – Nežinau, kodėl ji taip darė. Kartą, mums važiuojant namo iš mokyklos, ji pasakė: „Jokių saldumų į burną neimsiu. Noriu, kad mano kūnas būtų švarus.“

– Ar jums tai nepasirodė keista?

– Tuomet ne, – atsakė Dotė. – Beje, gal ir pasirodė, bet pastaruoju metu ji apskritai keistai elgėsi. Na, ne taip keistai, kad kristų į akis, bet keisčiausia, kad ji nustojo gerti kokakolą ir, grįžusi namo, vis stropiau įnikdavo į namų darbus. Lyg stengtųsi būti geresnė. Pasidarė beveik tokia, kokia buvo anksčiau.

– Kitaip sakant, kokia buvo, kai dar nebendravo su Patersonų vaikais?

– Taip, ko gero. – Dotė kietai sučiaupė lūpas. – Labai keista, nes Leisė vadovavo aistruoliams, buvo visų mėgstama, o nuo pat pirmos dienos, kai tik Dženė pradėjo lankyti mokyklą, erzindavo ją.

– Kodėl? – paklausė Sara.

– Šiaip sau, – atsakė Dotė. – Tyčiodavosi, kad ji stora. O tuomet ji buvo anaiptol ne stora, nebent putlutė. Visiškai ne tokia, kokia tapo vėliau.

– Kaip jūs manote, ar Leisė ir Markas kartais jos nemušdavo?

Dotė nustebo.

– Na jau ne! Aš iškart būčiau pranešusi policijai. – Ji nusišluostė akis nosine. – Jie erzindavo ją, ir tiek. O šiaip nė pirštu neužgaudavo. Vėliau, kaip sakiau, susidraugavo.

– Kodėl taip pasikeitė? – paklausė Lena.

– Tikrai nežinau. Tai atsitiko tada, kai jie mokėsi jau aukštesnėse klasėse. Daug kas pasikeitė. Regis, Leisė nebevadovavo aistruoliams, bet vis tiek mėgo įsakinėti. Juk žinote, kokie būna paaugliai. Jie nori mėgdžioti. Dabar, kai pagalvoju, man rodos, tą mintį apie cukrų jai įpiršo Leisė.

– Leisė? – perklausė Lena.

– Taip, Leisė. Ji visada ko nors prisigalvodavo, ir visi turėdavo jos klausyti. Kokiais drabužiais vilkėti mokykloje, kur praleisti savaitgalį. Jos valandų valandas apie tai kalbėdavosi telefonu.

Lena nusišypsojo.

– Mudvi su seserimi irgi taip darydavome, – tarė. – Gal tai susiję su religija? Kaip jūs manote?

– Kas? – iškart suklususi paklausė Dotė.

– Na, cukrus. Kofeinas. Kažkas panašaus į bažnyčios draudimus.

– Sakote?.. – Dotė užsikirto. – Ne, nemanau, kad tai turėtų ką nors bendra su bažnyčia. Man regis, tiesiog Patersonų vaikų prasimanymai. Markas jau buvo pakliuvęs į teisėsaugos akiratį bevagiliaudamas. – Ji lėtai palingavo galvą. – Nebežinojau, ką daryti. Ar uždrausti su juo matytis? Tuomet ji leistų su juo dar daugiau laiko.

– Su paauglėmis visada būna daug bėdų, – sutiko Lena. – Jūs tebelankote bažnyčią, ar ne?

– Žinoma, – atsakė Dotė, linktelėdama galvą. – Tai man didžiausia paguoda.

– Ar jūs jau susitarėte su pastoriumi? Tikiuosi, laidosite su bažnytinėmis apeigomis?

Dotė atsiduso.

– Ak, nežinau. Tiesiog… – Ji nutilo, vėl nusišnypštė į nosinę. – Man regis, jai patiko pamokslininkas Fainas. Jis ateidavo pas ją pasikalbėti. Kaip ir Bredas Stivensas. Mūsų parapijoje globoja jaunimą.

– Štai kaip? – susidomėjo Lena.

– Taip, jis vienas veikliausių žmonių mūsų bendruomenėje.

– Ar pastorius Fainas ateidavo pas jus po to, kai Dženė nustojo lankyti bažnyčią?

– Taip, – linktelėjo ji, matyt, patenkinta, kad prisimena tai, kas gali praversti tyrimui. – Jis atėjo, kai ji praleido du sekmadienius.

– Ar jūs girdėjote, ką ji jam sakė?

– Ne, – atsakė Dotė. – Jiedu kalbėjosi poilsio kambaryje, ir aš nenorėjau jiems trukdyti. – Lyg staiga ką prisiminusi, ji pridūrė: – Po savaitės jis paskambino, bet, kai pakėliau ragelį, ji liepė jam atsakyti, kad jos nėra namie. Tai tikriausiai atsitiko šeštadienį, nes dieną buvau namie. Pamenu, tądien jai dar kažkas dukart skambino, bet ji nėjo prie telefono.

– Ar jums tai nepasirodė keista?

– Tuomet ne, – tarė ji. – Tai atsitiko, regis, vasario mėnesį. Pamenu, man atlėgo širdis, kai sužinojau, kad ji nebenori matytis su Marku.

– Ar jiedu susipyko?

Dotė patraukė pečiais.

– Žinau tik tiek, kad negalėjo akyse jo matyti. Iš pradžių beveik visą laiką su juo leido, o paskiau ėmė jo neapkęsti.

– Ar ji supyko taip, kaip pyksta mergaitės ant berniuko, kai jis nebenori su jomis draugauti?

Dotė atsilošė ir griežtai nužvelgė Leną. Regis, ji pagaliau suvokė, kad pokalbio ji pakviesta ne Dženei išteisinti, o jos kaltei nustatyti.

– Ar ji supyko ant Marko todėl, kad jis nebenorėjo su ja draugauti? – pakartojo klausimą Lena.

– Ne, – vėl šniurkštelėjusi atkirto ji. – Aišku, ne.

– Ar jūs tikra?

– Daugmaž tuo metu jis pakliuvo į areštinę, – tarė Dotė, aiškiai džiaugdamasi, kad gali priminti Marko santykį su teisėsauga. – Už muštynes. Jis primušė seserį.

Džefris išplūdo save už tai, kad anksčiau nepatikrino paauglio bylos. Jis pakėlė telefono ragelį ir surinko Marlos numerį.

– Klausau? – atsiliepė Marla.

– Atnešk man bylą, – tarė jis, stengdamasis kalbėti kuo tyliau. – Marko Patersono.

– Ar to vakarykščio paauglio?

– Taip.

– Tuojau, – tarė ji ir padėjo ragelį.

Kai Džefris vėl atsisuko į pokalbių kambarį, ten padėtis buvo pasikeitusi iš pagrindų. Viver sėdėjo ant kėdės, piktai sučiaupusi lūpas.

– Gal pageidautumėte ko nors atsigerti? – paklausė Lena.

– Ne, ačiū.

– Ar žinote, kad pernai jūsų duktė buvo susilaužiusi ranką?

Dotė nustebusi paklausė Sarą:

– Ką, nejaugi ji buvo atėjusi pas jus viena, be manęs?

– Ne, – trumpai atsakė Sara. Ji buvo supykusi, bet ne ant Dotės.

– Ar jūsų duktė domėjosi Afrikos ar Artimųjų Rytų tradicijomis? – nesiliovė toliau primygtinai klausinėti Lena.

Nieko nesuprasdama, Dotė papurtė galvą.

– Aišku, nesidomėjo. Kodėl? Kuo čia dėtos kažkokios tradicijos?

– Dote, gal padarytume pertrauką? – staiga paklausė Sara.

Lena pasimuistė kėdėje, bet klausinėjo toliau:

– Ponia Viver, apžiūrėdami jūsų dukterį, mes pastebėjome vadinamąjį pervargimo stresinį lūžį. Ar žinojote, kad jūsų dukteriai sulaužytas dubuo?

Dotė sukrutino lūpas, bet nepratarė nė žodžio.

– Visai galimas daiktas, ji buvo išžaginta. – Lena patylėjo, paskiau bejausmiu balsu pridūrė: – Žiauriai.

– Aš ne… – Dotė pažvelgė į Sarą, paskiau į Leną. – Nesuprantu.

– Ką jūs galite pasakyti apie randus ant jos rankų ir kojų? – paklausė Lena. – Kas jai atsitiko? Kodėl jūsų duktė susipjaustė rankas ir kojas?

– Susipjaustė? – paklausė Dotė. – Ką jūs čia šnekate?

– Visas jos kūnas supjaustytas. Sprendžiant iš randų, ji pati susipjaustė. Ar galėtumėte man paaiškinti, kaip ji sugebėjo susipjaustyti, kad jūs apie tai nieko nežinote?

– Ji buvo didelė slapukė, – atsakė Dotė. – Apsirengdavo taip, kad nė lopinėlio kūno nebūtų matyti. Aš niekada…

– Ar jums žinoma, kad prieš pusę metų jai atlikta operacija? – pertraukė ją Lena.

– Operacija? – pakartojo Dotė. – Ką jūs čia šnekate?

– Na, ne operacija, – įsiterpė Sara, dėdama ranką Dotei ant peties. – Dote, kai aš apžiūrinėjau Dženę…

Lena atskleidė aplanką ir metė per stalą vieną nuotrauką, paskiau kitą. Iš savo vietos Džefris nematė, kokios tai nuotraukos, tačiau iš Dotės veido išraiškos puikiai suprato, kur dabar žiūri motina.

– Ak, Dieve mano, dukrele!

Ji užsiėmė delnu burną.

– Lena, – perspėjo Sara, ranka uždengdama nuotraukas. Akimirką jos grūmėsi prie vienos nuotraukos, kol Sara norom nenorom nusileido.

– Kas čia? – užsikirsdama paklausė Dotė ir drebančia ranka prisikišo nuotrauką prie akių.

Lena patenkinta atsisėdo ant kėdės ir susinėrė rankas ant krūtinės. Paskiau atsigręžė į veidrodį, Džefrio pusėn, ir pergalingai kilstelėjo antakius.

Sara uždėjo ranką Dotei ant peties.

– Duokit man, – tarė, bandydama atsiimti nuotrauką.

– Dieve mano, Dieve mano, – nesitvardydama raudojo moteris. – Dukrele! Kas sužalojo mano dukrelę?

Sara metė žvilgsnį į Leną, ir Džefris pastebėjo, kaip jos akys tvykstelėjo pykčiu. Lena patraukė pečiais, lyg norėdama pasakyti: „Ko gi daugiau reikėjo tikėtis?“

– Ak, Dieve, Dieve… – sukuždėjo Dotė ir staiga nutilo. Jos kūnas suglebo, ir Sara vos spėjo sugriebti moterį, kai ji nualpusi virto ant grindų.

Stovėdamas vidury koridoriaus prie pokalbių kambario, Džefris šnekėjosi su Lena.

– Mums reikia tuojau pat susitikti su Patersonų sūnumi, – tarė jai Džefris. – Sara pati viena supažindins žmones su skrodimo rezultatais.

Lena dirstelėjo per petį užpakalinių durų pusėn. Sara nuvedė Dotę prie jos automobilio, įsitikinusi, kad moteris atsigaivelėjo, bet prieš tai grėsmingai nužvelgė Leną.

– Marla tuojau duos mums jo adresą, – tarė Džefris. – Galimas daiktas, jis kur kas kaltesnis, nei mes manome. Tikiuosi, kad ir jo seserį užklupsime namie.

Lena linktelėjo ir susinėrė rankas ant krūtinės.

– Gal norėtumėte, kad pasišnekėčiau su seserimi, kol jūs kalbėsitės su Marku?

– Pažiūrėsim, – atsakė Džefris. – Norėčiau pasikalbėti ir su pastorium.

Lenos akyse šmėkštelėjo šešėlis.

– Jis tarnauja mano bažnyčioje. Na, ne mano, bet toje, kur lankosi Henkas, kartais ir aš einu su juo. – Ji gūžtelėjo pečiais. – Šiaip, iš dyko buvimo. Aš nelabai religinga.

– Aha, – nutęsė Džefris, šiek tiek nustebintas jos žodžių. Po ištikusios nelaimės ji pirmąsyk taip noriai įsišneko. Jam dingtelėjo mintis, kad tyrimas gali išeiti jai į naudą, ir jis apsidžiaugė.

– Iškviesiu Bredą iš budėjimo, – tarė Džefris. – Noriu kuo greičiau pasikalbėti su juo apie pastorių Fainą.

– Manote, kad tai, kas atsitiko Dženei, – Faino darbas?

Džefris susikišo rankas į kišenes. Protas nenešė, kas būtų galėjęs taip suluošinti merginą, bet buvo aišku, jog kažkas vis dėlto tai padarė.

– Reikia sužinoti, ar Fainas važiavo drauge su vaikais per Kalėdų atostogas.

– Gal aš galėčiau…

Lena nutilo, nes tuo metu trinktelėjo durys. Džefris atsigręžė kaip tik tuo metu, kai Sara uždarė duris. Jau vien iš jos eisenos buvo matyti, kad ji velniškai supykusi.

– Kaip tu drįsai taip pasielgti? – sušuko ji iš tolo. – Kaip tu galėjai rodyti jai nuotraukas?

Lena nuleido rankas. Džefris pastebėjo, kaip susigniaužė jos kumščiai, Sarai priėjus arčiau.

Lena pasitraukė atgal ir nugara prisiglaudė prie sienos. Tebestovėdama sugniaužtais kumščiais, tvirtu balsu pareiškė:

– Aš dirbu savo darbą.

– Savo darbą? – Sara įtūžusi pažvelgė Lenai į akis. Sara buvo šešiolika centimetrų aukštesnė ir naudojosi tuo pranašumu. – Kankinti moterį, ką tik netekusią vaiko, – tai tavo darbas? Rodyti jai tas nuotraukas – tai tavo darbas?

Sulig paskutiniais žodžiais Saros balsas suvirpėjo.

– Kaip tu galėjai taip pasielgti, Lena? Ar tu nesupranti, kad šios nuotraukos jai bus kaip paskutinis dukters prisiminimas?

– Sara… – bandė įsiterpti Džefris, bet Sara pasilenkusi kažką sukuždėjo Lenai į ausį. Jis neišgirdo jos žodžių, bet Lena iškart persimainė. Ji sugniužo ir Džefriui pasirodė panaši į katytę, nutvertą už kukšteros.

Išvydus tai, Sarai suspaudė širdį. Ji užsidengė delnu burną, lyg norėdama atsiimti savo žodžius.

– Atsiprašau, – tarė ji Lenai. – Atleisk.

Atsikrenkštusi Lena nudelbė akis.

– Nieko baisaus, – tarė ji, bet buvo aišku, jog tai netiesa.

Sara, matyt, suvokė, kad užstoja Lenai kelią, ir pasitraukė per žingsnį atgal.

– Atleisk, Lena, – pakartojo ji. – Aš neturėjau teisės taip sakyti.

Lena kilstelėjo ranką, nutraukdama Sarą. Giliai atsikvėpusi, tarė:

– Aš lauksiu tavęs automobilyje.

– Gerai, – tarė Džefris, suvokęs, kad ji kreipiasi į jį, ir, sugraibęs kišenėje raktus, ištiesė juos Lenai, bet ji, užuot paėmusi juos, atkišo ranką, kad įmestų jai į delną.

– Gerai, – tarė Lena, sugniauždama saujoje raktus.

Ji nepažvelgė nei į Džefrį, nei į Sarą. Nudelbusi akis, nuėjo koridoriumi. Atrodė sugniužusi, visiškai palaužta. Matyt, Saros žodžiai sukrėtė ją ligi širdies gelmių.

Džefris atsigręžė į Sarą, nesuvokdamas, kas atsitiko ir kodėl.

– Ką tu jai pasakei, velniai rautų? – paklausė jis.

Delnu prisidengusi akis, Sara palingavo galvą.

– Ak Džefri, – tarė ji, tebelinguodama galvą. – Kaip negerai! Kaip negerai atsitiko!

7

Lena sėdėjo Džefrio linkolne įsitempusi kaip styga. Ji sunkiai gaudė kvapą, taip svaigo galva, kad, rodės, tuoj nualps. Mušė prakaitas, bet anaiptol ne todėl, kad automobilyje buvo karšta. Visas kūnas drebėjo, lyg ji būtų prisilietusi prie elektros laido.

– Gyvatė, – sušvokštė ji, galvodama apie Sarą Linton. – Prakeikta gyvatė, – pakartojo, stengdamasi išguiti iš atminties ką tik girdėtus žodžius.

Galvoje sukosi Saros žodžiai: „Dabar tu supranti, ką reiškia nuskriausti moterį.“

Nuskriausti, pasakė Sara, bet Lena suprato, ką ji turi galvoje. „Dabar tu supranti, ką reiškia išžaginti moterį.“

– Velniop! – sukliko Lena, stengdamasi riksmu nuslopinti atmintyje skambančius žodžius. Trenkė kumščiu į prietaisų skydą, keikdama Sarą Linton, keikdama savo sumautą darbą.

Ten, pokalbių kambaryje, primygtinai kvosdama Dotę Viver, Lena pirmąsyk po ilgokos pertraukos vėl pasijuto žmogumi, o Sara keliais žodžiais ją sugniuždė.

– Velniop! – vėl sukliko Lena užkimusiu nuo įstangos balsu. Ji mielai būtų apsiverkusi, bet ašaros buvo išsekusios, tik krūtinę draskė baisus pyktis. Raumenys taip įsitempė, kad ji užsigeidusi būtų pajėgusi pakelti automobilį ir trenkti jį į žemę.

– Liaukis, liaukis, liaukis! – kartojo ji sau, stengdamasi susitvardyti. Jai reikia susivaldyti prieš ateinant Džefriui, nes jis pasakys viską Sarai – juk jiedu mylisi, – to dar betrūko, kad Sara Linton sužinotų, kaip skaudžiai įžeidė ją savo žodžiais.

Lena prunkštelėjo, prisiminusi, kaip niekingai Sara bandė atsiprašyti. Lyg nuo to kas pasikeistų! Sara puikiai suvokė, ką sako. Tik todėl ji atsiprašė, kad nesmagiai pasijuto garsiai išsakiusi savo mintis. Ji ne tik gyvatė, bet ir bailė.

Ji giliai atsiduso, stengdamasi nusiraminti. „Viskas gerai, – sukuždėjo. – Nieko baisaus. Nėra ko imti į galvą.“

Po kelių minučių Lena pasijuto geriau. Širdis jau plakė ramiau, spazmas nustojo traukti skrandį. Vėl bandė įsiteigti, kad ji stipri, kad ištvėrė kur kas didesnes kančias ir nepalūžo. Tai, ką galvoja apie Sarą Linton, – menkniekis, palyginti su daug svarbesniais dalykais. Svarbiausia, kad ji moka dirbti. Ji puikiai atliko savo užduotį. Iškvotė tokių dalykų, kurie padės tolesniam tyrimui, kokių niekada nebūtų sužinojusi Sara Linton, jeigu jai būtų patikėta apklausti moterį.

Dirstelėjusi į rankinį laikrodėlį, Lena susimąstė. Ji nė nepastebėjo, kaip greit bėga laikas. Henkas tikriausiai galvoja, kur ji taip ilgai užsibuvo. Šiandien jai tikrai neteks važiuoti su juo į bažnyčią.

Džefrio automobilyje buvo įrengtas mobilusis telefonas, ir Lena užkūrė variklį, kad galėtų paskambinti. Įjungė kondicionierių ir pradarė langą, kad išeitų karštas oras. Belaukdama, kol pasikraus telefono akumuliatorius, dirstelėjo policijos skyriaus link, ar neateina Džefris.

Henkas pakėlė ragelį po pirmo skambučio.

– Alio?

– Čia aš, – tarė ji.

Ragelyje stojo tyla, ir ji suvokė, kad tikriausiai neįprastai skamba jos balsas – ji dar nebuvo visiškai nusiraminusi po susidūrimo su Sara. Laimė, Henkas neklausė, kas atsitiko.

– Šiandien negalėsiu važiuoti su tavimi į bažnyčią, – tarė ji.

– Tikrai? – tarstelėjo jis, bet daugiau nieko neklausė.

– Mudu su Džefriu važiuojame kai ko apklausti, – pridūrė ji, nors neketino nieko aiškinti Henkui Nortonui. – Ko gero, ilgai neužtruksim. Važiuok vienas, manęs nelauk.

Į pabaigą Lenos balsas suskambėjo gana liūdnai: ji pagalvojo, kad, grįžusi namo, bus viena.

– Lena? – sukluso Henkas, tikriausiai pajutęs jos baimę. – Aš galiu pabūti namie, jeigu nori. Na, kol tu grįši.

– Nekvailiok, – atsakė ji, jausdama, kad kalba nelabai įtikinamu tonu. – Man ne treji metukai.

– Gali atvažiuoti vėliau, – neryžtingai pasiūlė Henkas. – Na, paklausysi choro.

Prisiminus koncertą, Lenai nusmuko širdis. Kai Henkas grįš, bus jau tamsu, o namie – dar tamsiau, nors ir kiek šviesų ji uždegtų.

– Beje, rytoj man reikės anksčiau keltis – važiuosiu pažiūrėti baro, – tarė Henkas. – Galiu grįžti iškart po pamaldų.

– Henkai, klausyk, eik į tą sumautą koncertą, gerai? – tvardydamasi tarė Lena, nes širdis kone plyšo krūtinėje. – Aš nenoriu, kad čiūčiuotum mane kaip mažą vaiką. Eik į koncertą, nebūk kvailas.

Į akis tvykstelėjo saulės atspindys, kai atsidarė šalinės durys ir į lauką išėjo Džefris. Iš paskos jį vijosi Marla Sims, atkišusi savo viršininkui aplanką.

– Ar tikrai? – pasitikslino Henkas.

– Aha, – nesvarstydama atsakė ji. – Klausyk, aš jau važiuoju. Pasikalbėsime, kai grįši.

Ji padėjo ragelį, nelaukdama atsakymo.

– Po velnių! – sušuko Džefris, vos atidaręs automobilio dureles. – Ar kondicionierius įjungtas? – paklausė, mesdamas jai Marlos įduotą aplanką.

– Aha, – sumurmėjo Lena, persėsdama ant savo sėdynės, ir nejučia pasislinko kuo arčiau durelių. Džefris, ko gero, tai pastebėjo, bet nepasakė nė žodžio.

Džefris sviedė švarką ant užpakalinės sėdynės.

– Kalbėjau telefonu, – tarė jis susirūpinęs. – Mano mamai atsitiko nelaimė. Išvažiuoju į Alabamą.

– Jau dabar? – Lena griebėsi už durelių rankenos, ketindama paskambinti Henkui iš savo automobilio ir paprašyti, kad jis palauktų.

– Ne, – atsakė Džefris, pastebėjęs jos rankos judesį. – Šį vakarą.

– Gerai, – tarė ji, neatitraukdama rankos nuo rankenos, lyg šiaip ją būtų padėjusi.

– Gyva bėda išvažiuoti vos pradėjus tyrimą. Gal Markas Patersonas padės įminti mįslę.

– Vadinasi, jūs manote, kad visa tai dėl pašlijusių santykių ar panašiai? – paklausė Lena.

– Gal jis papasakos apie kitas paaugles, apie tai, kas buvo kūdikio motina.

Ji linktelėjo, bet pagalvojo, kad vargu ar pavyks ką nors iš jo išpešti.

– Aš kalbėjausi su Bredu. Per Kalėdų atostogas Fainas nevažiavo drauge su vaikais. – Džefris suraukė antakius. – Vėliau, kai pasikalbėsime su Marku, vėl paskambinsiu Bredui, gal jis dar ką nors prisimins. – Jis patylėjo. – Neabejoju, kad jis išklotų viską, jeigu iš tikrųjų kas nors būtų atsitikę.

– Aha, – pritarė Lena.

Bredas buvo iš tų policininkų, kurie savo motiną sulaikytų, jeigu ji eitų per gatvę degant raudonai šviesai.

– Pirmiausia judu su Bredu rytoj pasikalbėkite su Dženės Viver mokytojais, išklausinėkite, kokia ji buvo, gal pavyks sužinoti, su kuo draugavo. Pasišnekėkite su mergaitėmis, kurios važiavo slidinėti su Džene ir Leise. Tikriausiai jos lanko tą pačią mokyklą.

– Gerai.

– Turiu važiuoti į Alabamą, antraip pats viską padaryčiau.

– Žinoma, – atsakė ji, nesuvokdama, kodėl jisai vis teisinasi. Pagal pareigas jis buvo atsakingas už tyrimą. Beje, dabar Džefris vargu ar sugebėtų ką nors nuveikti. Jeigu Markas nenurodys į ką nors pirštu, jie nepažengs nė per sprindį.

– Taip pat norėčiau, kad kuo greičiau apklaustum Fainą, – tarė jis ir, dirstelėjęs į rankinį laikrodėlį, pridūrė: – Rytoj rytą. Važiuok pas jį su Frenku, ne su Bredu.

– Gerai, – pakartojo ji.

– Sakei, kad jį pažįsti, na, pastorių, – tarė Džefris, važiuodamas atbuline eiga. – Kaip tu manai, ar jis galėtų tai padaryti?

– Ką? – paklausė Lena ir staiga viską prisiminė. – Ne, – atsakė. – Jis neblogas žmogus. Tiesiog aš su juo nebendrauju.

Džefris kreivai pažvelgė į ją, lyg klausdamas: o su kuo tu apskritai bendrauji?

– Beje, esu susitarusi susitikti su juo rytoj vakare, – pridūrė ji.

– Susitikti?

Lena nukreipė akis į prietaisų skydą.

– Jūs pats man patarėte, – atsakė ji, bet jis to neprisiminė. – Pasiūlėte susitikti su kuo nors ir išlieti širdį.

– Gal šiuo klausimu tau nederėtų…

– Na ir kas? – atrėmė ji. – Aš noriu pasikalbėti, ir tiek. – Ji bandė nusišypsoti, bet nepavyko – pati tai pajuto. – Kas čia nuostabaus? Jis pamanys, kad atėjau pasiguosti ar panašiai, bet ta pačia dingstimi paklausinėsiu jį apie Dženę ir Patersonus.

Džefris susiraukė, važiuodamas iš automobilių aikštelės.

– Nežinau, ar verta šitaip…

– Jūs visada man sakėte, kad geriausia iš netyčių užversti žmogų klausimais tuo metu, kai jis to nesitiki, – priminė ji, stengdamasi nuslopinti neviltį. – Be to, su juo susitarė Henkas. Aš visiškai nenusiteikusi šnekėtis su juo apie… – Lena nutilo, mintyse ieškodama tinkamo žodžio, bet neradusi pridūrė: – Aš visiškai nenusiteikusi su juo šnekėtis, aišku? Jis trenktas. Aš juo nepasitikiu.

– Kodėl?

– Nepasitikiu, ir tiek, – atsakė ji. – Tiesiog nuojauta man liepia nepasitikėti.

– Bet tu nemanai, kad tai jo darbas?

Ji gūžtelėjo pečiais, stengdamasi kaip nors išsisukti. Kaip paaiškinti Džefriui, kad ji nemėgsta Deivio Faino ir nepasitiki juo tik todėl, jog jis pastorius? Šiuo atžvilgiu Džefris ne ką protingesnis už Henką. Nejaugi jie negali suprasti, kad ji, religinio fanatiko išžaginta, neturi nė menkiausio noro kalbėtis apie tai su pastoriumi?

– Nežinau, – atsakė ji, – gal ir jo.

Tas melas, regis, nuramino Džefrį.

– Puiku. Tik būtinai važiuok su Frenku.

– Žinoma.

– Tai ne kvota. Mes tiesiog bandome išsiaiškinti, ar jam kas nors žinoma. Turėk tai galvoje ir neremk jo prie sienos.

– Aišku.

– Ir apskritai pasikalbėk su kuo nors, – tarė jis. – Pasikalbėk apie save. – Jis patylėjo. – Tokia buvo mano sąlyga, Lena. Aš tau leidau anksčiau grįžti į darbą tik su ta sąlyga, nes tu man pažadėjai su kuo nors pasikalbėti apie tai, kas tau atsitiko.

– Aha, – linktelėjo ji. – Būtinai pasikalbėsiu, garbės žodis.

Džefris pažvelgė į ją, stengdamasis įspėti, ką ji galvoja.

Ji pakreipė kalbą kita linkme.

– Na, o kaip jūsų mama? Nieko baisaus?

– Aha, – burbtelėjo. – O kaip tu jautiesi?

– Gerai, – atsakė ji, nesileisdama į kalbas.

– Na, o dėl Saros…

– Nieko tokio, – pertraukė ji tokiu tonu, kad Henkas, vos jį išgirdęs, būtų iškart užsičiaupęs.

Džefris, savaime suprantama, buvo ne Henkas Nortonas. Jis neatlyžo:

– Ar tikrai?

– Aha. – Ir, lyg norėdama tai įrodyti, paklausė: – Kas ten atsitiko per pokalbį? Daktarė Linton, regis, baisiai nustebo, kai motina paminėjo Leisę Paterson.

– Ji irgi buvo Saros pacientė, – atsakė Džefris. Paskiau lyg pats sau pridūrė: – Juk tu žinai, kaip Sara rūpinasi tais paaugliais.

Lena nežinojo, tad, nieko neatsakiusi, nukreipė akis į aplanką. Ant viršelio buvo priklijuota etiketė su vardu ir pavarde – Markas Patersonas. Ji atskleidė aplanką, pirmame puslapyje buvo surašyti jo duomenys ir adresas.

– Jie gyvena Saulėtekio gatvėje? – paklausė ji, turėdama omeny, jog tai pats bjauriausias Madisono rajonas.

– Man regis, ten gyvenamųjų automobilių priekabų aikštelė. Viena jų su žaliu stogeliu virš iškabos, ar ne?

– „Kudzu Arms“, – tarė Lena.

Per pastaruosius kelis mėnesius Lena ir Bredas buvo ne kartą iškviesti į „Kudzu“. Kur karšta, ten ir dega.

– Na, kas ten parašyta? – sunekantravo Džefris.

Lena perskleidė kelis puslapius.

– Dešimties metų dusyk įkliuvo už smulkius nusižengimus, abusyk „Kudzu Arms“. Visai neseniai jis žiauriai primušė seserį. Mus iškvietė tėvas. Kai mes atvažiavome, jie atsiprašė, kad be reikalo mus sutrukdė. – Ji nustojo skaityti. – „Mes“ – tai Dikonas ir Persis, – paaiškino ji, įvardijusi du policininkus, – o ne mudu su Bredu.

Džefris susimąstęs pasikasė smakrą.

– Aš nė neprisimenu, kada tai atsitiko.

– Iškart po Padėkos šventės, – atsakė Lena. – Paskiau, apie Kalėdas, vėl važiavo Dikonas ir Persis. Vėl kvietė tėvas ir, svarbiausia, prašė, kad atvažiuotų jie. – Ji permetė akimis protokolą. – Šįkart jam buvo pareikšti kaltinimai. Jis praleido dvi dienas areštinėje ir turėjo išklausyti paskaitas apie pykčio tvardymą. – Ji prunkštelėjo. – Jo auklėtojas buvo Badis Konfordas.

– Badis neblogas auklėtojas, – tarė Džefris.

Lena užskleidė aplanką, nepatikliai žvilgtelėjusi į Džefrį.

– Jis pašlemėkas. Jis paleidžia į laisvę narkomanus ir galvažudžius.

– Jis dirba savo darbą kaip ir mudu.

– Jis paverčia niekais mūsų darbą, – neatlyžo Lena.

Džefris papurtė galvą.

– Jis nori su tavimi pasikalbėti apie Viver bylą, – tarė. – Apie šūvį.

Lena prunkštelėjo.

– Ką, nejaugi jis atstovauja Dotei Viver?

– Jis atstovauja miestui, – atsakė Džefris. – Man regis, jis apsiėmė tirti šią bylą, darydamas paslaugą merui. – Džefris patraukė pečiais. – Šiaip ar taip, turėsi su juo bendradarbiauti. Papasakok jam viską, kas atsitiko.

– Šūvis buvo neišvengiamas, – tarė Lena, tvirtai įsitikinusi, kad Džefris neturėjo kitos išeities. – Bredas tai patvirtins, – pridūrė ji.

Džefris tylėjo, regis, šį klausimą jau išmetęs iš galvos, tačiau, kai po kelių minučių sustabdė automobilį, Lenai pasidingojo, kad visa tai labai pažįstama, ir jai sutraukė skrandį, prisiminus, kaip rytą važiavo su Henku ir kokią gėdą pasidarė. Kad tik neatsitiktų nieko panašaus dabar, važiuojant su Džefriu. Šalia Džefrio ji jaučiasi stipresnė, nes Džefris žiūri į ją kitaip nei Henkas. Henkas tebežiūri į ją kaip į mergiotę, nuo mažens įpratęs ją tokią matyti.

Lena palaukė, kol Džefris sustabdys automobilį ir atsigręš. Pajuto, kaip kūnas eina pagaugais, ir ją apėmė bloga nuojauta.

– Čia kalbant, čia paliekant… – prabilo Džefris ir vėl nutilo. Palaukė, kol ji pažvelgs jam į akis, ir pakartojo: – Čia kalbant, čia paliekant…

– Aha, – linktelėjo Lena.

Jai nepatiko, kad jis kalba labai rimtu tonu. Skrandį vėl sutraukė vos pagalvojus, kad jis pasakys ką nors apie Sarą. Ir labai nustebo, kai jis tarė:

– Tas šūvis.

Ji linktelėjo, laukdama, ką jis pasakys toliau.

– Į Viver, – pridūrė jis, lyg panūdęs tiksliai išdėstyti savo mintis.

Ji matė, kad jis labai susijaudinęs. Pirmą kartą gyvenime ji suprato, ką reiškia žodžiai: skaityti žmogaus mintis. Jo akyse ji regėjo tokį skausmą, kokio niekada nesitikėjo iš Džefrio Toliverio.

– Pasakyk man teisybę, – tarė jis kone maldaujamu balsu. – Juk tu buvai ten. Tu matei, kas atsitiko.

– Taip, – sutiko ji, jausdama, jog jam būtina sužinoti teisybę.

– Pasakyk, – jau išties maldaudamas tarė jis.

Džefrio neviltis sukrėtė Leną. Jam prireikė jos pagalbos. Džefriui Toliveriui, mačiusiam ją nuogą, prikaltą prie grindų, sumuštą, kruviną, prireikė jos pagalbos.

Akimirką ji kaip niekad mėgavosi savo galia.

– Taip, – pagaliau tarė ji, nors ir nelabai tvirtu balsu.

Jis vis dar žiūrėjo į ją, ir jo akyse ji matė abejonę. Jai netgi pasirodė, kad jis staiga pratrūks pykčiu.

– Šūvis buvo neišvengiamas, – tarė ji.

Jis žiūrėjo jai tiesiai į akis, lyg trokšdamas kiaurai permatyti. Lena suprato, kad jos balsas skamba nelabai tvirtai ir kad jis tai pastebėjo. Ji tyčia kalbėjo tokiu tonu, kad jos atsakymas skambėtų dviprasmiškai. Ji nesuvokė, kodėl taip daro, tačiau ilgokai mėgavosi tuo malonumu, net tada, kai Džefris vėl užkūrė variklį ir išvažiavo į kelią.

Granto apygardoje buvo trys miesteliai: Hartsdeilis, Madisonas ir Evondeilis. Madisonas, kaip ir Evondeilis, buvo skurdesnis už Hartsdeilį. Čia buvo aibė gyvenamųjų priekabų aikštelių, nes tokie būstai daug pigesni. Tai nereiškė, kad juose žmonės gyveno skurdžiai. Būta ir prabangesnių aikštelių su bendruomenės centrais, plaukymo baseinais ir vietine apsauga, o kitos garsėjo šeimų vaidais ir girtuoklių muštynėmis. „Kudzu Arms“ priklausė antrajai kategorijai ir vargu ar galėjo atsidurti civilizuotos bendruomenės žemėlapyje. Iš abiejų purvino kelio pusių stovėjo įvairaus senumo nudrengtos priekabos. Kai kurie gyventojai bandė užsiveisti sodelį priešais savo būstą. Net jeigu nebūtų sausros, privertusios visą Džordžiją sumažinti vandens vartojimą, kaitra būtų išdeginusi gėles. Per tokius karščius miršta žmonės, o ką jau kalbėti apie gėles.

– Nyku, – tarė Džefris, pirštais barbendamas į vairą.

Tokio įpročio, kad viršininkas susinervinęs barbentų pirštais, Lena niekada nebuvo pastebėjusi, ir ją ėmė graužti sąžinė. Apie tą šūvį jai reikėjo kalbėti tvirtesniu balsu, pažiūrėti jam tiesiai į akis ir pasakyti teisybę: jis turėjo nušauti tą paauglę, kitos išeities nebuvo. Lenai protas nenešė, kaip jį galėtų nuraminti. Nors ir ką ji dabar sakytų, vis viena nesugebėtų sušvelninti smūgio, kurį sudavė jam dviprasmišku tonu. Kur buvo jos galva?

– Koks adresas? – paklausė Džefris.

Lena atskleidė bylą ir pirštu dūrė į adresą.

– Trečias-dešimtas, – tarė, žiūrėdama į gyvenamąsias priekabas. – Čia visi sudvejinti.

– Aha, – pritarė Džefris. Dirstelėjęs per petį kitapus kelio, pridūrė: – Štai ten.

Lena atsigręžė, ir Džefris pavažiavo atbulas. Kitoje kelio pusėje stovėjo didelė gyvenamoji priekaba, kaip ji spėjo, sudvejinta. Priešingai nei kitos, išsidėsčiusios tolėliau, atrodė panaši į gyvenamąjį namą. Priekaba buvo užkelta ant betoninių blokų, matyt, tam tyčia nudažytų juodai, kad atrodytų baltesnės būsto sienos, prie durų buvo savotiškas priebutis – lentinė pakyla su stogeliu, o priešais, kieme, lyg ir sodelis. Vienoje pusėje buvo stoginė automobiliams, šalia jos stovėjo didelis dyzelinis vilkikas.

– Ar jis – sunkvežimių vairuotojas? – paklausė Džefris.

Lena atskleidė reikiamą puslapį.

– Tolimųjų reisų vairuotojas, – atsakė ji. – Ko gero, tai jo vilkikas.

– Turėtų neblogai uždirbti.

– Ir jūs uždirbtumėte, jeigu turėtumėte savo vilkiką, – tarė Lena, tebesklaidydama Marko Patersono bylą. – Pala! – sušuko ji. – Patersonas taipgi „Kudzu“ savininkas. Jis tuo pasinaudojo, gelbėdamas Marką iš bėdos.

Džefris pastatė automobilį priešais Patersonų gyvenamąją priekabą.

– Labai jau apleista jo aikštelė.

– Tikrai, – tarė Lena, žiūrėdama į kitą kelio pusę.

Patersonų būstas ryškiai skyrėsi nuo nušiurusių gyvenamųjų priekabų kitoje kelio pusėje. Įdomu, dingtelėjo Lenai, ką galima pasakyti apie tėvą, kuris taip didžiuojasi savo būstu, o į žmones, už dvidešimties metrų gyvenančius tokiame varge, nekreipia dėmesio. Aišku, Patersonas neprivalo padėti žmonėms, bet keisčiausia, jog jis nė neketina susirasti malonesnės aplinkos, juo labiau kad augina du vaikus.

– Vaiko tėvas vardu Tedis, – pridūrė Lena.

– Marla atnešė man ir jo bylą, – tarė Džefris. – Dusyk buvo sulaikytas už teisės pažeidimus. Kartą atsėdėjo kalėjime.

– Obuolys nuo obels netoli ritasi.

Džefriui ir Lenai išlipus iš automobilio, laipteliais iš priekabos nusileido augalotas vyriškis. Lenai dingtelėjo, kad tai Tedis Patersonas, ir ją persmelkė baimė: jis atrodė tikras milžinas. Keliais coliais aukštesnis už Džefrį ir sunkesnis mažiausiai trisdešimčia svarų, iš pažiūros Patersonas būtų pajėgęs sugriebti juos abu viena ranka ir numesti kitapus kelio.

Lena supyko ant savęs už tai, kad šitaip sureikšmino jo ūgį. Anksčiau jai atrodydavo, kad ji pajėgi įveikti bet ką. Buvo stipri, raumeninga – ne veltui mankštinosi su treniruokliais, – tvirtai įsitikinusi, kad gali padaryti viską, ko tik nori. Dabar jai trūko tokio pasitikėjimo savo jėgomis, o išvydus Patersoną, per nugarą nubėgo šaltukas, nors vyriškis neatrodė grėsmingas, tiesiog šluostėsi rankas nešvariu indų rankšluosčiu.

– Ar pasiklydot? – paklausė Patersonas.

Policininkas iš pirmo žvilgsnio atpažintų buvusį kalinį: Tedžio Patersono rankos nuo peties iki pirštų buvo išmargintos tatuiruotėmis. Lena ir Džefris susižvelgė, ir Patersonas iškart tai pastebėjo.

– Pone Patersonai, aš esu Džefris Toliveris, iš Granto apygardos policijos skyriaus, – tarė Džefris, rodydamas savo ženklą.

– Aš jus pažįstu, – atrėžė Patersonas, kimšdamasis rankšluostį į kišenę.

Lena pastebėjo, kad rankšluostis tepaluotas. Pastebėjo ir tai, kad Patersonas nė nesiteikia į ją pažvelgti. Ji prasižiojo, bandydama atkreipti į save dėmesį, bet žodžiai įstrigo gerklėje. Vien pagalvojus, kad gali sukurstyti jo pyktį, ją išmušė šaltas prakaitas.

– Tyrėja Lena Adams, – pristatė ją Džefris. Jeigu jis ir pastebėjo jos baimę, niekuo neišsidavė. – Mes atvažiavome pasikalbėti su Marku apie tai, kas atsitiko vakar.

– Aišku, – tarė Patersonas, lyg spjaute išspjaudamas tą žodį, ir apsisukęs nudrožė atgal į būstą. Stabtelėjęs prie durų, tyčia palaukė Džefrio ir praleido jį į vidų, kad šis pasijustų menkesnis. Lena pastebėjo, kad vyriškis kur kas aukštesnis, nei jai atrodė žiūrint iš automobilio. Lenai pasirodė, kad Patersonas tyčia pilvu užtvėrė taką, kad jai reikėtų spraustis į vidų. Ji truputį pasisuko šonu, nenorėdama prie jo prisiliesti, ir pastebėjo, kad jis šypsosi, suvokdamas, jog jai nemalonu. Ji supyko ant savęs už tai, kad nemoka slėpti jausmų.

– Prašom sėstis, – pasiūlė Patersonas, rodydamas į sofą.

Nei Džefris, nei Lena neatsisėdo. Patersonas stovėjo susinėręs rankas ant plačios krūtinės, ir Lena pastebėjo, kad jo viršugalvis vos per sprindį nuo lubų. Kambarys buvo didelis, tačiau, Patersonui įėjus, jame nebeliko vietos.

Lena apsižvalgė, stengdamasi elgtis, kaip dera policininkei, o ne išsigandusiai mergiotei. Jeigu būtų susidūrusi su Tedžiu Patersonu kur nors bare, nieku gyvu nepatikėtų, kad jo namuose galėtų būti tokia tvarka ir švara. Vienoje pusėje buvo virtuvė, kitoje – prieškambaris, svetainėje, kur jie atsidūrė, buvo nedidelis židinys ir didelis televizorius. Kambaryje kvepėjo gėlėmis – tas kvapas tikriausiai dvelkė iš vieno kurio oro gaiviklių, sukaišiotų į laikiklius. Svetainėje buvo justi moters skonis: sienos buvo nudažytos rausvai, sofa ir krėslai – rausvais ruoželiais išmargintais melsvais apmušalais. Ant sofos gulėjo pamesta daigstyta antklodė, priderinta prie aplinkos. Ant kavos staliuko – vaza su šviežiai pamerktomis gėlėmis, šalia jos paskleista moteriškų žurnalų. Ant sienų dailūs įrėminti plakatai. Aplink iš pažiūros naujintelaičiai baldai. Kilimas irgi neseniai išvalytas. Lena pastebėjo, kad Patersonas pripėdavo švarias grindis.

– Mums tiesiog reikia pasikalbėti su Marku apie tai, kas atsitiko vakar, – tarė Džefris Patersonui, Lenai apžiūrinėjant kambarį.

Ji apstulbo, virš židinio išvydusi kabant Kristaus paveikslą. Kristus stovėjo atkišęs pervertus kruvinus delnus įprasta poza, lyg sakydamas: būkime draugai. Džefris, regis, irgi pastebėjo paveikslą tuo pačiu metu, nes sekė Lenos žvilgsnį ir pamatė, kaip ji staigiai nusisuko. Jis kilstelėjo antakius, lyg klausdamas, ar jai ne bloga. Lena veikiau pajuto tai, nei pamatė, tačiau Patersonas pastebėjo, kaip jiedu susižvelgė. Be abejo, jis girdėjo, kas atsitiko Lenai. Ji galėjo numanyti, kaip jis mėgaujasi kuo smulkiausiai įsivaizduodamas jos prievartavimą. Patersonas darė Lenai slogų įspūdį, ir ji prisivertusi pažvelgė jam tiesiai į akis. Jis žiūrėjo į ją ne ilgiau kaip sekundę, paskui nukreipė žvilgsnį į jos rankas.

Ji puikiai suprato, ką jis nori pamatyti, ir tik vargais negalais susivaldė skubiai nesusikišusi rankų į kišenes, tačiau tuo metu koridoriuje pasirodė suvargusi moteriškutė.

– Tedi, ar gavai man vaistų? – paklausė ji. Sustojo, pamačiusi Džefrį ir Leną, ir kilstelėjo ranką prie kaklo. – Kas čia?

– Policija, – atsakė Patersonas ir staigiai nusisuko. Jo akys kaltai sublizgo, lyg jo žmona būtų galėjusi įspėti, ką jis pagalvojo apie Leną.

– Ką gi, – tarė ji išsiviepdama. – Papasakokit man ką nors tokio, ko aš nežinau.

Ūgio ji buvo nedidelė, ko gero, ne ką aukštesnė už Leną, retais rusvais plaukais, pro kuriuos kai kur giedravo oda. Atrodė visai išsekusi, panaši į holokaustą išgyvenusius žmones, Lenos matytus istorijos vadovėliuose. Šiaip ar taip, buvo justi, kad ji stipri, ir Lena sumetė, jog tik jos dėka priekaboje tokia tvarka ir švara. Buvo numanu, kad ši iš pažiūros ligota moteris moka tvarkytis.

– Žinojau, kad ateisit, – tarė moteris, – tad manęs tikrai nenustebinot.

Ji neatitraukė rankos nuo kaklo, nervingai žaisdama su grandinėle. Lena spėjo, kad, sprendžiant iš Kristaus paveikslo ant sienos, tikriausiai ant grandinėlės kabo kryželis.

– Ponia Paterson? – kreipėsi į ją Džefris.

– Greisė, – atsakė ji, paduodama jam ranką.

Džefris paspaudė ją, o Lena, naudodamasi proga, įsižiūrėjo į Tedį Patersoną. Jis buku veidu spoksojo į žmoną. Jai įėjus į kambarį, jis sugniužo, sukumpo, atrodė nebepavojingas.

– Mes norėtume pasikalbėti su Marku, – tarė jai Džefris. – Ar jis namie?

Greisė Paterson sunerimusi pažvelgė į vyrą.

– Prisėsk, širdele, – tarė Patersonas žmonai. Paskiau, lyg teisindamasis, paaiškino Džefriui: – Pastaruoju metu ji ėmė sirguliuoti.

– Užjaučiu, – tarė Džefris.

Jis įsitaisė ant sofos šalia Greisės ir linktelėjo Lenai, duodamas ženklą, kad jai irgi derėtų atsisėsti. Lena padvejojo, bet galiausiai atsisėdo ant kėdės.

Šviesa pro langą krito tiesiai ant Greisės Paterson, ir Lena pastebėjo, kad ji labai išbalusi, akys užjuodusios, o lūpos nesveikai pamėlusios. Lenai dingtelėjo, kad, išskyrus ją, niekas kitas negalėtų įrengti tokio kambario.

– Ačiū jums, pone Toliveri, kad vakar vakare neėmėte klausinėti Marko, – tarė Greisė. – Jis buvo kaip nesavas.

– Nieko nuostabaus, – atsakė Džefris. – Praeis daug laiko, kol jis atsigaus.

Tedis Patersonas suprunkštė. Lena nė kiek nenustebo. Tokie kaip Tedis Patersonas nemano, kad turi praeiti šiek tiek laiko, kol žmonės atsigauna po ištikusios nelaimės. Šiuo atžvilgiu jis panašus į Leną. Kas nubūta – kaip nebūta. O jeigu nepavyksta išmesti iš galvos, tai bent jau nezyzk be reikalo.

– O jo sesuo namie? – paklausė Džefris. – Mes norėtume ir su ja pasikalbėti.

– Su Leise? – paklausė Greisė, vėl griebdamasi už grandinėlės. – Dabar ji pas močiutę. Pagalvojom, kad taip būsią geriau.

– O kur ji buvo vakar? – paklausė Džefris.

– Čia, – atsakė Greisė. – Slaugė mane. – Ji nurijo seiles, žiūrėdama į rankas, sudėtas ant kelių. – Paprastai neprašau jos pabūti su manimi, bet naktį blogai miegojau, o ir Tedis turėjo eiti į darbą. – Ji šyptelėjo, žiūrėdama į vyrą. – Kartais taip skauda, kad nebegaliu ištverti. Noriu, kad vaikai būtų šalia.

– Bet Marko čia nebuvo, ar ne? – tarė Džefris, nors tai buvo savaime suprantama.

Jos veidas apsiniaukė.

– Ne, nebuvo. Pastaruoju metu su juo sunku susikalbėti.

– Visai neseniai jis primušė seserį, – įsiterpė Patersonas. – Turbūt jo byloje viskas surašyta. Neklaužada, ir tiek. Nieko doro iš jo neišeis.

Greisė nepasakė nė žodžio, bet buvo justi, kad ji nepritaria vyrui.

– Atleisk, – atsiprašė Patersonas.

Iš pažiūros atrodė, kad jis iš tikrųjų gailisi. Lena nustebo, kad Greisė turi tokią galią vyrui: sutramdė jį per kelias minutes.

– Tuoj pašauksiu Marką, – tarė Patersonas ir išėjo iš kambario.

Lena susigriebė vėl nejučia lyžčiojanti priekinius dantis liežuvio galiuku. Kažkodėl ji negalėjo prabilti. Reikėjo paberti klausimų, ir Lena žinojo, kad Džefris to tikisi, bet ji, nerimo apimta, negalėjo susikaupti. Jai knietėjo kuo greičiau dingti iš priekabos ir Tedžiui Patersonui iš akių. Tiesą pasakius, netgi dabar, kai šalia sėdėjo jo žmona ir Džefris, Lena vos tvardėsi iš baimės. Negana to, ji jautė grėsmę.

Stengdamasi išsivaduoti iš uždarų patalpų baimės, ji pažvelgė į virtuvę, gana erdvią, bet ne per didžiausią. Sienos buvo nuklijuotos braškėmis išmargintais apmušalais, net laikrodis, kabantis virtuvėje virš stalo, buvo išpaišytas braškėmis.

Greisė atsikrenkštė.

– Pastaruoju laiku Markui nesisekė, – tarė ji, tęsdama nutrauktą mintį. – Ir mokykloje turėjo nemalonumų.

– Užjaučiu, ponia Paterson, – tarė Džefris ir patogiau įsitaisė ant sofos, pasiruošęs užmegzti dalykinį pokalbį. – Na, o kaip Leisė?

– Leisė niekada gyvenime neturėjo jokių nemalonumų, – atsakė Greisė. – Kaip Dievą myliu. Ji tyra kaip angelėlis.

Džefris šyptelėjo, ir Lena numanė, kokia mintis jam dingtelėjo į galvą. Pačius žiauriausius nusikaltimus paprastai padaro angelai.

– Ar eina į pasimatymus su berniukais?

– Ji tik trylikos, – tarė Greisė, lyg tai galėtų atstoti atsakymą. – Mes draudžiame jai namie telefonu kalbėtis su berniukais.

– Argi ji negali su jais susitikti kur nors kitur?

– Mano galva, tai neįmanoma, – atsakė Greisė. – Iš mokyklos kasdien pareina laiku. Pramogauti išsiruošia su būreliu draugių ir visada grįžta, kaip pridera.

Lena matė, kad Džefris stengiasi pažvelgti Greisei į akis, bet ji nė nežiūri į jo pusę.

– O kada jai pridera grįžti namo? – paklausė jis.

– Paprastomis dienomis, savaime suprantama, mes niekur jos neišleidžiame. Penktadieniais ir šeštadieniais – devintą vakaro.

– Ar ji viena miega savo kambary?

Greisės buvo tokia išraiška, lyg tik dabar ji būtų susivokusi, jog Džefris domisi jos dukterimi kur kas labiau, nei ji įsivaizdavo. Ji pažvelgė į jį tokiomis akimis, kokiomis prieš kelias valandas Dotė Viver žiūrėjo į Leną, tik jose buvo kur kas daugiau pykčio.

– Ko jūs taip prisispyręs klausinėjate mane apie dukrelę? – paklausė ji. – Juk toji mergaitė taikėsi į Marką?

– Dotė mums sakė, kada Leisė draugavo su Džene, – tarė Džefris.

– Na… – neryžtingai prabilo ji, aiškiai stengdamasi išvengti atsakymo į Džefrio klausimus. Pagaliau atsakė: – Taip, draugavo. Paskiau kažkas atsitiko, ir jos nustojo bendrauti. – Ji gūžtelėjo pečiais. – Man regis, tai atsitiko prieš kelis mėnesius. Mes jau senokai nebematėme Dženės, o Leisė, kiek žinau, nebevaikščioja pas ją į namus.

– Ar ji sakė jums kodėl?

– Aš pagalvojau, kad jos kvailai dėl ko nors susipyko.

– Bet jūs neklausėte jos?

Greisė gūžtelėjo pečiais.

– Ji – mano duktė, pone Toliveri, o ne geriausia draugė. Mergaitės visada turi paslapčių. Galite paklausti savo buvusią žmoną.

Jis linktelėjo.

– Sara sakė, kad Leisė šaunuolė. Labai protinga.

– Be abejo, – sutiko Greisė, patenkinta, kad jos duktė giriama. – Betgi juk aš neimsiu jos kvosti, jeigu ji nenusiteikusi apie tai kalbėti.

– Gal ji sutiktų apie tai pasikalbėti su kuo nors kitu?

– Ką jūs turite galvoje?

– Gal leistumėte man pasikalbėti su ja?

Greisė vėl griežtai nužvelgė Džefrį.

– Ji mažametė. Neturėdamas teisinio pagrindo, jūs negalite su ja kalbėtis be mano leidimo. Ar ne?

– Mes neketiname su ja kalbėtis kaip su įtariamąja, ponia Paterson. Mes tik norime sužinoti, ką tuomet galvojo Dženė Viver. Tiesą pasakius, pasikalbėti su ja mes galėtume ir be jūsų leidimo.

– Betgi aš ką tik sakiau, kad Leisė jau senokai nustojo bendrauti su Džene… regis, nuo Kalėdų. Ji nieko apie tai nenutuokia. – Greisė mandagiai, bet prisiversdama nusišypsojo. – Aš nepageidauju, kad jūs, pone Toliveri, klausinėtumėte mano dukterį. – Patylėjusi ji pridūrė: – Nei jūs, nei daktarė Linton.

– Ji niekuo neįtariama.

– Nepageidauju, ir tiek, – tarė ji. – O gal turėčiau paskambinti į mokyklą ir pranešti, kad leidžiame jai kalbėti su pašaliniais tik tėvams dalyvaujant?

Džefris tylėjo, ko gero, pagalvojęs, kad ji išmano įstatymus kur kas geriau, nei jie galvojo. Mokyklos mielai bendrauja su teisėsauga, ir vadovybė leidžia kalbėtis su vaikais, vietoj tėvų prisiimdama už juos atsakomybę.

– Nebūtina, – tarė Džefris.

– Ar galiu pasikliauti jūsų žodžiu?

Džefris linktelėjo.

– Žinoma, – tarė jis, ir jo balse Lenai pasigirdo nusivylimo gaidelė. – Vis dėlto mes norėtume su ja pasikalbėti. Labai pageidautume, kad ir jūs dalyvautumėte tame pokalbyje.

– Aš turiu pasitarti su Tedžiu, – tarė ji. – Bet mudu abu galime įsivaizduoti, ką jis atsakys. – Ji šyptelėjo, jau nebe priešiškai nusiteikusi. – Juk žinote, kaip tėčiai globoja savo dukreles.

Džefris vėl linktelėjo atsidusęs. Lena žinojo, kad Tedis Patersonas greičiau sutiktų apsivilkti gražiausią žmonos išeiginę suknelę nei leistų dukteriai kalbėtis su policininku. Nusikaltėliai niekada nepasitiki policija, ir Tedis nepakeitė savo nuomonės, nors jau senokai išėjo iš kalėjimo.

Džefris vis dėlto neketino nusileisti.

– Ar pastaruoju metu ji sirgo? – paklausė jis.

– Ar Leisė? – aiškiai nustebusi, paklausė Greisė. – Ne, žinoma, ne. Jei netikite, galite paklausti daktarę Linton. – Ji prisidėjo ranką prie širdies. – Šiuose namuose sergu tik aš viena.

– Ar ji eina į bažnyčią? Turiu galvoje Leisę.

– Taip, – vėl šyptelėjusi atsakė Greisė, ir Lena pastebėjo, kad jos dantys pilko atspalvio. – Markas irgi ėjo. Bent jau kurį laiką.

Ji nutilo, įsmeigusi akis į židinį. Lena pagalvojo, kad ji žiūri į paveikslą, bet paskiau pastebėjo ant židinio išdėliotas šeimos nuotraukas. Tokių nuotraukų turi kiekviena šeima: vaikai su tėvais paplūdimyje, atrakcionų parke, iškylaujantys miške. Tose nuotraukose Greisė Paterson atrodė šiek tiek putlesnė ir sveikesnė. Vaikai buvo dar maži: berniukas, tikriausiai Markas, dešimties ar vienuolikos metų, jo sesutė maždaug aštuonerių. Sakytum laiminga šeima. Netgi Tedis Patersonas keliose nuotraukose šypsojosi, žiūrėdamas į objektyvą.

– Vadinasi, jie lankė baptistų bažnyčią? – paklausė Džefris.

– Naująją baptistų bažnyčią, – atsakė Greisė, ir jos balsas pirmąsyk suskambėjo žvaliau. – Man rodos, iš pradžių Markui ten patiko. Lyg jo energija pagaliau būtų pakrypusi reikiama vaga. Net pradėjo geriau mokytis.

– O paskiau?

– O paskiau… – Ji palingavo galvą ir ūmai sugniužo. – Nežinau. Apie Kalėdas jis vėl pasidarė tikras neklaužada.

– Ar pernai? – paklausė Džefris.

– Taip, – atsakė ji. – Tikrai nežinau, kas atsitiko, bet jis vėl pasidarė piktas. Atrodė toks… – Jos balsas nutrūko. – Norėjome vesti jį pas psichologą, bet jis atsisakė. Juk negalėjome jo priversti, nors… – Ji žvilgtelėjo į koridorių, lyg norėdama įsitikinti, kad jie vieni. – Tėvas irgi norėjo. Tedžio nuomone, visi žmonės turi būti tokie kaip jis. Na, berniukai. Arba, kitaip sakant, vyrai. Jis turi tvirtą nuomonę apie tai, kas pridera.

– Per Kalėdas moksleiviai važiavo slidinėti. Ar Markas irgi važiavo?

– Ne, – ji papurtė galvą. – Kaip tik tuo metu jis ragus įgavo. Tėvas nubaudė jį ir neleido važiuoti.

– O Leisė važiavo?

– Taip, – ji nusišypsojo. – Anksčiau ji niekad nebuvo slidinėjusi. Jai labai patiko.

Jie nutilo, ir Greisė Paterson nupūtė nuo savo suknelės nesamą pūkelį. Regis, ji norėjo dar kai ką pasakyti.

– Aš labai sergu, – tarė ji pusbalsiu. – Daktarai turi nedaug vilčių mane išgydyti.

– Nuoširdžiai užjaučiu, – tarė Džefris ir, iš visa ko sprendžiant, sakė tiesą.

– Krūties vėžys, – tarė Greisė, dėdama ranką prie krūtinės. Lena tik dabar pastebėjo, kad moters krūtinė po suknele visiškai plokščia. – Leisei sekasi. Ji visada sugeba išsisukti iš bėdų. Tik man baisu pagalvoti, kas atsitiks Markui, kai manęs nebebus. Šiaip ar taip, jis geras vaikas.

– Nieko bloga jam neatsitiks, nėmaž neabejoju, – nuramino ją Džefris, nors netgi Lena pastebėjo, kad jis nelabai tiki savo žodžiais. Stebuklų nebūna, tokie vaikinai kaip Markas paprastai nueina blogais keliais.

Greisė irgi pastebėjo, kad jis meluoja. Ir gudriai sukikeno.

– Et, pone Toliveri, nemanykit, ne tokia jau aš kvaila, bet, šiaip ar taip, ačiū už gerą žodį.

Sudundėjo sunkūs Tedžio Patersono žingsniai, ir priekaba susiūbavo, jam įėjus į kambarį. Iš paskos įsėlino sūnus, gryna tėvo priešingybė. Patersonas griebė sūnui už rankos ir įtraukė į kambarį.

Vos išvydusi Marką Patersoną, Lena nustebo: toks neįtikėtinai gražus jai pasirodė berniukas. Vakar ji nekreipė į jį dėmesio – ne jis rūpėjo. Dabar, sėdėdama priekaboje, ji turėjo užtektinai laiko kaip reikiant jį apžiūrėti. Plaukai šviesūs, daugmaž kaip motinos, tik tankesni ir trumpai kirpti. Akys žydros, o blakstienos tokios ilgos, kokių neturėjo nė vienas jos matytas vyras. Kaip ir daugumai šešiolikmečių, ant smakro ir virš putlių lūpų žėlė pūkeliai.

Pajutęs, kad Lena žiūri į jį, jis subraukė plaukus už ausų. Jai nejučia dingtelėjo mintis, jog tai gana erotiškas judesys. Savotišku goslumu dvelkė ir jo eisena, ir siūbuojantys pečiai. Jis vilkėjo baltais marškinėliais, siauri klubai aptempti blukintais džinsais pažemintu juosmeniu.

Ir vis dėlto jis atrodė belytis. Markas Patersonas buvo šešiolikos metų jaunuolis, bebaigiąs subręsti į vyrus. Kaip ir visi šiuolaikiniai paaugliai, jis buvo nenusakomos lyties: lyg berniukas, lyg mergaitė. Kai Lena mokėsi vidurinėje mokykloje, berniukai iš paskutiniųjų stengdavosi atrodyti kaip tikri vyrai. Dabar jiems labai smagu vaidinti nei šiokį, nei tokį vaidmenį.

– Šekit, – suriaumojo Patersonas, stumdamas Marką į kambarį. Jis atrodė dar piktesnis, gniaužė kumščius, lyg ketindamas prikulti sūnų. Tedis Patersonas Lenai kažkodėl priminė Henką. Prieš dvidešimt metų Henkas būtų taip pat šiurkščiai stumdęs Marką ir piktai ant jo rėkęs.

– Mudu važiuojam į vaistinę, – tarė Patersonas žmonai. – Pirkti tau vaistų.

– Tedi, – pratarė Greisė ir užsikirto.

Lena irgi nustebo: kaip toks žmogus kaip Tedis, taip nepasitikintis policija, gali palikti su jais sūnų? Pagal įstatymą Tedis turėtų dalyvauti sūnaus apklausoje. Matyt, norėjo, kad sūnus bent šiek tiek pasikamuotų.

Džefris, be abejo, panūdo pasinaudoti proga.

– Pone Patersonai, ar jūs neprieštarautumėte, jeigu rytoj mes pakviestumėme Marką į skyrių kraujo pavyzdžiui gauti?

Patersonas suraukė antakius, bet linktelėjo.

– Pasakykit jam kada, ir jis ateis.

– Tedi, – prabilo Greisė.

– Važiuojam, – įsakmiai tarė Patersonas žmonai. – Netrukus uždarys vaistinę.

Greisė Paterson turėjo galią savo vyrui, bet gerai žinojo, kada nedera ja piktnaudžiauti. Ji atsistojo, padavė ranką Džefriui, paskiau Lenai. Visą tą laiką Greisė netarė nė žodžio Lenai, tačiau, suspaudusi jai ranką, laikė ją ilgiau, nei pridera pagal mandagumo taisykles.

– Lik sveika, – tarė ji Lenai.

Prieš išeidama įkandin vyro, Greisė Paterson priėjo prie sūnaus ir pabučiavo jam į skruostą. Ji buvo keliais centimetrais žemesnė ir turėjo pasistiebti ant pirštų galų.

– Iki, – tarė jam Greisė, plekšnodama per petį.

Lydėdamas ją žvilgsniu, Markas palietė motinos pabučiuotą skruosto vietą. Paskiau žvilgtelėjo į pirštus, lyg tikėdamasis pamatyti pabučiavimo atspaudą.

– Markai, – kreipėsi Džefris į berniuką, bandydamas patraukti jo dėmesį.

– Klausau, – atsiliepė šis, ištęsdamas žodį. Jis buvo toks išglebęs, jog vos nustovėjo ant kojų.

– Prisirūkei? – paklausė Džefris.

– Taip, pone, – atsakė jis, tvirčiau įsitverdamas į kėdės atlošą, kad nesusmuktų vietoje. Lena pastebėjo platų auksinį žiedą ant piršto. Šviesos kliudytas, sutvisko raudonas akmenukas, ir Lenai dingtelėjo mintis, jog apačioje tikriausiai išraižyti inicialai.

– Pasodinsit mane į cypę? – paklausė Markas.

– Ne, – atsakė Džefris. – Norėčiau pasikalbėti su tavimi apie tai, kas atsitiko vakar.

– Kas atsitiko vakar, – pakartojo jis vienu atsikvėpimu. – Norėčiau jums padėkoti už tai, kad nušovėt tą, ką reikėjo.

Džefris išsitraukė užrašų knygelę, atskleidė švarų lapą. Lenai bežiūrint, išsiėmė rašiklį ir viršuje užrašė Marko pavardę.

– Vadinasi, tavo nuomone, gerai padariau?

Markas vangiai šyptelėjo. Apėjęs aplink kėdę, atsisėdo ir sudėjo lūpas, lyg norėdamas sušvilpti. Net šis judesys atrodė erotiškas, ir, užuot pasibjaurėjusi, Lena dar labiau juo susidomėjo: retas kuris suaugęs žmogus, susidūręs su policija, taip laisvai jaučiasi kaip šis paauglys.

– Ar tu to nužudyto kūdikio tėvas? – sviedė patį svarbiausią klausimą Džefris.

Markas, panašiai kaip ir tėvas, kilstelėjo antakius.

– Ne, – atsakė, lyg gardžiuodamasis šiuo žodeliu.

Bandydamas prieiti iš kitos pusės, Džefris paklausė:

– Ar vakar sesuo buvo su tavimi?

– Na jau! – atsakė Markas. – Mama, kaip matėt, prastai jaučiasi. Leisė buvo su ja namie. – Jis gūžtelėjo pečiais. – Ji retai prašo ką nors pasilikti. Mama nenori, kad mes suprastume, jog ji į aną pasaulį taisosi.

Jis nurijo seiles ir, pakreipęs galvą, dirstelėjo pro langą. Regis, jis susivaldė, nes, kai vėl pažvelgė į Džefrį, lūpos pašaipiai šypsojo. Buvo numanu, kad šis gražuolis kažką slepia. Kažkoks šešėlis kabojo virš jo galvos, ir ne vien dėl to, kas atsitiko vakar. Jis buvo tarsi palaužtas, ir tik Lena galėjo tai suvokti. Atrodė lengvai pažeidžiamas, bet podraug ir pavojingas. Ne grėsmingas kaip tėvas. Apskritai Markas Patersonas atrodė pavojingas tik sau pačiam.

– Ar tu myli seserį? – paklausė Lena, prabildama pirmą kartą nuo tada, kai įėjo į priekabą.

– Ji – šventoji, – atsakė Markas, sukdamas žiedą ant piršto. – Tėtės lepūnėlė.

– Ar ji gerai jautėsi pastaruoju metu? – paklausė Lena. – Nesirgo?

Markas sužiuro į Leną. Jo žvilgsnyje nebuvo nieko priešiška. Atrodė tiesiog susidomėjęs, ir tiek.

– Šįryt lyg ir puikiai jautėsi. Jos pačios ir klauskite, – tarė jis.

– Kodėl Dženė Viver taip pyko ant tavęs? – paklausė Lena.

Jis kilstelėjo pečius, palaikė juos, paskiau nuleido. Užsivertė marškinėlius ir ėmė abejingai glostytis plokščią pilvą.

– Žinot, aibė merginų pyksta ant manęs.

– Ar turėjai su ja ką nors bendra? – paklausė Džefris.

– Ar artimai draugavau? – Jis lėtai papurtė galvą. – Ne. Na, kartą kitą užstūmiau, bet nieko rimta nebuvo. – Jis pakėlė ranką, užbėgdamas už akių kitam klausimui. – Tada buvau penkiolikos.

– Kaltinimui dėl išžaginimo pareikšti turėtų būti mažų mažiausiai penkerių metų amžiaus skirtumas, – įsiterpė Lena.

Džefris pasimuistė ant sofos: matyt, jam nepatiko, kad Lena pateikė Markui tokią informaciją. Jis būtų galėjęs pasinaudoti ta aplinkybe paaugliui pagąsdinti. Dabar reikėjo sugalvoti ką nors kita.

– Kada paskutinį kartą turėjai su ja lytinių santykių? – paklausė Džefris.

– Neprisimenu, – atsakė Markas, tebesiglostydamas pilvą.

Tarp nykščio ir smiliaus Lena pastebėjo nedidelę tatuiruotę: apverstą baltą širdelę juodos širdies fone. Tikriausiai Markas pats ją pasidarė, nes ji atrodė tokia pat paprasta kaip ir tėvo tatuiruotės, kalėjime išmargintos tušinuku.

– Ar dažnai turėjai su ja lytinių santykių? – paklausė Lena.

Markas gūžtelėjo pečiais.

– Dažnokai, – tarė jis, tebeglostydamas sau pilvą. Galiausiai, klastingai žvilgčiodamas į Leną, ėmė pirštu braukti per plaukų ruoželį, nutįsusį nuo bambos iki gaktos. Ji dirstelėjo į Džefrį, svarstydama, ką jis apie tai galvoja. Džefris nežiūrėjo į jį, piešė Marko tatuiruotę savo užrašų knygelėje.

– Ką gi, – vėl prabilo Džefris, tušuodamas širdelę. – Gal vis dėlto prisimeni?

– Daugmaž prieš metus, – atsakė Markas. – Ji pati norėjo. Prašyte prašėsi.

Baigęs piešinį, Džefris kilstelėjo akis.

– Aš neketinu tau prikergti išžaginimo, Markai. Man nusispjaut, ar tu dulkini ožkas kieme, ar ne. Tu pats supranti, ką aš turiu galvoje.

– Jūs norite sužinoti, kodėl ji kėsinosi mane nušauti, – tarė jis.

– Kas be ko, – įsiterpė Lena. – Mums reikia sužinoti esmę, Markai. Viską apie Dženę, ir kodėl ji taip pasielgė.

Markas tingiai šyptelėjo, nenuleisdamas akių nuo Lenos.

– Garbės žodis, tyrėja, jūs tikra gražuolė.

Lena sumišo: nejaugi ji davė paaugliui kokį ženklą? Be abejo, apie seksą ji nė negalvojo. Vargu ar Marką Patersoną būtų galima pavadinti patraukliu – jis buvo veikiau tobulybė, pažiūrėti tikras kino filmų herojus. Be galo išvaizdus. Ji žiūrėjo į jį veikiau kaip į žavų paveikslą ar nuostabią skulptūrą.

– Tu irgi žavus, Markai, – šiurkščiai atsiliepė ji. Ji galėtų įsivaizduoti save lovoje su Tedžiu Patersonu, bet nieku gyvu su tuo per anksti subrendusiu vaikigaliu. – Šit kodėl aš stebiuosi, kad tu susidėjai su Džene. Jos niekaip negalėčiau pavadinti patrauklia. Nejaugi tu negalėjai surasti dailesnės?

Tie žodžiai kliudė kaip tik tai, kur ji taikėsi: jo savimeilę.

– Patikėkit, tyrėja, aš turėjau galybę kur kas dailesnių nei ji.

– Tikrai? – suabejojo ji. – Vadinasi, tu tratinai ją iš geros širdies?

– Kartais leisdavau jai pačiulpti, – atsakė jis ir kyštelėjo ranką gaktos link, nenuleisdamas akių nuo Lenos – atseit įdomu, kaip ji jausis, matydama jį glostantis. Ši gudrybė padėjo Lenai geriau pažinti paauglį. Jai dingtelėjo, kad toks patrauklus vaikinukas įprato piktnaudžiauti savo išvaizda. Nenuostabu, kad tėvas, panašus veikiau į prekinį traukinį, taip bjaurisi savo vaiku.

Staiga Lenai jo pagailo. Ji nesmagiai pasimuistė ant sofos. Pastaruoju metu ji taip ilgai gailėjosi savęs, jog nesuvokė, ką daryti dabar, kai ją apėmė seniai nepatirtas jausmas.

– Ji čiulpdavo kaip ledinuką, vien liežuviu, nesukąsdama dantimis. Tiesiog pasaka, – tarė Markas.

Jausdama, kaip staiga suspurdėjo širdis, Lena pabandė susivaldyti, nekreipti dėmesio į jo žodžius. Turbūt paauglys nė nežinojo, kas ji tokia ir kas jai atsitiko.

Ji pajuto, jog Džefris ketina įsikišti, tad, stengdamasi užbėgti jam už akių, paklausė, kas pirmiausia atėjo į galvą.

– Vadinasi, tau patinka oralinis seksas? – pasiteiravo kuo abejingesniu balsu. Laukdama atsakymo, ji prispaudė liežuvio galiuką prie priekinių dantų.

Jis šyptelėjo, įsispitrėjęs į ją, ir jo mėlynos akys linksmai sužėrėjo.

– Aha!

– Čia? Namie?

Markas prunkštelėjo.

– Štai ten, koridoriuje.

– Ir mama būdavo namie?

Jis nutilo veikiau išsigandęs nei supykęs.

– Kuo čia dėta mama?

Lena nusišypsojo.

– Tuo ir dėta, Markai, nes tu pats apsišvietei. Tu niekada nedrįstum to daryti motinos namuose.

Jis iškreipė lūpas, apmąstydamas jos žodžius.

– O gal mes darėme tai jos namuose? O gal automobilyje?

– Vadinasi, tu susitikdavai su Džene? Skirdavai jai pasimatymus?

– Nė velnio, – atrėžė jis. – Mes visur eidavome su mano seserimi. – Jis patraukė pečiais ir pagaliau nustojo glostytis pilvą. – Į prekybos centrą, į kiną. Visur.

– Tuomet ir leisdavai jai čiulpti? Kai eidavote pasivaikščioti?

Jis patraukė pečiais, lyg sutikdamas.

– Ir sesuo būdavo drauge? Ant priekinės sėdynės?

Jis pabalo. Markas, regis, labai greit persimainydavo iš vaiko į paauglį, o paskiau į subrendusį vyrą ir vėl atgal. Jeigu kas nors jos paklaustų, kiek Markui Patersonui metų, ji tikriausiai spėtų: nuo dešimties iki dvylikos.

Atsikrenkštusi Lena paklausė:

– Na, Markai, kur būdavo Leisė, kai tu leisdavai Dženei save pamaloninti?

Markas dirstelėjo į vazą su gėlėmis, stovinčią ant kavos stalelio. Ilgokai patylėjęs, galiausiai tarė:

– Mes susitikdavome bažnyčioje. Aišku?

Paskutinį žodį jis ištarė kaip tėvas – lyg spjaute išspjovė.

– Vadinasi, tratinai ją bažnyčioje, – lyg patvirtindama jo žodžius, tarė Lena.

– Rūsyje, – pridūrė jis. – Jie netikrina langų. Paskiau vogčiomis išlįsdavom, ir baigta.

– Labai gudriai sugalvota, – tarė Lena.

– Ką tai reiškia?

Lena pagalvojo, kaip būtų geriau jam paaiškinti.

– Tyčinė veika. Ar supranti, ką tai reiškia, Markai?

– Aš ne toks kvailas, kad nesuprasčiau.

– Kai su Džene ir seserimi eidavote į prekybos centrą, vaikščiodavote po parduotuves… – Lena nutilo, stengdamasi, kad jos žodžiai skambėtų kuo įtaigiau. – Mano galva, tuomet viskas galbūt įvykdavo netyčia. Judu atsidurdavote kur nors atsitiktinai, ir tiek.

– Tikrai, – pritarė jis. – Taip ir atsitikdavo.

– Tik ne bažnyčioje, – atrėmė Lena. – Bažnyčioje būdavo apgalvota iš anksto. Ten nebūdavo jokio atsitiktinumo. Tiesiog sutarti pasimatymai, ir tiek.

Markas linktelėjo, bet susigriebęs paklausė:

– Na ir kas?

– Ogi tas, kad jeigu jūsų susitikimai būdavo atsitiktiniai, kodėl judu skirdavote pasimatymus vėlai vakare? – toliau kalbėjo Lena.

Pakreipęs galvą, Markas pažvelgė pro langą. Tikriausiai bandė rasti tinkamą atsakymą, bet nepasisekė.

– Ji mirė, Markai, – tarė Lena.

– Žinau, – sukuždėjo jis, dirstelėjo į Džefrį ir vėl nudelbė akis. – Pats mačiau, kaip viskas atsitiko.

– Tai kodėl šneki apie ją kaip apie kekšę? – paklausė Lena. – Ar tikrai nori ją šitaip pažeminti?

Markas nurijo seiles. Po kelių minučių kažką sumurmėjo, bet ji nieko nesuprato.

– Ką? – paklausė Lena.

– Ji nebuvo bloga, – tarė jis, pažvairavęs į ją. Skruostu nusirito ašara, ir jis vėl nusisuko į langą. – Aišku?

– Aišku, – linktelėjo Lena.

– Ji manęs klausydavosi, – prabilo jis tokiu tyliu balsu, kad Lenai teko įtempti klausą. – Ji buvo protinga, garbės žodis. Daug skaitė, viską išmanė, kartais padėdavo man ruošti pamokas.

Lena atsilošė, laukdama, ką jis dar pasakys.

– Žmonės visko apie mane prasimano, – pasiskundė jis kaip mažas vaikas. – Sako, kad aš pasileidęs, bet galbūt aš ne toks. Galbūt turiu kažko gera. Galbūt aš žmogus.

– Žinoma, – tarė Lena.

Jai atrodė, kad ji tikriausiai supranta Marką kur kas geriau, nei jis įsivaizduoja. Kiekvienąsyk, susidūrus su žmonėmis, Lenai atrodydavo, kad toji moteris, kokia ji buvo iš tikrųjų, dingo be pėdsakų. Dabar ji – viso labo išžaginta mergina. Kartais Lenai dingtelėdavo mintis, kad geriausia jai būtų numirti. Bent jau žmonės prisimintų ją ne kaip nukentėjusiąją, o kaip tragiškai žuvusią.

Markas pasiglostė gyvaplaukius ant smakro, ir Lena atsikvošėjo.

– Visa tai, ką aš dariau… – prabilo jis. – Gal aš ir nenorėjau to daryti, gal ir ji nenorėjo… – Jis užsimerkė ir papurtė galvą. – Visa tai, ką ji darė… – Jo balsas suvirpėjęs nutrūko. – Kas be ko, ji buvo stora, aišku? Bet ne tai svarbiausia…

– O kas svarbiausia, Markai?

Pirštų galais jis pabarškino į kėdės alkūnramstį. Kai susivaldęs vėl prabilo, balsas skambėjo tvirčiau.

– Ji manęs klausydavosi. Na, kai pasakodavau apie mamą. – Jis nelinksmai nusijuokė. – Kartą pasakiau, kad mama nebenori švitintis, kad ji nori verčiau numirti. Dženė viską suprato.

Jis aptiko iš alkūnramsčio išsipešusį siūlą, ėmė jį tempti ir taip įsijautė, kad Lenai pasidingojo, jog jis bus pamiršęs ir ją, ir Džefrį.

Lena dirstelėjo į Džefrį. Jis sėdėjo ant sofos, atsilošęs kaip ir ji. Jiedu žiūrėjo į Marką, laukdami, ką jis dar pasakys.

– Ji padėdavo man mokykloje, – tarė jis, sukiodamas žiedą. – Buvo jaunesnė už mane, bet mokėsi geriau. Daug skaitė. – Jis nusišypsojo, kažką prisiminęs. Atgalia ranka nusišluostė nosį. – Galiausiai susidraugavo su Leise. Man rodos, jos turėjo daug ką bendra. Buvo man labai gera. – Jis papurtė galvą, lyg norėdamas, kad praskaidrėtų mintys. – Man ji patiko, nes buvo man gera. – Jam virptelėjo lūpos. – Kai mama susirgo… – prabilo jis ir vėl nutilo. – Žinot, mes manėme, kad ji išsikapstys. O paskiau, kai ji atkrito, kai vis dažniau atsiguldavo į ligoninę, kai visai sunegalavo… Taip sunegalavo, kad nebepajėgė vaikščioti. Taip sunegalavo, kad tėtis turėdavo vedžioti ją į dušą. – Jis vėl patylėjo. – O paskiau ji pasakė, kad kojos nekels iš namų, kad nebenori švitintis, kad jai nusibodo sirgti. Pasakė, jog nenori, kad mes matytume, kaip ji merdėja. O kokią turėtume ją matyti? Mirusią?

Markas užsidengė rankomis akis.

– Žinot, Dženė visada būdavo šalia. Dėl manęs, ne dėl ko kito… – Jis patylėjo. – Ji buvo tokia miela, rūpinosi manimi, šnekėdavo su manimi, suprasdavo, kas man darosi, aišku? Ji nė neketino tapti sirgalių vadove, neprašė, kad paskolinčiau jai tą sumautą absolvento žiedą. Ji tiesiog negalėjo be manęs gyventi. – Jis nuleido rankas ir įsmeigė akis į Leną. – Jai nerūpėjo nei Leisė, nei tėtis. Ji buvo įsitikinusi, kad aš geras. Kad aš daug vertesnis, nei mano kiti.

Jis užsidengė rankomis veidą, tikriausiai pravirko.

Lena staiga išgirdo, kaip tiksi sieninis laikrodis. Tiksėjo taip garsiai, kad rėžė ausis. Džefris sėdėjo šalia be žado, tapęs kaip ir kambario dalimi, davęs jai pirmenybę. Taip būdavo anksčiau, kai jie dirbo drauge. Anksčiau Lena išmanydavo darbą, ji prisiimdavo atsakomybę. Ji giliai atsikvėpė, atsilošė, kad būtų daugiau vietos plaučiams. Šią akimirką, šiame kambaryje, ji vėl pasijuto savimi. Per kelis pastaruosius mėnesius pirmąsyk ji pasijuto esanti ankstesnioji Lena.

Praslinko kokia minutė, kol ji vėl kreipėsi į Marką.

– Pasakyk, kas atsitiko?

Jis papurtė galvą.

– Viskas pakrypo ne į tą pusę, – tarė jis. – Viskas.

Jis palinko į priekį, beveik užsigulė ant kelių, veidą iškreipė skausmo grimasa, lyg kas būtų jam įspyręs. Jis užsidengė veidą rankomis ir vėl pravirko.

Pati nesuvokdama, ką daro, Lena atsiklaupė šalia vaiko, paėmė jam už rankos. Kita ranka ėmė glostyti pečius, bandydama nuraminti.

– Na, gerai jau, gerai, – tarė guosdama.

– Aš ją myliu, – sukuždėjo jis. – Netgi po to, ką ji padarė, aš ją myliu.

– Žinau, – tarė Lena, glostydama jam pečius.

– Dėl manęs ji tiesiog iš proto kraustėsi, – šniurkščiodamas tarė Markas.

Lena išpešė iš dėžutės popierinę nosinę ir padavė jam.

– Aš jai sakiau, kad metas liautis, – sukuždėjo jis nusišnypštęs.

– Kodėl metas liautis? – irgi sukuždėjo Lena.

– Žinot, aš nemaniau, kad esu jai reikalingas. Maniau, kad ji stipresnė už mane. Stipresnė už visus. – Jam užsikirto balsas. – Deja, aš klydau.

Lena ramindama paglostė jam sprandą.

– Kas atsitiko, Markai? Kodėl ji ėmė tavęs nekęsti?

– Jūsų nuomone, ji manęs nekenčia? – paklausė jis, stengdamasis pažvelgti jai į akis. – Ar tikrai, jūsų nuomone, ji manęs nekenčia?

– Ne, Markai, – tarė Lena, nubraukdama plaukus jam nuo veido. Jis kalbėjo apie Dženę esamuoju laiku, kaip paprastai atsitinka žmonėms, negalintiems susitaikyti su mylimų asmenų netektimi. Lenai irgi taip atsitikdavo, kai ji kalbėdavo apie seserį. – Ne, ji nė nemano tavęs nekęsti.

– Aš jai pažadėjau, kad to nebedarysiu.

– Ko nebedarysi?

Jis papurtė galvą.

– Beprasmiška, – tarė jis, tebepurtydamas galvą.

– Kas beprasmiška? – paklausė Lena, stengdamasi, kad jis pažvelgtų jai į akis.

Jis pažvelgė, ir ji pasibaisėjusi pagalvojo, kad jis, ko gero, pabandys ją pabučiuoti. Ji staigiai atšlijo, pritūpė ir atsisėdo ant grindų, įsitvėrusi į kėdės alkūnramstį, kad neparvirstų. Markas tikriausiai pastebėjo, kad jos veidas persimainė, ir nusisukęs išpešė dar vieną popierinę nosinę. Šnypšdamasis jis žvilgtelėjo į Džefrį. Lena nežiūrėjo nei į vieną, nei į kitą. Jai tik dingtelėjo mintis, kad ji peržengė ribą, tačiau nesuvokė, kokią ir kur ji nubrėžta.

Markas prakalbo su Džefriu, jau atgavęs pasitikėjimą savimi. Nebeliko apsižliumbusio vaikelio. Vietoj jo vėl sėdėjo akiplėša paauglys.

– Ko dar?

– Ar Dženei patiko mokytis? – paklausė Džefris.

Markas patraukė pečiais.

– Ar ji domėjosi kitų tautų kultūra, religija? – paklausė Lena.

– Kokį čia šūdą malat? – piktai atrėžė Markas. – Manot, kad mes kada nors galėtume pabėgti iš šito sušikto miestelio?

– Vadinasi, nesidomėjo, – tarė Lena.

Markas sudėjo lūpas širdele, lyg norėdamas pasiųsti oro bučinį, ir tarė:

– Ne.

Džefris susinėrė rankas ant krūtinės ir grįžo prie ankstesnės kalbos:

– Apie Kalėdas judu su Džene nustojote draugauti. Kodėl?

– Man ji nusibodo, – atsakė jis, gūžtelėdamas pečiais.

– Su kuo dar Dženė bendravo?

– Su manimi, – atsakė Markas. – Su Leise. Ir viskas.

– Ji neturėjo daugiau draugų?

– Ne, – atsakė Markas. – O mes, tiesą pasakius, ir nebuvome draugai. – Jis sukrizeno. – Manding, ji visada būdavo viena. Liūdna, ar ne, pone viršininke Toliveri?

Džefris žiūrėjo į Marką, netardamas nė žodžio.

– Ko dar laukiate, jeigu neturite daugiau ko klausti? – tarė Markas.

– Ar pažįsti daktarę Linton? – paklausė Džefris.

Jis gūžtelėjo pečiais.

– Žinoma.

– Rytoj dešimtą valandą ateik į vaikų kliniką pasidaryti kraujo tyrimo. – Džefris dūrė į Marką pirštu. – Ir kad man nereikėtų tavęs ieškoti!

Markas atsistojo, šluostydamasis delnus į kelnes.

– Gerai, ateisiu.

Jis pažvelgė į Leną, tebesėdinčią ant grindų. Jos galva buvo sulig jo gakta, ir jis šyptelėjo, veikiau nusišiepė, tai pastebėjęs. Kilstelėjo antakį, vėl klastingai jai nusišypsojo ir išėjo iš kambario.

Pirmadienis

8

Apie šeštą valandą ryto Džefris išsirito iš lovos ir plojosi ant grindų. Atsisėdo, dejuodamas iš skausmo galvoje ir stengdamasis prisiminti, kur atsidūręs. Kelionė į Silakogą vakar užsitęsė šešias ilgas valandas, ir jis virto į dvigulę lovą, nespėjęs nė nusirengti. Uniforminiai marškiniai buvo susiglamžę, rankovės užsiraitojusios aukščiau alkūnių, kelnės susigarankščiavusios.

Džefris žiovaudamas apsižvalgė po savo vaikystės dienų kambarį. Daugiau kaip prieš dvidešimt metų jam išvykus į Oberną, motina nieko nepakeitė. Ant durų tebekabojo plakatas – 1967 metų laidos vyšninis mustangas atidengiamu viršumi. Spintoje stovėjo šešios poros nuavėtų teniso batelių. Ant sienos virš lovos – Silakogos vidurinės mokyklos futbolo komandos marškinėliai, po vieninteliu langu – dėžutė su magnetofono juostelėmis.

Jis kilstelėjo čiužinį ir pamatė krūvelę „Playboy“ žurnalų, kuriuos rinko nuo keturiolikos metų. Mėgstamiausias „Mansardos“ numeris, pirktas gretimoje parduotuvėje, gulėjo, kaip gulėjęs, ant viršaus. Džefris pritūpęs ėmė sklaidyti žurnalą. Kadaise turėjo galvoje kiekvieną „Mansardos“ puslapį – atmintinai mokėjo visus straipsnius ir paveikslinius pasakojimus, buvo įsiminęs visas gašlia poza nutrauktas gražuoles, ištisus mėnesius kursčiusias vaizduotę.

– Viešpatie! – atsiduso pagalvojęs, jog kai kurios jų dabar jau močiutės, galimas daiktas, net pensininkės.

Džefris užvertė čiužinį, stengdamasis nenustumti žurnalų, gulinčių kitame lovos krašte. Įdomu, pagalvojo jis, ar motina matė jo kolekciją? O jeigu matė, ką galėjo apie tai pagalvoti? Žinodamas Mejės Toliver būdą, Džefris tarė sau, kad ji tikriausiai arba nekreipė į juos dėmesio, arba, prasimetusi kokia nors dingstimi, pamiršo, jog sūnus laiko po čiužiniu tiek pornografinių nuotraukų, kad galėtų jomis nuklijuoti visas namo sienas. Motina mokėdavo nepastebėti to, ko nenorėdavo matyti, nors, beje, taip elgiasi visos motinos.

Džefris prisiminė Dotę Viver: juk ir ji nepastebėjo, kaip pasikeitė duktė. Jis sudėjo rankas ant pilvo, įsivaizduodamas Dženę Viver čiuožyklos automobilių aikštelėje. Vaizdas buvo toks ryškus lyg polaroido nuotraukoje: prieš akis stovėjo mergaitė, nutaikiusi pistoletą į Marką Patersoną. Markas dar aiškiau įsirėžė į atmintį, dabar jis tarytum matė kiekvieną smulkmeną: stovėjo nuleidęs rankas, per kelius šiek tiek sulinkusiomis kojomis, ir žiūrėjo į Dženę. Visą tą laiką jis nė nežvilgtelėjo į Džefrį. Netgi tada, kai Džefris šovė, Markas stovėjo kaip įbestas, neatplėšdamas akių nuo tos vietos, kur gulėjo kūnas.

Džefris pasitrynė akis, stengdamasis nusikratyti to vaizdo. Jis vėl nukreipė žvilgsnį į mustangą – taip žiūrėdavo į jį kiekvieną rytą, būdamas paauglys. Tuomet automobilis jam atrodė itin brangus – tai buvo laisvės simbolis. Kartais jis užsimerkęs atsisėsdavo ant lovos, vaizduodamasis, kaip lipa į automobilį ir lekia per šalį. Džefris svajojo ištrūkti iš namų, pabėgti iš Silakogos, nuo motinos, nesekti tėvo pėdomis.

Džimis Toliveris buvo vagišius tikrąja to žodžio prasme. Niekada nevogdavo stambiu mastu, ir tai buvo laimė, nes visada įkliūdavo. Džefrio motina paprastai sakydavo, jog Džimis įkliūtų net orą pagadinęs salėje, kur pilna žmonių. Jis atrodydavo prasikaltęs ir nenulaikydavo liežuvio. Liežuvis buvo jo didžiausias priešas: Džimis neištverdavo nepasigyręs savo darbais. Jis vienintelis nustebo išgirdęs, kad teks mirti kalėjime, iki gyvos galvos nuteistam už ginkluotą apiplėšimą.

Dešimties metų Džefris jau žinojo, kuo vardu visi Silakogos policininkai, nes jie po vieną arba visu būriu ateidavo į namus ieškoti Džimio. Policininkai savo ruožtu pažinojo Džefrį ir visada stengdavosi nevelti jo į tėvo reikalus. Tuomet tai jį siutino. Dabar, pats būdamas policininkas, Džefris suprato, kad jie bandė jį apsaugoti. Nenorėjo ateityje gaišti laiko gaudydami dar vieną Toliverį, iš kaimynų vagiantį žoliapjoves.

Džefris buvo dėkingas tiems policininkams, ypač už profesiją. Kai, paskutinį kartą jiems atėjus į namus, jis išgirdo čekštelint antrankius ir išvydo baimę tėvo akyse, suvokė, kad nori būti policininkas. Džimis Toliveris buvo girtuoklis ir menkysta. Miestiečiai laikė jį smulkiu vagišium ir užkietėjusiu girtuokliu, o Džefriui ir jo motinai jis buvo velnio išpera ir budelis.

Džefris iškėlė rankas, delnais palietė šiltus medinius lubų apkalus. Nuėjęs į vonios kambarį, pastebėjo, kad netgi puskojinės susiraičiusios, o viena per naktį apsisukusi. Stovėdamas ant vienos kojos, jis bandė ją pasitaisyti, bet tuo metu kitame kambaryje sučirškė mobilusis telefonas.

– Po velnių! – nusikeikė jis, petimi užkliudęs sieną. Namai atrodė kur kas mažesni nei vaikystėje.

Jis spėjo sugriebti telefoną, prieš pat įsijungiant atsakikliui.

– Alio?

– Džefri? – pasigirdo susirūpinęs Saros balsas.

– Sveika, mergyt, – luktelėjęs atsiliepė jis.

Ji nusijuokė taip pavadinta.

– Nė dešimties valandų nepabuvai Alabamoje, o jau vadini mane mergyte. – Patylėjusi paklausė: – Ar tu vienas?

Jis suirzo, suvokdamas, kad ji nejuokauja.

– Žinoma, vienas, – atrėžė. – Dėl Dievo meilės, Sara!

– Turiu galvoje tavo mamą, – tarė ji, tačiau, sprendžiant iš netvirto balso, buvo aišku, kad ji bando išsisukti.

Jis nekreipė dėmesio į jos žodžius.

– Naktį ji praleido ligoninėje. – Jis atsisėdo ant lovos, taisydamasis puskojinę. – Ji parvirto. Susilaužė pėdą.

– Ar ji parvirto namie? – paklausė Sara.

Sprendžiant iš balso, ji klausė ne šiaip sau. Jis suprato, kur ji lenkia. Juk ne veltui jis paliko vos pradėtą tyrimą ir išlėkė į Alabamą, užuot paprasčiausiai paskambinęs telefonu. Jis norėjo įsitikinti, ar tik motina neįsileido gerti. Mejė Toliver visada buvo linkusi, kaip mandagiai sakoma, į daugiadienes. Jeigu ji būtų peržengusi ribą ir viršijusi saiką, Džefriui tektų ko nors griebtis. Jis dar nežinojo ko, bet instinktyviai suprato, kad tai padaryti būtų nelengva.

Džefris pasistengė kuo greičiau nukreipti kalbą kita linkme.

– Kalbėjausi su gydytoju. Mamos nemačiau ir dar tikrai nežinau, kas atsitiko. – Ir, nelaukdamas Saros atsakymo, pridūrė: – Šiandien su ja pasimatysiu ir susižinosiu, kaip viskas atsitiko.

– Jai tikriausiai prireiks ramentų, – tarė Sara.

Buvo girdėti, kaip tarška klaviatūra: vadinasi, ji darbe. Jis dirstelėjo į rankinį laikrodėlį, stebėdamasis, kad ji taip anksti atėjo į darbą, paskiau prisiminė laiko skirtumą. Saros laikrodis rodė viena valanda vėliau.

– Jai padės ponia Heris, kaimynė iš priešinio namo, – pranešė Džefris, žinodamas, kad Džinė Heris visada padeda jo mamai. Ji dirbo dietologe vietinėje ligoninėje ir dažnai po pamokų kviesdavosi Džefrį pietų, kad jis gautų karšto maisto. Jis mėgaudavosi dviguba laime, sėdėdamas prie stalo tarp trijų žavių ponios Heris dukterų ir šveisdamas vištienos pyragą.

– Perspėk ją, kad neduotų skausmo malšinamųjų, kurių sudėtyje yra alkoholio. Ir gydytojai pasakyk. Gerai?

Dirstelėjęs į puskojinę, pamatė, kad ji tebėra persikreipusi. Pataisęs ją, paklausė:

– Tik dėl to ir skambini?

– Radau tavo žinutę dėl Marko Patersono. Kam reikalingas kraujo tyrimas?

– Tėvystei nustatyti, – atsakė jis ir susiraukė, nemaloniam vaizdiniui atėjus į galvą.

– Tikrai? – patylėjusi paklausė Sara.

– Ne, – atsakė jis. – Tikrai ne. Tiesiog norėčiau patikrinti viską, kas įmanoma.

– Kaip tau pavyko taip greit gauti teismo nutartį?

– Negavau jokios nutarties. Tėvas pats siunčia.

– Nepasitaręs su advokatu? – nepatikliai paklausė ji.

Džefris atsiduso.

– Sara, vakar visa tai įrašiau į tavo atsakiklį. Gal dar ko nori paklausti?

– Ne, – atsakė ji švelnesniu tonu. Ir pridūrė: – Beje, noriu.

– Na? – luktelėjęs paklausė jis.

– Man rūpi, kaip tu jautiesi.

Lengviausia į tokį klausimą atsakyti su tam tikra pašaipa.

– Pasakiškai, jeigu atsibudęs nebūčiau prisiminęs, kad nušoviau trylikametę mergaitę.

Stojo tyla, jis irgi tylėjo, nesumodamas, ką galėtų jai pasakyti. Sara jau senokai jam neskambindavo, netgi tada, kai spirdavo darbo reikalai. Anksčiau ji siųsdavo dokumentus faksu, o prireikus perduoti konfidencialius duomenis, atvažiuodavo jos padėjėjas Karlosas. Po skyrybų nė kalbos negalėjo būti apie telefono skambučius, ir netgi tada, kai jie vėl ėmė matytis, skambindavo tik Džefris.

– Džefri? – prabilo Sara.

– Tiesiog susimąsčiau, – tarė jis ir, keisdamas temą, paklausė: – Ką galėtum papasakoti apie Leisę?

– Jau vakar sakiau. Gera mergaitė, ir tiek, – tarė Sara, ir jos balse jis nugirdo lyg abejonę. Jis žinojo, kad ji jaučiasi kalta dėl Dženės Viver, bet niekuo negalėjo jai padėti. – Ji sumani, linksma. Daug kuo panaši į Dženę.

– Ar gerai ją pažinojai?

– Taip pažįstu visus vaikus, kuriuos matau keliskart per metus. – Patylėjusi Sara kalbėjo toliau: – Tai va. Su kai kuriais vaikais sueini į artimesnę pažintį. Taip ir aš artimiau susipažinau su Leise. Man regis, ji manimi žavisi.

– Keista, – tarė jis.

– O kas čia keista? – atsiliepė Sara. – Daugelis vaikų žavisi suaugusiaisiais. Tai neturi nieko bendra su seksu, tiesiog stengiasi juos sudominti, prajuokinti.

– Kol kas nieko nesuprantu.

– Jie pasiekia tam tikrą amžių, kai tėvai nusibosta. Kai kurie vaikai, aišku, ne visi, savo jausmus nukreipia į kitą suaugusį žmogų. Tai savaime suprantama. Jie paprasčiausiai ieško idealo, o tuo gyvenimo laikotarpiu tėvai to idealo neatitinka.

– Vadinasi, jos idealas buvai tu?

– Lyg ir taip, – atsakė Sara gana liūdnu balsu.

– Ar manai, kad ji tau viską papasakotų, jeigu jai kas nors atsitiktų?

– Nežinia, – atsakė Sara. – Tokio amžiaus paaugliams visaip atsitinka. Jie tampa slapukais.

– Tą patį sakė ir Greisė Paterson. Atseit jie turi paslapčių.

– Be jokios abejonės, – pritarė Sara. – Tokie pokyčiai vyksta brendimo amžiuje. Sukyla hormonai, gimsta nauji jausmai. Jie ima mąstyti apie tai, tačiau nėmaž neabejoja, kad suaugusieji nesugeba suvokti, kas jiems dedasi.

– Kaip tu manai, ar ji norėtų pasikalbėti su tavimi, jeigu kas nors atsitiktų?

– Visai galimas daiktas, bet, tiesą pasakius, ji visada ateidavo su mama. Juk negaliu išgrūsti mamos pro duris, nesukėlusi jokių įtarimų.

– Kaip tu manai, ar Greisė sutiktų palikti jus akis į akį?

– Man regis, ji sunerimtų. Ji gera motina. Labai rūpinasi savo vaikais, domisi viskuo, ką jie daro.

– Ir Bredas taip sako.

– Kuo čia dėtas Bredas? – paklausė Sara.

– Jis padeda naujosios baptistų bažnyčios pastoriui.

– Aha, tikrai, – prisiminė Sara. – Tikriausiai jis irgi važiavo slidinėti per Kalėdų atostogas.

– Taip, – patvirtino Džefris. – Iškylon vyko aštuoni vaikai: trys berniukai ir penkios mergaitės.

– Ne per daugiausia.

– Parapija nedidelė, – priminė jai Džefris. – Be to, slidinėjimas brangiai atsieina. Ne taip jau daug žmonių gali sau leisti tokią prabangą, juo labiau per šventes.

– Tikrai, – pritarė ji. – Ar vaikus prižiūrėjo vienas Bredas?

– Su mergaitėmis turėjo važiuoti bažnyčios sekretorė, bet prieš pat kelionę netikėtai apsirgo.

– Ar tu su ja kalbėjai?

– Ją ištiko lyg širdies smūgis. Jai tik penkiasdešimt aštuoneri, – tarė jis ir staiga prisiminė, kad vaikystėje tokio amžiaus moteris atrodė visiška senolė. – Ji išvyko į Floridą, pas vaikus, dabar jie turės ją slaugyti.

– Ką gi Bredas papasakojo apie Dženę ir Leisę?

– Nieko ypatinga. Sakė, kad Leisė ir Dženė dažniausiai laikėsi skyrium, o kiti vaikai slidinėjo ir pramogavo.

– Tokio amžiaus mergaitėms tai įprasta. Jos mėgsta vaikščioti po dvi, po tris.

– Aha, – atsiduso Džefris, dar jausdamasis pavargęs po vakarykštės dienos. – Bredas nuėjo pas Dženę į namus, kai ji nustojo lankyti bažnyčią. Vos jį išvydusi, ji apsipylė ašaromis ir nenorėjo su juo kalbėti.

– Ir ką jis darė?

– Išėjo it musę kandęs. Paprašė Deivį Fainą, kad jis nueitų, bet ir Deivis nieko nepešė.

– Ar kalbėjaisi apie tai su Deiviu?

– Trumpai. Jis skubėjo į terapijos seansą.

Prisiminus Leną, Džefrį ėmė graužti sąžinė. Kam reikėjo leisti jai per terapijos seansą klausinėti Fainą? Džefris per greit pasidavė, nes taip jam buvo patogiau.

– Džefri? – pašaukė Sara, primindama, kad laukia atsakymo į savo klausimą.

– Aha, atsiprašau, – tarė Džefris.

– Ką pasakė Fainas?

– Tą patį, ką ir Bredas. Pasisiūlė užeiti kitą dieną ir pasišnekėti, bet, regis, naudos nebus nei iš vieno, nei iš kito. – Džefris pasitrynė akis, galvodamas, kokio šiaudo dar galėtų griebtis. – Na, o kaip Markas Patersonas? – pagaliau paklausė. – Ar jis nepasirodė tau keistas?

– Keistas? Ką turi omeny?

– Na, toks keistas…

Džefris bandė rasti tinkamą žodį. Jis nenorėjo Sarai pasakoti apie pokalbį, nes reikėtų paminėti ir tai, kas atsitiko Lenai. Jam atrodė, kad, jai šnekantis su paaugliu, kažkas atsitiko, kažkodėl jis šerį pastatė.

– Keistas, ir tiek.

Sara nusijuokė.

– Vargu ar galėčiau atsakyti tau į šį klausimą.

– Na, gal gašlus, – tarė jis, pagalvojęs, jog tai pats tinkamiausias žodis Markui Patersonui apibūdinti. – Jis atrodė labai gašlus.

– Ką gi… – sprendžiant iš balso, lyg truputį sumišusi nutęsė Sara. – Gražus vaikas. Man regis, jau seniai lytiškai aktyvus.

– Juk jam ką tik suėjo šešiolika metų.

– Džefri, – prabilo Sara tokiu tonu, lyg kalbėdama su protiškai atsilikusiu žmogumi, – į mane kreipiasi dešimties metų mergaitės, kurioms dar neprasidėjusios menstruacijos, ir klausinėja, kaip išvengti nėštumo.

– Viešpatie! – atsiduso jis. – Kur tai girdėta, iš pat ankstaus ryto klausytis tokių dalykų!

– Sveikas atvykęs į mano pasaulį, – tarė Sara.

– Aha.

Jis dirstelėjo į futbolo marškinėlius, kabančius ant sienos, stengdamasis prisiminti, kaip jis jautėsi, būdamas Marko Patersono amžiaus, kai visas pasaulis atrodė platus ir viliojantis. Nors Markui Patersonui vargu ar pažįstamas toks jausmas.

Džefris kamavosi, jausdamasis kaip supančiotas. Troško kuo greičiau grįžti į Grantą, toliau tirti bylą. Bent jau galėtų nenuleisti akių nuo Lenos. Jam atrodė, kad ji priėjo ribą, tačiau ligi vakarykštės dienos jis nesuvokė, kad ji prie bedugnės krašto ir kiekvieną akimirką gali neišlaikyti pusiausvyros.

– Džefri, kas tau? – paklausė Sara.

– Aš nerimauju dėl Lenos, – tarė jis, išliedamas širdį.

Jis nerimavo dėl Lenos jau dešimt metų, nuo tos dienos, kai priėmė ją į darbą. Iš pradžių nerimavo, nes, budėdama mieste, ji pernelyg įsijausdavo – griebdavo visus, kas pakliūva, lyg nuo to priklausytų jos gyvybė. Nerimavo ir vėliau, kai, tapusi tyrėja, ji, nepaisydama pavojaus, stumdavo įtariamuosius prie bedugnės krašto, kol pagaliau pati ten atsidurdavo. Nerimavo ir dabar, kai ji artėjo prie pražūties. Jis neabejojo, kad ilgai ji neištvers. Tik nežinia, kada tai įvyks. Staiga jis suprato, kad nuo pat pirmos dienos, kamuojamas baimės, laukė, kada ji peržengs ribą.

– Būtų keista, jeigu dėl jos nesijaudintum, – tarė Sara. – Kodėl tu nepervedi jos į ramesnį darbą?

– Tuomet ji visai palūžtų, – atsakė jis, puikiai suvokdamas, jog tai tiesa. Be darbo Lena būtų užtroškusi kaip be oro.

– Dar kas nors?

Džefris prisiminė savo pokalbį automobilyje su Lena. Ji nebuvo visiškai tikra, kai pasakė, kad šūvis buvo neišvengiamas.

– Kai aš… – prabilo jis, nelabai aiškiai suvokdamas, kaip turėtų tai pasakyti. – Kai vakar kalbėjausi su Lena…

– Na?

– Rodos, ji buvo nelabai tikra tuo, kas įvyko.

– Turi galvoje šūvį? – aiškiai suirzusi paklausė Sara. – Ką gi ji pasakė?

– Svarbu ne tai, ką ji pasakė, o kaip pasakė.

Sara sumurmėjo kažką panašaus į keiksmažodį.

– Ji tiesiog žaidžia tavimi, norėdama man nervus pagadinti.

– Lena ne tokia.

– Žinoma, tokia, – atrėžė Sara. – Visada buvo tokia.

Džefris nesutikdamas papurtė galvą.

– Man rodos, ji tiesiog nėra tuo įsitikinusi.

Sara vėl patyliukais nusikeikė.

– Na ir puiku!

– Sara, nieko jai nesakyk, gerai? – tarė Džefris, bandydamas ją nuraminti. – Kitaip bus dar blogiau.

– Kodėl aš turėčiau jai ką nors sakyti?

– Sara… – Jis pasitrynė užmiegotas akis ir nutarė verčiau pakeisti temą. – Klausyk, dabar aš kaip tik ruošiausi eiti į ligoninę…

– Ji man nusibodo iki gyvo kaulo.

– Žinau, – tarė jis. – Savo akimis mačiau.

– Aš tiesiog…

– Sara, man tikrai metas eiti, – pertraukė jis ją.

– Tiesą pasakius, aš tau ne šiaip sau skambinu, – tarė ji, sušvelnindama toną. – Ar gali mane išklausyti?

– Žinoma, – ūmai suklusęs, atsakė jis. – Kas atsitiko?

Jis išgirdo, kaip ji sunkiai atsiduso, lyg ruošdamasi šokti į bedugnę.

– Sakyk, ar tu grįši šį vakarą?

– Ko gero, labai vėlai.

– Na, gal rytoj vakare?

– Jei grįšiu šį vakarą, rytoj vakare grįžti nebereikės.

– Ar tu toks kvailas, ar tik apsimeti?

Jis prisiminė visą pokalbį ir nusišypsojo, supratęs, ko nori jį paprašyti Sara. Įdomu, dingtelėjo jam, ar ji kada nors kreipėsi į ką nors su tokiu prašymu?

– Aš niekada negarsėjau sumanumu, – atsakė jis.

– Tikrai, – sutiko ji ir nusijuokė.

– Na?

– Matai… – pradėjo Sara ir atsiduso.

Jis išgirdo, kaip ji sumurmėjo:

– Kaip kvaila!

– Ką sakei?

– Sakiau… – prabilo ji ir nutilo. – Sakiau, kad rytoj vakare esu laisva.

Džefris pasitrynė skruostus, jausdamas, kad nejučia šypsosi. Dingtelėjo mintis, kad šiame kambaryje niekada nesijautė toks laimingas. Nebent tą dieną, kai iš Oberno jam paskambino ir pranešė, kad jis galės nemokamai studijuoti koledže, jeigu kiekvieną šeštadienį eis į stadioną grumtis dėl kamuolio.

– Šit kaip? Ir aš laisvas, – atsiliepė jis.

– Tuomet…

Sara tikriausiai tikėjosi, kad jis užbaigs jos mintį. Džefris atsisėdo ant lovos, tardamas sau, jog derva greičiau užšals pragare, nei jis gelbės ją iš bėdos.

– Ateik pas mane, – galiausiai tarė ji. – Apie septintą, gerai?

– Ko?

Jis išgirdo, kaip, jai staiga atsilošus, sugirgždėjo kėdė. Matyt, ji kilstelėjo ranką prie akių.

– Dieve, su tavim neįmanoma kalbėti!

– Ko turėčiau ateiti?

– Noriu su tavim pasimatyti, – atsakė ji. – Ateik septintą. Aš paruošiu vakarienę.

– Palauk…

Iš visa ko sprendžiant, ji jau viską apgalvojo. Geros virėjos gabumais ji niekada negarsėjo.

– Užsakysiu ko nors iš „Alfredo“, – pasiūlė ji.

Džefris vėl nusišypsojo.

– Pasimatysime septintą.

Vaikystėje Džefris prikrėtė nemažai kvailysčių. Mokykloje jis turėjo du ištikimus draugus, gyvenusius toje pačioje gatvėje: Džerį Longą, fejerverkų mėgėją, ir Bobį Blankenšipą, kuriam patikdavo klausytis sprogimų, jie visi trys ne kartą rizikavo gyvybe, kol pagaliau subrendo ir merginomis ėmė domėtis labiau nei griausmais.

Būdami vienuolikos, jie sprogdindavo petardas, pagamintas iš butelių, sudėję jas į plieninį būgną už Džefrio namo. Kai jiems suėjo dvylika, būgnas atrodė panašus į spuoguotą Bobio Blankenšipo veidą. Kai jie buvo trylikos, Džeris Longas gavo Oposumo pravardę, nes, būgnui pagaliau susprogus, skeveldra vos nenurėžė jam viršugalvio ir jis tysojo Džefrio namų galiniame kieme nelyginant oposumas, kol Džinos Heris iškviesta greitoji pagalba išvežė jį į ligoninę, o policija įvarė baimės Džefriui ir Spuogiui Bobiui.

Džefris gavo pravardę vėliau, kai susidomėjo merginomis ir – svarbiausia – kai jos ėmė domėtis juo. Kaip Oposumas ir Spuogius, jis žaidė futbolą, ir mokykloje jie buvo labai gerbiami, nes tuomet jų komanda laimėdavo visas rungtynes. Džefris pirmas iš jų pasibučiavo su mergina, pirmas pradėjo smaukytis ir pirmas pagaliau prarado skaistybę. Už tuos žygdarbius pelnė Apsukruolio pravardę.

Pirmą kartą atvežęs Sarą į Silakogą, Džefris taip jaudinosi, kad prakaitavo delnai. Jie buvo neseniai susipažinę, ir Džefris laikė ją šiek tiek aukštesnio lygio nei Oposumas ir Spuogius, o juo labiau už save. Silakoga buvo nedidelis pietinių valstijų miestelis. Priešingai nei Hartsdeilyje, ten nebuvo nei koledžo, nei dėstytojų. Diduma gyventojų dirbo pramonėje – tekstilės fabrike ir marmuro kirtykloje. Džefris nelaikė jų antrarūšiais, bet vis dėlto manė, kad Sara gali nesmagiai jaustis jų draugijoje.

Sara nebuvo iš tų, kuriuos vietiniai vadino „mokslo žmonėmis“. Ji buvo gydytoja, o jos tėvai priklausė veikiau darbininkų klasei, tačiau Edis Lintonas mokėjo kalti pinigą. Jos tėvai turėjo sklypų prie ežero ir net nuomojo kambarius Floridoje. Be kita ko, Sara buvo ne tik ragavusi mokslo, bet ir apskritai iš prigimties skvarbaus proto, nuovoki, ne iš tų moterų, kurios atneša šlepetes vyrui, kai šis grįžta iš darbo, ir patiekia karštą vakarienę. Priešingai, Sara galėjo iš Džefrio tikėtis tokių paslaugų.

Už septynių mylių nuo Toliverio namų buvo parduotuvė „Pas Ketą“, kur Džefris, kaip ir visi miestelio gyventojai, dažnai lankydavosi. Ten buvo galima nusipirkti pieno, tabako gaminių, benzino ir masalo. Tašais grįstos grindys buvo šerpetotos, reikėjo žiūrėti po kojomis, kad užkliuvęs neparvirstum. Lubos buvo žemos, pageltusios nuo tabako dūmų ir prasisunkusio vandens dėmių. Prie durų rikiavosi šaldytuvai, prigrūsti ledų ir kokakolos skardinių, o prie kasos puikavosi didelė vitrina su Moon Pie sausainiais. Lauke stovėjo benzino kolonėlės, ir sulig kiekvienu prileistu galonu sučirkšdavo skambutis.

Džefriui tebegyvenant Oberne, Ketas iškeliavo į aną pasaulį, ir Oposumas, tuo metu dirbęs parduotuvėje, ėmė tvarkyti visus reikalus. Po šešerių metų iš Keto našlės išpirko parduotuvę ir pervadino ją „Pas Oposumo Ketą“. Virš nušiurusio pastato pirmąsyk išvydusi iškabą, Sara susižavėjo: iškaba priminė jai Elioto eilėraštį. Džefris buvo iš gėdos besislepiąs po automobiliu, bet Sara tik prapliupo kvatoti. Beje, Sara smaginosi visą savaitgalį. Antrą viešnagės dieną ji gulėjo prie tvenkinio su Oposumu ir jo žmona ir kvatojo, klausydamasi pasakojimų apie Džefrio jaunystės žygdarbius.

Džefris šyptelėjo, prisiminęs tą dieną, nors tuomet jam nelabai patiko, kad iš jo šaipomasi. Sara buvo pirma moteris, išdrįsusi jį traukti per dantį, ir, tiesą pasakius, tikriausiai kaip tik tuo ir palenkė jo širdį. Pasak motinos, jis mėgo iššūkius.

Sukdamas į „Pas Oposumo Ketą“ automobilių aikštelę, Džefris pagalvojo, kad Sara veikiausiai ir buvo vienas tokių iššūkių. Pasikeitus parduotuvės savininkui, įvyko daug permainų, o dar daugiau permainų įvyko per tą laiką, kol Džefrio nebuvo mieste. Nepasikeitė tik Oberno universiteto emblema ant durų. Alabamos valstija „sirgo“ dėl dviejų universitetų – Oberno ir Alabamos – komandų, ir vietiniai gyventojai paprastai klausdavo svarbiausio dalyko: „Už ką sergi?“ Džefris ne kartą savo akimis matė, kaip kildavo grumtynės, kam nors neteisingai atsakius į klausimą.

Po dešinei nuo parduotuvės radosi vaikų darželis, paskutinįsyk, kai Džefris lankėsi mieste, jo dar nebuvo. Po kairei kaip ir anksčiau buvo Darnelos, Oposumo žmonos, būrimo ir astrologijos salonas „Madam Bel“. Madam Bel, kaip ir Ketas, jau seniai paliko šį pasaulį. Džefrio nuomone, Darnela ėmėsi to verslo iš dyko buvimo, neturėdama ką veikti, kol vaikai mokykloje. Būdamas aukštesnėse klasėse, jis kartais kviesdavo ją į pasimatymą, kol įsikišo Oposumas, rimtų ketinimų vedamas. Džefris negalėjo įsivaizduoti, kaip tokia nenuorama galėtų tenkintis tokiu gyvenimu, bet pasitaiko ir keistesnių dalykų. Beje, kai jie baigė vidurinę mokyklą, Darnela jau tris mėnesius buvo nėščia. Vadinasi, ji neturėjo kitos išeities.

Jis sustojo ne prie parduotuvės, bet prie „Madam Bel“. Iš automobilio garsiakalbių sklido švelni Lynyrd Skynyrd grupės atliekama daina „Gimtoji Alabama“. Tą dainą jis rado krūvelėje kasečių, sukrautų jo kambaryje po langu, ir sulig pirmaisiais vienos mėgstamiausių dainų akordais širdį užliejo ilgesys. Keista, vienu tarpu kažkas tau labai patinka, paskiau išdyla iš atminties, kol vėl netikėtai išnyra iš praeities. Tokie pat jausmai jį užplūsdavo ir atvykus į gimtąjį miestą, ir susitikus su senais draugais. Bendraujant su Oposumu ir Darnela atrodė, jog per pastaruosius dvidešimt metų niekas nepasikeitė. Džefriui protas nenešė, kaip į visa tai reikėtų žiūrėti.

Bet užtat, vos susitikęs ligoninėje su motina, po dešimties minučių jis panoro kuo greičiau grįžti į Grantą. Nežinia kodėl jį prislėgė ir jos glamonė, kai jie apsikabino susitikę, ir balsas, ir padrikas kalbėjimas. Mejė Toliver niekada nebuvo patenkinta gyvenimu, ir širdies gilumoje Džefris buvo įsitikinęs, kad tėvas tik todėl ir buvo toks menkas vagilius: tiesiog trokšdavo įkliūti ir atsidurti cypėje, kad žmona nezirztų kas mielą dieną, koks jis netikša. Kaip ir Džimis, Mejė buvo užkietėjusi girtuoklė ir, nors niekada nebuvo pakėlusi prieš jį rankos, galėjo keliais žodžiais sumalti jį į miltus. Laimė, regis, dar gebėjo pati apsitarnauti, nors ir prisipylusi tiek alkoholio, kiek traktoriui užtektų nuvažiuoti šešiasdešimt mylių. Pasak Mejės, visa kuo kalta kaimynų katė: taip netikėtai stryktelėjusi, kad ji išsigandusi ir nukritusi nuo laiptų. Tą rytą girdėjęs kniaukiant kates, Džefris lengvai patikėjo jos žodžiais. Džefris džiaugėsi, kad motinos nereikės slaugyti, nors to nei kam nors kitam, nei sau nebūtų išpažinęs.

Išlipdamas iš automobilio, Džefris ko nesuklupo, slystelėjęs ant žvyruoto tako. Motinos namuose jis persirengė, apsimovė džinsus ir apsivilko polo marškinėlius, ir dabar keistokai jautėsi, vidury savaitės vilkėdamas ne įprasta apranga. Netgi ketino apsiauti kasdienius batus, bet, pasižiūrėjęs į veidrodį, apsigalvojo. Eidamas prie „Madam Bel“ salono, užsidėjo tamsius akinius.

Būrimo ir astrologijos salonas veikiau priminė lūšną – jam einant į vidų, gailiai sucirpė veriamos durys. Pasibeldęs jis atsidūrė mažyčiame laukiamajame. Viskas atrodė kaip vaikystėje. Spuogius kartą įkalbino Džefrį nueiti pas Madam Bel pasiburti iš delno. Jam nepatiko tai, ką ji jam išbūrė, ir nuo to laiko niekada kojos ten nekėlė.

Kyštelėjęs galvą pro duris, Džefris pažvelgė į kitą kambarį. Darnela sėdėjo prie stalo, ant kurio buvo išdėliotos taro kortos. Televizoriaus beveik nebuvo girdėti, gal paprasčiausiai visus garsus kambaryje stelbė ūžiantis kondicionierius. Darnela megzdama žiūrėjo televizorių – palinkusi į priekį, stengdamasi išgirsti kiekvieną žodį.

– Uhu! – sušuko Džefris.

– O Viešpatie!

Darnela pašoko, išmesdama mezginį. Sustojo prie stalo, prisidėjusi ranką prie krūtinės.

– Apsukruoli, mirtinai mane išgąsdinai.

– Žiūrėk, kad kitąsyk to neatsitiktų, – nusijuokė jis ir apkabino ją per pečius.

Ji buvo nedidelio ūgio, bet apvalutė, dailių klubų. Jis atsitraukė atbulas per žingsnį, kad galėtų geriau ją apžiūrėti. Nuo mokyklos laikų Darnela beveik nepasikeitė. Plaukai buvo tokie pat juodi, tik vietomis žilstelėję, ilgi, ko gero, siektų juosmenį, jeigu – tikriausiai dėl karščio – nebūtų surišti į arklio uodegą.

– Ar buvai pas Oposumą? – paklausė ji, vėl sėsdama prie stalo. – Ko čia atvažiavai? Tikriausiai mamos aplankyti?

Džefris šypsodamas atsisėdo priešais. Darnela visada tarškėdavo kaip kulkosvaidis.

– Ir taip, ir ne.

– Ji pasigėrė, – kaip paprastai tiesiai šviesiai išrėžė Darnela.

Kaip tik dėl to tiesmukumo kadaise Džefris nustojo su ja matytis. Ji sakydavo tai, ką galvoja, ir aštuoniolikmečiam Džefriui tai visiškai nepatiko.

– Žiemą būtume žlugę, jeigu ji nebūtų pirkusi tiek alkoholio, – tarė ji.

– Žinau, – atsakė Džefris, susinerdamas rankas ant krūtinės. Jis apmokėdavo motinos sąskaitas – ji tiesiog mirko alkoholyje. Buvo beprasmiška ginčytis su senute: verčiau tegu tūno namie ir geria, užuot ėjusi bastytis gatvėmis.

– Aš tiesiai iš ligoninės, – tarė jis. – Kai buvau palatoje, ji gavo taurelę degtinės.

Darnela ėmė dėstyti kortas.

– Senutei prasidėtų baltoji karštinė, jeigu ji negautų išgerti.

Džefris patraukė pečiais. Ligoninėje gydytojas sakė tą patį.

– Na, ko spoksai? – paklausė Darnela, ir Džefris nusišypsojo, susigriebęs, kad nenuleidžia nuo jos akių. Jis galvojo, kad kalbėtis apie motinos alkoholizmą su Darnela kur kas lengviau nei su Sara. Jis negalėjo suvokti kodėl. Gal todėl, kad Darnela augo toje pačioje aplinkoje. Šnekėtis apie tai su Sara būdavo nemalonu, gėda ir pikta.

– Kiekvienąsyk, kai čia atvažiuoju, tu atrodai vis gražesnė. Kas tau darosi? – paerzino jis.

– Apsukruoli, Apsukruoli! – tarė Darnela ir caktelėjo liežuviu. Paguldžiusi ant stalo dvi kortas, paklausė: – Na, tai kodėl Sara su tavimi išsiskyrė?

– Ką, nejau kortos tau pasakė? – nustebo Džefris.

Ji vylingai nusišypsojo.

– Supratau iš Kalėdų sveikinimų. Atgaliniame adrese Sara parašė „Linton“. – Ji padėjo dar vieną kortą ant stalo. – Ką gi tu pridarei? Buvai jai neištikimas?

Jis parodė į kortas.

– Kodėl jos tau nepasako?

Ji palingavo galvą, dėdama dar dvi kortas.

– Man rodos, buvai jai neištikimas ir įkliuvai nusikaltimo vietoje.

– Ką?

Darnela nusijuokė.

– Manai, jeigu ji nesikalba su tavimi, vadinasi, nesikalba ir su manimi?

Jis papurtė galvą, nieko nesuprasdamas.

– Mudvi pasišnekame telefonu, kvailiuk, – tarė ji. – Aš dažnai skambinu Sarai.

– Ką gi, tuomet turėtum žinoti, kad mes vėl susitinkame, – tarė jis, jausdamas, jog vėl prašneko kaip ankstesnysis pagyrūnas Apsukruolis, tačiau nesugebėjo susivaldyti. – Ką dar apie tai sako tavo kortos?

Ji apvertė dar kelias kortas, pasižiūrėjo į jas keletą sekundžių ir susiraukė. Galiausiai subraukė kortas į krūvą.

– Kažkokias kvailystes, apie kurias neverta nė kalbėti, – sumurmėjo ji. – Verčiau eikime pas Oposumą. Jis velniškai apsidžiaugs tave pamatęs, kaip kažin ką.

Ji ištiesė ranką, ir Džefris sudvejojo, svarstydamas, ar verta prašyti ją paburti iš delno. Džefris vargu ar tikėjo tiek jos, tiek kitų aiškiaregių talentu, bet jį suerzino tai, kad ji net nepabandė ko nors prasimanyti ir įkvėpti jam drąsos.

– Eime, – tarė ji, timptelėdama jam už rankovės.

Džefris pakluso ir išėjo įkandin iš lūšnos į negailestingą Alabamos karštį. Žvyruotoje automobilių aikštelėje nebuvo nė vieno medelio, ir, eidamas degalinės link, Džefris pajuto, kaip saulė svilina jam viršugalvį.

– Man patinka Sara, – tarė Darnela, imdama jį už parankės.

– Ir man patinka, – atsakė jis.

– Aš nejuokauju, Džefri.

Jis stabtelėjo, nes ji labai retai pavadindavo jį Džefriu.

– Jeigu ji duos tau dar vieną progą, nepražiopsok.

– Neturiu tokių ketinimų.

– Nėra ko maivytis, Apsukruoli, – tarė ji, tempdama jį parduotuvės link. – Ji tau per gera ir, dievaži, per protinga. – Ji palaukė, kol jis atidarys duris. – Nepražiopsok.

– Tavo pasitikėjimas manimi įkvepia jėgų.

– Tiesiog nenoriu, kad mažylis Džefris vėl susigadintų gyvenimą.

– Mažylis? – pakartojo jis, verdamas duris. – Na ir atmintį turi!

Ji buvo kažką beatsakanti, bet viską nustelbė griausmingas Oposumo balsas.

– Na, Apsukruoli? – suriaumojo Oposumas, lyg Džefris būtų grįžęs iš pasivaikščiojimo, o ne atvažiavęs po kelerių metų.

Džefris sužiuro į draugą, vargais negalais išsigaunantį iš už prekystalio. Jam trukdė pilvas, bet vis dėlto, nepaisydamas jokių fizikos dėsnių, jis atsistojo ant kojų.

– Velniai rautų! – sušuko Džefris, tapšnodamas jam per pilvą. – Darnela, kodėl tu man nepasakei, kad jūs laukiate šeimos padidėjimo?

Oposumas nuoširdžiai nusikvatojo, glostydamasis pilvą.

– Jeigu bus berniukas, pavadinsime Stiebeliu, jeigu mergaitė – Cisterna. – Apkabinęs Džefrį per pečius, nusivedė jį parduotuvėn. – Kaip laikaisi, berneli?

Ilgai nesvarstydamas, Džefris išpoškino įprastą atsakymą:

– Kai buvau tavo ūgio, jau nebebuvau bernelis.

Oposumas nusikvatojo, atlošęs galvą.

– Gaila, kad su mumis nėra Spuogiaus. Ar ilgai būsi mieste?

– Neilgai, – atsakė Džefris. – Tiesą pasakius, jau važiuoju namo.

Grįžtelėjęs pastebėjo, kad Darnelos nebėra.

– Gera moteris, – tarė Oposumas.

– Negaliu patikėti, kad ji tebegyvena su tavimi.

– Eidamas gulti, atimu iš jos raktus, – tarė, mirktelėjęs Džefriui. – Gal nori alaus?

Džefris žvilgtelėjo į sieninį laikrodį.

– Paprastai iki vidurdienio negeriu.

– Gerai, gerai, – atsakė Oposumas. – Na, o kokakolos?

Ir, nelaukdamas atsakymo, ištraukė iš šaldytuvo du butelius.

– Na ir karšta, – tarė Džefris.

– Aha, – sutiko Oposumas, į stalo kraštą atidarydamas butelius. – Man regis, tu užbėgai paprašyti, kad nenuleisčiau akių nuo tavo mamos.

– Namie turiu labai svarbių reikalų, – tarė jis, džiaugdamasis, kad Grantas jam tapo namais. – Aišku, jeigu tau nesunku.

– Niekai, – mostelėjo Oposumas, paduodamas Džefriui butelį. – Nesirūpink. Juk ji beveik kaimynė.

– Ačiū, – padėkojo Džefris, žiūrėdamas, kaip Oposumas, nukėlęs nuo lentynos maišelį su žemės riešutais, ėmė gliaudyti juos dantimis. Pasiūlė vaišintis ir Džefriui, bet šis atsisakė.

– Velniškai gaila, kad ji parvirto, – tarė Oposumas, į butelį berdamas žemės riešutus. – Pastaruoju laiku baisūs karščiai. Man regis, jai tiesiog apsisuko galva.

Džefris gurkštelėjo kokakolos. Oposumas nežadėjo atsisakyti savo vaidmens: kaip paprastai gynė Meję Toliver. Džeris Longas ne veltui gavo šią pravardę tą dieną, kai dėjosi negyvas Džefrio kieme. Oposumas toli nepažengė, kaip ir anksčiau nekreipė dėmesio į tai, kas vyksta panosėje.

Langas suvirpėjo nuo griausmingo repo, ir Džefris atsisukęs spėjo pamatyti prie namo privažiuojant bordo spalvos pikapą. Repo kakofonija griaudėjo, kol užgeso variklis ir, iššokęs iš kabinos, durų link žengė paniuręs paauglys.

Jis vilkėjo tokios pat spalvos kaip automobilis marškinėliais su užrašu „Pirmyn, Taidai“, baltomis raidėmis išvedžiotu ant piestu pasistojusio dramblio. Džefriui iškart krito į akis jo plaukai, gelsvi kaip prinokę kukurūzai, su mažyčiais raudonais segtukais galuose, kurie, jam einant, žvangsėjo atsidauždami vienas į kitą. Paauglys mūvėjo rausvai žalsvos spalvos kelnėmis, nukirptomis ties keliais, tačiau puskojinės ir teniso bateliai buvo „Krimson Taid“ spalvos. Džefris net krūptelėjo, sumetęs, kad vaikigalis nuo galvos iki kojų apsirengęs Alabamos universiteto sporto klubo apranga.

– Sveikas, tėti, – tarė vaikinas, kreipdamasis į Oposumą.

Susižvelgęs su bičiuliu, Džefris pasisuko į vaikiną.

– Džaredai? – kreipėsi į jį, lyg negalėdamas patikėti, kad jis Oposumo ir Darnelos lepūnėlis. Jis labiau panėšėjo į baikerį iš Alabamos gaujos.

– Sveikas, dėde Apsukruoli, – suniurzgė Džaredas ir, vilkdamas kojas grindimis, pro Džefrį ir tėvą nudrožė į kambarį už prekystalio.

– Klausyk, man protas neneša, – tarė Džefris.

Oposumas linktelėjo.

– Tikimės, kad jis apsigalvos. – Jis patraukė pečiais. – Jam patinka gyvuliai. Ne paslaptis, kad Oberno veterinarijos fakultetas geresnis nei Alabamos.

Džefris sukando dantis, kad neprapliuptų kvatoti.

– Tuoj grįšiu, – tarė Oposumas ir nuėjo paskui sūnų. – Vaišinkis, imk, ko tik širdis geidžia.

Baigęs gerti kokakolą, Džefris nuėjo į kitą parduotuvės galą pažiūrėti, kokio masalo turi Oposumas. Ten stovėjo vieliniai narveliai, pilnutėliai svirpiančių žiogų, ir didelė plastikinė statinė su drėgna žeme, kurioje kirbėjo, ko gero, tūkstančiai sliekų. Virš lentynų su narveliais buvo indas su vandeniu, kuriame šmaižiojo smulkios žuvytės, gulėjo tinkleliai ir indai masalui vežioti. Sarai patiko meškerioti, ir Džefris panūdo parsivežti sliekų, visiškai negalvodamas, kaip sunku būtų juos gyvus gabenti automobiliu. Bevažiuojant reikės sustoti kur nors pavalgyti, o palikti kepti sliekus įkaitusiame automobilyje nedora. Be to, Grante netrūksta parduotuvių, kur prekiaujama masalais.

Jis įmetė tuščią butelį į dėžę, numatytą perdirbamoms atliekoms rinkti, ir pro langą žvilgtelėjo į vaikų darželį šalia parduotuvės. Matyt, ten prasidėjo pertrauka, ir vaikai klykaudami išbėgo į lauką. Džefriui dingtelėjo, ar Dženė Viver kada nors jautėsi tokia laisva ir nevaržoma. Jam galvoje netilpo, kaip tokia storulė mergaitė galėtų trūkčiagalviais bėgioti po kiemą. Ko gero, ji sėdėdavo kur nors paunksnėje ir skaitydavo knygą, laukdama, kol skambutis vėl pakvies visus į klasę, kur ji jausdavosi kur kas smagiau.

– Ar jūs čia dirbat? – pasigirdo balsas.

Džefris krūptelėjęs atsisuko. Užpakaly prie masalų lentynų stovėjo kokių trisdešimties metų vyriškis, iš pažiūros – tikras proletaras: sudžiūvęs, romus, neatsargiai skutantis kai kur įpjautu veidu. Rankos atrodė raumeningos, matyt, išmankštintos statybose. Prie lūpos prilipusi kabojo cigaretė.

– Ne, – atsakė Džefris, šiek tiek susigėdęs, kad įkliuvo beprasmiškai spoksodamas pro langą. – Žiūrėjau į vaikus.

– Aha, – tarė vyriškis, žengdamas arčiau prie Džefrio. – Tokiu metu jie paprastai išbėga į lauką.

– Gal čia ir jūsų vaikas lanko? – paklausė Džefris.

Vyriškis keistai žvilgtelėjo į jį, lyg norėdamas geriau įsižiūrėti. Kilstelėjo ranką ir susimąstęs pasitrynė smakrą. Džefris nustebo išvydęs tatuiruotę tarp nykščio ir smiliaus. Tokią pačią tatuiruotę turėjo ir Markas Patersonas.

Džefris susimąstė, nusisukęs nuo vyriškio. Žiūrėdamas pro langą, pamatė stikle atsispindintį jo veidą.

– Daili tatuiruotė, – tarė Džefris.

Vyriškis atsiliepė pusbalsiu, lyg sąmokslininkas:

– Jūs irgi tokią turit?

Džefris papurtė galvą, kietai sučiaupęs lūpas.

– Kodėl? – paklausė vyriškis.

– Toks darbas, – atsakė Džefris, stengdamasis kalbėti kuo ramesniu balsu. Jam kilo kažkoks negeras įtarimas: protas tarytum veikė, bet nenorėjo dalytis su juo savo mintimis.

– Nedaug žmonių žino, ką tai reiškia, – tarė vyriškis, gniauždamas kumštį, ir šypsodamas pažvelgė į tatuiruotę.

– Esu matęs tokią pat vienam vaikui ant rankos, – tarė Džefris. – Ne tokiam kaip šie, – jis kryptelėjo galva vaikų darželio link. – Vyresniam.

Vyriškis plačiau nusišypsojo.

– Jums labiau patinka vyresni, ką?

Džefris žvilgtelėjo per vyriškio petį, dairydamasis Oposumo.

– Jis negreit pasirodys, – nuramino jį vyriškis. – Beveik kasdien jis turi bėdos su savo berniūkščiu.

– Tikrai?

– Aha, – patvirtino vyriškis.

Džefris vėl dirstelėjo pro langą ir kitokiomis akimis pažvelgė į vaikus, zujančius po kiemą. Jie jau nebeatrodė tokie laisvi ir laimingi. Jie atrodė pažeidžiami, neapsaugoti nuo pavojaus.

Žingtelėjęs Džefrio link, vyriškis tatuiruotąja ranka parodė kažką pro langą.

– Ar matot aną? – paklausė. – Mažylę su knygute rankose?

Džefris pažvelgė nurodyta kryptimi ir pamatė mergaitę, vidury kiemo sėdinčią medžio paunksnėje. Ji skaitė knygą: lygiai taip pat Džefris ką tik vaizdavosi Dženę Viver.

– Tai maniškė, – tarė vyriškis.

Džefris pajuto, kaip šiurpas nukrėtė kūną. Sprendžiant iš vyriškio tono, mergaitė nebuvo jo duktė. Balse skambėjo gašlumu nuspalvintos savininko gaidelės.

– Net iš tolo matyti, kokios žavios jos lūpytės, – tarė vyriškis.

Džefris lėtai nusisuko, stengdamasis nuslėpti pasišlykštėjimą.

– Gal nueitume kur nors kitur apie tai pasišnekėti?

Vyriškis prisimerkė.

– Ar čia jums nepatinka?

– Čia kažkodėl labai jaudinuos, – atsakė Džefris, bandydamas nusišypsoti.

Vyriškis įdėmiai pasižiūrėjo į jį ir vos pastebimai linktelėjo.

– Gerai, – tarė ir pasuko durų link, kas penki žingsniai atsigręždamas pažiūrėti, ar Džefris seka iš paskos.

Kai jie atsidūrė už pastato, vyriškis buvo beatsisukąs, bet Džefris iš užpakalio spyrė jam į pakinklius, ir šis parvirto.

– Viešpatie! – sušuko, susiriesdamas į kamuolį.

– Užsičiaupk, – įsakė Džefris ir atsivėdėjęs dar kartą spyrė jam į šlaunį, kad šis suvoktų, jog stotis ant kojų neverta.

Vyriškis gulėjo susigūžęs, tikėdamasis, kad Džefris ims jį mušti. Atrodė pasigailėtinas ir šlykštus, matyt, suprato, kodėl nepažįstamasis taip elgiasi, ir nuolankiai susitaikė su pelnyta bausme.

Džefris apsižvalgė, ar niekas jų nemato. Jis ketino atsakančiai prikulti niekšą, pasikėsinusį į mergaitę, tačiau, matydamas apgailėtiną, susigūžusią žmogystą, inkščiančią prie savo kojų, apsigalvojo. Smogti žmogui, kuris priešinasi, – tai viena, o mušti bejėgį – visai kas kita.

– Stokis! – paliepė Džefris.

Vyriškis pažvelgė, rankomis dangstydamasis veidą: baiminosi kokios nors gudrybės. Tuomet Džefris atsitraukė per žingsnį, ir vyriškis iš lėto atsitiesė ir atsistojo. Pakilo dulkės, ir Džefris atsikrenkštęs nusispjovė.

– Ko jums reikia? – paklausė vyriškis, iš marškinių kišenės traukdamas pakelį cigarečių.

Pakelis buvo sulamdytas, o cigaretė, kurią įsikišo į burną, sulinkusi. Jis pabandė prisidegti drebančiomis rankomis.

Džefris vos susitvardė neišplėšęs cigaretės jam iš burnos.

– Ką reiškia ši tatuiruotė?

Vyriškis gūžtelėjo pečiais, vis labiau įžūlėdamas.

– Ar priklausai kokiam nors klubui? – paklausė Džefris.

– Aha, keistuolių klubui, – tarė vyriškis. – Klubo nariams patinka mažos mergaitės. Ką dar norėtum sužinot?

– Vadinasi, visi jūsiškiai turi tokią tatuiruotę?

– Nežinau, – atsakė jis. – Aš nieko nepažįstu, jeigu nori sužinoti apie narius. Mes bendraujame per internetą. Anonimiškai.

Džefris sunkiai atsiduso. Be kita ko, internetas išugdė ir subūrė pedofilus, jie įniko platinti savo pasakojimus, svaičiojimus, kartais net vaikų nuotraukas. Džefris neseniai išklausė paskaitų ciklą apie teisėsaugos priemones jų atžvilgiu. Per visą šalį nuskambėjo kelios bylos, tačiau net Federalinio tyrimų biuro agentai negebėjo greitai susekti tų žmonių.

– Ką ji reiškia? – vėl paklausė Džefris.

Vyriškis pervėrė jį žvilgsniu.

– O kaip tu manai, ką ji, velniai rautų, galėtų reikšti?

– Sakyk, – prakošė Džefris pro sukąstus dantis, – jeigu nenori vėl atsidurti ant žemės, nesuvokdamas, kodėl tau iš subinės lenda žarnos!

Vyriškis linktelėjo, pešdamas dūmą ir palengva leisdamas jį pro nosį ir iš burnos.

– Širdis, – tarė vyriškis, rodydamas į savo ranką. – Didelė juoda širdis.

Džefris linktelėjo.

– Bet viduje širdelė, matai? – Vyriškis mėgaudamasis pažvelgė į tatuiruotę. – Širdelė balta. Ji tyra.

– Tyra? – paklausė Džefris ir staiga prisiminė kažkur girdėjęs šį žodį. – Ką turi galvoje?

– Na, tyra kaip kūdikis. – Jis įžūliai nusišypsojo. – Baltos širdelės dėka dalis juodos širdies tampa tyra. Aišku? Tai meilė, žmogau! Tik meilė.

Džefris tik vargais negalais suvaldė rankas ir neparbloškė vyriškio ant žemės. Atkišęs delną, pareikalavo:

– Duok šen piniginę!

Vyriškis atidavė nieko nelaukdamas, nepasakė nė žodžio, kai Džefris iš kišenės išsitraukė knygelę ir užsirašė jo duomenis.

– Še!

Džefris taip stipriai sviedė piniginę, kad ši atšoko, žmogėnui nespėjus jos pagauti.

– Aš užsirašiau tavo pavardę ir adresą. Jei kada nors pasirodysi šioje parduotuvėje ar trainiosies prie vaikų darželio, mano bičiulis tau snukį suardys. – Džefris patylėjo. – Ar supratai?

– Taip, pone, – atsakė vyriškis, nudelbęs akis.

– Pasakyk man svetainės adresą, – tarė jis.

Vyriškis tebestovėjo nudelbęs akis. Džefris žingtelėjo į priekį, tačiau vyriškis atšoko, prisidengdamas rankomis.

– Tai mergaičių mėgėjų puslapis, – tarė jis. – Jie kartais keičia adresą. Reikia panaršyti.

Džefris užsirašė kelis žodžius, nors ir šiaip jau buvo girdėjęs apie tokias svetaines.

Vyriškis vėl užtraukė dūmą ir luktelėjęs išpūtė.

– Ar jau viskas?

– Ana mergaitė… – pradėjo Džefris, stengdamasis tvardytis. – Jei kada nors pabandytum ją nuskriausti…

– Aš nesu jos nė kalbinęs, aišku? – atsiliepė vyriškis. – Tiesiog grožiuosi, ir gana. – Jis paspyrė akmenuką. – Žinai, jos tokios mielos. Kaip galima skriausti tokias mielas mergytes?

Nesusivaldęs Džefris smogė vyriškiui į veidą, ir šis, drauge su krauju išspjovęs dantį, virto ant žemės, laukdamas smūgių krušos.

Kone vemdamas iš pasišlykštėjimo, Džefris grįžo į parduotuvę.

9

Roberto E. Li vidurinėje mokykloje, vietinių vadinamoje prestižine, galėjo mokytis pusantro tūkstančio moksleivių iš trijų Granto apygardos miestų. Tiesą pasakius, pačiame mokyklos pastate visiems mokiniams vietos neužteko, todėl kai kurios klasės buvo laikinai įrengtos gyvenamosiose priekabose, sustatytose už mokyklos beisbolo aikštėje. Mokykloje buvo keturi direktoriaus pavaduotojai ir direktorius, Džordžas Klėjus, kuris, sprendžiant iš žmonių kalbų, didžiąją laiko dalį leisdavo prie rašomojo stalo, valstijos gubernatoriui kurdamas naujas edukacines programas – pagal jas mokytojai daugiau laiko praleisdavo pildydami įvairius formuliarus ir lankydami tobulinimosi kursus nei mokydami vaikus.

Jiems einant koridoriumi pro pasieniais iš abiejų pusių išrikiuotas moksleivių spinteles, Bredas sukiojo rankose kepurę, policininko batais kaukšėdamas plytelių grindimis. Lena nejučia skaičiavo jo žingsnius. Aplinka buvo grynai valdiška, po kojomis – baltutėlės plytelės, sienos pilkos, betoninės, sugeriančios garsus, spintelės nudažytos tamsiai raudona spalva. Kur pažvelgsi, visur kabojo plakatai, šlovinantys pietiečių pergales, skatinantys moksleivius atsisakyti narkotikų, cigarečių ir sekso.

– Ankšta ir slogu, – pusbalsiu, kone pakuždomis tarė Bredas.

Lena neišsprogino akių, nors tik vargais negalais susivaldė. Jiems pasikalbėjus su Džordžu Klėjum, Bredas elgėsi kaip baikštus moksleivis, o ne policininkas. Net iš pažiūros jis buvo panašus į berniūkštį – veidas apskritas, šviesūs plaukai susitaršę, tolydžio svyrantys ant akių.

– Štai ponios Mak kabinetas, – tarė jis, rodydamas į uždarytas duris, ir pro langelį dirstelėjo į vidų. – Ji mokė mane anglų kalbos, – pridūrė, nuo kaktos braukdamas plaukus.

– Aha, – atsiliepė Lena, bet nė negrįžtelėjo.

Visos durys buvo uždarytos ir užrakintos. Kaip ir didumoje provincijos mokyklų, Roberto Li mokykloje buvo imtasi priemonių, kad į vidų nepatektų pašaliniai asmenys. Koridoriais vaikščiojo mokytojai, prie įėjimo budėjo du policininkai, „sargiai“, pasak Džefrio, tam atvejui, jeigu atsitiktų kokia nelaimė. Budėjimo metu Lena ne kartą buvo kviečiama į mokyklą suimti narkotikų prekeivių ir triukšmadarių. Iš patirties ji žinojo, kad su mažamečiais nusižengėliais, sučiuptais mokykloje, susidoroti kur kas sunkiau nei su suaugusiais. Nepilnamečiai nusikaltėliai paprastai išmano įstatymus nepalyginti geriau už policininkus, todėl jų visiškai nebijo.

– Čia viskas pasikeitė, – tarė Bredas, lyg įspėjęs jos mintis. – Neįsivaizduoju, kaip mokytojai su jais tvarkosi.

– Kaip ir mes, – atkirto Lena, nutraukdama kalbą.

Ji niekada nemėgo mokyklos ir dabar buvo kaip nesava. Po pokalbio su Marku Patersonu ji jautėsi nei šiaip, nei taip: sugebėjusi prašnekinti paauglį, iš dalies atgavo pasitikėjimą savimi, bet drauge krimtosi, kad leido jam peržengti ribą. Visa bėda, kad Džefris, regis, tai pastebėjo.

– Štai čia, – tarė Bredas, sustodamas prie Dženės Viver spintelės. Ištraukęs iš kišenės popieriaus lapelį, pridūrė: – Kodas…

Lena kyštelėjo nykštį po skląsčiu ir atidarė spintelę.

– Kaip tu atidarei? – nustebo Bredas.

– Tik mulkiai naudojasi kodais.

Bredas paraudo, tačiau, stengdamasis nuslėpti gėdą, ėmė traukti iš spintelės Dženės Viver daiktus.

– Trys vadovėliai, – tarė jis, paduodamas Lenai knygas, ir ji skubiai jas perskleidė. – Sąsiuvinis, – vardijo jis toliau. – Du pieštukai ir kramtomoji guma.

Lena dirstelėjo į siaurą spintelę ir įsitikino, kad Dženė Viver buvo kur kas valyvesnė nei ji. Viduje net paveikslėlių nebuvo priklijuota.

– Viskas? – paklausė ji, nors ir pati matė, kad spintelė tuščia.

– Viskas, – atsakė Bredas, perskleisdamas Lenos jau peržiūrėtas knygas.

Lena atvertė sąsiuvinį su šuniuku ant viršelio. Lapas buvo padalytas į šešis spalvotus skyrelius, po vieną kiekvienai pamokai. Beveik visas sąsiuvinis buvo prirašytas, bet, išskyrus pamokas, nieko daugiau nebuvo. Dženė Viver net nebuvo nieko pripaišiusi paraštėse.

– Tikriausiai ji buvo gera mokinė, – tarė Lena.

– Ji buvo trylikos ir jau devintokė.

– Kas čia tokio?

– Vadinasi, ji peršoko vieną klasę, – tarė Bredas, dėdamas knygas į spintelę tokia pačia tvarka. Paskiau patikrino kramtomąją gumą, ar tai tikrai guma. – Labai tvarkinga mergaitė.

– Aha, – pritarė Lena, paduodama Bredui sąsiuvinį. Palaukė, kol jis perskleidė, tikrindamas, ar ji nebus ko pražiūrėjusi.

– Labai graži rašysena, – liūdnai tarė Bredas.

– Kokią nuomonę apie ją susidarei, kai važiavote slidinėti?

Bredas nubraukė nuo akių nukarusią plaukų sruogą.

– Ji buvo labai rami. Kaip gaila, kad neatkreipiau į ją dėmesio. Tiesa, mergaitės laikėsi skyrium. Drauge su jomis turėjo važiuoti ponia Grėj, bet netikėtai apsirgo. Nenorėjau jų nuliūdinti, be to, tėvai jau buvo apmokėję kelionę… – Jis palingavo galvą. – Turėjau daug vargo su berniukais. Daugiausia laiko teko praleisti su jais.

– Na, o ką pasakytum apie Dženę ir Leisę?

– Na… – Bredas susimąstęs suraukė kaktą. – Jos nieko tokio nedarė. Visi vaikai slidinėjo ir žaidė. Dženė ir Leisė laikėsi skyrium. Jos gyveno atskirame kambaryje, ir, tiesą pasakius, aš mačiau jas tik per vakarienę.

– Kaip jos elgėsi?

– Jos šnekėjosi savo pramanyta kalba. Žvilgčiojo į mane kikendamos. Juk žinot, kaip jos kikena.

Nesmagiai jausdamasis, jis persisvėrė nuo vienos kojos ant kitos, ir Lena suprato, ko jos kikeno. Bredas išmanė apie paaugles ne ką daugiau nei apie ožkas.

– Gal jų elgesys tau pasirodė keistas?

– Kas gali būti keistesnio už beprasmį kikenimą?

– Bredai… – prabilo Lena ir staiga nutilo.

Ji prikando liežuvį, nenorėdama jam aiškinti, kodėl iš jo šaipėsi mergaitės. Jeigu pasakytų, kad jos laikė jį prietranka, jis tikrai įsižeistų. Lena nebuvo nusiteikusi žiūrėti, kaip jis vaikščioja užsiraukęs visą dieną.

Jis įsmeigė akis, laukdamas, ką ji dar pasakys.

– Na… – prabilo Lena ir vėl nutilo. – Ar tau nepasirodė, kad Dženė serga?

– To paties klausė ir viršininkas, – atsakė Bredas, ir jo žodžiai nuskambėjo Lenai kaip pagyrimas. – Jis daug ko klausinėjo apie Dženę: kaip ji atrodė, su kuo bendravo.

Lena uždarė spintelę ir mostu pasiūlė eiti toliau.

– Ir ką gi?

– Man neatrodė, kad ji serga, – tarė jis. – Kaip sakiau, jos laikėsi skyrium. Regis, nelabai norėjo bendrauti su kitais vaikais. Tiesą pasakius, nesuprantu, ko jos važiavo. Jos neturėjo nieko bendra su visa grupe.

– Ką turi omeny?

Jis patraukė pečiais.

– Man regis, jos neturėjo draugių. Beje, Leisė kitokia. Ji iš tikro sumani, sugebėtų tapti lydere. – Jis palingavo galvą, lyg bandydamas suvokti padėtį. – Dženė tikrai neturėjo draugių. Tiesa, neprisimenu, kad kas nors būtų ją įžeidęs – tuomet aš būčiau įsikišęs, – bet niekas nė neketino prie jos gretintis.

– Argi ne tavo pareiga buvo jas globoti?

Jis suprato jos žodžius kaip priekaištą ir tuojau pat šoko teisintis:

– Aš stebėjau jas kiek įmanydamas, betgi ten buvau vienui vienas, be to, berniukus reikėjo prižiūrėti atidžiau nei mergaites.

Lena prikando liežuvį, stebėdamasi, kaip toks bukagalvis kaip Bredas pakliuvo į policiją.

– Štai ir atėjom, – tarė Bredas, sustodamas prie bibliotekos.

Jis atidarė duris Lenai – matyt, mama išmokė, kai dar buvo mažas. Dirbdama su Frenku, paskiau su Džefriu, Lena priprato prie to, kad vyrai atidaro jai duris, tad dabar jau beveik nebekreipė į tai dėmesio.

Bibliotekoje buvo vėsu ir jauku. Ant sienų kabojo moksleivių projektai, rikiavosi knygų kimšte prikimštos lentynos. Beveik dvidešimt kompiuterių – dar viena Džordžijos valstijos loterijos remiama edukacinė akcija – spoksojo juodais ekranais, nes, įrengiant mokyklos elektros instaliaciją, nebuvo numatytas papildomas energijos suvartojimas. Bibliotekoje buvo turėklais aptvertas balkonas, ir Lenai dingtelėjo mintis, jog, galimas daiktas, kur nors antroje eilėje sėdi paauglys, stebėdamasis, kaip lengva būtų iš ten atidengti ugnį į klasės draugus.

Bredas laukiama veido išraiška pažvelgė į Leną.

– Štai jie, – tarė, rodydamas į tris mergaites ir tris berniukus, sėdinčius bibliotekoje prie stalo.

Lena iškart suprato tai, apie ką Bredas neseniai šnekėjo: paaugliai atrodė išties draugiški, sprendžiant iš to, kaip jie sėdėjo, plepėjo ir juokėsi. Išvaizdūs, apsirengę pagal paskutinį mados žodį, abejingi ir pasitikintys savimi, kaip ir pridera mamyčių sūneliams.

– Ką gi, pasišnekėkim, – tarė jam Lena ir ryžtingai pasuko prie stalo.

Praslinko keletas sekundžių, jai bestovint prie stalo, bet paaugliai jos tarsi nepastebėjo. Lena dirstelėjo į Bredą ir atsikrenkštė. Kai ir tai nepaveikė, krumpliais pabarškino į stalą. Paaugliai staiga nutilo, tačiau dvi mergaitės pakėlė akis tik baigusios kalbą.

– Aš esu tyrėja Adams, o čia pareigūnas Stivensas, – tarė Lena.

Dvi mergaitės sukikeno, lyg įspėjusios didžiausią pasaulio paslaptį. Tas kikenimas priminė Lenai, kodėl ji nemėgsta paauglių, ypač mergaičių. Už paaugles nėra bjauresnių būtybių. Gal todėl, kad berniukai paprastai reikalus sprendžia kumščiais, o tokio amžiaus mergaitės prasimano tokių kankinimų, kokių būtų sunku sugalvoti.

Viena iš kikenančių mergaičių išpūtė gumą, o kita tarė:

– Mes pažįstame Bredą.

Bredui pristatant vaikus, Lena stengėsi nerodyti priešiškumo.

– Heterė, Britanė ir Šena, – tarė jis, ranka rodydamas į kiekvieną.

Paskiau pristatė berniukus, kurie sėdėjo taip išsipleikę, kad užpakaliais beveik siekė grindis.

– Karsonas, Roris ir Kuperis.

Lena nustebo, kad tėvai nustojo vadinti vaikus įprastais vardais.

– Puiku, – tarė Lena, sėsdamasi priešais vaikus. – Mikliai aptarkime viską, ir galėsite eiti į klasę.

– Ko mums čia drybsoti? – atrėžė Britanė atkariu balsu, įžūliai stebeilydama į Leną.

– Jūs važiavote slidinėti su pareigūnu Stivensu, ar ne? – kreipėsi į juos Lena. – Su jumis buvo Dženė Viver. Žinot, kas atsitiko šeštadienį?

– Aha, – tarė Šena, išpūsdama gumą. – Jūs ją nušovėt.

Lena atsiduso, praleisdama jos žodžius pro ausis. Nors ir kokia neklaužada ji buvo tokio amžiaus, su policininkais taip kalbėti nedrįsdavo.

– Mes norime išsiaiškinti, kodėl ji taip elgėsi, ir pateiksime jums keletą įprastų klausimų.

Prabilo vienas berniukas. Lena neprisiminė jo vardo, bet tai buvo nesvarbu – visi jie buvo vieno pero.

– Ar mano tėvas žino, kad jūs mane klausinėjate?

– Kuo tu vardu? – paklausė Lena.

– Karsonas.

– Karsonas, – pakartojo ji, žiūrėdama į jį ne ką karingesniu žvilgsniu. Jo akys buvo paraudusios, vyzdžiai išsiplėtę.

– Ko? – paklausė jis, pagaliau nukreipdamas žvilgsnį į šalį.

– Žuvo tavo klasės draugė, – priminė jam Lena. – Ar tu nenori mums padėti išsiaiškinti, kodėl taip atsitiko?

– Jūs ją nušovėt, – atsakė Karsonas, imdamas nuo grindų savo kuprinę. – Ar jau galiu eiti?

– Žinoma, – atsakė Lena. – Tik paprašysime daktarą Klėjų patikrinti tavo kuprinę.

Karsonas išsiviepė.

– Ko gero, neturite pagrindo.

– Kas be ko, – sutiko Lena. – Bet daktaras Klėjus gali ir šiaip jau patikrinti.

Karsonas žinojo, kad tai tiesa, ir numetė kuprinę ant grindų.

– Ko jums reikia?

Lena lengvai atsikvėpė.

– Papasakok man apie Dženę Viver.

Jis skėstelėjo rankomis.

– Aš gerai jos nepažįstu, aišku? Ji važiavo slidinėti, ir tiek, bet jiedvi su Leise su mumis nebendravo.

Kiti berniukai linktelėjo.

– Joms nepatiko pramogos, – tarė vienas.

Lena sumetė, kad „pramogos“, jo supratimu, reiškia šį tą daugiau nei slidinėjimas. Sprendžiant iš to, ką ji žinojo apie Dženę Viver, tai jos nė kiek nenustebino.

– Ji jaunesnė už mus, – pridūrė Karsonas. – Mes nedraugaujame su mažvaikėmis.

– O ką jūs pasakysite? – kreipėsi Lena į mergaites.

Pirmoji atsiliepė Britanė. Ji sėdėjo išsipleikusi kaip ir visi kiti, prisiplojusi prie kėdės atkaltės, tarsi lipte prilipusi. Jos balsas skambėjo irzliai ir aikštingai, kaip Lena ir tikėjosi. Visuomenė aiškiai sugedusi, jeigu leidžia vaikams taip kalbėtis su suaugusiais.

– Dženė buvo keistuolė, – tarė Britanė.

Bandydama juos išjudinti, Lena paklausė:

– Aš maniau, kad jūs visi draugai.

– Nieku gyvu, – atsiliepė Šena. – Pavyzdžiui, aš pakęsti jos negalėjau.

Šiuos žodžius ji pasakė didžiuodamasi.

– Šit kaip? – nustebo Lena.

Šenos puikybė šiek tiek sumažėjo, kai ji pastebėjo, kad Lena nejuokauja. Jau nebe taip pasitikėdama savimi, ji pridūrė:

– Aš su ja nedraugavau.

– Niekas iš mūsų su ja nedraugavo, – tarė Heterė, nuleisdama rankas.

Ko gero, ji buvo protingiausia. Lenai dingtelėjo, kad iš viso šešeto, regis, ji vienintelė prabilo su gailesčiu. Lena prisiminė, kad ir ji, būdama tokio amžiaus kaip Heterė, stengėsi laikytis nuošaly, domėjosi labiau sportu nei paskalomis.

– Dženė beveik visada būdavo tyli. Net pradinėse klasėse.

– Jūs visi lankėte tą pačią mokyklą?

Jie linktelėjo.

Heterė parodė į kitas mergaites.

– Mes visos gyvenome kaimynystėje. Vienu tarpu važinėjome tuo pačiu autobusu.

– Bet nedraugavote? – paklausė Lena.

– Tiesą pasakius, ji beveik su niekuo nedraugavo. – Patylėjusi Heterė pridūrė: – Kai ji atsikėlė į mūsų kvartalą, aš bandžiau ją šnekinti ir panašiai, bet jai labiau patiko sėdėti namie ir be saiko skaityti. Kelis kartus kviečiau ją eiti pasivaikščioti, bet ji atsisakė, tad aš ir numojau ranka.

– Mums ji visai nepatiko, – pareiškė Britanė. – Ji buvo tikra… Koks tai žodis? Aha, intravertė.

Šena nusijuokė, delnu prisidengusi burną.

– Tikrai, – pritarė.

– Ji draugavo su Leise Paterson, – priminė Lena.

Mergaitės susižvelgė.

– Argi ne? – paklausė Lena.

Visos kaip viena gūžtelėjo pečiais. Berniukai arba buvo komos ištikti, arba niekuo nesidomėjo.

Lena atsilošė atsidususi.

– Ką gi, pasėdėsim čia visą naktį, kol pasakysit, kas man rūpi.

Regis, jos patikėjo, nors pati Lena norėjo kuo greičiau dingti iš mokyklos.

Pirmoji prabilo Britanė:

– Ji draugavo su Leise tik dėl Marko.

– Marko Patersono, Leisės brolio?

– Et! – kilstelėjusi ranką, tarė Šena susijaudinusiu balsu, lyg būtų neištvėrusi griežtos Lenos apklausos ir pasiryžusi iškloti visą teisybę. – Ji buvo padraika.

– Šena! – riktelėjo Heterė.

– Pati žinai, jog tai tiesa, – atrėmė Šena. – Ji gulėdavo su visais, ne tik su Marku.

Bredas ėmė nesmagiai muistytis ant kėdės, Lena dar niekada nematė jo tokio sutrikusio: tai jau daug ką sakė.

– Su kuo ji gulėjo? – paklausė Lena, kreipdamasi į berniukus. Visi nusuko akis į šalį.

– Žinau tik tiek, kad ji tikrai gulėjo su Marku, – tarė Šena, lyg plepėdama su draugėmis per pietus. – Apie kitus nieko negaliu pasakyti. Bet sklido gandai, kad ji čiulpė…

– Liaukis! – įsikišo Heterė. – Juk ji mirusi, ar ne? Kuriems galams apie tai šnekėti?

– Nes tai tiesa! – spigiu balsu atrėžė Šena.

Heterė atrodė suirzusi.

– Tai tik gandai. Nežinia, ar tai tiesa, ar ne.

– Kokie gandai? – paklausė Lena.

Šena, rodos, apsidžiaugė, išgirdusi šį klausimą.

– Ji santykiaudavo su berniukais po šeštos pamokos už sporto salės.

– Koks tai būdavo seksas: vaginalinis ar oralinis? – paklausė Lena, tebežiūrėdama į berniukus.

Šena gūžtelėjo pečiais ir paskersavo į Heterę.

– Aš nemačiau.

– O Heterė matė?

– Heterei berniukai nepatinka, – pareiškė Šena.

– Užsičiaupk! – išsigandusi sušuko Heterė.

Įdomu, dingtelėjo Lenai, ar ji dabar atrodo tokia pat sutrikusi kaip Bredas? Regis, mokyklos bibliotekoje vyko kažkas panašaus į Džerio Springerio laidą2.

– Liaukitės! – sudraudė Lena ir pakėlė rankas, stengdamasi jas sutramdyti. – Ar jūs turite įrodymų, kad Dženė gulėdavo su kuo pakliūva?

Mergaitės nutilo, žvilgčiodamos viena į kitą.

– Vadinasi, neturite, ar ne? – tarė Lena. – Negalite paminėti nė vieno berniuko, su kuriuo ji tikrai santykiavo?

Karsonas pasimuistė ant kėdės, bet neišspaudė nė žodžio.

– Markas, – gūžtelėjusi pečiais, atsakė Šena. – Bet Markas, regis, santykiavo su visomis.

– Garbės žodis, – lyg apgailestaudama sumurmėjo Britanė.

Lena atsidususi pasitrynė tarpuakį. Jai įskaudo galva, ko gero, skaudės iki pat vakaro.

– Ką gi, kas paleido tą gandą?

Visi patraukė pečiais. Paprastai paaugliai taip atsako į visus klausimus. Lenai dingtelėjo mintis, ar kada nors vėliau jie neturės bėdos su peties lanko raumenimis.

– Man sakė Pensė Deivis, – tarė Šena.

– O ji man sakė, kad ketvirtadienio vakarą Dženė gulėjo su Ronu Vilsonu, – įsiterpė Britanė. – O Ronas, kaip žinai, tą vakarą buvo pas Frenką.

– Frenkas sakė, kad jis patyliukais išrūko! – suspigo Šena.

– Gana, gana! – sušuko Lena, iškeldama rankas: atrodė, kad jos kaip antys negyvai sužnaibys viena kitą. – Ar kas nors prisimena, iš ko girdėjote tą gandą?

– Visi tai žinojo, – tarė Heterė Lenai. – Na, aš neprisimenu, kas man sakė, bet Dženė visada keistai elgėsi. Ji eidavo su nepažįstamais vaikinais. Daugmaž dvyliktokais.

– Ar žinai, kuo jie vardu?

Heterė papurtė galvą.

– Jie daug vyresni.

– Ar jie iš tų pagarsėjusių? – paklausė Lena.

– Kai kurie jų trenkti, – tarė Britanė. – Ne iš aukštesniųjų klasių. Nepažįstami. Ir ne pagarsėję. Tokie pat kvankiai kaip Dženė.

– Ar ji grįždavo namo autobusu drauge su jais?

– Jie važinėdavo automobiliais, – atsakė Heterė. – Aukštesniųjų klasių moksleiviams leidžiama vairuoti.

– Ar prisimenate, kokie buvo jų automobiliai?

Heterė papurtė galvą, bet Britanė spragtelėjo pirštais.

– Aš įsiminiau vieną. – Ji pasigręžė į Šeną. – Ar prisimeni aną pasakišką juodą „thunderbird’ą“?

– Naujos laidos ar senesnės? – paklausė Lena.

– Senesnės, su didžiuliu salonu, – tarė Šena. – Žiauriai griaudėjo, lyg variklis būtų sugedęs ar ką.

– Ar automobilį vairavo jūsų mokyklos moksleivis?

Jos vėl susižvelgė.

– Galbūt, – tarė Britanė.

– Nemanau, – pertarė Šena.

Heterė patraukė pečiais.

– Aš nekreipiu dėmesio į automobilius. Aš jų neskiriu.

Lena pažvelgė į berniukus.

– Ar jūs galėtumėte atpažinti automobilį?

Visi gūžtelėjo pečiais ir papurtė galvą.

Lena pabandė klausinėti kitaip.

– Ar numanote, kodėl Dženė norėjo nušauti Marką?

Mergaitės tylėjo, paskiau Britanė pagaliau tarė:

– Mes ir pačios norėjome jį nušauti.

Lena atsilošė ir susinėrė rankas ant krūtinės. Įsmeigusi akis į berniukus, bandė įspėti, kodėl jie tyli.

– Gerai, – tarė, bet, kai visi pašoko ant kojų, pridūrė: – Karsonai, Kori, Ruperi…

– Roris ir Kuperis, – pataisė Bredas.

– Ačiū, – padėkojo Lena. – Tiek to. Jūs, berniukai, pasilikit. Jūs, mergaitės, galite eiti. – Ir kreipėsi į Bredą: – Užsirašyk jų telefono numerius ir adresus.

Bredas linktelėjo. Jis suprato, kad Lena nori jo nusikratyti, bet neprieštaravo.

Lena atsisėdo prie stalo priešais berniukus ir nepratarė nė žodžio, kol jie ėmė muistytis.

– Na? – kreipėsi ji į juos.

Pirmas prabilo Karsonas.

– Taip, ji taip darė.

Kiti berniukai linktelėjo.

– Ar jūs visi su ja gulėjote?

Jokio atsako.

– Čiulpė? Smaukė? – paklausė Lena.

– Dulkinosi, ir tiek, – paaiškino Karsonas.

Lena pajuto, kaip jai dega skruostai, bet ne iš gėdos.

– Kada tai buvo?

– Markas kartą atvedė ją pas mane į namus. Mes linksminomės.

– Man regis, jūs sakėte, kad Dženė nevaikščiojo į pasilinksminimus.

– Ne, nevaikščiojo, – tarė Karsonas. – Bet Markas liepė jai eiti ir atsipalaiduoti. – Jis suprunkštė. – Ji darydavo viską, ką Markas liepdavo.

– Vadinasi, ten buvo Markas, Dženė ir jūs trise? – paklausė Lena, bandydama išsiaiškinti aplinkybes.

Jie linktelėjo.

– Ji buvo išgėrusi ir iškart išsižergė.

Lena vos tvardydamasi kietai sučiaupė lūpas.

– Markas pasakė, kad ji darys viską, ko tik panorėsim.

Vienas berniukas nusišypsojo.

– Ir darė.

– Ar jūs visi su ja gulėjote?

Gūžtelėjęs pečiais, Karsonas kvailai išsiviepė.

– Ji buvo nusilakusi.

Lena nuleido akis, stengdamasi susivaldyti.

– Vadinasi, ji buvo girta, ir jūs visi kartu su Marku ją dulkinot?

– Markas tik žiūrėjo, – tarė vienas berniukas. – Ji leido mums daryti viską, ko tik norime. – Staiga jis užsiplieskė. – Ji buvo kekšė, aišku? Ko jūs rūpinatės ja?

Lena apstulbo, išgirdusi tiek neapykantos jo balse, lyg Dženė pati būtų buvusi kalta dėl tokio jų elgesio.

– Kuo tu vardu? – paklausė ji.

– Roris, – nudelbęs akis, sumurmėjo jis.

– Na, Rori, ar ji dulkinosi su kuriuo nors iš jūsų, kai važiavote slidinėti?

– Nė velnio! – Karsonas įtūžęs susinėrė rankas ant krūtinės. – Mįslė, ir tiek. Kitaip kurių velnių būtume važiavę į tą kvailą išvyką?

– Vadinasi, tada nesidulkinot su ja? – paklausė Lena.

– Ne, – piktai atrėžė jis. – Ji šalinosi mūsų. O tada, per pasilinksminimą, buvo kaip šilkinė. Niekaip negalėjo pasisotinti. – Jis apsigraibė, lyg būtų reikėję Lenai parodyti, kaip viskas vyko. – Bet per Kalėdų atostogas buvo visiškai kitokia. Nė kalbėti su mumis nenorėjo. – Jis išsiviepė. – Kalė!

Lena prikando liežuvį.

– Ji buvo nepasotinama, – tarė Karsonas. – Būtų net šunį prisileidusi, jeigu Markas būtų paliepęs, bet per iškylą laikėsi taip, lyg būtų už mus geresnė.

– Kaip tu manai, kodėl ji taip pasikeitė? – paklausė Lena.

Jis gūžtelėjo pečiais.

– Kas man rūpi!

– Ar jūs bandėte ją kalbinti per iškylą, ar ji tiesiog nekreipė į jus dėmesio?

Jis vėl išsiviepė.

– Ir viena, ir kita. Mes siūlėm jai išgerti, kad ji bent kiek atsipalaiduotų, siūlėm pasilinksminti, o ji nė žiūrėti į mus nenorėjo.

– Tikras daiktas, – tarė Roris. – Lyg staiga būtume tapę jos neverti.

– Aha, – pritarė Karsonas. – Apsimetė, lyg nieko nebūtų buvę, ir aš jai pasakiau: „Klausyk, šlerva, ko maivaisi?“

– Reikėjo pasiūlyti jai pinigų, – tarė Roris. – Arba užsimokėti Markui.

– Aišku, – sumurmėjo Lena, stengdamasi prisiminti trečio berniuko vardą. Jis sėdėjo ramus, nusiteikęs ne taip priešiškai kaip jo draugai. – Kuperi? – lyg prisiminusi kreipėsi į jį, o kai jis atsigręžė, paklausė: – Ar tu kada nors pagalvojai, kodėl trylikos metų mergaitė trokšta tokių dalykų?

– Turbūt jai patiko, – tarė Kuperis, kaip ir visi kiti gūžtelėdamas pečiais. – Kitaip kurių galų tai būtų dariusi? – Jis pažvelgė į draugus, ir jo elgesys iškart pasikeitė. Įtūžęs ir pritvinkęs pagiežos, pridūrė: – Ji buvo šliundra, ir jai patiko kruštis.

– Aha, – pritarė Roris, lyg spjaute išspjaudamas tą žodį. – Jai tikrai patiko kruštis, kaip kažin ką.

– Nors ir buvo girta? – paklausė Lena.

Jie neatsakė.

– Iš kur jūs žinote, kad jai patiko?

– Iš kur mes galim žinoti? – atšovė Roris. – Ji gulėjo įsikniaubusi į sofą.

– Šaunuolis! – nusijuokė Karsonas ir pakėlė ranką, norėdamas delnais susimušti su Roriu.

Mikliai palinkusi į priekį, Lena nutvėrė jam už riešo ir taip stipriai suspaudė, kad jis išsiviepė iš skausmo.

– Vadinasi, tavo manymu, jai baisiai patiko, ką? – paklausė ji.

– Klausykit, – tarė Karsonas, žvilgsniu kviesdamas draugus į pagalbą. – Liaukitės. Mes tiesiog linksminomės.

– Linksminotės? – paklausė Lena ir taip trūktelėjo jam ranką, kad vos neišsuko. – Ten, kur aš dirbu, tokie dalykai vadinami žaginimu, išgama.

Ji paleido ranką tik todėl, kad nieko daugiau negalėjo jam padaryti, nebent išsitraukti revolverį ir paleisti šūvį į veidą, kuriame vėl pasirodė kvaila pasitenkinimo šypsena, kai tik jis atsisėdo ant kėdės.

Šaižiai sučirškė skambutis, ir Lena pati vos nepašoko ant kojų nuo to baisaus garso. Berniukai, paklusdami Pavlovo instinktui, nė nelaukė, kol Lena leis jiems eiti, ir iškart griebė savo kuprines.

– Pasakykite pareigūnui Stivensui savo telefono numerius ir adresus tam atvejui, jeigu prireiktų jus papildomai apklausti. – Įsitikinusi, kad jie klausosi, pridūrė: – Visiems mūsų skyriaus policininkams pranešiu jūsų vardus.

– Maloniai prašom, – tarė Roris.

Jie šoko bėgti, bet Karsonas, atsilikęs nuo draugų, paklausė:

– Ar pasakysite daktarui Klėjui, kad mane iškratytų, ką?

– Padarysiu, ką galėdama, kad tik atsidurtum kalėjime, prieš gaudamas teisę balsuoti.

Nusikeikęs jis nudūmė šalin.

Lena stovėjo trokšdama kuo greičiau eiti nuo stalo, prie kurio prisiklausė tiek bjaurių kalbų. Nuėjusi į kompiuterių skyrių, alkūne atsirėmė į monitorių, jausdama, kaip muša šaltas prakaitas. Jai buvo bloga pagalvojus, kad berniukai jau išmoko taip žiūrėti į moterį. Lenai dingtelėjo, kad ir jos skriaudėjas, būdamas tokio amžiaus, irgi neabejojo, jog visos merginos paleistuvės. Joms tai patinka. Jos visos – šliundros.

– Lena? – pašaukė Bredas, išblaškydamas jos mintis.

Grįžtelėjusi ji pamatė, jog prie stalo sėdasi dvi pagyvenusios moterys ir vienas vyriškis.

– Dženės mokytojai, – paaiškino jai Bredas.

Lena priglaudė ranką prie krūtinės, pajutusi klaustrofobijos priepuolį. Bredas stovėjo pernelyg arti, ir jai pasirodė, lyg kambarys būtų sumažėjęs.

– Gal tu pradėtum? – pasiūlė Lena, tarusi sau, kad jai būtina išeiti pakvėpuoti grynu oru. Ji žengė durų link, bet jis ją sustabdė.

– Ar aš vienas? – paklausė, vėl prieidamas arčiau.

Ji užuodė jo kremą po skutimosi ir kažkokį svaigų mėtų kvapą. Jai pasidarė bloga. Ji suprato, kad jeigu dabar apsivems Bredui matant, nebegalės grįžti į darbą.

Ji parodė į savo mobilųjį telefoną ir pasitraukė atbula.

– Noriu paskambinti į skyrių ir pasiteirauti, kas nauja. Gal jie žino, kam priklauso juodasis „thunderbird’as“.

– Direktorius tikrai žino, duodu žodį, – tarė Bredas, žengdamas į priekį. – Jie viską užsirašo. Mokyklos aikštelėje niekas nepastatys automobilio, negavęs leidimo.

– Gerai sakai, – tarė Lena ir vėl pasitraukė per žingsnį, įsitikinusi, kad neištvers neišėjusi įkvėpti gryno oro. – Aš pasitikslinsiu, o tu tuo tarpu pasikalbėk su jais. Paklausinėk apie tai, ką pasakojo mergaitės.

Jis keistai žvilgtelėjo į ją.

– Gal tau bloga?

– Ne, – atsakė ji.

Kambaryje staiga pasidarė nepakenčiamai tvanku, marškinėliai prilipo prie kūno.

– Paklausinėk, pasiteirauk, ką jie mano apie mergaitę. Aš paskambinsiu kai kur ir tuojau grįšiu.

Jis linktelėjo, kietai sučiaupdamas lūpas.

– Gerai, – tarė.

Jai buvo aišku, kad jam knieti dar kartą paklausti, kaip ji jaučiasi.

Ji išbėgo į koridorių ir, stengdamasi nusiraminti, įkvėpė oro. Vis dar mušė prakaitas, ir ji nusivilko švarką. Pro šalį liuoksintis berniukas stabtelėjo, išvydęs po pažastimi revolverio dėklą.

Lena vėl apsivilko švarką ir galva prisiglaudė prie sienos. Užsimerkė, laukdama, kol nustos pykinti. Kelis kartus giliai atsikvėpusi, pasijuto geriau, nors ir nevisiškai.

Lena išsitraukė mobilųjį telefoną, kad turėtų kuo užsiimti. Paskambino į skyrių ir, džiaugdamasi, kad nėra Frenko, Marlai papasakojo apie automobilį. Lenai buvo dar nesmagu kalbėtis su Frenku, ji jautė, kad jis smerkia ją už tai, kas atsitiko. Vis dėlto iš dalies jam pritarė. Labai jau kvailai ji pasielgė.

Nors direktoriaus kabinetas buvo už keliasdešimties metrų, Lena vis dėlto paskambino jam telefonu ir pasiteiravo apie juodąjį automobilį. Jis ilgokai sklaidė savo užrašus ir pagaliau atsakė taip, kaip ji ir tikėjosi: sprendžiant pagal visus požymius, tokio automobilio neturi nė vienas moksleivis. Lena padėkojo direktoriui ir išjungė telefoną, tardama sau, kad geriau ką nors daryti nei pilstyti iš tuščio į kiaurą. Laikas bėgo, o jie, rodos, ne artėjo prie tikslo, bet tolo nuo jo. Reikėjo dar pasišnekėti su Marku, pažiūrėti, kaip jis atsilieps į pastaruosius liudijimus. Po to, kas atsitiko aną sykį, Džefris tikriausiai nenorės, kad ji vėl klausinėtų Marką.

Lena vėl išsiėmė mobilųjį ir patikrino savo namų telefono atsakiklio įrašus. Pirmoji žinutė buvo iš vaizdo įrašų nuomos punkto, antroji – iš Nenos Tomas, Sibilės meilužės.

„Lena, – žemu irzliu balsu pareiškė Nena, – pas mane tebesimėto Sibilės daiktai. Jei norėsi atsiimti, duok žinią. Aš ne… – Ji užsikirto. – Aš tik…“

Lena dirstelėjo į rankinį laikrodėlį, svarstydama, kiek laiko teks paaukoti dėl Nenos mikčiojimo.

„Lauksiu „Sadyje“ apie aštuntą valandą, – toliau kalbėjo Nena. – Dėžes atvešiu automobiliu. Jei norėsi, galėsi pasiimti. Susitinkam, jei… Priešingu atveju…“ Ji vėl nutilo.

Lena pavarė įrašą į priekį, kad nereikėtų klausytis visos žinutės. „Sadis“ – tai gėjų ir lesbiečių baras Hartsdeilio pakrašty. To dar betrūko, kad ji eitų į gėjų barą susitikti su sesers meiluže!

Staiga Lenai nutrūko širdis, kai ji išgirdo kitą – Henko – žinutę: „Lena, Berė susirgo, man teks padirbėti vietoj jos šį vakarą, o gal ir rytoj.“

Ji užsimerkė, nugara glausdamasi prie sienos, o Henkas tuo metu aiškino, kad jam esą patogiau nakvoti Ryse, nes iš ryto lauksiąs atvežant alų. Ji vėl persigando, paskiau supyko, nes jis pasielgė kaip bailys: paliko žinutę, užuot paskambinęs jai į darbą ir pats viską paaiškinęs.

Nuėjusi į kitą koridoriaus galą, Lena sužiuro pro langą. Ten buvo vidinis kiemas, ir ji išvydo, kad kavinės darbuotojai dengia stalus. Ji taip įsispoksojo į juos, kad praleido pro ausis paskutinę žinutę. Atsukusi atgal, išklausė.

„Lena, kalba pastorius Fainas, – šiais žodžiais prasidėjo žinutė. – Labai atsiprašau, bet šį vakarą negalėsiu su tavimi susitikti, kaip buvome sutarę. Susirgo vienas parapijietis. Turiu jį aplankyti.“

Lena išjungė telefoną, išgirdusi pastoriaus prašymą atskambinti ir susitarti dėl naujo susitikimo: tegu Džefris su juo derasi. Numatyti ką nors į priekį ji nebuvo pratusi, tačiau buvo susitaikiusi su mintimi, kad šįvakar teks susitikti su pastorium Fainu. Akimirksniu ji įsivaizdavo, kaip grįžta į tuščius namus, ir ją vėl perėmė baimė.

Lena prisidėjo ranką prie krūtinės – širdis beprotiškai daužėsi. Kaip ir anksčiau mušė prakaitas, degė pakinkliai, lipnūs, sudrėkę. Ji panoro dar sykį išklausyti Henko žinutę: gal bus nepastebėjusi kokio nors balso pustonio? Gal tai tiesiog užuomina? Gal jis žaidžia su ja savotišką žaidimą, norėdamas, kad ji paprašytų jį niekur nevažiuoti.

Sučirškė paskutinis skambutis, toks šaižus, jog užtrenkė Lenai ausis. Ji apžvelgė tuščią koridorių, staiga pamiršusi, kur ir ko atėjusi. Lyg kniostelėjusi iš miegų, išvydo ateinančią moterį. Matė ją lyg pro ūką, kol pagaliau susivokė esanti Dženės Viver mokykloje ir atpažino Dotę Viver.

– Po velnių! – suniurzgė ji ir įsmeigė akis į mobilųjį telefoną, trokšdama, kad jis sučirkštų. Atvožė dangtelį, lyg ketindama rinkti numerį, bet buvo per vėlu. Dotė Viver jau buvo už kelių žingsnių, rankose nešina pažiūrėti sunkiu vadovėliu.

Dotė Viver stabtelėjo vidury koridoriaus, piktai sučiaupusi lūpas. Akys buvo paraudusios, lyg ji būtų verkusi visus pastaruosius metus, veidas išmuštas raudonomis dėmėmis.

– Ponia Viver, – tarė Lena, užvoždama telefono dangtelį.

Dotė papurtė galvą: atrodė tokia supykusi, kad negali nė žodžio ištarti.

– Mes ką tik šnekėjomės su kai kuriais jūsų dukters klasės draugais ir mokytojais, tikėdamiesi, kad paaiškės…

– Kodėl nuo jos neatstojate? – suaimanavo Dotė. – Kodėl neleidžiate jai ilsėtis ramybėje?

– Nuoširdžiai jus užjaučiu, – tarė Lena moteriškei, ir tai buvo tiesa.

– Tai mano dukrelė.

– Žinau, – atsakė Lena, įsmeigusi akis į savo telefoną.

– Jūs teršiate jos vardą, stengiatės įrodyti, kad ji nedorėlė.

– Nė neketinau to daryti.

– Melas! – suriko Dotė, sviesdama knygą į Leną. Lena metė telefoną, gaudydama vadovėlį, bet šis praslydo pro rankas, kampu kirto jai į paširdžius ir šleptelėjo ant grindų. Lena susigūžė.

– Ponia Viver, – tarė Lena, lenkdamasi pakelti knygos.

– Mokykla pareikalavo grąžinti vadovėlį, – virpančiomis lūpomis tarė Dotė. – Imkit. Imkit ir pasakykit jiems, kad eitų po velnių.

Lena stengėsi atsargiai suskleisti knygą, nesulankstydama lapų. Paskui pakėlė telefoną – tas atrodė sveikas.

Dotė nusišluostė akis popierine servetėle, paskiau nusišnypštė. Lena niekaip nesuvokė, kodėl ji neina namo.

– Dženei patiko mokykla, – vėl prabilo Dotė, rankomis susiėmusi pilvą, lyg jai būtų sunku kalbėti. – Jai čia patiko.

Lena nutarė pasinaudoti proga ir dar ką nors sužinoti.

– Ar ji čia eidavo pas ką nors, ponia Viver?

Dotė papurtė galvą.

– Pas ką? – paklausė ji. – Ar pas psichiatrą?

– Ar eidavo susitikti su berniukais? – patikslino Lena.

– Ne, – atšovė Dotė. – Žinoma, ne. Juk ji buvo dar vaikas.

Lena linktelėjo ir baimingai pridūrė:

– Mergaitės sako, kad eidavo.

– Kokios mergaitės? – paklausė Dotė ir apsižvalgė, lyg tikėdamasi jas pamatyti.

– Na, mergaitės, ir tiek, – atsakė Lena. – Klasės draugės.

– Ji neturėjo draugių, – prisimerkusi tarė Dotė, nujausdama kokią nors klastą. – Ką jos šneka apie mano dukterį?

Lena bandė pasakyti kuo švelniau, bet nesumetė kaip.

– Kad ji…

– Ką? – paklausė Dotė.

– Kad ji bendravo su berniukais. Kad eidavo su visais berniukais…

Antausis buvo toks netikėtas, kad kelioms akimirkoms apmirė dešinysis Lenos skruostas. Kai Lena atsitokėjo, buvo jau per vėlu: ji išvydo tolstančios Dotės Viver pečius – moteris jau ėjo iš mokyklos.

Atsidarė bibliotekos durys, ir ant slenksčio išdygo Bredas, išlydintis mokytojus. Jie atrodė nuvargę ir suirzę, tačiau, Lenos akimis žiūrint, tai buvo normalu: prieš pietus mokytojai visada būdavo tokie. Viena mokytoja dirstelėjo į Leną, ir iš jos žvilgsnio ši suprato, kad moteris įtarė kažką negera. Mokytoja kilstelėjo antakį, lyg norėdama užmegzti pokalbį, bet Lena buvo pernelyg sudirgusi, kad galėtų šnekėti.

– Lena? – kreipėsi Bredas.

Ji linktelėjo: girdi, viskas gerai. Įdomu, dingtelėjo jai mintis, ar skruostas tebėra raudonas nuo Dotės antausio?

Bredas pristatė jai mokytojus, bet ji beregint pamiršo jų vardus.

– Jie girdėjo tuos gandus, – tarė jis Lenai.

Lena sumirksėjo, nieko nesuprasdama.

– Gandus apie Dženę, – paaiškino Bredas. – Jie sako, kad girdėjo.

– Mes jais netikime, – tarė viena mokytoja. Sprendžiant iš jos balso, ji jau seniai susitaikė su mintimi, kad mokykloje vyksta dalykai, apie kuriuos mokytojai nė žinoti nežino.

– Ji buvo gera mokinė, – tarė kita mokytoja. – Rami, darbšti. Ir motina rūpestinga.

Kiti mokytojai ėmė linkčioti, ir Lena pritarė jiems, vis dar neatsipeikėjusi nuo netikėto antausio.

– Ačiū už pagalbą, – padėkojo Bredas, spausdamas visiems ranką, o jie padrąsinamai į jį pažvelgė.

– Atleiskit, kad niekuo negalėjome jums padėti, – tarė viena mokytoja.

– Jeigu ką nors dar prisiminsime, būtinai jums paskambinsime, – pridūrė kita.

Moteris, pastebėjusi Lenos sutrikimą, atsisveikino paskutinė.

– Tu puikiai pasidarbavai, Bredai. Žaviuosi tavimi, – tarė ji.

Bredas nušvito.

– Ačiū, – tarė jis ir nuleido galvą, laimingas kaip glostomas šunytis. Palaukęs, kol mokytojai išeis, paklausė Lenos: – Kieno ši knyga?

– Dženės Viver, – atsakė Lena ir perskleidė knygą, tikrindama, ar nėra prikaišiota kokių nors laiškučių. Jokių raštelių, nieko, kaip ir kitose knygose.

– Iš kur ją gavai?

Lena nesiteikė atsakyti.

– Še, – tarė, paduodama jam knygą. – Nunešk į mokytojų kambarį. Lauksiu tavęs automobilyje.

„Sadžio“ automobilių aikštelėje buvo tuščia, nors buvo aštunta valanda vakaro. Sprendžiant iš ankstesnio Sibilės ir Nenos gyvenimo, diduma lesbiečių tikriausiai lindėjo namie – žiūrėjo humoristines laidas. Sibilė, aišku, nežiūrėdavo, nes buvo akla, tačiau kartais mėgdavo pasiklausyti, o Nena pasakodavo jai, kas vyksta.

Lena susinėrė rankas ant krūtinės, mąstydama apie Sibilę, apie tai, kaip pastaruoju metu ji atrodė – ne, ne lavoninėje, o prieš pat mirtį. Kaip paprastai Sibilė atrodė kupina jėgų, kvatojo, pasakodama, kas atsitiko per jos pamoką. Sibilei labiausiai patiko mokytojauti, ji tiesiog džiaugdavosi bendraudama su mokiniais. Gal todėl Lena šiandien taip prastai jautėsi mokykloje?

Lena per daug negalvodama išlipo iš automobilio. „Sadis“ apskritai buvo puikus baras. Palyginti su „Lūšnele“, Henko baru Ryse, tai buvo rūmai. Iš lauko viskas atrodė labai paprasta, nes nenorėta, kad baras itin kristų į akis. Jei nešviestų „Budweiserio“ reklama ir neoninė vaivorykštė, pastatas atrodytų beveik nepastebimas.

Viduje buvo prašmatniau, nors šviesos buvo blausios ir aplinka, Lenos galva, atrodė pernelyg intymi. Iš muzikinio aparato sklido kažkokia švelni melodija, palubėje tarytum virš šokių aikštelės iš lėto sukosi veidrodinis rutulys. Lena visada nesmagiai jausdavosi, pagalvojusi apie Sibilės lytinę orientaciją, ir niekad negalėjo suvokti, kodėl tokia žavi, žvali ir energinga moteris pasirinko tokį gyvenimo būdą. Sibilė visada norėjo vaikų, visada norėjo, kad ja kas nors rūpintųsi, mylėtų. Lena niekada neįsivaizdavo, kad sesuo galėtų taip gyventi.

Kai prieš penkiolika metų Sibilė prisipažino, kokį gyvenimą pasirinko, Lena susijaudino: „Ne, tik ne tai!“ Netgi tada, kai Sibilė apsigyveno drauge su Nena, Lena vis dar negalėjo patikėti, kad Sibilė lesbietė. Kvaila, bet Lena vis tikėjosi, jog kada nors Sibilė apsigalvos, pasijuoks iš savo klystkelių, ištekės ir susilauks vaikų. Juo sunkiau buvo Lenai, nes, jos akimis žiūrint, jiedvi, dvynos seserys, – neatsiejamos viena nuo kitos. Jai galvoje netilpo, kad ji, galimas daiktas, sąmonės gelmėse pritaria Sibilės lytinei orientacijai.

Įėjusi į vidų, Lena nusikratė tų minčių. Prie kampinio stalelio, nekreipdamos į ją nė menkiausio dėmesio, bučiavosi dvi moterys. Kelnerė prie baro skaitė laikraštį. Kai Lena priėjo, ji pakėlė akis ir krūptelėjo.

– Tikriausiai būsite jos sesuo, – tarė.

Lena atsisėdo atokiau ant aukštos taburetės.

– Turiu čia su kai kuo susitikti.

Moteris užvertė laikraštį. Priėjusi iš kitos pusės, padavė jai ranką.

– Džudė, – tarė ji.

Lena dirstelėjo į ranką ir prisiversdama ją paspaudė. Moteris buvo aukšta, tamsiaplaukė, plačiaskruostė, smailaus smakro, tamsiai rudų akių. Lena tai pastebėjo, nes moteris spiginte spigino į ją.

– Prašyčiau alaus, – tarė Lena, bet apsigalvojusi pridūrė: – Ne, geriau viskio.

Luktelėjusi Džudė nuėjo už baro prie alkoholinių gėrimų lentynos.

– Sibilė niekada negerdavo alkoholio, – tarė ji, lyg užsimindama, kad Lena, jos dvyna sesuo, irgi neturėtų gerti.

– Ji ir su vyrais negulėdavo, – tarė Lena.

Šis argumentas paveikė Džudę.

– Vadinasi, viskio?

– Aha, – atsakė Lena ir, nutaisiusi abejingą miną, ištraukė keletą banknotų iš priekinės kišenės. Prieš važiuodama į barą ji persirengė – apsivilko džinsus ir marškinėlius, – ir dabar gailėjosi. Ko gero, ji atrodė kur kas didesnė lesbietė nei moterys prie kampinio staliuko.

– Beje, ji mėgo spanguolių sultis, – tarė Džudė.

– Prašyčiau dvigubą burbono, – tarė Lena, ant baro mesdama dvidešimties dolerių banknotą.

Džudė dirstelėjo į ją.

– Mes visos labai jos pasigendame.

– Nėmaž neabejoju, – atsakė Lena, suvokdama, kad jos žodžiai skamba dviprasmiškai. Spoksodama į tamsų skystį taurėje, ji prisiminė, kad paskutinįsyk gėrė viskį tą vakarą, kai mirė Sibilė. Lena nemėgo alkoholio, nes būdavo nesmagu, kai aptemdavo sveikas protas. Tiesa, pastaruoju metu ir be alkoholio kartais ji neklausydavo sveiko proto.

Lena žvilgtelėjo į laikrodį, kabantį ant sienos virš baro. Be penkių aštuonios.

– Jūs ko nors laukiate? – paklausė Džudė.

Lena vienu matu išmaukė viskį.

– Viskio! – pareikalavo, skambtelėjusi į taurę.

Džudė metė į ją keistą žvilgsnį, bet paėmė butelį nuo lentynos.

Nenorėdama leistis į kalbas, Lena pasisuko ant taburetės šokių aikštelės pusėn. Ten stovėjo vienui viena moteris, linguodama sulig melodijos taktu. Moteris pasirodė Lenai lyg pažįstama, tačiau šviesa buvo blausi, o atmintis šlubavo. Žiūrėdama į ją, Lena stebėjosi jos susikaupimu: ji šoko taip, lyg bare nebūtų nė gyvos dvasios. Lyg jai niekas nerūpėtų.

Melodija pasikeitė. Lena atpažino dainą dar nepasibaigus įžangai: tai buvo „Debra“, kurią dainavo Bekas3. Ir staiga prisiminė Marką Patersoną. Gašlūs, dirginantys moters judesiai sužadino mintis apie paauglį. Žiūrėdama į šokančią moterį, ji svarstė, kas gi, po velnių, iš tikrųjų nutiko Dženei Viver. Kodėl Markas jai turėjo tokią galią? Kaip jis sugebėjo trylikos metų mergaitę paversti prostitute? Nesuvokiama!

Įdomu, pagalvojo Lena, ar Markas Patersonas irgi šoktų kaip ši moteris, nors sunku įsivaizduoti, kad paauglys išdrįstų išeiti į tuščios šokių aikštelės vidurį. Ši mintis ją nustebino: kaip ji gali spėlioti apie Marko būdą? Juk taip menkai jį pažįsta! Vis dėlto pasąmonėje suteikia jam tam tikrų būdo bruožų.

Lena apsisuko, stengdamasi nusikratyti apnikusių minčių. Džudė vis dar skaitė laikraštį, ant baro stovėjo taurė ir gulėjo grąža. Lena pagalvojo, kiek reikėtų palikti arbatpinigių, ir netyčia pastebėjo savo atspindį veidrodyje. Krūptelėjo panašiai kaip Džudė, kai ji įėjo į barą. Jai pasidingojo, kad mato Sibilę, ir jai apmirė širdis.

Lauke pasigirdo triukšmas, ir į vidų kvatodamas ir šurmuliuodamas įsiveržė būrys žmonių. Visi vilkėjo softbolo žaidėjų apranga: juodomis kelnėmis su baltais dryžiais iš šonų, baltais marškinėliais su užrašu „Miškiniai“ skersai krūtinės.

– Viešpatie! – aiktelėjo susivokusi Lena.

Ir atsistojo, vidury būrio išvydusi Neną Tomas. Baikščioji bibliotekininkė buvo prisisegusi akinius skaisčiai rausvu dirželiu, marškinėlių krūtinė buvo purvina, lyg ji būtų čiuožusi nešvaria veja. Priešingai nei kitos moterys, ji neapsipažino ir nepalaikė Lenos jos dvyna seserimi, tik susiraukė.

Kažkas patapšnojo Lenai per petį, ir ji atsisukusi nustebo – užpakaly stovėjo Heris Ernšas su džinsais, „Miškinių“ marškinėliais ir kepuraite su didžiąja M.

– Kaip sekasi, Lena? – paklausė Heris.

Turbūt paveikė viskis, nes Lena neištvėrė ir apstulbusi išdrožė:

– Ar tu gėjus?

Heris buvo gydytojas, ir prieš porą metų Lena lankėsi pas jį, kai sirgo gripu.

Heris nusikvatojo, išvydęs, kad ji tokia nustebusi.

– Aš žaidžiu vienoje komandoje, – tarė, rodydamas į marškinėlius. Paskiau, prisikišęs arčiau, mirktelėjo: – Aš – gaudytojas.

Lena atšlijusi atsitrenkė į Neną. Aplink grūdosi žmonės, iš visos gerklės aptardami rungtynes. Lena pasitaisė marškinėlius, nejaukiai pasijutusi spūstyje, ir pasuko durų link.

– Li! – sušuko Nena ir, nespėjus Lenai nė prasižioti, pasitaisė: – Lena!

– Prašiau tavęs taip manęs nebevadinti, – tarė Lena, susinerdama rankas ant krūtinės.

– Atsiprašau, – tarė Nena, atkišdama rankas delnais į priekį. – Sibilė kartais taip tave vadindavo.

Lena ją pertraukė:

– Ar negalėtum atiduoti jos daiktų? Aš skubu namo.

Ištarusi žodį „namo“, prisiminė, kad namie nieko nėra. Henkas neatsiliepė, kai ji paskambino jam į „Lūšnelę“. Bjaurybė, tikriausiai tyčia nekelia ragelio. Labai jam būdinga: palieka vieną, kai jai labiausiai jo reikia.

– Daiktai automobilyje, stovėjimo aikštelėje, – tarė Nena, atidarydama Lenai duris.

Lena stabtelėjo, praleisdama Neną. Jei duris atidaro Bredas Stivensas – visai kas kita. To dar betrūko, kad moteris darytų jai tokią paslaugą!

– Sudėjau taip, kaip juos laikė Sibilė, – tarė Nena, eidama automobilių aikštelės link. – Pati žinai, kad ji mėgo tvarką.

– Ji neturėjo kitos išeities, – atsakė Lena, pagalvojusi, jog aklam žmogui, savaime suprantama, būtina tvarkingai sudėti visus daiktus, kad jie nepasimestų.

Jei Nena ir pajuto, kad Lena suirzusi, niekuo neišsidavė.

– Čia, – tarė Nena, sustodama prie baltos tojotos kamri. Vairuotojo langelis buvo atviras, ir ji, įkišusi ranką į vidų, atidarė bagažinę.

– Reikia rakinti automobilį, – tarė Lena.

– Kodėl? – nustebo Nena.

– Tu palikai automobilį prie gėjų baro. Man rodos, turėtum būti apdairesnė.

Nena įsisprendė į šonus.

– Sibilė buvo nužudyta valgykloje vidury dienos. Manai, galiu apsisaugoti užrakinusi automobilį?

Ji sakė tiesą, tačiau Lena nė neketino nusileisti.

– Aš nesakiau, kad kas nors tave gali nužudyti. Gali tiesiog suniokoti automobilį ar dar ką nors padaryti.

– Et… – Nena gūžtelėjo pečiais ir tą akimirką atrodė visiškai panaši į Sibilę. Ne tiek iš pažiūros, kiek iš elgesio, atseit: „Kas bus, tas.“

– Štai čia jos kasetės, – tarė Nena, paduodama kvadratinę dėžutę. – Užrašai Brailio raštu, bet diduma jų su spausdintomis etiketėmis.

Lena paėmė dėžutę, stebėdamasi jos sunkumu.

– O čia nuotraukos, – tarė Nena, ant viršaus dėdama kitą dėžutę. – Nesuprantu, kodėl ji jas laikė.

– Aš prašiau ją išsaugoti jas man, – tarė Lena, prisimindama tą dieną, kai Sibilei atnešė nuotraukas. Tuomet ją kaip tik paliko širdies draugas Gregas Mičelas, ir Lena nenorėjo jų laikyti namie.

– Šitą nešiu aš, – pasisiūlė Nena, imdama paskutinę dėžutę. Ji buvo gerokai didesnė už kitas, ir Nena, uždarydama bagažinę, pasidėjo ją ant kelio. – Čia tie daiktai, kuriuos ji laikė spintoje. Mokyklos apdovanojimai, o šis antsiuvas, man regis, tavo.

Lena linktelėjo ir pasuko prie savo selikos.

– Radau vieną nuotrauką, kur judvi nusifotografavusios paplūdimyje, – nusijuokė Nena. – Sibilė persikaitinusi, tokia apgailėtina.

Eidama priešaky, Lena leido sau nusišypsoti, nes Nena nematė jos veido. Ji gerai prisiminė tą dieną: Sibilė žūtbūt norėjo degintis, nors Henkas ir perspėjo, kad labai karšta. Kai Sibilė nusiėmė juodus akinius, visas veidas buvo raudonas kaip burokas, tik aplink akis giedravo balti ratilai. Kelias dienas ji atrodė kaip meškėnas.

– …užsuk šeštadienį ir pasiimk juos, – išgirdo ji Nenos žodžius ir paklausė:

– Ką?

– Sakau, kad užsuktum šeštadienį ir pasiimtum kitus daiktus. Kompiuterį ir kitokią įrangą aš nuvežiau į Ogastos aklųjų mokyklą.

– Kokius daiktus? – paklausė Lena, pagalvojusi, kad Nena ketina išmesti Sibilės daiktus.

– Na, visokius popierius, – atsakė Nena, dėdama dėžę ant žemės. – Daugiausia mokymo priemones. Disertaciją, kelis rašinius. Ir visa kita.

– Tu ketini juos išmesti? – paklausė Lena.

– Išmesk juos. Jie vis tiek neturi vertės, – tarė Nena, lyg šnekėdama su mažu vaiku.

– Betgi jie turėjo vertę Sibilei, – kone verkdama atrėmė Lena. – Kaip tau atėjo į galvą mintis juos išmesti?

Nena nudelbė akis, paskiau vėl pažvelgė į Leną.

– Aš tau sakau, kad gali juos pasiimti, jeigu nori, – atsiliepė ji, toliau kalbėdama globėjišku tonu. – Jie parašyti Brailio raštu. Vis tiek jų neįskaitysi.

Lena suprunkštė, dėdama dėžutes ant žemės.

– Čia tai bent mylimoji!

– Ką, velniai rautų, turi galvoje?

– Aišku, ji brangino juos, kitaip seniai būtų išmetusi, – tarė Lena. – Ką gi, nesivaržyk, ištrenk juos lauk.

– Atsiprašau, – tarė Nena, rodydama į dėžutes. – Kiek sykių aš tau skambinau ir prašiau, kad visa tai pasiimtum?

– Tai visai kas kita, – atsakė Lena, kišenėse graibydamasi raktų.

– Kodėl? – atrėžė Nena. – Todėl, kad gulėjai ligoninėje?

Lena grįžtelėjo baro pusėn.

– Nešūkauk!

– Nemokyk manęs, ką turiu daryti! – dar garsiau riktelėjo Nena. – Imsi mat dar mane kamantinėti, ar mylėjau tavo seserį. Nedrįsk!

– Aš tavęs ir nekamantinėju, – atsakė Lena, stebėdamasi, kad jos taip greit susikivirčijo. Ji net negalėjo prisiminti, kuo viskas prasidėjo, tačiau Nena atrodė įsiutusi.

– Kurgi ne, nekamantinėji! – suriko Nena. – Manai, tu vienintelė mylėjai Sibilę? Aš gyvenau su ja. – Ir, nuleidusi balsą, pridūrė: – Miegojau su ja.

– Žinau, – išsiviepė Lena.

– Žinai? – tarė Nena. – Klausyk, Lena, man nusibodo, kad tu laikai mane lyg kokia padugne.

– Liaukis, – tarė Lena. – Aš ne iš tų, kurios žaidžia softbolą „Sadžio“ komandoje.

– Protas neneša, kaip ji galėjo ištverti, – lyg pati sau sumurmėjo Nena.

– Ką ištverti?

– Tavo prakeiktą faraonišką neapykantą moterims.

– Neapykantą moterims? – pakartojo Lena. – Tu manai, kad aš neapkenčiu moterų?

– Ir homofobiją, – pridūrė Nena.

– Homofobiją?

– Ko kartoji kaip papūga?

Lena išpūtė šnirpšles.

– Nesityčiok iš manęs, Nena. Tu nieko nežinai.

Nena nekreipė dėmesio į jos žodžius.

– Kodėl tau, Li, negrįžus į barą ir nesusipažinus su sesers draugais, ką? Kodėl tau nepasišnekėjus su žmonėmis, kurie gerai ją pažinojo ir mylėjo?

– Šneki kaip Henkas, – atrėžė jai Lena. – Aha, suprantu, – tarė, pagaliau sudėjusi viską į daiktą. – Tu kalbėjai apie mane su Henku!

Nena kietai sučiaupė lūpas.

– Mes susirūpinę dėl tavęs.

– Štai kaip? – nusijuokė Lena. – Šaunu! Dėl manęs susirūpinę narkomanas dėdė ir amžinatilsį lesbietės sesers meilužė!

– Taip, susirūpinę, – tvirtai pareiškė Nena.

– Kokia kvailystė! – sušuko Lena, bandydama nusijuokti. Ji įkišo raktą į spynelę ir atrakino bagažinę.

– Kvailystė, ar ne? – tarė Nena. – Kvailystė, kad dėl tavęs man širdį skauda? Kvailystė, kad man gaila, jog tu žudai savo gyvenimą?

– Niekas tavęs neprašo manęs globoti, Nena.

– Žinoma, niekas, – sutiko Nena. – Bet Sibilė labai to būtų norėjusi. – Nena kalbėjo santūriau. – Jei Sibilė būtų gyva, ji pasakytų tą patį.

Lena nurijo galugerklyje įstrigusį gumulą, stengdamasi negirdėti Nenos žodžių, nes ji sakė tiesą. Ji būtų galėjusi patikėti tik Sibile, ir niekuo daugiau.

– Ji būtų patarusi tau įveikti šią bėdą, – tarė Nena. – Būtų širdį tau atidavusi.

Lena žiūrėjo į kėliklį, gulintį bagažinėje, nes niekur kitur negalėjo nukreipti akių.

– Pyksti? – paklausė Nena.

Lena vėl nusijuokė, bet net jai pačiai tas juokas pasirodė keistas.

– Man regis, turiu dėl ko.

– Todėl, kad tavo sesuo buvo nužudyta? Kad tu buvai išžaginta?

Lena atsitiesė, laikydamasi bagažinės. Jeigu viskas būtų taip paprasta, pagalvojo Lena. Ji gedėjo ne tik Sibilės, gedėjo ir savęs. Lena nebesuvokė, kas ji tokia ir kodėl atsikėlė šį rytą. Ankstesnioji Lena dingo po išžaginimo. Ji nebegalėjo savęs pažinti.

Nena vėl prabilo, ištarė jos vardą. Lena matė, kaip Nenos lūpos taria jos vardą, matė, kaip vardas plaukia oru jos link, tarytum sparnuotas nuodas.

– Li, – tarė Nena. – Nepražudyk savo gyvenimo.

Lena dar stipriau įsikibo į automobilį, jausdama, jog kojos sulinks per kelius, jeigu neturės į ką atsiremti.

Nena vėl ištarė jo vardą, paskiau pridūrė:

– Tu turi įveikti šią bėdą, Lena. Tu turi įveikti ją dabar, kitaip niekada negalėsi nuo jos išsivaduoti.

– Užsičiaupk, Nena, – sušvokštė Lena.

Nena žengė artyn, lyg norėdama patapšnoti Lenai per petį.

– Nešdinkis! – piktai tarė Lena.

Nena sunkiai atsiduso ir atsitraukė. Apsisuko ir neatsigręždama grįžo į barą.

Lena sėdėjo tuščioje automobilių aikštelėje prie „Pigli-Vigli“ prekybos centro, tiesiai iš butelio siurbčiodama pigų viskį. Jau nebejautė nei bjauraus skonio, nei skysčio, tekančio į skrandį – gerklė atrodė lyg apmarinta nuo alkoholio. Dar vienas butelis gulėjo šalia ant sėdynės, tikriausiai ir jį ištuštins – prieš akis visa naktis. Lena nieko kita nenorėjo, tik sėdėti automobilyje ir bandyti suvokti, kas vyksta jos gyvenime. Iš dalies Nena sakė tiesą. Lenai būtina įveikti šią bėdą, tačiau tai nereiškia, kad ji turi leistis į kalbas su tokiu mulkiu kaip Deivis Fainas. Dabar Lenai svarbiausia sukaupti visas jėgas ir liautis save kankinti visokiomis kvailystėmis. Svarbiausia – suvokti, kaip gyventi toliau. Pasėdės čia visą naktį, paliūdės gailėdamasi savęs ir vėl plauks pasroviui kaip plaukusi.

Ji klausėsi Sibilės įrašytų dainų, vieną po kitos kaišiodama kasetes į grotuvą. Būtų ne pro šalį jas paženklinti, bet ji neturėjo rašiklio. Be to, jos galva, vargu ar derėtų rašinėti ant Sibilės daiktų, nors dabar jai vis viena. Kai kurios kasetės buvo su etiketėmis, diduma dainininkų iš Atlantos: Melani Hamet, Indigo Girls, dar keli Lenai nepažįstami vardai. Ji išėmė paskutinę kasetę su klasikinės muzikos ištraukomis iš vienos pusės ir senomis „Pretenders“ grupės melodijomis iš kitos ir padėjo ją prie kitų.

Lena paėmė nuo užpakalinės sėdynės paskutinę dėžutę, daug sunkesnę už kitas. Kai pagaliau perkėlė ją į priekį, šalia ant sėdynės pabiro nuotraukos. Didumoje buvo įamžinti Gregas Mičelas ir Lena įvairiais jų draugystės laikotarpiais. Buvo, žinoma, vaizdų ir iš paplūdimių, ir iš Čatanugos, kur jie važiavo pažiūrėti akvariumo. Lena nubraukė ašaras, bandydama prisiminti tą dieną, – kai jie stovėjo laukdami savo eilės, nuo Tenesio upės pūtė toks stiprus vėjas, jog Gregas apkabino ją iš užpakalio, kad jai būtų šilčiau. Jai buvo gera, kai jis apkabino ją per liemenį ir padėjo smakrą jai ant peties. Tai buvo vienintelė jos gyvenimo valandėlė, kai ji tikrai jautėsi laiminga. Paskiau, eilei pajudėjus į priekį, Gregas pasitraukė ir lyg pasakė kažką apie orą, lyg ėmė pasakoti naujienas, ir Lena tyčia su juo susiginčijo.

Siurbčiodama viskį, Lena peržiūrėjo dar vieną pluoštą nuotraukų. Dabar ji nebenorėjo pasigerti – norėjo duoti valią jausmams. Žiūrėdama nuotraukas, ji stebėjosi, jog kadaise troško vyro draugijos, artimo bendravimo. Nors ir ką atsisveikindama ji prišnekėjo Gregui, vis dar troško, kad jis grįžtų.

Lena rado Nenos minėtą nuotrauką. Sibilė tikrai atrodė pasigailėtinai, bet ji tebesišypsojo, žiūrėdama į objektyvą. Tuomet jiedvi abi buvo daugmaž septynerių. Būdamos tokio amžiaus, jos atrodė panašios kaip du vandens lašai, nors Sibilė buvo be priekinio danties – lipdama į priebutį, ji suklupo ir išsimušė jį. Vėliau išaugo kitas, bet kreivas, todėl savotiškai išsikreipė ir lūpos. Bent jau taip sakė Henkas.

Lena šypsojosi, peržiūrėdama gumele suveržtas nuotraukas. Per penkioliktąjį gimtadienį Henkas jai padovanojo fotoaparatą, ir ji išpleškindavo po dvi juosteles per dieną, fotografuodama kas pakliūva. Vėliau ji pataisė kai kurias nuotraukas. Ypač jai įsiminė viena, ir Lena peržiūrėjo visą pluoštą, kol pagaliau ją surado. Kadaise skutimosi peiliuku joje išskuto Henką, bet neišpjovė kiaurai, o į tą vietą įklijavo Bonį, labradorą aukso spalvos kailiu.

– Ak, Boni! – atsiduso Lena ir susivokė, kad verkia.

Tai buvo viena iš priežasčių, kodėl Lena paprastai negeria alkoholio. Šuo padvėsė prieš dešimt metų, bet ji verkė, lyg tai būtų atsitikę vakar.

Lena paėmė butelius ir išlipo iš automobilio – nutarė juos išmesti, pajutusi, kad nualps, jeigu sėdės. Eidama ji susivokė, kad jai kur kas blogiau, nei įsivaizdavo: kojos nebeklausė, ir ji keliskart suklupo lygioje vietoje. Prekybos centras buvo uždarytas prieš kelias valandas, bet ji permetė akimis langus, norėdama patikrinti, ar niekas nemato, kaip ji svyruodama vėžlina per automobilių aikštelę. Viena ranka remdamasi į sieną, o kitoje laikydama butelius, ji apėjo pastatą. Atsidūrusi prie prekybos centro galo, atitraukė ranką nuo sienos ir vos nepargriuvo, kai kojos sulinko per kelius. Vis dėlto ji išsilaikė – griebėsi viena ranka ir neparvirto kniūbsčia ant asfalto.

– Po velnių! – nusikeikė ji ir veikiau pajuto, nei pamatė, jog delnas kruvinas.

Lena stovėjo, tvirtai pasiryžusi išmesti viskį. Tarė sau, kad paskiau pamiegos automobilyje ir prasiblaiviusi važiuos namo.

Svirduliuodama ji sviedė pustuštį butelį į konteinerį. Pasigirdo trenksmas – stiklas sudužo į metalinę sienelę. Paskiau metė kitą butelį, bet jis nesudužo. Ji buvo jau bebandanti kišti ranką į konteinerį ir paimti butelį, bet susitvardė.

Už prekybos centro augo keli medžiai, ir Lena, vos vilkdama nutirpusias kojas, pasuko į tą pusę. Susilenkė dvilinka, norėdama išsivemti. Gomuryje pasidarė kartu nuo alkoholio, ir ji pasijuto dar blogiau. Galiausiai atsiklaupė gokčiodama kaip anąsyk, kai važiavo drauge su Henku.

Henkas, tarė sau Lena, stengdamasi atsistoti. Ji taip pyko ant jo, kad buvo pasiryžusi beregint važiuoti į Rysą, į „Lūšnelę“, ir išrėžti viską jam į akis. Prieš keturis mėnesius jis prisiekė, kad bus su Lena tiek, kiek tik jai reikės. Kurgi jis dabar, velniai rautų? Tikriausiai savo prakeiktų anoniminių alkoholikų susirinkime postringauja, kaip jis jaudinasi dėl savo seserėčios, kaip trokšta jai padėti, užuot čia atėjęs ir padėjęs iš tikrųjų.

Selika suurzgė, ir Lena numynė akceleratorių, tardama sau, kad būtų nuostabu visu greičiu įskrieti į prekybos centrą pro priekinę vitriną. Šis noras nustebino, nors nebuvo visiškai netikėtas. Lena pasijuto tikra menkystė ir nė nebandė kovoti su apėmusiu jausmu. Netgi išsivėmus, galva ūžė, atrodė, kad griuvo visos užtvaros, apniko kvailos, beprasmiškos mintys.

Lena prisiminė jį.

Grįžti namo buvo rizikinga. Lena jau ne kartą kirto geltoną liniją. Ji vos neįlėkė į stoginę už namo, sužviegė stabdžiai, kai ji numynė juos paskutinę akimirką. Sėdėdama automobilyje, ji žiūrėjo į tamsius langus. Henkas nesiteikė netgi šviesos uždegti galiniame prieangyje.

Atidariusi skyrelį, Lena išsitraukė tarnybinį revolverį ir suktelėjo būgną. Barkštelėjimas aidu atsiliepė ausyse. Nežinia kodėl Lena pažvelgė į revolverį kitomis akimis. Apžiūrėjo juodą metalą, net pauostė rankeną. Nejučia kyštelėjo tūtą į burną, laikydama pirštą ant dirgiklio.

Lena buvo mačiusi taip darant vieną merginą. Ji įsikišo revolverio tūtą į burną ir nė kiek nedvejodama paspaudė dirgiklį, nes jai tai buvo vienintelis būdas išsivaduoti nuo prisiminimų. To šūvio aidas ligi šiol atsiliepdavo Lenos širdyje. Ji negalėjo pamiršti, kaip merginos smegenys ištiško ant sienos, prie kurios ji stovėjo.

Lena sėdėjo automobilyje vos vos alsuodama, jausdama prie lūpų priglaustą šaltą metalą. Prikišusi liežuvį prie tūtos, svarstė padėtį. Kas ją aptiktų? Kada grįš Henkas? Tikriausiai pirmas ją ras Bredas, dingtelėjo jai, su Bredu sutarta, kad rytą nuveš ją į darbą. Ką jis pagalvos, išvydęs Leną negyvą? Ką darys Bredas, išvydęs Leną ištaškytomis smegenimis? Ar jis ištvers, pamatęs tokį vaizdą? Ar, radęs Leną negyvą, Bredas Stivensas galės ramiai gyventi ir dirbti savo darbą?

Ne, tarė sau Lena. Atitraukė tūtą nuo lūpų, nuspaudė saugiklį ir įmetė revolverį į pirštinių skyrelį.

Iššokusi iš automobilio, ji užbėgo laipteliais į priebutį. Jai vis dar drebėjo rankos, kai ji atrakino duris ir virtuvėje įjungė šviesą. Paskiau apėjo namus, visur degdama šviesas. Peršokdama per du laiptelius, užlėkė laiptais į antrą aukštą ir ėmė uždeginėti šviesas. Kai baigė, švietė visas namas.

Žinoma, dabar bet kas galėjo pamatyti ją pro langą iš gatvės. Lena grįžo atgal, gesindama šviesas. Ji galėtų užtraukti užuolaidas ir nuleisti žaliuzes, bet bėgioti buvo malonu, smagiau plakė širdis. Jau keli mėnesiai, kai ji nelankė treniruoklių salės, tačiau raumenys dar nespėjo atprasti nuo ankstesnės apkrovos.

Išleisdami iš ligoninės, gydytojai jai prirašė tiek skausmo malšinamųjų vaistų, kad jų užtektų arkliui nudvasinti. Tarytum norėjo apmarinti jai visas jusles. Tikriausiai manė, kad jai bus lengviau kvaišintis vaistais nei mąstyti, kas vis dėlto atsitiko. Ligoninės psichiatras netgi patarė gydytojams jai išrašyti ksanakso.

Grįžusi į antrą aukštą, Lena įėjo į vonios kambarį ir atidarė vaistinėlę. Šalia įprastų vaistų stovėjo puspilnis darvoceto buteliukas ir pilnas flekserilo. Darvocetas buvo skausmo malšinamieji, o flekserilas – stiprūs atpalaiduojamieji vaistai, kurie iškirto iš kojų, kai Lena pirmąsyk jų išgėrė, tad daugiau jų nebevartojo: ji ryžosi verčiau kęsti skausmus, kad tik išsaugotų budrų protą.

Lena atidžiai perskaitė vaistų etiketes ir perspėjimus: patartina gerti vaistus valgant, po to nesėsti prie automobilio vairo. Dar buvo mažų mažiausiai dvidešimt darvoceto tablečių ir dukart daugiau flekserilo. Ji vos vos atsuko čiaupą ir paleido vandenį. Jai nė kiek nedrebėjo rankos, kai ji paėmė stiklinaitę ir pripildė ją beveik iki pat kraštų.

– Tai va, – sumurmėjo ir, pažvelgusi į skaidrų vandenį, pagalvojo, kad reikia pasakyti ką nors svarbaus ar graudaus apie savo gyvenimą. Niekas negalėjo išgirsti jos žodžių, be to, tokią valandą buvo kvaila kalbėti vienai su savimi. Dievo ji niekada netikėjo, tad nė negalvojo susitikti su Sibile aname pasaulyje. Ne, jos tikrai nevaikščios susikibusios auksinėmis gatvėmis. Nors ir menkai išmanydama katekizmą, ji nė kiek neabejojo, kad dangaus karalystės nė viena religija nežada savižudžiams.

Susimąsčiusi ji atsisėdo ant klozeto. Staiga jai dingtelėjo mintis, kad gal ji tebėra girta. Kas be ko, būdama blaiva, ji niekada nebūtų tam pasiryžusi. Ar ji tikrai pasiryžusi?

Lena apžvelgė vonios kambarį. Jis niekad jai nepatiko. Aštuntojo dešimtmečio dizainas – baltai apkraštuotos oranžinės plytelės – rėžė akį. Ji bandė taisyti vaizdą, pridėdama daugiau spalvų: tamsiai mėlyną dembliuką prie vonios, tamsiai žalią dėžutę popierinėms servetėlėms prie klozeto. Priderino ir rankšluosčius, bet niekas negelbėjo: vonios kambarys buvo ne prie širdies. Gal ir gerai, kad jai skirta čia mirti.

Lena atkimšo buteliukus ir išbėrė vaistus ant tualetinio staliuko. Darvoceto tabletės buvo didelės, o flekserilo – panašios į mėtinius žirnelius. Pasukusi pirštais, ji sumaišė dideles su mažomis, paskiau vėl išskirstė į dvi atskiras krūveles. Gurkštelėjo vandens ir pagalvojo, kad iš tikrųjų ji savotiškai žaidžia.

– Gana, – tarė Lena. – Štai šią už Sibilę.

Ir išsižiojusi įmetė į burną darvoceto tabletę.

– Už Henką, – tarė, dėdama į burną flekserilo tabletę. Kadangi šios buvo mažytės, įsidėjo dar dvi, o paskiau – dar dvi darvoceto. Vis dėlto jų nenurijo. Norėjo išgerti visas iš karto, bet reikėjo paminėti dar vieną žmogų.

Pagaliau, pilna burna tardama tą vardą, ji tik neaiškiai suvebleno.

– Štai šitos už tave, – sumurmėjo, suberdama į delną likusias flekserilo tabletes. – Tau, prakeiktas šunsnuki.

Susipylusi visą saują į burną, užvertė galvą ir tarpduryje pamatė Henką. Jie žiūrėjo vienas į kitą įsmeigę akis. Jis stovėjo susinėręs rankas ant krūtinės, kietai sučiaupęs lūpas.

– Gerk, – tarė pagaliau.

Lena sėdėjo ant klozeto su pilna burna tablečių. Kai kurios jų ėmė tirpti, ir ji pajuto, kaip į gomurį tvinsta aitri tyrė.

– Nesijaudink, greitosios nekviesiu. – Jis patraukė pečiais. – Na, ko lauki? Jei pradėjai, tai ir baik.

Lena pajuto, kaip tirpsta liežuvis.

– Bijai? – tarė Henkas. – Bijojai paspausti dirgiklį, dabar bijai nuryti tabletes, ką?

Nuo aitraus skonio burnoje padrėko akys, bet ji nerijo. Apmirė. Ar seniai jis ją sekė? Gal tikrino ją, ir ji susikirto?

– Ryk! – sustaugė Henkas tokiu balsu, kad plytelėmis išklotomis sienomis nusirito aidas.

Lena išsižiojo ir bandė išspjauti tabletes į saują, bet jis neleido. Žengęs du žingsnius, atsidūrė vonios kambarėlyje, viena ranka griebė jai už pakaušio, kita – už smakro. Lena suleido nagus jam į ranką, stengdamasi atplėšti ją nuo burnos, bet jis buvo stipresnis. Ji nuslydo nuo klozeto, suklupo ant grindų, bet jis prisilenkė, abiem rankomis tebelaikydamas jai galvą.

– Ryk! – tyliau įsakė Henkas griežtu balsu. – Juk to nori, tad ryk!

Ji ėmė purtyti galvą, stengdamasi pasakyti, kad nebenori, nebegali to daryti. Tabletės pamažu slydo į ryklę, ir ji įsiręžė, bandydama jas sulaikyti. Širdis plakė taip smarkiai – atrodė, kad plyš.

– Ne? – suriko Henkas. – Ne?

Lena kratė galvą, vis stipriau smeigdama nagus jam į ranką. Pagaliau jis paleido ją, ji virto atbula ant vonios ir pakaušiu atsitrenkė į jos kraštą.

Henkas pritempė ją prie klozeto ir atvertė dangtį. Palenkė jai galvą, ir pagaliau ji išsižiojusi ėmė springdama spjaudyti tabletes. Žiaukčiojo tol, kol burnoje nieko nebeliko. Paskiau pirštais išsivalė dantenas ir nagais nusigrandė bjauriai apsivėlusį liežuvį.

Pakėlusi akis, ji pamatė, kad Henkas stovi įsiutęs kaip velnias.

– Gyvate! – sušvokštė ji, atgalia ranka šluostydamasi burną.

Henkas kilstelėjo koją, ir jai dingtelėjo, kad jis baudžiasi jai spirti. Lena susigūžė, saugodamasi spyrio, bet jis atlyžo.

– Apsiprausk! – įsakė Henkas ir delnu nubraukė likusias tabletes ant grindų. – Susirink tą šlamštą!

Ropodama keturpėsčia, Lena puolė rankioti tabletes.

Susinėręs rankas ant krūtinės, Henkas atsirėmė į sieną. Dabar jo balsas skambėjo švelniau, ir ji dirstelėjusi nustebo – jo akyse spindėjo ašaros.

– Jei dar kada nors pabandysi… – prabilo jis ir nukreipė akis į šalį. Paskiau delnu prisidengė burną, lyg stengdamasis save užčiaupti. – Tu – mano vienintelis turtas, vaikeli.

Lena irgi apsiverkė.

– Žinau, Henkai, – tarė.

– Nepalik… – pradėjo jis.

– Ko nepalikt? – paklausė Lena.

Palengva sliuogdamas siena, jis atsisėdo ant grindų, nuleidęs rankas. Žiūrėjo į ją neatplėšdamas akių, lyg stengdamasis kažką įžvelgti.

– Nepalik manęs, – sukuždėjo, ir žodžiai pakibo jiems virš galvų nelyginant juodas debesis.

Jie buvo per žingsnį vienas nuo kito, bet Lenai pasirodė, kad juos skiria bedugnė praraja. Ji galėjo paliesti jį. Galėjo padėkoti. Galėjo pažadėti, jog niekada to nebedarys.

Galėjo padaryti ir viena, ir kita, galėjo padaryti viską, bet galiausiai ėmė vieną po kitos rankioti nuo grindų tabletes ir mėtyti į klozetą.

2 Buvusio garsaus amerikiečių politiko Jerry Springer vedama televizijos laida, kurioje aptariami žemiausios visuomenės klasės gyvenimo klausimai, prostitucija, pedofilija, lytiniai iškrypimai ir kt.

3 Beck Hansen (Bek David Campbell, g. 1970 m.) – JAV muzikantas, kompozitorius ir dainininkas.

Antradienis

10

– Būk gerutis, Semai, – meilinosi Sara, stengdamasi pridėti stetoskopą prie krūtinės dvejų metų mažyliui, spurdančiam ant kelių.

– Klausyk daktarės Linton, – giesmingu balsu prašė kūdikio motina.

– Sara!

Pro duris kyštelėjo galvą asistentas Eliotas Felto. Sara pasisamdė jį sau į pagalbą, bet tik prisidėjo daugiau darbo – turėjo nuolat jį tramdyti. Tai buvo savotiškas sandėris, nes vyresnio amžiaus gydytojas būtų pageidavęs partnerystės, o Sara nenorėjo atsisakyti vadovaujančio vaidmens. Ji padėjo be galo daug pastangų, kol užėmė dabartinį postą, ir kitų nuomonės klausytis nebuvo nusiteikusi.

– Atsiprašau, – kreipėsi Eliotas į vaiko motiną, paskiau paklausė Saros: – Ar jūs sakėte Tarai Kolins, jog Petas gali žaisti futbolą savaitgaliais? Jai reikia gydytojo pažymos, kad mokykla jam leistų grįžti į rinktinę.

Sara atsistojo, nepaleisdama Semo. Vaikas laikėsi kojytėmis apžergęs Sarai liemenį, ir ji, priglaudusi jį prie klubo, paklausė Eliotą tylesniu balsu:

– Kodėl tu manęs to klausi?

– Ji prašė, kad jūsų paklausčiau, – paaiškino jis. – Sakė, kad nenori jūsų trukdyti.

Sara atgniaužė Semo pirštukus, nes tuo metu jis tampė jai už plaukų.

– Ne, šį savaitgalį jis dar negali žaisti, – sukuždėjo ji. – Juk aš jai sakiau penktadienį.

– Tai bus tiesiog parodomosios rungtynės.

– Jam sutrenktos smegenys, – griežtu tonu pasakė ji Eliotui.

– Aha, ko gero, ji pagalvojo, kad mane lengviau įkalbėti, – sumurmėjo Eliotas, atbulas traukdamasis pro duris.

Sara giliai atsikvėpė, stengdamasi nusiraminti.

– Atsiprašau, – tarė, sėsdamasi ant kėdės. Laimė, Semas liovėsi muistęsis, ir ji galėjo jį apžiūrėti.

– Petas Kolinsas jų geriausias gynėjas, – paaiškino vaiko motina. – Nejaugi tikrai neleisit jam dalyvauti rungtynėse?

Sara praleido jos klausimą pro ausis.

– Plautukai švarūs, – tarė ji motinai. – Vis dėlto tegu sugeria visus antibiotikus.

Ji buvo beatiduodanti vaiką motinai, bet stabtelėjo. Užvertė Semui marškinėlius, apžiūrėjo krūtinę ir nugarą.

– Kas nors negerai?

Sara papurtė galvą.

– Viskas gerai, – nuramino ji moterį, ir tai buvo tiesa: nebuvo jokio pagrindo įtarti, kad vaikas mušamas. Beje, anksčiau ir dėl Dženės Viver jai nekildavo jokių abejonių.

Sara priėjo prie sienos ir atidarė stumdomas duris. Sėdėdama registratūroje prie stalo, jos seselė Molė Stodard rašė siuntimą į laboratoriją. Sara palaukė, kol ji baigs, ir padiktavo receptą Semui.

– Parodysi vėliau man tyrimų duomenis, – priminė Sara.

Molė linktelėjo.

– Kaip laikaisi? – paklausė teberašydama.

Kiek pamąsčiusi, Sara tarė sau, kad jos nuotaika ne per geriausia. Tiesą pasakius, ji prastai jautėsi po vakarykščio susikirtimo su Lena. Ją graužė sąžinė ir gėda dėl savo nesitvardymo. Lena dirbo savo darbą, nesvarbu, kokios nuomonės apie tai buvo Sara. Neprofesionalu reikšti priekaištus jaunai tyrėjai, juo labiau girdint Džefriui. Negana to, tai, ką pasakė Sara, buvo ne tik nedovanotina, bet ir niekšiška. Sara buvo ne iš tų, kurie griebiasi niekšybių. Ji apskritai niekada neužsipuldavo žmonių. Kuo daugiau Sara apie tai mąstė, tuo labiau tikėjo, kad be reikalo užsipuolė Leną. Dabar ji nuoširdžiai tuo tikėjo.

– Ei! – šūktelėjo Molė. – Sara!

– Aha! – atsiliepė ji. – Atsiprašau. Aš tiesiog…

Ir, kryptelėjusi galva savo kabineto pusėn, užsiminė, jog būtų patogiau išeiti į koridorių.

Praleidusi Sarą į priekį, Molė uždarė duris. Molė Stodard buvo nedidukė dailių veido bruožų moteris. Priešingai nei Sara, visada dailiai rengdavosi, vilkėdavo baltutėliu, kruopščiai iškrakmolytu chalatu. Vienintelis jos papuošalas buvo sidabrinė grandinėlė, paslėpta po apykakle. Sara labai protingai pasielgė, ją pasisamdydama, tačiau retkarčiais ji vos ištverdavo nenuplėšusi kyko jai nuo galvos ir nesušiaušusi plaukų arba lyg netyčia kliūstelėjusi rašalo ant jos švarutėlio chalato.

– Iki kito ligonio priėmimo liko dar penkios minutės, – tarė Molė. – Kas atsitiko?

Sara pečiais atsirėmė į sieną ir susikišo rankas į balto chalato kišenes.

– Gal mes ką nors pražiopsojome? – tarė ji ir tuojau pat pasitikslino: – Gal aš ką nors pražiopsojau?

– Turi galvoje Viver? – paklausė Molė, nors iš jos veido buvo matyti, kad ji viską žino. – Aš irgi galvoju, bet galiu atsakyti tik tiek: nežinau.

– Kas būtų galėjęs tai padaryti? – paklausė Sara ir beregint suvokė, kad Molė nenumano, apie ką ji šneka. Vargu ar kam nors dar žinomi skrodimo duomenys. Nors ir kaip pasitikėdama Mole, Sara neabejojo, kad ji neturi teisės pasakoti jai detalių. Ko gero, Molė nė nenorėtų nieko apie tai žinoti.

– Sunku suvokti, ko tie vaikai nori, – tarė Molė.

– Mane graužia sąžinė, – pasiskundė Sara seselei. – Juk aš turėjau ja daugiau pasirūpinti. Skirti jai daugiau dėmesio.

– Per dieną apžiūrime nuo trisdešimties iki keturiasdešimt vaikų ir dirbame šešias dienas per savaitę.

– Atseit dirbame prie konvejerio.

Molė gūžtelėjo pečiais.

– Gal ir taip, – tarė ji. – Darom, ką galim. Apžiūrim, prirašom vaistų, išklausom. Ko dar nori?

– Paremontuoji ir toliau važiuoji, – sumurmėjo Sara, prisiminusi ankstesnį darbą greitosios pagalbos ligoninėje.

– Tą ir darom, – pritarė Molė.

– Aš visiškai nenusiteikusi taip šičia dirbti, – tarė Sara. – Aš noriu dirbti kitoniškai.

– Tu taip ir dirbi, Sara, – patikino ją Molė ir, priėjusi arčiau, uždėjo jai ranką ant peties. – Klausyk, brangute, žinau, kaip tau sunku, ir matau, kaip tu kiekvieną mielą dieną čia dirbi iš visos širdies. – Ir luktelėjusi pridūrė: – Ar pamiršai, kaip buvo prie daktaro Barnio? Štai tada ir buvo pats tikrasis konvejeris.

– Jis buvo man labai geras, – atsakė Sara.

– Nes tu jam patikai, – tarė Molė. – Iš vienuolikos vaikų jam patikdavo tik vienas, visų kitų jis nekęsdavo ir pastaruosius metus juos siųsdavo tau.

Sara ryžtingai papurtė galvą.

– Niekada jis to nedarė.

– Sara, paklausk Nelės, – neatlyžo Molė. – Ji dirba čia seniau negu aš.

– Vadinasi, toks mano pranašumas? Kad aš geresnė už daktarą Barnį?

– Tavo pranašumas toks, kad tu žiūri į visus vaikus vienodai. – Molė parodė į nuotraukas ant sienos. – Kiek vaikų nuotraukų daktaras Barnis turėjo savo kabinete ant sienų?

Sara patraukė pečiais, nors puikiausiai žinojo atsakymą: nė vienos.

– Tu pernelyg griežta sau, – nenusileido Molė. – Ir tai nėra gerai.

– Tiesiog dabar norėčiau būti atidesnė, – tarė jai Sara. – Gal mums pakeisti tvarkaraštį, kad galėčiau skirti daugiau laiko kiekvienam vaikui?

Molė suprunkštė.

– Mes vos spėjame apžiūrėti visus mokinius, kurie kreipiasi į mus kiekvieną dieną. Be to, dar lavoninė…

Sara ją pertraukė.

– Gal man atsisakius darbo lavoninėje?

– Gal būtų geriau pasamdžius dar vieną gydytoją? – pasiūlė Molė.

Sara susimąsčiusi keliskart kaukštelėjo pakaušiu į sieną.

– Nežinia.

Kažkas stipriai pasibeldė į duris.

– Jeigu tai Eliotas… – prabilo Sara, bet tai buvo ne jis. Duris atidarė Nelė, vadybininkė, dirbusi klinikoje Sarai dar neatėjus į šį pasaulį.

– Skambina Nikas Šeltonas, – tarė Nelė. – Gal man paklausti, ko jis pageidauja?

Sara papurtė galvą.

– Aš pati pakalbėsiu, – atsakė ji ir, palaukusi, kol išeis Molė, pakėlė ragelį.

– Sveika, saulute, – pasisveikino Nikas giesminga Pietų Džordžijos tartimi.

Sara teikėsi nusišypsoti.

– Sveikas, Nikai.

– Gaila, neturiu laiko paflirtuoti, – tarė jis. – Po dešimties sekundžių prasideda posėdis. Taigi trumpai drūtai… – Ji išgirdo, kaip jis šiurena popierius. – Pastaruoju metu nebūta jokių žinių apie moterų kastraciją, bent jau Jungtinėse Valstijose. Man regis, tavęs tai nė kiek nestebina.

– Ne, – sutiko Sara. – Tokią sensacingą žinią tikriausiai būtų pagarsinusi žiniasklaida.

– Prieš kelerius metus Prancūzijoje viena moteris buvo teisiama už penkiasdešimt tokių operacijų. Man regis, ji buvo kilusi iš Afrikos.

Sara papurtė galvą: sunku patikėti, kad moteris galėtų tokį dalyką daryti vaikui.

– Gal esi ką nors girdėjusi apie tai? – paklausė Nikas.

– Infibuliacija, moters lytinių organų žalojimas, pasitaiko Artimuosiuose Rytuose ir kai kuriuose Afrikos kraštuose, – tarė ji. – Tai savotiškai susiję su religija.

– Kaip ir savižudybė siejama su religija, – pridūrė Nikas. – Dabar viską galima pateisinti, kaltinant religiją.

Sara pritariamai sumykė.

– Šis paprotys dažniausiai perduodamas iš kaimo į kaimą. Kuo tamsesnė bendruomenė, tuo greičiau jis prigyja. Religija nieko panašaus neskelbia, tačiau tenykščiai vyrai taip tikisi išsaugoti savo moterų ištikimybę.

– Tokiu atveju jie negali nė pasimylėti. Puikus sprendimas. Jeigu šis paprotys paplis, netrukus Afrika ir Artimieji Rytai taps negyvenama dykuma.

Nikas neatsiliepė, ir Sara susigėdo, pagalvojusi, kad jis gal klaidingai suprato jos žodžius.

– Atsiprašau, Nikai. Aš tiesiog…

– Nėra ko teisintis, Sara, – švelniai pertraukė jis.

Patylėjusi ji paklausė:

– Kas dar?

– Na… – prabilo jis, ir ji išgirdo šnarant popierius. – Po operacijos paprastai joms suriša kojas, kad geriau užgytų žaizda. – Jis nutilo, sunkiai atsiduso. – Dažniausiai joms užsiuvama makšties anga, na, kaip tavo mergaitei, paliekamas tik plyšelis menstruacijų kraujui ištekėti.

– Esu skaičiusi apie tai, – tarė Sara.

Ji taip pat žinojo, kad nesužalotos moterys kaimuose laikomos netinkamomis vedyboms.

– Siūlas, kurį ištraukei iš makšties, niekuo neypatingas. Aš nusiunčiau pavyzdžių į laboratoriją, bet ten man pasakė, kad tokių siūlų galima nusipirkti bet kurioje parduotuvėje. – Jis atsikrenkštė. – Kaip tu manai, ar tas asmuo, kuris užsiuvo jai makštį, turėjo bent kiek nuovokos apie mediciną?

– Ar matei nuotraukas?

– Aha, – atsakė jis. – Atrodo elementariai, bet padaryta neblogai.

– Tikrai, – pritarė ji, pagalvojusi, jog asmuo, užsiuvęs makštį, išmanė, kaip naudotis adata.

– Aš peržiūrėjau statistinius duomenis, – tarė jis. – Daug merginų miršta, neištvėrusios skausmo. Jie net neatlieka vietinės anestezijos. Turbūt supranti, ką turiu omeny. Dažniausiai operacijos metu jie naudoja tiesiog stiklo šukę.

Sara krūptelėjo, bet pasistengė susitvardyti.

– Kaip manai, kodėl šičia taip buvo padaryta?

– Turi galvoje, kad mergaitė nebuvo susijusi su imigrantais? – paklausė jis, bet, nelaukdamas atsakymo, pridūrė: – Kitur taip daroma, saugant merginos skaistybę. Paprastai pirmąją vedybų naktį tuo pasirūpina vyras.

– Skaistybė, – tarė Sara, apmąstydama tą žodį. Dženė Viver irgi minėjo kažką panašaus, kalbėdama su motina.

– Ar ji buvo skaisti? – paklausė Nikas.

– Ne, – atsakė Sara. – Sprendžiant iš makšties angos dydžio, palyginti su šlaplės anga, prieš kastraciją lytiškai ji buvo labai aktyvi. Tikriausiai turėjo nemažai partnerių.

– Ar ji sirgo venerinėmis ligomis?

– Ne, – atsakė Sara. – Tikrinau.

– Ką gi, galėjo būti ir kitaip.

– Kas dar?

Patylėjęs Nikas paklausė:

– Ar šią savaitę susitiksi su Džefriu?

Sara truputį sumišo, bet prisipažino:

– Taip.

– Pasakyk jam, kad jo atsiųsto piešinio mūsų kompiuteriuose nėra. Nusiuntėme jį faksu į FTB, bet, kaip žinai, jie neskuba.

– Koks tai piešinys? – paklausė Sara.

– Tatuiruotė. Nieko apie tai nežinau. Sakė, ištatuiruota tarp smiliaus ir nykščio.

– Aš jam pasakysiu.

– Po vakarienės?

Sara nusijuokė.

– Kur lenki, Nikai?

– Jei nebūsi per daug užsiėmusi, šį savaitgalį apsilankysiu jūsų pašaly.

Sara nusišypsojo. Nikas jau ne kartą skyrė jai pasimatymą, beje, veikiau iš mandagumo. Jis buvo per sprindį mažesnis už Sarą ir nešiojo daugiau auksinių papuošalų, nei vyrui derėtų. Vargu ar jis tikėjosi su ja sutarti, bet apskritai buvo iš tų, kurie niekada nepraleidžia progos.

– Regis, tada būsiu su Džefriu.

– Regis?

– Na… – Ji sumikčiojo. – Mudu vėl susitinkame.

Kaip paprastai jis geraširdiškai susitaikė su pralaimėjimu.

– Vaikinas žino, ką daro.

Kai jie atsisveikino, Sara liko besėdinti ant kėdės, apmąstydama Niko žodžius. Turėjo būti kažkas bendra tarp Dženės noro išsaugoti skaistybę ir kastracijos. Trūko kažkokios grandies, ko gero, akivaizdžios. Kada mergaitė jaučiasi nešvari, svarstė Sara. Deja, išskyrus seksą, niekas daugiau neatėjo į galvą. Dženė Viver, be abejo, buvo lytiškai aktyvi. Gal dėl to ją graužė sąžinė?

Be to, Sarai nedavė ramybės mintis, kas sužalojo Dženę. Vargu ar mergaitė pati susižalojo. Ji būtų nualpusi iš siaubo arba skausmo, nebaigusi savo darbo. Vadinasi, buvo bendrininkas, asmuo, kuris sugebėjo ir iškastruoti, ir susiūti žaizdą. Gal Dženė išgėrė, kad nenualptų, arba mokykloje iš ko nors nusipirko skausmo malšinamųjų ar atpalaiduojamųjų vaistų. Vidurinėse mokyklose esti tikrų vaistinių. Už pinigus galima prisipirkti tiek vaistų, kiek jų prireikia chirurgui operacinėje.

Pravėrusi stumdomąsias duris, Nelė tarė:

– Atėjo Patersonų atžala. – Ir pakuždomis pridūrė: – Be motinos.

Sara dirstelėjo į rankinį laikrodėlį. Markas turėjo ateiti vakar rytą. Šiandieninis jo apsilankymas sugriaus jai visą tvarkaraštį.

– Nuvesk į šeštą, – tarė ji. – Pasakyk jam, kad palauktų.

– Jam? – paklausė Nelė. – Čiagi Leisė, jų duktė.

Sara atsitiesė, sėdėdama ant kėdės.

– Ar ji pasisakė, ko atėjo?

– Pasakė, kad prastai jaučiasi, ir tiek, – atsakė Nelė ir vėl sukuždėjo: – Garbės žodis, ji labai prastai atrodo.

– Ko tu šneki pakuždomis? – irgi pakuždomis paklausė Sara.

Nelė šyptelėjo, įeidama į kabinetą. Uždariusi duris, tarė:

– Ji labai keistai elgiasi. Atėjo be motinos.

Sarai kūnas nuėjo pagaugais.

– Ar seniai laukia?

– Nelabai, – atsakė Nelė. – Nuvesti į šeštą kabinetą, ar ne?

Sara linktelėjo, jausdama, kaip jai maudžia širdį. Ji griebė telefoną ir buvo berenkanti Džefrio numerį, bet apsigalvojo. Leisė atėjo į kliniką, nes pasitiki Sara, ir Sara negali jos apvilti. Šiaip ar taip, mergaitei reikia pagalbos. Nors turbūt ji ir nusižengė įstatymui, Sara pirmiausia turi pasirūpinti jos sveikata.

Šeštas kabinetas buvo L formos koridoriaus gale. Paprastai ten būdavo apžiūrimi sergantys vaikai arba laukdavo tėvai, kol Sara kalbėdavosi su vaikais apie seksą arba apsaugos priemones nuo nėštumo, arba apie tokius dalykus, apie kuriuos kalbamasi prie keturių akių. Sara pagalvojo, kad Molė nuvedė ten Leisę, norėdama pelnyti jos pasitikėjimą. Paaugliams, netgi tiems, kurie turėjo vairuotojo pažymėjimą, nebuvo leidžiama ateiti į kliniką be tėvų.

Molė laukė Saros prie uždarų kabineto durų. Padavusi Leisės Paterson kortelę, tarė:

– Jeigu ko reikės, būsiu antrame kabinete.

Sara atskleidė kortelę ir permetė akimis paskutinės apžiūros įrašus, nors prieš kelias dienas jau buvo juos peržiūrėjusi. Prieš du mėnesius mergaitė skundėsi gerklės skausmais. Gavusi laboratorinių tyrimų rezultatus, Sara prirašė jai antibiotikų kursą. Sara perskleidė kortelę, bet nerado rausvo laboratorijos lapelio. Buvo jau beeinanti ieškoti Molės, bet už durų išgirdo lyg aimaną.

– Leise! – sušuko Sara, atidariusi duris. – Kas tau?..

Ir nutilo, nebaigusi klausimo. Tokį išblyškusį žmogų paskutinįsyk buvo mačiusi lavoninėje. Mergaitė sėdėjo ant kėdės prie apžiūros kušetės, rankomis susiėmusi pilvą. Nors buvo giedra, vilkėjo geltonu neperšlampamu apsiaustu. Sulinkusi dejavo iš skausmo.

Sara uždėjo ranką jai ant peties ir nustebo – net per apsiaustą buvo justi, kad mergaitė pasruvusi prakaitu.

– Man reikia su jumis pasikalbėti, – išlemeno Leisė, nesulaikydama danties ant danties.

– Eik, – tarė Sara, padėdama jai atsistoti. – Sėskis ant kušetės.

Leisė stovėjo dvejodama, ir Sara pasodino ją ant kušetės.

– Aš ne… – prabilo Leisė, bet ji taip drebėjo, kad nebegalėjo nė žodžio ištarti.

Sara pridėjo delną jai prie kaktos, nesuvokdama, kodėl ji taip dreba – ar iš išgąsčio, ar nuo temperatūros. Be to, lauke buvo taip karšta, kad ji nepajuto skirtumo.

– Nusivilk apsiaustą, – tarė Sara, bet Leisė sėdėjo, vis dar susiėmusi rankomis pilvą.

– Kas atsitiko? – paklausė Sara kuo ramesniu balsu.

Kabinete įsitvyrojo tokia įelektrinta atmosfera, kad, rodės, iš tikrųjų atsitiko kas nors negera.

Leisė palinko į priekį, ir Sara sugriebė ją į glėbį, kad nenuvirstų ant grindų.

– Noriu miego, – tarė Leisė.

– Luktelėk, – tarė Sara ir, iškišusi galvą į koridorių, sušuko: – Mole!

– Man bloga, – tarė mergaitė.

Sara paėmė mergaitei už liesučių pečių.

– Kur skauda?

Ji bandė kažką pasakyti, išsižiojo ir apsivėmė tiesiai ant Saros. Tokių dalykų pasitaikydavo ir anksčiau, bet Sara nespėjo laiku pasitraukti atgal.

– Atsiprašau, – sumurmėjo Leisė, kai priepuolis praėjo.

– Nieko baisaus, vaikeli, – tarė jai Sara.

– Man skauda skrandį.

– Nesijaudink, – nuramino ją Sara.

Viena ranka prilaikydama Leisę, kita atplėšė popierinį rankšluostį ir padavė jį mergaitei.

– Man bloga.

– Mole! – dar garsiau pašaukė Sara, suvokdama, kad šaukia be reikalo: antras kabinetas buvo kitame koridoriaus gale.

– Atsigulk, – tarė Sara Leisei. – Jeigu pykins, pasiversk ant šono.

– Neišeikit! – sušuko mergaitė, įsikibusi Sarai į ranką. – Būkit gera, daktare Linton. Aš noriu su jumis pasikalbėti. Noriu papasakoti, kas atsitiko.

Sara numanė, kas galėjo atsitikti, bet, užuot klausius mergaitės išpažinties, reikėjo imtis neatidėliotinų priemonių.

– Noriu jums papasakoti, – pakartojo mergaitė.

– Apie kūdikį? – paklausė Sara.

Iš Leisės veido išraiškos ji suprato, kad įspėjo. Kvaila, kaip anksčiau apie tai nepagalvojo?

– Žinau, vaikeli, žinau, – tarė ji. – Pagulėk, aš tuoj grįšiu.

Mergaitė sustingo.

– Iš kur žinot?

– Gulėk, – tarė jai Sara ir, pagalvojusi, kad taip ją nuramins, pridūrė: – Aš paskambinsiu mamai.

Leisė pašoko.

– Nieko nesakykit mamai!

– Nusiramink.

– Nieko jai nesakykit, – neatlyžo Leisė, pasruvusi ašaromis. – Ji serga. Sunkiai serga.

Sara nesuprato, ką ji turi galvoje, bet vis dėlto pabandė ją raminti.

– Viskas bus gerai.

– Pažadėkit, kad nieko jai nesakysit.

– Vaikeli, – tarė Sara, – apie tai pasikalbėsime vėliau.

– Ne! – suspigo mergaitė, įsikibdama jai į ranką. – Nieko nesakykit mamai. Būkit gera. Nieko jai nesakykit!

– Būk čia! – įsakė Sara. – Aš tuojau grįšiu.

Nelaukdama atsakymo, ji išbėgo į koridorių ir, skubėdama į registratūrą, nusivilko apdergtą chalatą.

– Kas atsitiko? – paklausė Nelė.

– Iškviesk greitąją, – tarė Sara, grūsdama chalatą į nešvarių skalbinių pintinę. Paskiau, žvilgtelėjusi pro duris, ar Leisė nebus išbėgusi iš kambario, pridūrė: – Tuojau pat nuvesk Molę į šeštą kabinetą, o paskiau paskambink Frenkui į policijos skyrių.

– O Dieve! – suvapėjo Nelė, griebdama telefono ragelį.

Iš vieno kabineto išėjo Eliotas.

– Klausyk, Sara, – kreipėsi jis. – Mano kabinete šešerių metukų mergytė…

– Ne dabar, – mostelėjo ranka Sara.

Žvilgtelėjusi į koridorių, nuėjo į savo kabinetą ir surinko Džefrio mobiliojo telefono numerį. Palaukė, kol sučirškė keturis kartus, ir paskambino į policijos skyrių.

– Granto policijos skyrius, – atsiliepė Marla Sims. – Kuo galėčiau padėti?

– Marla, surask Džefrį ir pasakyk, kad kuo greičiau ateitų į kliniką, – tarė Sara.

Koridoriuje nugriaudėjo trenksmas, ir Sara nusikeikė, suvokusi, jog užsitrenkė užpakalinės durys.

– Sara! – sušuko Marla.

Sara trenkė ragelį ir išbėgo į koridorių, pasiryžusi vytis Leisę. Ir sustojo kaip stabo ištikta, koridoriaus gale išvydusi Marką Patersoną: jis stovėjo įsiręžęs visu kūnu, melsvi marškinėliai ant pilvo perrėžti ir kruvini, džinsai per kelius suplyšę – matyt, parvirtęs slydo asfaltu.

– Leise! – suriko jis, atplėšdamas pirmas pasitaikiusias duris.

Sara išgirdo, kaip sukliko nustėrusi ligonio motina ir suspiegė išsigandęs kūdikis.

– Sara! – sušuko Nelė, stovėdama registratūroje su telefono rageliu rankoje.

– Skambink į policijos skyrių, – įsakė Sara. – Tegu atsiunčia ką nors.

– Leise! – vėl suriko Markas, ir sienos sudrebėjo nuo jo balso.

Laimė, jis nepastebėjo, kad koridorius suka stačiu kampu ir toliau yra dar du kabinetai.

Markas priėjo arčiau, ir Sara pamatė, kad jo drabužiai dėmėti ir purvini. Aptaškyti baltais dažais. Plaukai nešvarūs ir susivėlę, lyg jis būtų seniai nesimaudęs. Susitikusi jį pastaruoju metu, niekada nepastebėdavo, kad jis būtų apsileidęs.

– Po velnių! – suriko Markas, mostaguodamas rankomis. – Kur mano pusprotė sesuo?

Užpakaly Saros atsidarė kelių kabinetų durys, ji grįžtelėjusi ženklu paprašė tėvus būti viduje.

Šalia Saros atsistojo Molė, glausdama prie krūtinės ligonio kortelę. Pirmą kartą per pastaruosius metus Sara išvydo seselę tokią sutrikusią ir išsigandusią.

– Markai, ką tu čia veiki? – stengdamasi kalbėti kuo valdingesniu balsu, paklausė Sara.

– Kur Leisė? – suriko jis, kumščiu trenkdamas į kitas duris.

Durys sudrebėjo, ir Sara išgirdo, kaip kabinete suspiegė vaikas.

Nelė prislopintu balsu kalbėjo su kažkuo telefonu. Sara negirdėjo, ką ji šneka, bet meldė Dievą, kad atvažiuotų kas nors iš policijos skyriaus.

– Markai, liaukis, – vėl prabilo Sara kuo ramesniu balsu. – Jos čia nėra.

– Nė velnio netikiu, – atrėžė jis, eidamas artyn. – Kur ta gyvatė?

Jis vėl taip smogė kumščiu į duris, kad jos įdubo. Nelė suspigusi nėrė už tvorelės.

– Kur ji? – suriko jis.

Sara tyčia nervingai dirstelėjo į savo kabineto pusę. Markas iškart pakliuvo ant kabliuko.

– Aha! – sušuko jis. – Ji tenai?

– Ne, – atsakė Sara.

Šyptelėjęs jis priėjo dar arčiau. Pastebėjusi, kad jo vyzdžiai ne ką didesni už smeigtuko galvutę, Sara suprato, jog kvaišalai neveikiai išsivadės jam iš galvos. Nuo jo kažkuo dvokė. Sarai pasidingojo, kad smirda lyg chemikalais.

– Ko čia ieškai, Markai? – paklausė Sara.

– Ieškau savo suknistos sesutės. Aš jai snukį sumalsiu, jeigu ji neužsičiaups.

– Jos čia nėra, – atsakė Sara.

– Leise! – suriko Markas, kyštelėdamas galvą pro duris į kabinetą. – Išlįsk, gyvate, nesislapsčiusi!

Akies krašteliu Sara pastebėjo kažkokį judesį. Tai šmėkštelėjo ryškiai geltonas Leisės apsiaustas – ji sėlino prie užpakalinių durų. Sarą išmušė šaltas prakaitas, pagalvojus, kaip ilgai Leisei teks eiti, kol ji atsidurs lauke. Ji nenuleido akių nuo Marko, mintyse skubindama Leisę, tačiau mergaitė sustojo, lyg prismeigta prie sienos.

– Ar ji čia? – paklausė Markas.

– Ne, – atsakė Sara, žvilgtelėdama per petį. – Ji užpakaly tavęs.

Leisė prisidėjo ranką prie burnos, lyg stengdamasi nuslopinti iš gerklės besiveržiantį klyksmą.

– Aišku, – tarė Markas, piktai dėbtelėdamas į ją.

– Tuojau pat dink iš čia, Markai. Tu neturi teisės čia eiti.

Nepaisydamas Saros, jis įsiveržė į kabinetą. Laikydamasi atstu, Sara įsekė iš paskos: norėjo įvilioti jį į spąstus. Širdyje meldė Dievą, kad Marla kuo greičiau ką nors atsiųstų, nors ir Bredą Stivensą.

– Leise! – tylesniu, bet dar grėsmingesniu balsu pašaukė Markas, apeidamas stalą. – Tau atsirūgs, jeigu tuojau pat neišlįsi.

– Kas yra apsivalymas, Markai? – paklausė Sara, susinerdama rankas ant krūtinės.

Markas žvilgtelėjo po stalu ir nusikeikė, išvydęs, kad ten nieko nėra. Taip spyrė į metalinį stalą, kad jis čiuožtelėjo grindimis.

– Tu kaltas, kad Dženė jautėsi nešvari, ar ne? Kaip tik todėl ji troško apsivalyti, ar ne?

– Traukis iš kelio! – suriko jis, eidamas Saros link.

Ji įsikibo už durų rankenos, užstodama jam taką.

– Traukis iš kelio!

– Kas yra apsivalymas?

Jis apsimetė, kad nori jai atsakyti, bet ji per vėlai susivokė, jog jis tiesiog stengiasi nukreipti jos dėmesį. Jai nespėjus nė atsikvošėti, jis taip pastūmė ją, kad ji išlėkė į koridorių ir parvirto ant grindų, stipriai susitrenkdama galvą.

– Sara! – sušuko Molė, puldama jai į pagalbą.

– Nieko baisaus, – tarė Sara, bandydama atsisėsti. Apsižvalgiusi pamatė, kad Leisė tebestovi toje pat vietoje. Tą pačią akimirką ją pastebėjo ir Markas.

– Bėk! – sušuko jai Sara.

Leisė susvyravo, bet pagaliau, regis, suprato, kad jai reikia dumti. Prišokusi prie durų, atidarė jas.

– Gyvate! – sužviegė Markas, puldamas įkandin jos.

Nieko negalvodama, Sara griebė jam už kojos. Jis bandė ištrūkti, bet ji stipriai laikė jį už kelnių apačios.

– Liaukis, – tarė Sara, stengdamasi jį sulaikyti.

Jis pasilenkė ir kumščiu trenkė jai per ranką. Kai ji nepaleido, smogė jai į veidą. Prieš akis tvykstelėjo raudonas žiedo akmenukas – kumštis kliudė jai tiesiai į kaktą. Ji taip nustebo, kad paleido jo kelnes.

– Viešpatie! – aiktelėjo Molė, delnu prisidengdama lūpas.

– Niekšas! – sušvokštė Sara ir palietė sau kaktą.

Marko žiedas pataikė jai į dešinį smilkinį. Ji pamatė kruvinus pirštus, bet, beregint prisiminusi Leisę, vargais negalais atsistojo.

– Gal tau būtų geriau… – suvapėjo Molė.

Sara puolė įkandin Marko ir Leisės, šaukdama per petį:

– Kur, velniai griebtų, Džefris?

Išbėgusi pro užpakalines duris, Sara apsižvalgė. Saulė apakino ją, ir ji delnu prisidengė akis, stengdamasi už pastato tarp medžių įžiūrėti Leisę.

– Gal jie nubėgo į kitą pusę? – sušuko Molė ir puolė ta linkme.

Sara nukūrė įkandin ir už kampo susidūrė su Mole.

– Antai ji, – tarė seselė, rodydama į gatvę.

Jos šoko vytis, bet Sara bėgo ilgesniais žingsniais, ir netrukus Molė liko užpakaly. Gatvė priešais kliniką paprastai būdavo pustuštė, bet dabar buvo pietų metas, mokytojai ir mokiniai būreliais traukė į miestą. Sara pastebėjo Leisę dumiant gatve, jai iš paskos bėgo Markas, klykdamas iš visos gerklės.

Jiedu atsidūrė kitoje gatvės pusėje, ir Leisė nukūrė ežero link. Tą pačią akimirką Sara pastebėjo kažkokią neaiškią žmogystę, ji iššoko iš kitos pusės ir parbloškė Marką ant žemės. Perbėgusios skersai gatvės, Sara ir Molė pamatė, kaip Lena Adams apžergė Marką lyg raitelis, išjodinėjantis žirgą, užlaužė jam rankas ir uždėjo antrankius.

– Velniava! – sušuko Lena, žiūrėdama į gatvę.

Leisė bėgo jau gana toli, bet Sara gerai matė jos ryškiai geltoną apsiaustą. Ji sustojo, bejėgiškai nuleidusi rankas, ir išvydo, kaip šalia mergaitės stabtelėjo senas juodas automobilis. Atsidarė durelės iš keleivio pusės, išlindo ranka, griebė Leisę per liemenį ir įtraukė į vidų.

Išlipusi iš automobilio, Sara palietė sutvarstytą galvą. Klinikoje Molė susiuvo jai žaizdą ir atšaukė visus priėmimus, kad ji galėtų grįžti namo ir atsigauti po visų sukrėtimų. Sarai skaudėjo galvą, ji buvo suirzusi ir prastai jautėsi. Aišku, ji būtų galėjusi likti klinikoje ir priimti visus ligonius, bet Molė neleido jai nė žodžio ištarti. Ko gero, seselė buvo teisi. Kiekvienąsyk, vos prisiminus tai, kas atsitiko klinikoje, jai tarytum koks lankas suverždavo krūtinę. Suvokdama, kad vienai iš jos globotinių gresia pavojus, ji nieko kita netroško, tik priglausti galvą motinai prie peties ir apsiverkti.

– Mama! – sušuko Sara ir, uždariusi duris, nusispyrė batelius. Neišgirdusi atsakymo, pasuko į virtuvę ir vėl sušuko: – Mama!

Jokio atsako. Sarai nusmelkė širdį. Pripylusi stiklinę vandens, ištuštino ją keliais gurkšniais, paskiau atgalia ranka nusišluostė lūpas.

Atsisėdusi ant virtuvinės taburetės, surinko Džefrio numerį. Lena nusivežė Marką į policijos skyrių, Sarai netgi nespėjus susivokti.

– Toliveris klauso, – atsiliepė Džefris, ir iš aidaus garso ji suprato, kad jis važiuoja automobiliu.

– Kur esi? – paklausė Sara.

– Šiek tiek užtrukau Alabamoje, – atsakė jis. – Aš kalbėjausi su Lena. Ji man papasakojo apie Leisę. Ar nepastebėjai, kas sėdėjo prie vairo?

– Ne, – atsakė Sara. – Ar jau kalbėjai su jos tėvais?

– Dabar su jais Frenkas. Jie nežino, kas vairuoja tą automobilį.

– Ką sakė Markas?

– Jis nekalba su niekuo, – tarė Džefris. – Net su Lena.

– Kas užsimanė ją pagrobti?

– Nežinau, – atsakė Džefris. – Mes išsiuntinėjome informaciją visiems valstijos policijos skyriams. Ketinu pasikalbėti su Marku, gal pavyks ką nors išpešti.

– Man regis, mes pražiopsojome kažką labai svarbaus, – tarė ji. – Kažkas vyksta mums panosėje.

– Aha. – Jis kalbėjo ramiai, bet ji išgirdo, kaip suriaumojo variklis – jis numynė akceleratorių. – Papasakok man, kas atsitiko šiandien. Nuo pradžios iki galo.

Giliai atsikvėpusi, Sara papasakojo. Džefris labiausiai susirūpino tuo, jog Markas jai smogė. Tikriausiai todėl, kad būtų mielai apsiėmęs ją slaugyti.

– Kuo jis tau smogė? – susijaudinęs paklausė jis.

– Žiedu, – atsakė ji ir tuojau pasitaisė: – Tiesą pasakius, kumščiu, bet sužeidė žiedas. Na, regis, jis nenorėjo man skaudžiai trenkti. Tiesiog norėjo, kad jį paleisčiau. – Ji palietė sutvarstytą galvą. – Nieko baisaus.

– Ar Lena surašė protokolą?

– Tikriausiai, – atsakė Sara tokiu tonu, kad jis susivoktų, jog geriau to nedaryti.

Jis suprato užuominą.

– Kaip tu manai, ar Leisei pažįstami žmonės, važiavę automobiliu?

– Aš buvau gana toli nuo jų, Džefri, nieko negaliu pasakyti. Apskritai nieko nebūčiau mačiusi, jeigu ji nebūtų vilkėjusi ryškiai geltono apsiausto.

– Lenai automobilis pažįstamas. Kai kurie mokiniai yra matę, kaip į jį lipo Dženė Viver.

Žaisdama telefono laidu, Sara klausėsi, ką Lenai pavyko sužinoti vidurinėje mokykloje. Kai jis baigė, ji tik tiek tepasakė:

– Visai nepanašu, kad tai būtų galėjusi toji Dženė, kurią aš pažinojau.

– Aš pradedu įtarti, kad iš tikrųjų niekas gerai jos nepažinojo.

Pagaliau Sara pasakė tai, kas nedavė jai ramybės pastarąsias dienas.

– Kaip tu manai, ar Markas ir Leisė – to kūdikio tėvai? – paklausė ji. – Aš supratau, kodėl tu norėtum gauti Marko kraujo bandinį, bet man niekada nė į galvą nebūtų atėjusi…

– Žinau, – tarė jis.

Iš staigaus Džefrio atsakymo ji suprato, kad jis jau anksčiau apie tai pagalvojo.

– Visai galimas daiktas.

– Ar Tedžio Patersono tu neįtarei?

– Ir tai įmanoma.

– Labai abejoju, kad jis sutiktų savanoriškai duoti kraujo.

– Tavo teisybė.

Sara atsiduso, neišmanydama, kaip susieti visus tuos dalykus.

– Gal Dženė apie tai sužinojo, ir jai pašoko pavydas?

– Gali būti, – tarė jis, ko gero, mąstydamas apie ką nors kita.

– Džefri… – prabilo Sara, baimindamasi, kad jis gali supykti, išgirdęs jos žodžius. – Markas sužeistas į pilvą. Žaizda menka, tik įbrėžimas, bet, man rodos, kažkas kėsinosi į jo gyvybę.

– Ir gerai darė.

– Liaukis! – sušuko ji. – Juk jis dar vaikas. Duok žodį, kad turėsi tai galvoje.

– Geras vaikas: išžagino savo seserį ir prekiavo savo drauge, – tarė jis. – Vaikas, smogęs tau į veidą.

– Apie mane nėra ko kalbėti, – tarė Sara. – Gryna teisybė, Džefri. Manęs čia nepainiok.

Jis kažką suniurzgė.

– Džefri!

– Ar nieko daugiau iš jos nesužinojai? – paklausė jis.

– Ji atrodė sutrikusi, išsigandusi.

– Kaip tu manai, ar ji labai serga?

– Nežinau, kodėl ji taip atrodė, ar iš baimės, ar nuo sukrėtimo, o gal dar neatsigavo po gimdymo. Aš nespėjau jos apžiūrėti. Aš…

– Ką?

– Mane graužia sąžinė, kad laiku nepastebėjau nėštumo. Juk ji buvo mano pacientė. Jei būčiau sugebėjusi ją sulaikyti…

– Ji pabėgo, Sara. Tu padarei viską, kas įmanoma.

Ji sučiaupė lūpas.

– Būtų ramiau, jei galėčiau tuo patikėti.

– Patikėk, ir viskas, – tarė jis. – Jei žinočiau, kaip nuraminti sąžinę, pasakyčiau, bet nieko tau negaliu patarti.

Sarai akys pritvino ašarų. Ji užsiėmė delnu burną, kad Džefris negirdėtų, kaip ji verkia.

– Sara?

Ji atsikrenkštė, ranka nusišluostė akis. Nusišnypštė.

– Ką?

– Ar Leisė sakė dar ką nors? Gal ką nors apie Marką? Kodėl jis ją vijosi?

Sara pyktelėjo: ko jis klausinėja to paties, užuot galvojęs, kaip jie galėtų rasti Leisę Paterson?

– Liaukis klausinėjęs! Man pasitaikė tokia netikusi diena, o tu manęs nė neužjauti.

Jis nutilo, tik buvo girdėti, kaip vėl suurzgė variklis, kai jis padidino greitį.

Sara užsimerkė ir nugara atsirėmė į sieną, laukdama, kol jis vėl prabils.

– Aš tiesiog… – Patylėjęs pridūrė: – Aš tiesiog netveriu pykčiu, pagalvojęs, kad kažkas tave nuskriaudė.

Ji nusijuokė.

– Ir aš.

– Kaip tu jautiesi? – vėl paklausė.

– Gerai, – atsakė ji, nors tai buvo netiesa. Klinika Sarai visada buvo saugus prieglobstis, ir ji nelabai džiaugėsi, kai į jos privačią praktiką įsiterpė darbas lavoninėje. Pasijuto pažeidžiama, ir tai buvo ne prie širdies.

– Skambino Nikas, – tarė ji Džefriui ir persakė Niko žodžius.

– Apsivalymas? – pakartojo Džefris. – Dženė irgi minėjo tą žodį.

– Taip, – pritarė Sara. – Man rodos, visa tai susiję su seksu. Ji norėjo vėl būti skaisti, ar ne?

– Aha.

– Kada ji pasijuto nešvari?

– Per tą pasilinksminimą, kai ją ištratino keli bernai.

– Ji buvo girta, – priminė jam Sara, jausdama augant pyktį.

– Jie sakė, kad ji nebuvo tokia jau girta ir puikiausiai suvokė, ką daro.

– Be abejo, taip ir sakė. O ką daugiau galėjo pasakyti? Kad ją išžagino?

Jis atsikrenkštė.

– Štai kur mįslė.

– Kodėl ji taip darė? – paklausė Sara. – Dženei tai nebūdinga. Dėl Dievo meilės, juk ji dar visai vaikas.

– Mes gerai nežinome, kaip ten buvo, Sara, – atlaidžiai tarė Džefris. – Gal ir niekada nesužinosime.

Sara nukreipė kalbą kita linkme, suvokdama, jog dabar jiems tikrai nepavyks logiškai apie tai pasišnekėti.

– Nikas nusiuntė tatuiruotę į FTB. Savo duomenų bazėje tokios jie nerado.

– Kaip tik todėl aš ir užtrukau, – tarė Džefris. – Vakare papasakosiu.

– Ne, – atrėmė Sara. – Papasakosi rytoj.

Jis nutilo.

– Man rodos, tu norėjai, kad mudu šįvakar susitiktume, – po valandėlės tarė jis.

– Taip, – sutiko Sara. – Bet aš nenoriu kalbėtis apie reikalus. – Patylėjusi pridūrė: – Šį vakarą nenoriu apie tai nė galvoti. Aišku?

– Aišku, – tarė jis. – Jeigu tik pasiseks su tavimi susitikti.

– Tik neišsigąsk mane pamatęs, – tarė ji. – Man ant kaktos bus didelis žalias pleistras.

– Ar labai skauda?

– Hm… – sumurmėjo ji: dirstelėjusi pro langą, išvydo motiną lipant laiptais į Tesos būstą, įrengtą virš garažo.

– Sara?

Sara grįžo prie pertraukto pokalbio.

– Tikiuosi, tu padėsi man prasiblaškyti.

Jis nusijuokė patenkintas.

– Pirmiausia turėsiu pasikalbėti su Marku ir greitosiomis duoti nurodymus vakarinei budinčiųjų pamainai dėl Leisės paieškos. Vargu ar šįvakar pavyks ką nors nuveikti. Atvažiuosiu, kai tik išsilaisvinsiu. Gerai?

– Ko gero, bus jau vėlus metas, ar ne?

– Gali būti, – atsakė jis. – Gal nori, kad tavęs nežadinčiau?

– Ne, – atsakė ji. – Būtinai prikelk.

Ji beveik pajuto, kad jis šypsosi.

– Ką gi, iki pasimatymo.

– Gerai, – atsakė ji ir padėjo ragelį.

Prieš išeidama į lauką, Sara išgėrė dar vieną stiklinę vandens. Įkaitęs asfaltas po basomis kojomis degino kaip žarijos, ir Sara pirštų galais nubėgo prie laiptų.

Tesos būstas buvo didelis, su dviem miegamaisiais ir dviem voniomis. Prie dailiai dažytų sienų stovėjo patogūs krėslai, plati sofa gundė atsigulti ir saldžiai numigti. Sara dažnai nakvodavo pas Tesą, ypačiai po skyrybų: čia jausdavosi kur kas saugiau nei savo namuose.

– Tesa! – pašaukė Sara, prilaikydama tinklines duris, kad jos netrinktelėtų.

Keisčiausia, kad Ketė paliko duris atlapas, nors buvo įjungtas kondicionierius!

– Luktelėk! – atsiliepė Tesa gana įtemptu balsu.

Sara nuėjo tiesiai į sesers miegamąjį, susidomėjusi, ką ji galėtų ten veikti.

– Tesa? – tarė ji, stabtelėdama tarpdury.

Tesa laikė prispaudusi nosinę prie nosies ir nė nepakėlė akių, įėjus Sarai. Ketė sėdėjo šalia, susinėrusi rankas ant krūtinės.

– Kas atsitiko? – paklausė Sara drauge su motina.

– Kas? – tarė abi vienu balsu.

Sara parodė į seserį.

– Kas tau atsitiko? Ko verki?

Priėjusi prie Saros, Ketė palietė jai galvą.

– Susižeidei?

– Ilga pasaka, – atsakė Sara, nustumdama motinos ranką. – Tesa, kas tau atsitiko?

Tesa papurtė galvą, ir Sarai staiga pasidarė silpna. Atsisėdusi ant lovos, paklausė:

– Gal tėtei kas nors?

Ketė susiraukė.

– Nešnekėk nesąmonių. Jis stiprus kaip jautis.

Sara nuleido galvą ir lengvai atsiduso.

– Tai kas gi?

Priėjusi prie tualetinio staliuko, Tesa išėmė ilgą baltą plastikinę lentelę. Dar nepaėmusi jos į rankas, Sara suprato, jog tai nėštumo testas.

Nežinodama ką sakyti, Sara tarė:

– Tikrintis reikia iš pat ankstaus ryto.

– Tikrinausi rytą, – atsakė Tesa. – Paskiau per pietus ir štai dabar.

– Teigiamas atsakymas, – tarė Ketė. – Man regis, ateinantį savaitgalį mums teks vežti ją į miestą.

– Į miestą? – paklausė Sara, nustebusi, kodėl joms reikėtų važiuoti į Atlantą. Paskiau susivokė ir griežtai papurtė galvą: – Nejaugi norite daryti abortą?

– Kitos išeities nėra, – atsakė Tesa, atsiimdama nėštumo testą.

– Netiesa, yra, – pašokdama ant kojų, pareiškė Sara.

– Sara! – priekaištingai tarė Ketė.

– Mama! – prabilo Sara ir pridūrė: – O Viešpatie! Tesa, tau trisdešimt treji, gerai uždirbi, Devonas tave taip myli, kad negalėtų be tavęs gyventi.

– Ką tai turi bendra? – paklausė Tesa.

– Viską, – atsakė Sara.

– Aš nepasiruošusi.

Sara taip pasipiktino, kad valandėlę negalėjo atgauti žado. Pagaliau paklausė:

– Ar žinai, Tesa, ką jie daro? Ar žinai, kuo baigiasi visa procedūra? Ar žinai, kaip jie…

– Aš žinau, ką reiškia abortas, – nutraukė ją Tesa.

– Kaip tu galėjai netgi pagalvoti?..

– Apie ką? – sušuko Tesa. – Kad dar nesu pasiruošusi turėti vaiko? Aš viską gerai apgalvojau, Sara. Aš nesu pasiruošusi.

– Niekas tam nėra pasiruošęs, – atrėmė Sara, stengdamasi tramdyti balsą. – Kaip tu gali būti tokia egoistė?

– Egoistė? – netikėdama savo ausimis, paklausė Tesa.

– Tu tik apie save tegalvoji.

– Nieko panašaus, – atrėžė Tesa.

Sara delnu prisidengė akis, negalėdama patikėti sesers žodžiais. Paskiau, nuleidusi ranką, paklausė:

– Ar žinai, ką jie daro? Ar žinai, kas nutinka kūdikiui?

– Tai dar ne kūdikis, – nusisukusi atšovė Tesa.

Sara nutvėrė seseriai už rankos, atgręžė ją į save.

– Žiūrėk man į akis.

– Ko? Kad tu galėtum mane perkalbėti? – paklausė Tesa. – Aš taip nutariau.

– Na, o Devonas? – paklausė Sara. – Ką jis pasakys?

Tesa sučiaupė lūpas.

– Ne jam spręsti!

Sara žinojo, ką Tesa turi galvoje, bet vis dėlto paklausė:

– Vadinasi, tu nesi įsitikinusi, kad jis – kūdikio tėvas?

– Sara! – sudraudė Ketė.

Sara neatsisuko į motiną.

– Ar jis – tėvas?

– Žinoma, jis, – pasipiktino Tesa.

Sara įsmeigė akis į seserį, svarstydama, ką galėtų jai pasakyti, kad ši apsigalvotų. Kai prabilo, pati nustebo išgirdusi savo žodžius.

– Aš jį auginsiu.

Tesa papurtė galvą.

– Apie tai nė kalbos negali būti.

– Kodėl?

– Sara, aš niekada tau neleisčiau auginti savo vaiko, – lyg nieko nesuvokdama, tarė Tesa.

Sara įsisprendė, stengdamasi nuslopinti kylantį pyktį.

– Šneki kaip visiška nesubrendėlė. Jeigu tu nenori vaiko, kodėl negalėtum jo atiduoti kitiems?

Tesa išsižiojo, lyg ketindama ką sakyti, paskiau tarė:

– Kada tu tapai tokia sąžininga? Pamenu, anksčiau pati kovojai už moters teisę į abortus.

Sarai užkaito skruostai. Ji susigėdo motinos.

– Liaukis!

– Aha, nenorėtum, kad mamai papasakočiau apie Stivą Meną? Tuomet baiminaisi, kad pastojai.

Ketė tylėjo, bet Sara pajuto, kad ji įsižeidusi. Ketė visada tikėjo, kad dukterys jai viską papasakoja. Tai buvo vienintelis atvejis, kai Sara nuslėpė kažką nuo motinos.

– Tąsyk tiesiog apsirikau, – bandė motinai paaiškinti Sara. – Ruošiausi baigiamiesiems egzaminams. Labai bijojau, todėl užsilaikė mėnesinės.

Ketė pakėlė ranką, tildydama Sarą.

– Buvau paauglė, – toliau kalbėjo Sara prislopintu balsu. – Visas gyvenimas man buvo prieš akis.

– Ir pirmiausia paskambinai į Atlantos moterų konsultaciją, – tarė Tesa. – Norėjai sužinoti, ar greit galėsi išsivaduoti nuo nepageidaujamo svečio.

Sara papurtė galvą, nes tai buvo netiesa. Pirmiausia ji apsipylė ašaromis ir sudraskė pranešimą, kad ji priimta į Emorio universitetą.

– Buvo visiškai ne taip.

Tesa neatlyžo ir iki širdies gelmių įžeidė Sarą, pareikšdama:

– Tau bepigu šnekėti: juk žinai, kad niekada negalėsi turėti vaikų.

– Tesa, – sušnypštė Ketė, bet jau buvo per vėlu. Smūgis kliudė širdį.

Sara sudėjo lūpas O forma, bet iš jų neišsprūdo nė menkiausias žodelis. Jai degė veidai lyg nuo antausio.

Ketė buvo kažką besakanti, bet šįsyk Sara nutildė ją, kilstelėjusi ranką.

– Tik dabar negaliu, – atsakė ji, nes iš tikrųjų negalėjo. Pirmąsyk Tesa ją taip skaudžiai įžeidė, ir jai pasirodė, kad ji neteko geriausios draugės.

Netardama nė žodžio, Sara išėjo iš Tesos būsto ir stipriai užtrenkė tinklines duris.

11

Džefriui nespėjus nė švarko nusivilkti, Marla įteikė jam pluoštą rausvų telefonogramų. Jam pasirodė, kad nebuvo darbe ne vieną parą, o tris mėnesius.

– Ši itin svarbi, – tarė Marla, rodydama į vieną lapelį. – Šita irgi.

Taip ji kalbėjo, kol liko vienas vienintelis lapelis. Džefris dirstelėjo į paskutinę, nelabai svarbią žinutę ir išvydo nepažįstamo žmogaus vardą ir nemokamą telefono numerį.

– Kas čia?

Marla suraukė kaktą, stengdamasi prisiminti.

– Lyg apie vinilą, lyg apie kavinę. Neprisimenu, ir gana. – Sutrikusi gūžtelėjo pečiais. – Žadėjo paskambinti vėliau.

Džefris sumaigė lapelį ir sviedė į šiukšlių dėžę.

– Ar Lena čia? – paklausė.

– Tuoj pašauksiu, – tarė Marla, eidama pro duris.

Vos atsisėdus prie rašomojo stalo, Džefriui akis užkliuvo už skelbimo apie Leisės Paterson paieškas. Ji buvo liesutė, panaši į berniūkštį, tokiais pat šviesiais plaukais kaip motinos. Tai buvo mokyklos nuotrauka su Jungtinių Valstijų vėliava fone ir gaubliu pirmame plane. Po nuotrauka buvo nurodyti duomenys: ūgis ir svoris, taip pat vieta, kur ji buvo pastebėta paskutinį kartą, ir policijos telefono numeriai. Skelbimas buvo išsiuntinėtas faksu į visus policijos skyrius, o vardas įtrauktas į JAV dingusių vaikų sąrašą. Džordžijos FTB skyrius nespėjo iškart duoti žinios visoms pietryčių regiono jėgos struktūroms. Jeigu ši diena būtų laikoma įprasta, Leisės Paterson pavardė būtų įrašyta šalia kitų šimto ką tik dingusių arba pagrobtų vaikų.

Džefris pakėlė telefono ragelį ir paskambino Nikui Šeltonui. Nustebo, atsiliepus Nikui: FTB agentas retai sėdėdavo savo kabinete.

– Sveikas, Nikai. Čia Džefris Toliveris.

– Sveikas, viršininke, – atsakė Nikas.

Jo lėta sniaukrojanti tartis rėžtelėjo Džefriui ausį. Nieko nuostabaus, turint omeny, kad visą parą jis praleido vidury Alabamos.

– Ką, šiandien užgulei stalą? – paklausė Džefris.

– Kas nors turi sutvarkyti visus popierius, – atsakė Nikas. – Kas nauja apie dingusią mergaitę?

– Nieko nauja, – tarė Džefris. – Na, o kas girdėti apie automobilį?

– Nė garso, – atsakė Nikas. – Būtų labai šaunu, jeigu pasakytum jo registracijos numerį.

– Jis buvo per toli. Niekas neįžiūrėjo.

Nikas atsiduso.

– Ką gi, aš perdaviau duomenis kompiuterininkams. Nežinia, kada jie galės to imtis. Byla ne tokia jau svarbi: juk ligi šiolei nieko baisaus neatsitiko.

– Žinau, – atsakė Džefris.

Turėjo atsirasti koks nors kabliukas, koks nors ženklas, nurodantis tam tikrą kryptį, kad byla susidomėtų šulai. Dabar jie stovėjo aplink, susikišę rankas į kišenes.

– Nejaugi neįmanoma nieko padaryti? – sušuko Džefris. – Viešpatie, Nikai! Sara ir Lena matė, kaip kažkas pagrobė mergaitę.

– Ar žinai, kiek vaikų dingo per pastarąsias dvylika valandų?

– Vis dėlto…

– Klausyk, – prabilo Nikas tylesniu balsu. – Aš kalbėjausi su vienu pažįstamu, nusikaltimų prieš vaikus specialistu. Jis pažadėjo kai kam skambtelėti ir pažiūrėti, ar įmanoma nukreipti daugiau dėmesio į šitą bylą.

– Ačiū, Nikai.

– O tu įsakyk saviškiams, kad jie tuo tarpu peržiūrėtų visus atsakymus į faksu išsiuntinėtą skelbimą.

Džefris įsidėjo į galvą šį patarimą, taręs sau, kad Nikas teisus. Tačiau policijos skyriuje per faksus pereina tiek šiukšlių, kad peržiūrėti jas prireiktų kelių valandų.

– O gal mergaitę pagrobė koks geras dėdė ir paslėpė nuo gresiančių pavojų? – tarė Nikas.

– Nežinau, Nikai.

– Gal kuris tavo įtariamųjų turi juodą „thunderbird’ą“?

– Ne, – atsakė Džefris. – Mano vaikinai patikrino automobilius visų Granto žmonių, bent kiek susijusių su šia byla. Apygardoje nėra įregistruota nė vieno seno šio modelio fordo.

– Na, kuo gi daugiau galiu tau padėti? – paklausė Nikas.

– Apsivalymas, – tarė Džefris. – Pasakyk, ką reiškia šis žodis tarp pedofilų.

– Protas neneša, – atsakė Nikas. – Galiu perleisti per kompiuterius. Perskambinsiu, jei ką nors sužinosiu.

– Būsiu labai dėkingas.

– Tavo ponia šiandien kalbėjo su manimi apie tą apsivalymą, – tarė Nikas. – Tai susiję su kastracija, ar ne?

– Taip, – atsakė Džefris.

– Ką gi, pasakysiu tik tiek, kad kastracija daugeliu atvejų esti religinio pobūdžio. Kastruojama, kad mergaitė atgautų skaistybę.

– Ji nebuvo skaistuolė.

– Nieku gyvu, – sutiko Nikas. – Kiek teko girdėti, ją barškino būrys bernų. Ir ne kartą.

Džefris praleido pro ausis šiuos žodžius – mergaitės apibūdinimas Niko lūpomis jam pasirodė pernelyg nešvankus. Žmonės, dirbantys jėgos struktūrose, nelabai skaitosi su žodžiais, ir Džefris irgi buvo ne išimtis. Jeigu ne jis būtų nušovęs tą mergaitę, gal būtų nusikvatojęs. Dabar tik tiek tepasakė:

– Pasakysiu tau vardą, kurį reikėtų perleisti per kompiuterius.

– Sakyk, – tarė Nikas.

– Artūras Prinas, – išdrožė Džefris, paraidžiui tardamas vardą ir pavardę.

Tai buvo tas pats vyriškis, kurio jis vos neprimušė už Oposumo krautuvės.

Nikas kažką sumurmėjo, matyt, rašėsi, garsiai kartodamas vardą.

– Gal lenkas, ar ką?

– Nežinau, – atsakė Džefris. – Jis turi tokią pat tatuiruotę, kokią tau nusiunčiau.

– Ko man ieškoti?

– Kai aš jį pastebėjau, jis bastėsi aplink vaikų darželį.

– Už tai vargu ar galima suimti, – tarė Nikas, nors abu gerai žinojo, jog tai ir šiaip aišku.

– Namie jis turi kompiuterį. Galbūt internetu bendrauja su kitais pedofilais, – tarė Džefris. – Sakė, kad jam patinka mergaitės.

– O Dieve! – atsiduso Nikas. – Negaliu pakęsti šių žodžių.

– Galėtume atlikti tyrimą ir savo skyriaus jėgomis, bet, tiesą pasakius, Nikai, man regis, nėra nė vieno, kuris išmanytų tuos dalykus.

– Federalinėje tarnyboje tuo užsiima visas skyrius. Laimė, kad mums žinoma jo pavardė. Kaip manai, gal pavyks iš to žmogėno išpešti duomenų?

– Visai galimas daiktas, – tarė Džefris. – Kalbėdamasis su juo, pastebėjau, kad jis bailokas. Gelbėdamas kailį, galėtų išduoti saviškius.

– Ką, kalbėjaisi su juo? – suprunkštė Nikas. – Ar jis žinojo, kad tu – policininkas?

Džefris nusišypsojo. Nikui galima prikišti daug dalykų, tik ne kvailumą.

– Tarkim, mes šnektelėjome, ir daugiau apie tai nė žodžio.

Nikas vėl nusijuokė.

– Ar greitai norėtum gauti atsakymą?

– Kuo greičiau, tuo geriau, – tarė Džefris, nenorėdamas prisiimti atsakomybės tuo atveju, jeigu Prinas pasirodytų ne toks jau nekaltas, kaip atrodė.

– Tuomet beregint kreipsiuos į vaikinus iš Alabamos, – tarė Nikas. – Ogastoje mes ką tik aptikome tai, kas galėtų tave sudominti.

– Ką tokio?

– Ogastos policija viešbutyje sučiupo kvaišalais prekiaujantį berną. Ir aptiko krūvą uždraustų žurnalų.

– Pornografijos? – paklausė Džefris.

– Vaikų pornografijos, – atsakė Nikas. – Šlykštybė!

– Ogastoje? – paklausė Džefris, stebėdamasis, kad nieko apie tai nežino: juk Ogasta čia pat, pašonėje, ir policininkai visada pranešdavo vieni kitiems svarbiausias naujienas.

– Mes dabar tiriame tą bylą, – tarė Nikas. – Tikimės sužvejoti ir stambių žuvų.

– Ar tas tipas davė parodymus? – paklausė Džefris.

– Praskydo greičiau už pačią pigiausią prostitutę, – atsakė Nikas. – Jau žinau, ko norėtum paklausti. Atsakau iš karto: nei apie juodąjį automobilį, nei apie dingusią mergaitę jis nieko nežino.

– Ar tikrai?

– Tikrų tikriausiai.

Džefris susiraukė, nors vargu ar galėjo pasijusti kuo nors pranašesnis.

– Ačiū, kad patikrinai.

– Neįsižeisk, viršininke, bet melsk Dievą, kad dabar ji nebūtų atsidūrusi vieno iš tų šunsnukių naguose. Jie prekiauja vaikais kaip mudu kadaise bilietais į beisbolo rungtynes.

– Žinau, – tarė Džefris, nors, tiesą pasakius, nenorėjo to žinoti. Pagalvojus, kad Leisė Paterson dabar galėtų būti su tokiu žmogėnu kaip Artūras Prinas, Džefriui pasidarė bloga.

– Šiaip ar taip, šiąnakt arba rytoj turėtų pasirodyti naujas žurnalo numeris, – atsiduso Nikas. – Per Ogastą, matyt, žurnalas platinamas pietryčių regione.

– Protas neneša, kad jie tebespausdina tą šlykštybę, jei galima to gero prisižiūrėti už dyką internete.

– Beje, gali pats panaršyti po internetą, jeigu žinai, ko ieškai, – priminė jam Nikas. – Gal nori, kad praneščiau, kada pasirodys žurnalas?

– Ar turi mano mobiliojo numerį?

– Aha, – atsakė Nikas. – Kaip tu manai, ar tas Prinas – aktyvus pedofilas?

– Ne, – atsakė Džefris, nes, jo akimis žiūrint, Artūras Prinas buvo iš tų pedofilų, kurie tenkinasi žiūrėdami nuotraukas ir duodami valią vaizduotei. – Tiesą pasakius, nežinau, ar ilgai taip tęsis.

– Ko gero, jis drebėdamas laukia, kada policija pasibels į jo duris, – tarė Nikas.

– Man regis, visą gyvenimą jis to laukia, – tarė Džefris ir, pakėlęs akis, pamatė tarpdury stovint Leną. – Man reikia eiti, Nikai. Paskambink, kai sužinosi ką nors nauja, gerai?

– Būtinai, viršininke.

Jie baigė pokalbį, ir Džefris mostu pakvietė Leną į vidų, stebėdamasis jos išvaizda. Akys užjuodusios, paraudusios, nosis raudona – atrodė taip, lyg būtų labai ilgai verkusi.

– Nori pasikalbėti? – paklausė Džefris, rodydamas kėdę kitapus stalo.

Ji dirstelėjo į jį, lyg nesupratusi, ko jis nori.

– Apie Leisę nieko nauja? – paklausė ji.

– Nieko, – atsakė jis. – Ar buvai nuėjusi pokalbio, kaip buvome sutarę?

Lena prikando apatinę lūpą.

– Nespėjau.

– Spėk.

– Gerai.

Atsilošęs krėsle, Džefris įdėmiai nužvelgė Leną.

– Kas atsitiko tada, kai sučiupai Marką? – paklausė. – Ar jis ką nors pasakė?

– Tylėjo kaip vandens į burną prisėmęs, – tarė ji. – Nepasakė nė žodžio.

– Ar advokatą pakvietėte?

– Badį Konfordą, – atsakė Lena. – Ar čia nebus interesų konflikto?

Džefris susimąstė. Badis turėjo atstovauti apygardai, jeigu Dotė Viver iškeltų bylą Džefriui.

– Ar Badis žino, kad Markas tiesiogiai susijęs su tuo, kas atsitiko Dženei Viver?

– Jis žino, kad Dženė kėsinosi nušauti Marką. Visiems tai žinoma.

– Turiu galvoje ką kita, – tarė Džefris. – Ar jis žino, kad mes įtariame, jog Markas – kūdikio tėvas?

– Argi mes įtariame? – kilstelėjo antakius Lena.

– O kodėl gi ne?

– Gal kuris kitas paauglys? – tarė ji.

– Kai motina nenuleidžia nuo jos akių?

– Ji labai serga, – pridūrė Lena, gūžtelėdama pečiais. – Širdies gilumoje tėvas man kelia šiurpą. Jis tikras storžievis.

– Kas be ko, – pritarė Džefris, prisiminęs, kaip Patersonas užgauliojo Leną. Džefris ketino įsikišti, bet drauge norėjo pažiūrėti, ar ji sugeba pati apsiginti.

– Gal jis kibo prie Marko, o Markas savo ruožtu – prie sesers? – spėliojo Lena. – Žodžiu, priežasties ir pasekmės dėsnis.

– Pedofilai taip nesielgia, – tarė Džefris.

– Ką jūs norite tuo pasakyti?

– Ne visi pedofilai nukentėjo vaikystėje. Tavo prielaida neturi pagrindo.

– Juk mes samprotaujame teoriškai, ar ne? – paklausė Lena. – Žodžiu, taip gali atsitikti. Nors niekaip neįsivaizduoju, kad Patersonas domėtųsi berniukais.

– Ar širdis taip sako?

– Aha, – linktelėjo Lena. – Širdies gilumoje jaučiu, kad jis ne toks.

– O Markas? – paklausė Džefris, prisiminęs, kaip elgėsi Lena per pirmąją apklausą. – Ką sako širdis?

Lena nuleido akis.

– Na, jis hiperseksualus, – tarė.

– Toliau.

– Man regis, jis naudojasi savo išvaizda ir seksualumu. – Ji vėl nudelbė akis. – Ko gero, jis nė pats nenuvokia, kaip galėtų kitaip bendrauti.

– Na, o tatuiruotė? – neatstojo Džefris. – Alabamoje mačiau vyriškį su tokia pat tatuiruote.

– Širdys?

– Slankiojo aplink vaikų darželį, – tarė Džefris, ir jam vėl pasidarė taip pat bloga kaip prie Oposumo krautuvės. – Spoksojo į vaikus.

– Mažus vaikus? – paklausė Lena. – Ar jis – vaikų žagintojas?

– Veikiau pedofilas, – patikslino Džefris. Kadaise, kai buvo tiriama panaši byla, Sara jam aiškino, kuo skiriasi tie du tipai, ir dabar jis atkartojo Saros žodžius: – Žagintojai vaikų nemėgsta, tik jais naudojasi. Pedofilai, priešingai, mano, kad daro gera vaikams. Mano, kad juos myli.

– Hm, – skeptiškai numykė Lena.

– Pedofilija laikoma psichikos sutrikimu.

– Taip iki septintojo dešimtmečio pradžios buvo sakoma apie homoseksualumą. Nors aš čia nematau jokio skirtumo.

Džefris žinojo, kad Lenos sesuo buvo lesbietė, todėl labai nustebo, išgirdęs jos žodžius.

– Mano nuomone, pagrindinis skirtumas toks, kad suaugusiųjų sueitis – savaime suprantamas dalykas. Vaikai nėra pasiruošę tokiems santykiams. – Ji tylėjo, tad jis kalbėjo toliau: – Suaugusiajam santykiaujant su vaiku, viršų ima suaugusysis. Jie nebendrauja kaip lygus su lygiu. Suaugusysis visada turi persvarą.

Lena nepatikliai dirstelėjo į Džefrį.

– Toks įspūdis, kad jūs pateisinate tokius santykius.

– To dar betrūko! – pasipiktino Džefris, neteisingai apkaltintas. – Aš tiesiog tau dėstau požiūrį į tuos dalykus.

– Labai jau iškrypėliškas požiūris.

– Kas be ko, – sutiko Džefris. – Tačiau, tirdami tokius dalykus, Lena, žiūrėkime į juos blaiviai, be pasišlykštėjimo. Jeigu Markas turi tokią tatuiruotę, kitaip sakant, jeigu jis arba žagintojas, arba pedofilas, tau nedera išsiduoti, kad tu tam nepritari. Priešingu atveju jis niekada tau neatsivers. – Prisiminęs, kad jau yra jai apie tai kalbėjęs, pridūrė: – Tu pati tai supranti.

– Ką gi, kas jis toks, jūsų manymu? – tarė Lena. – Jis ne ką vyresnis už Leisę.

– Mažų mažiausiai trejais metais.

– Nedidelis skirtumas.

– Jeigu jai būtų trisdešimt, o jam trisdešimt treji, būtų menkas skirtumas, bet dabar skirtumas milžiniškas: ji dar vaikas, o jis – beveik jaunuolis.

Lena tylėjo, tikriausiai apgalvodama jo žodžius.

– Pažiūrėkime iš kitos pusės: pedofilui patogiau tarp vaikų, nes jis vengia santykių su suaugusiaisiais. Jis bijo suaugusiųjų.

– Na, o Dženė? Kas atsitiko, kad jai užsiūta makštis? Kas per istorija?

– Nežinau, – tarė Džefris. – Gal Markas galėtų apie tai papasakoti?

– Jis nekalba, – tarė Lena. – Frenkas bandė jį kalbinti, bet jis tiesiog žiūri į tolį, ir tiek.

– Gal jis apdujęs nuo kvaišalų?

Ji papurtė galvą.

– Buvo, bet dabar jau praėjo.

– Gal jam reikia įprastinės dozės?

– Regis, jo savijauta gera, – tarė ji. – Traukuliai jo netampo, jeigu tai turėjote galvoje.

– Na, o šiaip kaip atrodo? Sara sakė, kad kažkas jį primušė.

– Aha, – tarė Lena ir iš viršutinės kišenės išėmė keletą polaroido nuotraukų. – Mes padarėme keletą nuotraukų, kad būtų įrodymų. Pasak daktarės Linton, pilvas perpjautas aštriu peiliu. Žaizda nebuvo gili, tad nereikėjo nė siūti. Ir dar jam mėlynė paaky.

Džefris peržiūrėjo nuotraukas vieną po kitos. Markas spoksojo į objektyvą neveizdžiomis akimis. Vienoje nuotraukoje jis buvo be marškinių, ant pilvo buvo matyti įbrėžimai, o ant džinsų juosmens – riebalų dėmės.

– Čia ne mūsų darbas? – dėl visa ko paklausė Džefris.

– Žinoma, ne, – atrėžė Lena.

Jos irzlumas jai pasirodė keistas, nes paprastai jis visada to klausdavo, o ji ramiai atsakydavo. Lyg norėdama jam įgelti, pridūrė:

– Paklauskite savo draugės. Ji matė Marką anksčiau už mane.

– Kas nors jį vijosi? – paklausė Džefris, nekreipdamas dėmesio į jos žodžius. – Ar jis pats ką nors vijosi?

– Arba viena, arba kita, – atsakė ji. – Rankos irgi subraižytos, gynėsi nuo kažko.

Džefris prisiminė Artūrą Priną: jis irgi prisidengė rankomis galvą, kad Džefris nesmogtų jam į veidą.

– Mes paėmėme jo drabužius, – tarė Lena. – Daktarė Linton atliks sukepusio ant marškinių kraujo tyrimą ir DNR testą.

– Ar klausei jį apie seserį?

– Gal jis ir jaudinasi dėl jos, bet neišsiduoda. Kaip sakiau, tyli, ir baigta.

Sučirškė telefonas, ir Džefris nuspaudė mygtuką.

– Atėjo pastorius Fainas. Nori pasikalbėti su Marku, – pranešė Marla.

Džefris susižvelgė su Lena.

– Kokia proga?

– Jis sako, kad tėvai prašė jį būti jų įgaliotiniu per apklausą. – Marla tyliau pridūrė: – Su juo atėjo Badis Konfordas.

– Ačiū, – padėkojo Džefris, paspausdamas mygtuką.

Nenuleisdamas akių nuo Lenos, jis atsilošė į kėdės atkaltę.

– Kas yra? – pagaliau paklausė ji.

– Tu sugebi užmegzti ryšį su Marku. Man neaišku, koks jo pobūdis, bet tu turi būti atsargesnė.

– Jokio ryšio su juo neužmezgiau, – gana nesmagiai pasijutusi, atsakė Lena.

– Gal todėl, kad jo motina serga, dalį savo jausmų jis perkelia į tave?

Lena gūžtelėjo pečiais.

– Tiek to, – tarė ji. – Gal imkimės darbo?

Badžiui Konfordui velniškai nesisekė gyvenime. Septyniolikos per autoavariją jis neteko kojos žemiau kelio. Vėliau vėžys sugraužė jam akį, o vienas nepatenkintas klientas peršovė inkstą. Vis dėlto tos netektys nė kiek jo nesugniuždė, veikiau suteikė daugiau jėgų. Jis grumdavosi kaip šuo, iš kurio kėsinamasi atimti kaulą. Kita vertus, skirtingai nei diduma advokatų, jis buvo logiško mąstymo ir gebėdavo skirti tiesą nuo melo. Jis ne kartą padėjo Džefriui. Džefris tikėjosi, kad ir dabar Badis sugebės prašnekinti Marką Patersoną.

– Viršininke, ačiū jums, kad leidote man dalyvauti per apklausą, – tarė Deivis Fainas. – Marko motinos sveikata staigiai pablogėjo, ir jie paprašė mane jiems atstovauti.

Džefris linktelėjo, stengdamasis neišsiduoti, kad jis neturi kitos išeities. Nors ir kokį nusikaltimą būtų padaręs, teisiniu požiūriu Markas buvo dar vaikas. Tik teismas galėtų kitaip spręsti šį klausimą, aišku, jeigu būtų prieita iki teismo.

– Kas nauja apie jo dingusią seserį? – paklausė Fainas.

– Nieko nauja, – atsakė Džefris, žiūrėdamas į Marką ir stengdamasis įminti, kas vyksta šio šešiolikmečio galvoje. Jis atrodė pasibaisėtinai: vis labiau juostanti mėlynė paaky, lūpa perskelta per vidurį, akys tokios pat paraudusios kaip ir Lenos. Aprengtas oranžine kalėjimo uniforma, jis buvo dar labiau išblyškęs, tarytum sumenko per pastaruosius įvykius, sugniužo, atrodė mažas netgi palyginti su nelabai aukštu Badžiu.

– Markai? – kreipėsi į jį Džefris.

Marko lūpos krustelėjo, jis nudelbė akis į stalą, lyg nenorėdamas apsižvalgyti ir susivokti, kur atsidūrė. Bežiūrint į jį, Džefriui graudulys suspaudė širdį, ir jis pajuto paaugliui savotišką užuojautą. Sara sakė tiesą: Markas buvo dar vaikas, nors ir ką būtų iškrėtęs.

Badis sušiureno popieriais, sklaidydamas Marko bylą.

– Kuo jis kaltinamas, viršininke?

– Užpuolimu, – atsakė jam Džefris, nenuleisdamas akių nuo Marko. – Jis smogė kumščiu Sarai į veidą.

Badis susiraukęs žvilgtelėjo į savo klientą.

– Sarai Linton? – paklausė, iš nuostabos keldamas balsą.

Užaugęs Grante, Badis, kaip ir diduma vietinių miestiečių, laikė Sarą kone šventąja, vertindamas jos darbą klinikoje.

Po stalu kažkas žvangtelėjo. Markas buvo su antrankiais, ir Džefris suvokė, kad jis susijaudinęs pajudino rankas ant kelių. Ir anksčiau per apklausas Džefris ne kartą buvo girdėjęs tokius garsus.

– Matant dešimčiai liudytojų, – pareiškė Džefris, nepaisydamas antrankių žvangesio. – Taip pat jis grasino primušti seserį.

– Oho! – aiktelėjo Badis, dėdamas popierius į krūvą. – O kada atsirado mėlynės ant veido? Prieš suėmimą ar po jo?

– Žinoma, prieš… – išdrožė Lena, tačiau, sprendžiant iš jos tono, buvo aišku, kad ji dar norėjo pridurti: „idiote“.

Badis pervėrė ją griežtu žvilgsniu.

– Ar liudytojai tai patvirtina?

– Mes turime nuotraukų, – tarė Džefris ir, ištraukęs iš aplanko pluoštą Lenos duotų nuotraukų, skersai stalo pastūmėjo jas Badžiui. Markas krūptelėjo sulig tuo judesiu, ir Džefrį vėl pribloškė tai, kad jis atrodo bejėgis kaip vaikas. Badis peržiūrėjo jas, nepakeldamas akių į Marką.

– Kas tai jam padarė? – paklausė jis Džefrį.

– Tu mums pasakysi, – tarė Džefris.

Markas sėdėjo nudelbęs akis, antrankiai žvangsėjo kaip metronomas.

Badis pastūmėjo nuotraukas atgal Džefriui.

– Neatrodo, kad jis norėtų kalbėti.

– Kas vyksta, Markai? – paklausė Lena.

Markas kilstelėjo akis, ko gero, nustebęs, kad Lena kreipiasi į jį. Antrankiai nustojo žvangsėti, ir jis tarsi sustingo, laukdamas, ką dar pasakys jam Lena.

Lenos balsas skambėjo švelniai kaip niekad. Atrodė, kad jiedu vieni sėdi kambaryje.

– Sakyk, Markai, kas atsitiko? – paklausė ji.

Garsiai šnopuodamas, jis tylėjo įsmeigęs į ją akis.

– Kas tave sužeidė? – paklausė ji su tokia pat užuojauta.

Ji palinko virš stalo, ir Markas pakėlė rankas, kad ji galėtų jas paliesti. Jis tyliai sukūkčiojo, kai ji uždėjo delną jam ant rankų.

Badis dirstelėjo į Džefrį, ir šis papurtė galvą, liepdamas advokatui tylėti. Deivis Fainas ir šiaip jau tylėjo, žiūrėdamas į Marko ir Lenos rankas.

Lena nykščiu paglostė Markui tatuiruotą vietą. Džefriui nereikėjo nė akių pakelti į vyrus, sėdinčius kambaryje: visi jautėsi nei šiaip, nei taip. Tvyrojo nenusakoma atmosfera.

– Kas čia darosi, Markai? Sakyk! – paragino Lena.

Jo akys pritvinko ašarų.

– Suraskit Leisę.

– Surasim, – pažadėjo Lena.

– Suraskit, kol jai neatsitiko nieko bloga.

– Kas gali jai atsitikti, Markai?

Sukūkčiojęs jis papurtė galvą.

– Jau per vėlu. Niekas negali jai padėti.

– Ar žinai, kas ją pagrobė? Ar pažįsti automobilį?

Jis vėl papurtė galvą.

– Aš noriu pasimatyti su mama.

Džefris pastebėjo, kaip Lena nurijo seiles, matyt, irgi pajutusi Marko silpnumą.

– Noriu pasimatyti su mama, ir tiek, – tyliai pakartojo Markas.

Deivis Fainas palinko prie Marko, ir šis taip staigiai atšlijo, kad būtų nuvirtęs ant grindų, jei Badis nebūtų spėjęs sulaikyti kėdės.

– Nelieskit manęs! – suspiegė Markas, pašokdamas ant kojų.

Lena irgi pašoko ir apibėgo stalą iš kitos pusės. Bandė paimti Markui už rankos, bet jis atšoko, vos neatsitrenkdamas į sieną. Užsiglaudė kambario kampe, nusisukęs nuo visų. Lena uždėjo jam ranką ant peties, kažką kuždėdama į ausį.

– Markai, – kreipėsi Deivis Fainas, keldamas rankas. – Nusiramink, sūnau!

– Kodėl jūs ne pas mano motiną? – paklausė Markas. – Kur dingo jūsų sušiktas Dievas, kai miršta mano motina?

– Aš užeisiu pas ją vėliau, – virptelėjusiu balsu atsakė Fainas. – Ji prašė, kad ateičiau čia ir pabūčiau su tavimi.

– O kas buvo su Leise? – sušuko Markas. – Kas buvo su ja, kai kažkoks išsigimėlis ją pagrobė gatvėje?

Fainas nuleido akis. Džefriui dingtelėjo mintis, kad jį, kaip ir visus čia esančius, graužia sąžinė dėl Leisės Paterson.

– Man jūsų nereikia! – sukliegė Markas. – Jūs reikalingas mamai. Jūs jai reikalingas, o sėdit čia, lyg galėtumėt ką nors padaryti.

– Markai…

– Eikit pas mano motiną! – suriko Markas.

Fainas išsižiojo, lyg ketindamas kažką pasakyti, bet apsigalvojo.

Markas nusisuko ir papurtė galvą. Lena uždėjo rankas jam ant pečių ir nuvedė atgal prie kėdės.

Badis kaukštelėjo krumpliais į stalą, norėdamas atkreipti Džefrio dėmesį, paskiau parodė į duris.

Džefris atsistojo, mostu liepė Fainui atsistoti. Kiek padvejojęs, pastorius pasikėlė ir išėjo į koridorių įkandin Badžio.

– Velniai rautų! – nusikeikė Badis ir tuojau pat atsiprašė: – Atleiskit, dvasiškasis tėve.

Fainas linktelėjo, susikišo rankas į kišenes. Dirstelėjęs pro durų langelį, pamatė, kad Lena šnekasi su Marku.

– Melsiuos už jo sielą, – sumurmėjo.

Visu svoriu atsirėmęs į ramentą, Badis paklausė Džefrį:

– Velniai rautų, kas čia darosi, viršininke?

Nežinodamas ką atsakyti, Džefris kreipėsi į Fainą:

– O jūs, Deivi, suprantate, kas čia vyksta?

– Aš? – nustebo Fainas. – Protas neneša. Paskutinįsyk, kai mačiau Marką, nieko ypatinga nepastebėjau. Buvo susikrimtęs dėl savo mamos, ir tiek.

– Kada tai buvo? – paklausė Džefris.

– Vakar ligoninėje. Aš meldžiausi su Greise.

– Kas atsitiko tarp jūsų ir Dženės Viver? – paklausė Džefris.

– Dženės Viver? – sutrikęs paklausė Fainas.

Džefris jam priminė:

– Sakėte, kad per Kalėdas keliskart buvote pas ją užėjęs.

– Aha, žinoma, – sutiko Fainas. – Bredas prašė su ja pasikalbėti. Ji nustojo lankyti bažnyčią, ir jis susirūpino, pagalvojo, kad atsitiko kas nors negera.

– Taip ir buvo?

– Taip. Bent jau man taip atrodo, – atsakė Fainas, suraukdamas antakius. – Ji nenorėjo su manimi kalbėtis. Nė vienas jų nenorėjo kalbėtis su manimi.

– Kas tie „nė vienas jų“? – paklausė Džefris ir parodė į kabineto duris.

– Nei Markas, nei Leisė. Aš pasakiau apie tai Greisei, bet ji niekuo negalėjo man padėti. Ko gero, pagalvojo, kad jie užsispyrė, kaip paaugliams pasitaiko. – Jis liūdnai palingavo galvą. – Daugelis tokio amžiaus paauglių nutolsta nuo bažnyčios, bet vėliau, kai subręsta, paprastai grįžta. Tiesa, Greisė buvo labai susirūpinusi, todėl su juo ir kalbėjausi.

– Ką jis pasakė? – paklausė Džefris.

Fainas išraudo.

– Tokius žodžius, kokių nelinkėčiau jo mamai išgirsti.

Džefris linktelėjo. Jau ne kartą buvo susidūręs su Marku, tad žinojo, ką jis sugeba.

– Na, o Greisė? – paklausė jis. – Kaip ji jaučiasi?

– Labai serga. Vargu ar sulauks savaitgalio.

Džefris prisiminė Marko norą pasimatyti su motina.

– Nejaugi taip blogai? – paklausė jis.

– Taip, – atsakė Fainas. – Jau niekuo neįmanoma jai pagelbėti, nebent suleisti nuskausminamųjų. – Jis vėl dirstelėjo pro durų langelį. – Neįsivaizduoju, kas ištiks šeimą, jai mirus. Galutinai suirs.

– Juk jūs nelydėjote vaikų, kai per Kalėdų atostogas jie važiavo slidinėti, ar ne?

Fainas papurtė galvą.

– Aš likau čia. Paprastai aš nedalyvauju išvykose, jomis rūpinasi Bredas Stivensas, mano pagalbininkas jaunimo ugdymo klausimais.

– Aš jau kalbėjausi su juo.

– Jis puikus jaunuolis, – tarė Fainas. – Tikiuosi, jis bus sektinas pavyzdys kai kuriems vaikams.

– Jūs duodavote patarimų Markui, ar ne? – paklausė Džefris.

– Retkarčiais, – atsakė Fainas. – Tiesą pasakius, jis neatvėrė man širdies. Galiu perskleisti savo užrašus ir pasakyti jums, apie ką mudu šnekėdavomės.

– Būtų ne pro šalį, – tarė Džefris pastoriui. – Kur jūs būsite rytoj rytą?

– Ko gero, ligoninėje, – tarė Fainas, dirstelėdamas į laikrodį. – Tiesą pasakius, norėčiau dabar ten apsilankyti, jeigu jūs neturite daugiau klausimų.

– Galite eiti, – tarė Džefris. – Aš užsuksiu į ligoninę rytoj apie dešimtą valandą. Atsineškite savo užrašus.

– Atsiprašau, kad ne kažin kiek galėjau jums padėti, – atsiprašė Fainas ir, paspaudęs ranką Džefriui, paskiau Badžiui, išėjo.

Žvilgsniu palydėjęs išeinantį pastorių, Badis vėl atsigręžė į Džefrį.

– Man nelabai patinka tyrėjos elgesys su mano klientu.

Džefris buvo bebandąs apsimesti, kad nieko nepastebėjo, bet paskiau nukreipė kalbą kita linkme:

– Aš pristatysiu ką nors stebėti, kad naktį jis nenusižudytų.

Badis nepakliuvo ant to kabliuko.

– Tu man neatsakei.

Džefris žvilgtelėjo į kambarį. Lena glostė nugarą Markui, pagaliau pasodinusi jį ant kėdės, o jis verkė.

– Tai savotiškai susiję su Džeinės Viver mirtimi, – tarė Džefris.

– Aha, velniai rautų! – nusikeikė Badis, ramentu trinktelėdamas į grindis. – Ačiū tau, viršininke, kad paaiškinai.

– Aš nebuvau tikras, – sumelavo Džefris. – Žinai, juk tai tas pats paauglys, kurį norėjo nušauti Viver.

– Atrodė, jog tai paprasčiausias užpuolimas.

– Žinoma, – tarė Džefris. – Taip ir buvo.

– Gal pagaliau imsi kalbėti žmoniškai?

Džefris vėl dirstelėjo į kambarį. Lena vis dar ramino Marką, glostydama jam nugarą.

– Tiesą pasakius, Badi, aš nesuprantu, kas čia vyksta.

– Papasakok viską iš pradžių.

Džefris susikišo rankas į kišenes.

– To kūdikio, kurį radome čiuožykloje… – pradėjo jis, ir Badis linktelėjo galvą. – Taigi, mūsų nuomone, jo tėvas – Markas.

Badis vėl linktelėjo.

– Visai galimas daiktas.

– Mūsų nuomone, jo motina – Marko sesuo.

– Pagrobtoji?

Džefris linktelėjo. Jam ėmė mausti širdį, pagalvojus apie Leisę Paterson ir apie tai, kas jai galėjo nutikti.

– O aš maniau, kad kūdikio motina – Viver, – tarė Badis.

– Ne, – tarė Džefris. – Sara atliko skrodimą. Ne Džeinė buvo kūdikio motina.

Jis nutarė nepasakoti, ką pastebėjo Sara.

– Dar nespėjau susitikti su Dote Viver, – tarė Badis. – Meras užvertė visokiais darbais.

– Gal reikia palaukti laidotuvių, – tarė Džefris.

Jis nenumanė, kada galėtų būti laidotuvės. Labai abejojo, kad Sara bus į jas pakviesta, apie tai ji nebuvo jam užsiminusi.

– Šiaip ar taip, man kuo skubiau reikia tavo parodymų, – pareiškė Badis. – Išdėstyk viską ant popieriaus, kol nieko nepamiršai.

– Vargu ar kada nors galėsiu tai pamiršti, Badi, – tarė Džefris, pagalvojęs, kad ligi gyvenimo pabaigos nepamirš Dženės Viver mirties aplinkybių.

– Kas čia darosi? – paklausė Badis. – Nieko nuo manęs neslėpk.

Džefris susikišo rankas į kišenes.

– Markas turi tatuiruotę ant rankos.

– Širdys? – paklausė Badis.

– Aha, – patvirtino Džefris. – Tai kažkoks simbolis.

– Vaikų pornografija, – tarė Badis.

Džefris apstulbo.

– Iš kur žinai?

– Turėjau klientą su tokia pat tatuiruote, – atsakė Badis. – Tokį žmogėną iš Ogastos. Ėmiausi tos bylos, vieno bičiulio prašomas.

– Kokia tai byla?

Badis apsižvalgė, nesiryždamas atsakyti į klausimą.

– Aš buvau atviresnis, Badi, – prikišo Džefris.

– Taip, tikrai, – sutiko Badis. – Jis įkliuvo su kokainu. Kokaino jis turėjo ne per daugiausia, bet užtektinai, kad būtų teisiamas už narkotikų prekybą. Jis sutiko bendradarbiauti, ir byla buvo užgniaužta.

– Apie tai jau esu girdėjęs, – tarė Džefris. – Jis platintojas, ar ne? Pornografijos?

Badis linktelėjo.

– Jis padėjo teisėsaugai ir taip išgelbėjo savo kailį nuo kalėjimo.

– Šaunu! – sušuko Badis. – Iš kur sužinojai?

– Kaip paprastai, – tarė Džefris, vengdamas atsakymo.

– Kaip tai suprasti? – neatlyžo Badis.

Džefris pabandė nukreipti kalbą kita linkme:

– Kaip tavo koja? – paklausė, rodydamas į tuščią klešnę žemiau dešinio kelio.

– Et! – atsiduso Badis. – Draugė paėmė ir nenori atiduoti.

– Ką tu jai padarei?

– Esi tikras policininkas, – suniurnėjo Badis, remdamasis ramentu. – Kaip paprastai kaltini auką.

Džefris nusikvatojo.

– Gal norėtum, kad su ja pasikalbėčiau?

Badis suraukė antakius.

– Aš pats susitvarkysiu, – tarė. – Ar ketini paaiškinti, kaip apie tai sužinojai?

– Ne, – atsakė Džefris ir vėl dirstelėjo į kambarį.

Markas sėdėjo paguldęs galvą ant stalo, o Lena, įsitaisiusi šalia, laikė jam už rankos.

Džefris atidarė duris.

– Lena! – pašaukė, mostu kviesdamas išeiti į koridorių.

Lena išsižiojo – tikriausiai ketino paprašyti, kad leistų dar pabūti, bet apsigalvojo. Atsistojo, nežiūrėdama į Marką, ir, nė nepalietusi jo, išėjo iš kambario.

– Ką jis sakė? – paklausė Džefris.

– Nieko, – atsakė Lena. – Jis nori eiti į ligoninę motinos aplankyti.

– Važiuok namo, – tarė jai Džefris ir, nelaukdamas jos atsakymo, drauge su Badžiu įėjo į kambarį.

– Markai, mes žinom viską apie tatuiruotę, – tarė Džefris, sėsdamas į Lenos kėdę.

Markas nepakėlė galvos. Stalas virpėjo nuo jo verksmo.

– Mes žinome, ką reiškia toji tatuiruotė.

Palinkęs virš stalo, Badis jam tarė:

– Sūneli, tau bus tik į naudą, jei papasakosi, kas vyksta.

– Markai, ar tu numanai, kas būtų galėjęs pagrobti tavo seserį? – paklausė Džefris. Nesulaukęs atsakymo, pridūrė: – Markai, mes manome, kad ji pakliuvo į rankas piktadariams. Jie gali padaryti jai ką nors bloga. Tu turi mums padėti.

Jis nieko neatsakė.

– Markai, daktarė Linton sakė, kad šįsyk Leisė labai blogai jautėsi, – dar sykį pabandė jį prakalbinti Džefris.

Markas atsitiesė, rankomis nusišluostė akis. Įsmeigęs žvilgsnį į sieną, ėmė suptis su visa kėde.

– Ar Leisė buvo nėščia? – paklausė Džefris. – Ar čiuožykloje buvo jos kūdikis?

Markas suposi kaip supęsis, tarytum sienos užhipnotizuotas.

– Markai, ar tu – kūdikio tėvas? – paklausė Džefris.

Markas žiūrėjo į sieną. Džefris pamojavo ranka jam prieš akis, bet Markas nė nekrustelėjo.

– Markai! – tarė Džefris, paskiau garsiau: – Markai!

Markas nė nesujudėjo.

– Markai! – pakartojo Džefris, spragtelėdamas pirštais.

Badis uždėjo ranką Markui ant peties, bet paauglys sėdėjo abejingas.

– Regis, reikėtų pakviesti gydytoją, – tarė Badis.

– Sara galėtų…

– Ne, – pertraukė Badis. – Man regis, šiandien Sara turėjo užtektinai potyrių.

Džefris išėjo iš policijos skyriaus tik dešimtą valandą vakaro. Beveik dvi valandas skambino į kitus policijos skyrius, klausinėdamas, ar gavo skelbimą apie Leisės dingimą ir ar kas nors nepastebėjo juodojo „thunderbird’o“. Daugelis policininkų norėjo su juo šnektelėti apie savo tiriamas bylas. Džefris vargu ar galėjo kuo nors jiems padėti, tačiau tolydžio įterpdavo vieną kitą žodį, kad kolegos nepagalvotų, jog jis jų nesiklauso. Greičiau policijos automobilis susidurtų su juoduoju „thunderbird’u“, nei Džefris surastų televizorių, pavogtą iš policijos seržanto motinos namų, bet jis vis dėlto kantriai užsirašydavo ir pakartodavo imtuvo registracijos numerį.

Nors ir ką sakęs Nikui, Džefris norėjo pats atlikti paiešką internete. Bredo padedamas, rado tūkstančius „mergaičių mėgėjų“ svetainių. Priėjus trečią svetainę, Bredo veidas perbalo kaip popierius, ir Džefris, jaunajam policininkui leidęs eiti namo, pabandė naršyti pats vienas.

Net menkai susipažinęs su internetu, jis sugebėjo klajoti po svetaines, prikimštas nešvankiomis pozomis nufotografuotų vaikų nuotraukų. Galų gale Džefris nutraukė paieškas, netverdamas noru palįsti po dušu ir nusiplauti regėtus vaizdus. Sara sakė teisybę: norint suvokti bylą, ko gero, būtina pažvelgti į ją iš šalies. Šiuo metu Džefris neišmanė, ką reikėtų daryti toliau.

Važiuodamas pas Sarą į namus, Džefris stengėsi išmesti iš galvos visa, ką matė kompiuteryje. Prieš išvažiuodamas paskambino Sarai, pranešė, kad apie Leisę negirdėti nieko nauja, ir paklausė, ar ji tebenori su juo susitikti. Laimė, ji norėjo. Pasukęs keliuku į kiemą, jis pastebėjo, kad Sara lauke paliko įjungtą šviesą. Išlipęs iš automobilio, viduje išgirdo švelnią džiazo melodiją. Sara tikriausiai jo laukė, nes, nespėjus jam pasibelsti, atidarė duris. Visa tai, kas nedavė jam ramybės pastarąsias kelias dienas, išgaravo iš galvos, vos tik ją išvydus.

– Sveikas, – šelmiškai šypsodamasi, tarė Sara.

Džefris stovėjo be žado, ryte rydamas ją akimis. Ji vilkėjo juoda šilkine suknele, apgulusia liemenį ir pabrėžiančia kūno linijas. Švelnūs plaukai bangavo ant pečių. Ilgoje šoninėje prakarpoje šmėkštelėjo koja. Ji avėjo aukštakulniais bateliais, gundyte gundydama jį pulti ir pabučiuoti į kulkšnį.

Ji paėmė jam už rankos ir įvedė į vidų. Džefris stabtelėjo koridoriuje ir priglaudė ją prie krūtinės. Aukšti kulniukai pridėjo jai kelis centimetrus ūgio, ir ji, pasirėmusi alkūne jam į petį, nusispyrė batelius, kad jųdviejų akys būtų viename lygyje.

– Ar taip geriau? – paklausė ji.

Jis neatsakė, ir ji prisilenkusi pabučiavo jam į lūpas. Jis stengėsi kiek įmanydamas neužmerkti akių, kad matytų, kaip ji bučiuoja. Jos lūpos buvo saldžios, o liežuvis atsidavė vynu ir šokoladu.

Neatplėšdamas nuo jos akių, Džefris uždarė duris. Net su pleistru ant kaktos ji atrodė graži kaip niekad.

– Nekalbėsim nei apie mane, nei apie tave, nei apie reikalus.

Jis tik linktelėjo galvą.

Sara atsirėmė ranka į sieną ir pašaipiai pažvelgė į jį.

– Ką? Gal liežuvį prarijai?

Džefris prispaudė ranką prie širdies, bandydamas išreikšti savo jausmus.

– Kartais aš pamirštu, kokia tu graži, – prabilo jis, – o kai tik tave pamatau… – Jis nutilo, stengdamasis rasti tinkamus žodžius. – Netenku žado, tave išvydęs.

Ji kilstelėjo antakius, lyg svarstydama mintyse, ar jis kartais iš jos nesišaipo.

– Aš myliu tave, Sara, – tarė jis, žengdamas artyn. – Be galo myliu tave.

Ji vos susivaldė nenusišypsojusi, ir jam pasirodė, kad už tai ją dar labiau myli. Džefris puikiai prisiminė, kad Sara niekada nemėgo komplimentų.

– Man regis, tu turi galvoje mano suknelę, ar ne? – tarė ji.

– Man ji dar labiau patiktų, jei atsidurtų ant grindų.

Ji atšlijo nuo sienos, užkišo rankas už nugaros ir kažką padarė. Po apačia ji nieko nevilkėjo, tad, suknelei nusmukus, radosi prieš jį visiškai nuoga.

Džefris pats išsigando ūmai pašokusio geismo, kai puolė prieš ją ant kelių ir įniko bučiuoti kaip pašėlęs.

Trečiadienis

12

Lena sapnavo, kad girdi plaktuku kalant vinį. Apsivertusi ant kito šono, ji beveik tikėjosi pamatyti, kad jos ranka prikalta prie grindų, tačiau pasirodė, jog tai Henkas plėšia jos miegamojo duris.

– Kas per velniava? – suriko ji, atsisėsdama lovoje.

– Aš tau sakiau, jog dabar bus daug permainų, – tarė Henkas, stengdamasis iškalti vyrių kaištį.

– Viešpatie! – sušuko Lena, užsiimdama ausis, kad negirdėtų plaktuko kaukšėjimo. Žvilgtelėjusi į laikrodį ant tualetinio staliuko, suspigo: – Dar tik septynios, o man šiandien darbe reikia būti devintą!

– Vadinasi, turim laiko į valias, – atsakė Henkas, traukdamas vyrių kaištį.

– Tu nori išimti duris, ką? – paklausė Lena, iki pat smakro užsitraukdama paklodę, nors vilkėjo storais marškinėliais ir tokiomis pat kelnėmis. – Kas tu toks esi, velniai griebtų?

Nekreipdamas dėmesio į jos žodžius, Henkas ėmėsi viršutinių vyrių.

– Liaukis, – įsakė Lena ir, apsisiautusi paklode, išlipo iš lovos.

Nepaisydamas jos, Henkas toliau kaukšėjo plaktuku.

– Nuo šios dienos prasideda permainos, – pareiškė jis.

– Kokios permainos?

Kyštelėjęs ranką į užpakalinę kelnių kišenę, ištraukė sulankstytą popieriaus lapelį.

– Še, – tarė, paduodamas jį Lenai.

Lena išskleidė lakštelį, bet negebėjo sutelkti dėmesio į tekstą. Ji prisiminė paauglystės metus, kai Henkas, nepakęsdamas berniuko, su kuriuo ji draugavo, vinimis užkalė miegamojo langus, kad ji negalėtų naktį išsprukti į lauką. Tuomet ji pareiškė, kad jis nusižengia gaisrinės saugos taisyklėms, ir Henkas jai atrėžė, jog verčiau tegu ji gyva sudega, užuot bendravusi su tokiu pašlemėku.

Lena bandė atimti iš jo plaktuką, bet jis buvo stipresnis.

– Aš tau ne vaikas, velniai griebtų!

– Tu – mano vaikas, – atšovė jis, ištraukdamas jai iš rankų plaktuką. Paskiau iškalė paskutinį kaištį, ir durys išvirto ant grindų. – Aš tave nešiojau štai šiomis rankomis, – tarė jis ir, metęs plaktuką, parodė jai rankas. – Naktimis tave liūliuodavau, kai tu verkdavai, gamindavau tau priešpiečius, kad mokykloje galėtum pavalgyti, paskolinau pinigų, kad galėtum sumokėti pradinį įnašą už šį namą.

– Aš grąžinau tau visą skolą iki paskutinio cento!

– O štai čia bus palūkanos, – tarė jis ir, įsikibęs į duris, vargais negalais pakėlė jas nuo grindų.

Nieko nesuvokdama, Lena žiūrėjo, kaip jis neša duris į koridorių.

– Ką tu čia išdarinėji? – vos neverkdama sušuko ji. – Liaukis, Henkai!

– Šiuose namuose nebebus paslapčių, – suniurzgė jis ir, įtempęs jėgas, atrėmė duris į sieną. Paskiau atsigręžęs pridūrė: – Čia bus mano valia, vaikeli.

– Aš nieko panašaus nedarysiu, – tarė ji, sviesdama jam popieriaus lapelį.

– Dar pažiūrėsim! – atšovė jis, pagaudamas lapelį. – Tu kasdien vykdysi kiekvieną punktą, surašytą šiame lapelyje, arba aš kreipsiuos į tavo viršininką. Aišku?

– Negrasink man, – atsakė ji, eidama jam įkandin į miegamąjį.

– Jeigu nori, gali manyti, kad aš tau grasinu, – tarė Henkas, ištraukdamas komodos stalčių. Panaršęs tarp jos apatinių, užtrenkė stalčių ir atplėšė kitą.

– Ko tau reikia?

– Štai, – tarė jis, ištraukdamas sportines kelnaites ir marškinėlius. – Apsivilk ir po penkių minučių būk apačioje.

Dirstelėjusi į jį, Lena tik dabar pastebėjo, kad jis vilki ne įprastais džinsais ir margais havajietiškais marškinėliais, o baltutėliais marškinėliais su alaus reklama ir sportinėmis kelnaitėmis, visiškai naujomis, ką tik išpakuotomis. Avėjo naujais teniso bateliais, mūvėjo baltutėlėmis ligi kelių puskojinėmis. Kojos buvo tokios baltos, kad ji turėjo gerai įsižiūrėti, kur puskojinės, o kur kojos.

– Ko man eiti apačion? – paklausė ji, susinerdama rankas ant krūtinės.

– Bėgsim.

– Tu ketini bėgioti su manimi? – paklausė ji, negalėdama patikėti savo ausimis. Jos akimis žiūrint, Henkas atrodė nukaršęs senukas, kuriam tinka nebent sėdėti invalido vežimėlyje. Jis tingėdavo net nueiti išimti pašto iš dėžutės.

– Po penkių minučių, – tarė jis, eidamas iš kambario.

– Šunsnukis, – suniurzgė Lena, svarstydama, ar jai verta eiti iš paskos. Ji buvo taip įsiutusi, kad negalėjo apsispręsti, bet galiausiai persirengė: nusimovė pižamines kelnes ir apsimovė sportines.

– Pašlemėkas, – niurnėjo ji, vilkdamasi marškinėlius.

Kitos išeities ji neturėjo, todėl ir netvėrė pykčiu. Jeigu Henkas papasakotų Džefriui bent dalį to, ką žino apie Lenos elgesį, jai neišeitų į sveikatą.

Lena teikėsi žvilgtelėti į sąrašą. Jis prasidėjo „kasdiene mankšta“ ir baigėsi „įprastu maistu per pusryčius, pietus ir vakarienę“.

Ji prisiminė visus keiksmažodžius, kokius tik girdėjo dešimt metų dirbdama policijoje, ir išdėjo Henką į šuns dienas. Išliejusi pagiežą, griebė savo teniso batelius ir nulipo laiptais žemyn.

Lena sėdėjo Džefrio kabinete, spoksodama į sieninį laikrodį. Jis vėlavo dešimt minučių, o tokių dalykų, kiek ji prisimena, niekada nebuvo pasitaikę. Ko gero, ji apsidžiaugė, kad jo dar nėra, nes galėjo pasėdėti ir atsipūsti po rytinio pasibėgiojimo su Henku. Pasirodo, senukas buvo kietas: iš pat pirmų žingsnių paliko ją toli užpakaly. Lenai teko pripažinti, kad savo užsispyrimą bus paveldėjusi iš dėdės, nes buvo labai panaši į jį: jeigu jis ką nors įsikaldavo į galvą, niekas negalėdavo jo sustabdyti. Netgi tada, kai Lena sulėtindavo žingsnius, jausdama, jog plyšta plaučiai, spazmai traukia raumenis, jis bėgdavo vietoje, piktai sučiaupęs lūpas: laukdavo, kada ji vėl leisis į kojas.

– Sveika, – tarė Džefris, įlėkdamas į kabinetą atsipalaidavusiu kaklaraiščiu, su švarku rankoje.

– Sveikas, – atsiliepė Lena stodamasi.

Jis mostu pasiūlė jai sėstis.

– Atsiprašau, kad vėluoju, – tarė. – Kamšatys.

– Kur? – paklausė Lena, nes kamšatys pasitaikydavo tik prie mokyklos ir tik tam tikru metu.

Džefris neatsakė. Atsisėdęs prie stalo, viena ranka užsisegė apykaklę. Lena būtų galėjusi lažintis, jog ant kaklo pastebėjo raudoną dėmę.

– Nieko nauja apie Leisę? – paklausė ji.

– Nieko, – atsakė jis, susiverždamas kaklaraištį. – Važiuodamas čionai, kalbėjausi su Deiviu Fainu. Jis turi savo pokalbių su Marku užrašus.

– Ar jis ketina juos atiduoti? – paklausė Lena ir pirmąsyk apsidžiaugė, kad nesikalbėjo su pastoriumi apie savo bėdas.

– Aha, – atsakė Džefris, išlygindamas kaklaraištį ant krūtinės. – Aš irgi nustebau.

Lena susinėrė rankas ant krūtinės, žiūrėdama į viršininką. Jis atrodė pasikeitęs. Tik ji nesuvokė kaip.

– Mudu susitiksime ligoninėje dešimtą valandą, – tarė Džefris, žvilgtelėdamas į savo laikrodėlį. – Jau vėluoju.

– Aš maniau, kad ir man reikės važiuoti su jumis, – tarė Lena.

– Paskambink Bredui ir drauge su juo parvežkite Marką namo, – tarė Džefris. – Tegu nusiprausia po dušu, persirengia švariais drabužiais, apsitvarko, o paskiau nuvežkit jį ligoninėn.

– Kodėl?

– Vakar pablogėjo jo motinos būklė, – tarė Džefris. – Faino manymu, šįryt ji gali mirti. – Jis pabarškino pirštais į stalą. – Nesvarbu, ką jis padarė. Nenoriu, kad vaikas negalėtų atsisveikinti su mirštančia motina.

Lena susigraudino, bet pasistengė neišsiduoti.

Džefris pagrūmojo jai pirštu.

– Būtinai pasiimk Bredą, Lena. Nenoriu, kad būtum viena su Marku. Supratai?

Ji buvo besipriešinanti, bet suprato, kad jis teisus. Ji ir pati nenorėjo likti viena su Marku Patersonu. Jų santykiai pernelyg paremti jausmais. Galbūt ji per daug susitapatina su juo.

– Lena! – tarė Džefris.

– Supratau, – atsakė ji atsikrenkštusi.

Bredas kaip paprastai važiavo per miestą neviršydamas leistino greičio. Lena vos tvardėsi iš apmaudo, drauge stengdamasi nekreipti dėmesio į Marką, sėdintį ant galinės sėdynės. Net nežiūrėdama į jį, jauste jautė, kad jis nenuleidžia nuo jos akių. Jiedu su Džefriu sutarė, kad būtų geriau, jeigu tėvas pats pasakytų sūnui, jog motina vargu ar sulauks vakaro, tačiau, besėdint mažiau nei per metrą nuo Marko, jai atrodė, kad ji daro kažką ne taip. Negelbėjo net saugos pertvara tarp priekinių ir užpakalinių sėdynių, jai dingojosi, kad Markas gali kaip nors įveikti kliūtį, įsikibti į ją ir pareikalauti paaiškinti, kas vyksta.

Markui, matyt, padėjo vaistai, kurių vakare davė jam gydytojas: atgavęs įprastą pasitikėjimą savimi, stengėsi laikytis kuo arčiau Lenos, kai ji dėjo jam antrankius, ir, vedamas į policijos automobilį, dviprasmiškai prunkštė. Įdomu, pagalvojo Lena, kodėl jis taip pasikeitė, juk vakar atrodė beveik katatoninio stuporo apimtas?

– Na ir karšta! – tarė Bredas, iš Didžiosios gatvės sukdamas į kairę.

– Tikrai, – sutiko Lena, panorusi šiek tiek papliaukšti liežuviu. – Šiemet karščiau nei pernai.

– Kas be ko, – pritarė Bredas. – Nuo mažens neprisimenu tokių karščių.

– Ir aš, – atsakė Lena.

– Net kondicionierių tėvai nupirko, kai man buvo dvylika.

– O mūsų namuose jis atsirado, kai man suėjo penkiolika, – tarė Lena ir nusišypsojo, prisiminusi, kaip jiedvi su Sibile stovėjo prieš mažytį įtaisą, kol nuo šalčio joms nutirpo skruostai.

– Mes prašydavome tėtį, kad laistytų mus kieme su žarna, – susijuokė Bredas. – Pamenu, kartą, kai pas mus atėjo mano pusbrolis Benis…

Spyręs į juos skiriančią pertvarą, Markas suriko:

– Užsičiaupk!

Bredas numynė stabdį ir apsisuko.

– Jei dar sykį pabandysi kvailioti, aš su tavim rimtai pasikalbėsiu.

Lena nustebo: niekada nebuvo girdėjusi, kad Bredas kam nors grasintų. Ji pirmąsyk pastebėjo, jog Bredui tikrai nepatinka Markas Patersonas.

– Ko čia triedi, karštakoši? – atkirto Markas.

Lena grįžtelėjusi pažvelgė į Marką, ir jis parodė jai liežuvį, nutaisęs gašlią miną. Ji nusisuko ir vėl sužiuro į priekį, nenorėdama, kad jis pamatytų jos veido išraišką.

Trūktelėjęs iš vietos, automobilis nuvažiavo toliau, ir Bredas nepratarė daugiau nė žodžio. Lena tylėdama pirštu rodė jam kelią į Patersonų namelį. Ji stengėsi nebegalvoti, kad užpakaly sėdi Markas, bet negalėjo: ji tarėsi jaučianti, kaip jis kvėpuoja jai į kaklą.

– Štai čia, – tarė Lena ir, parodžiusi į namelį, išlipo, Bredui nė nespėjus sustabdyti automobilio. Skaudėjo kojų raumenys, ir ji mintyse išplūdo Henką, privertusį šįryt ją bėgioti.

– Na, gal nebekvailiosi? – tarė Bredas, atidarydamas užpakalines dureles.

Markas neskubėdamas išsiropštė iš automobilio. Kai atsistojo, buvo vos keliais coliais žemesnis už Bredą. Lena neišgirdo, ką jis pasakė jaunajam policininkui, tačiau šis sutriko ir paraudo kaip burokas.

– Laikyk liežuvį, – tarė Bredas, bet nebe grėsmingu balsu: jis atrodė veikiau priblokštas.

Nutvėręs už antrankių, Bredas nuvilko Marką prie namelio. Kai jie priėjo prie durų, Lena išsitraukė iš kišenės Marko raktus, konfiskuotus drauge su kitais daiktais, ir susimąstė, kuriuo reikėtų atrakinti duris.

– Trečiu, – tarė Markas. – Su žaliu apvadėliu. – Ir, dviprasmiškai šypsodamas Bredui, pridūrė: – Apvadėliu, apvadėliu.

Bredas kietai sukando dantis ir įsmeigė akis į duris, lyg ketindamas jas atrakinti įtaigos galia.

Lena atsirinko raktą ir įkišo į spyną. Durims atsidarius, iš vidaus dvelktelėjo vėsa.

Markas užsimerkęs stabtelėjo tarpdury, gardžiuodamasis alyvų kvapu.

– Žygiuok! – tarė Bredas ir stumtelėjo paauglį į vidų.

Lena nustebusi pažvelgė į Bredą. Įdomu, kas jam atsitiko? Ligi šiol Bredas buvo pats romiausias žmogus pasaulyje.

– Nuimk antrankius, – įsakė Lena.

Bredas papurtė galvą.

– Neverta.

Lena susinėrė rankas ant krūtinės.

– Kaip, tavo nuomone, jis nusipraus ir persirengs su antrankiais?

Markas mirktelėjo Bredui.

– Eikš su manim. Nugarą man patrinsi.

Nesusivaldžiusi Lena trinktelėjo jam per sprandą.

– Liaukis, – įsakė supykusi, kad paauglys užgaulioja kolegą. Paskiau tarė Bredui: – Pabudėk prie užpakalinių namelio durų, kad jis nepaspruktų.

Bredas lengvai atsiduso ir, netardamas nė žodžio, nuėjo.

– Ką tu jam pasakei? – paklausė ji Marką.

– Tiesiog pasisiūliau padėti jam nusikratyti rūpesčių, kurių, regis, jam netrūksta.

– Viešpatie! – atsiduso Lena. – Ko tu prie jo kimbi?

– O kas čia tokio? – gūžtelėjo pečiais Markas.

Lena išsitraukė antrankių raktą ir mostu liepė prieiti arčiau. Jis prispaudė rankas prie gaktos, kad rakindama ji turėtų prie jo prisiliesti.

– Atkišk rankas, Markai! – įsakė Lena.

Jis tragiškai atsiduso, tačiau pakluso.

– Ar tau patiktų, jei tave kas nors surakintų? – paklausė jis.

– Duodu tau dešimt minučių nusiprausti po dušu, – tarė ji, nuimdama antrankius. – Jei man teks eiti tavęs ieškoti – pasigailėsi.

– Hm… – nutęsė Markas. – Viliojantis pažadas.

Lena prisisegė antrankius prie diržo.

– Dešimt minučių, – pakartojo, pagalvojusi, ką jautė Henkas, įsakinėdamas jai šį rytą.

Priėjusi prie sofos, ji paėmė žurnalą ir atsisėdo. Markas stabtelėjo virtuvėje, žiūrėdamas į ją, paskiau nuėjo į savo kambarį. Po kelių minučių ji išgirdo vonios kambaryje čiurškiant vandenį ir, lengvai atsidususi, užskleidė žurnalą.

Pasikėlusi nuo sofos, ji priėjo prie židinio ir, laikydamasi atbrailos, pabandė atpalaiduoti raumenis. Itin skaudėjo kojos, nors prieš metus toks pasibėgiojimas jai būtų buvęs grynas menkniekis. Ji turėjo daugiau jėgų. Tiesiog neįtikėtina, kad taip prarado formą.

Lena paėmė įrėmintą nuotrauką, kurioje, stovėdami prie amerikietiškųjų kalnelių, šypsojosi Markas ir Leisė. Markas laikė ją apkabinęs per pečius, o Leisė jį – per liemenį. Sprendžiant iš išvaizdos, fotografuota daugmaž prieš trejus metus. Abu atrodė linksmi.

– Tai „Šešių vėliavų“ vandens parkas, – tarė Markas.

Lena pasistengė susivaldyti, netikėtai pasirodžius paaugliui. Markas stovėjo per žingsnį nuo jos visiškai nuogas, tik susijuosęs rankšluosčiu.

– Apsirenk, – tarė ji.

Jis vangiai nusišypsojo, ir ji mintyse išvadino save kvaile už tai, kad nepatikrino, ar jo kambaryje nėra kvaišalų.

– Ko spėjai prisiryti? – paklausė ji.

– „Devinto dangaus“, – nusijuokė jis, šleptelėdamas ant sofos.

– Markai, kelkis ir eik apsirengti, – įsakė Lena.

Jis spoksojo į ją prasižiojęs.

– Na? – tarė ji.

Paspoksojęs dar truputį, jis paklausė:

– Kaip jauteisi?

– Kada?

Jis nukreipė žvilgsnį į jos rankas, ir ji susinėrė jas, kad nebūtų matyti randų.

– Liaukis, – papurtė galvą Lena.

– Tėtis man pasakojo, kas tau nutiko.

– Be abejo, baisiai džiūgaudamas.

Markas susiraukė.

– Nieko panašaus. Tedžiui tokie dalykai nepatinka. – Pastebėjęs, kad Lena nustebo, pridūrė: – Tedis dabar labai teigiamas. Tikras dorovininkas.

Lena vėl pažvelgė į nuotrauką.

– Eik persirengti. Nėra laiko taukšti niekus.

– Papasakok man savo paslaptis, o aš tau papasakosiu savąsias.

Lena nusijuokė.

– Per daug filmų žiūri.

– Aš nejuokauju.

– Netikiu, Markai.

Išgirdusi keliskart spragtelint žiebtuvėlį, ji apsisuko ir pamatė, kad Markas degasi cigaretę su marihuana.

– Mesk, – įsakė ji.

Neklausydamas jos, jis užsitraukė dūmą.

– Nejaugi nenori sužinoti, kaip visa tai atsitiko? – paklausė jis.

– Aš noriu, kad tu apsirengtum. O gal tu nenori aplankyti motinos?

Jis nusišypsojo ir patogiai įsitaisė ant sofos.

– Aną vakarą maniau, kad tu iš tikrųjų šausi.

Lena nejučia atsisėdo kitame sofos gale.

– Tu mane sekei? – paklausė ji, pasibaisėjusi, kad buvo pagauta nusikaltimo vietoje.

Jis linktelėjo, išpūsdamas dūmą.

– Kur tu buvai?

– Prie stoginės, – atsakė jis. – Maniau, tikrai nusišausi.

Lena nukaito iš gėdos.

– Prie namo stovėjo žmogus. Maniau, seka mane, bet jis žiūrėjo į tave. – Markas vėl užsitraukė. – Ar tai tavo tėvas?

– Dėdė, – atsakė ji.

Markas įkvėpė, sulaikydamas burnoje dūmą. Paskiau, iš lėto išpūtęs, paklausė:

– Kaip jautiesi, kai įsikiši revolverio tūtą į burną?

– Nekaip, – atsakė ji, stengdamasi atsipeikėti. – Todėl ir nešoviau.

– Na, o kai tave žagina? – paklausė jis. – Kaip jautiesi?

Lena apsižvalgė, nesuvokdama, kodėl leidosi į tokias kalbas su paaugliu.

– Prastai, – atsakė ji ir gūžtelėjo pečiais. – Na… nekaip.

Jis prunkštelėjo.

– Aš manau.

– Markai, kodėl tu man nepapasakoji, kas iš tikrųjų atsitiko? – paklausė Lena, grįždama prie ankstesnio pokalbio.

– Ar po to jau mylėjaisi?

Jai nepatiko jo tonas, kai jis ištarė žodžius „po to“, lyg tai būtų neišvengiama.

– Ne tavo reikalas, – atsakė ji ir pati nustebo, kad taip atsainiai apie tai kalba.

Pirmą kartą Lena suvokė, kad gali visiškai ramiai šnekėti apie savo nelaimę. Ji pasijuto stipri, pajėgi susidoroti su šiuo paaugliu. Ją tiesiog sukrėtė mintis, kad, visai neseniai bandžiusi nusižudyti, ji netikėtai atgavo pasitikėjimą savo jėgomis.

– Sakyk, kas vyksta, – tarė Lena.

– Mama miršta, – atsakė jis. – Pati žinai, ar ne?

– Žinau, – tarė ji ir, nuleidusi akis, sužiuro į savo rankas, nenorėdama, kad jis įspėtų jos mintis. – Vadinasi, tu nori pasikalbėti apie mamą?

Jis neatsakė.

– Markai, ar tu žinai, kur dabar tavo sesuo? – paklausė Lena.

Jis pakėlė ašarų pritvinusias akis. Ją vėl sukrėtė tai, kad jis tebėra toks vaikiškas.

– Mudu labai panašūs, ar ne? – tarė jis.

– Kuo?

– Štai tuo, – atsakė jis, prisidėdamas ranką prie krūtinės. – Kaip tu jauteisi žaginama?

Ji papurtė galvą, neleisdama jam nukreipti kalbos.

– Kuo mes panašūs, Markai? Ar tave kas nors nuskriaudė?

Kažkas šmėkštelėjo jo akyse, ir ji staiga suvokė, kad jis nežmoniškai kenčia. Lenai suskaudo širdį, jai kilo motiniškas noras apginti Marką Patersoną, nors ji pati negebėjo apsiginti.

– Kas tave nuskriaudė, Markai? – paklausė ji.

Jis užkėlė koją ant kavos staliuko.

– Kodėl tu tarnauji policijoje?

– Nes noriu padėti žmonėms, – atsakė ji, nors pastaruoju metu tuo nebuvo visiškai tikra. – Aš noriu tau padėti. Pasakyk, kas atsitiko?

Jis papurtė galvą.

– Kaip tu jauteisi? – vėl paklausė jis. – Žaginama. Kaip jauteisi žaginama?

– Pasakyk, kodėl tu nori tai sužinoti, ir aš atsakysiu.

Jis užpešė paskutinį dūmą ir apsižvalgė, žiūrėdamas, kur galėtų padėti nuorūką. Lena pastūmėjo jam peleninę skersai kavos staliuko.

Jis atsisėdo tiesiai, paskiau alkūnėmis pasirėmė į kelius.

– Kartais man kyla klausimas, kodėl žmonės daro viena ar kita.

– Ir man kyla, – atsiliepė ji. – Pavyzdžiui, kodėl Dženė norėjo tave nušauti?

Jis numojo ranka.

– Ji neketino manęs nušauti.

– Todėl tu ir apsišlapinai, ar ne?

Jis nusijuokė.

– Pataikei kaip pirštu į akį.

– Kodėl ji taip darė, Markai?

– Tikėjosi padaryti galą.

– Kam?

– Gal man? – atsiliepė jis, lyg Lena pati būtų žinojusi atsakymą.

– Kam ji norėjo padaryti galą? – paklausė ji ir, nesulaukusi atsakymo, pridūrė: – Papasakok, kas atsitiko per vakarėlį su Karsonu ir kitais berniukais.

Jis piktai išsiviepė.

– Karsonas – šlapia višta.

– Kodėl tu liepei Dženei su visais gulėti?

– Nei liepiau, nei ką, – atšovė jis. – Ji pati to norėjo. Kad sukeltų man pavydą. Norėjo parodyti, kad jai vis viena.

– Kodėl tu ją nugirdei, ką?

– Et, liaukis, – atkirto jis, numodamas ranka.

– Kam Dženė norėjo padaryti galą, Markai? – paklausė Lena. – Aną vakarą čiuožykloje? Kam ji tikėjosi padaryti galą?

Markas iškreipė lūpas, lyg ketindamas kažką pasakyti, bet apsigalvojo.

– Kaip tu manai, ar jūs rasit mano seserį? – paklausė.

– Ar žinai, kur ji dabar?

Jis nudelbė akis. Įdomu, pagalvojo ji, ar jis žino, kur dabar Leisė, o gal jį graužia sąžinė, kad nežino. Lena atsilošė ir susinėrė rankas ant krūtinės, laukdama, ką jis dar pasakys.

– Kartais man atrodo, kad aš netikras, – tarė jis. – Lyg esu kambary, kvėpuoju, bet niekas manęs nemato. – Jis pasitrynė akis. – Paskiau man dingteli mintis, o gal tikrai manęs čia nėra, gal aš esu kur nors kitur. Gal būtų geriau, jeigu nusišaučiau, supranti?

Lena linktelėjo: ji viską suprato.

– Kodėl tu nesiryžai? – paklausė jis. – Kodėl nešovei į save?

Ji pasakė visą tiesą apie revolverį, bet apie tabletes nė neužsiminė.

– Pagalvojau, kad būtų negražu, jei mano kolega rytą aptiktų mane tokia poza.

– Ar tu tiki Dievą?

– Nežinau, – atsakė ji. – O tu?

Jis papurtė galvą.

– Todėl ir nustojai vaikščioti į bažnyčią?

Jis piktai dėbtelėjo į ją.

– Nešnekėk su manim kaip policininkė!

– Juk aš policininkė, Markai, – ramiai, tvardydama pyktį, tarė Lena ir uždėjo ranką jam ant peties. – Aš noriu žinoti, kas atsitiko. Kodėl Dženė ketino tave nušauti?

Jis atsiduso, atsirėmė į pagalvėles.

– Ji buvo tokia švelnutė, – tarė jis. – Aš tikrai ją mylėjau.

– Žinau.

– Tikrai? – nustebo jis. – Ar tu supranti, ką reiškia mylėti žmogų?

Lena prisiminė Sibilę ir atsakė:

– Taip, suprantu.

– O aš nesupratau, – tarė jis. – Prieš susitikdamas Dženę. Aš nesupratau, ką reiškia mylėti žmogų.

– Juk tu myli motiną.

Jis dusliai nusijuokė.

– Ji greit numirs, ar ne?

Lena kietai sučiaupė lūpas.

– Aš tai jaučiu, – tarė jis, prisidėdamas ranką prie širdies. – Tai pajutau šįryt, pajutau, kad ji nenori išeiti. – Jis apsiverkė. – Žinai, koks ryšys sieja sūnų su motina? Aš jaučiu tai, ką jaučia ji. – Jis staigiai atsigręžė ir nevilties kupinu balsu paklausė: – Ar tu pajutai, kad miršta sesuo?

– Taip, – sumelavo Lena. Tuo metu ji važiavo iš Meikono, nė nenuvokdama, kas atsitiko. – Pajutau širdimi, – pridūrė ji, prisidėdama ranką prie krūtinės.

– Tuomet tu supranti, – tarė jis. – Supranti, kokia atsiveria tuštuma.

Lena linktelėjo, netardama nė žodžio.

Markas nusisuko, užsimerkė. Ji stebėjo jo profilį: smailią nosį, kvadratinį smakrą. Skruostais ritosi ašaros ir lašėjo jam ant krūtinės.

– Iš pradžių, man regis, tai atsitiko per Padėkos šventę, – pradėjo Markas tyliu balsu.

Lena tylėjo, nenorėdama jo skubinti.

– Leisė ir Dženė buvo kitame koridoriaus gale, Leisės kambaryje, ir aš nuėjau pas jas plokštelės pasiskolinti. – Jis giliai atsiduso, jo krūtinė aukštai pakilo ir nusileido. – Ji ėmė klykti ant manęs kaip išprotėjusi. Nežinia, kas jai atsitiko. Išgirdusi klyksmą, atbėgo mama ir liepė mums liautis.

Lena pajuto, kaip pašėlo plakti širdis, ir ėmė melstis, kad tik neateitų Bredas. Ji bandė apskaičiuoti, ar seniai jis išėjo, bet nedrįso pažvelgti į laikrodėlį.

– Leisė paleido radiją visu garsumu, – pasakojo jis. – Mama jai nedrausdavo. Taip visad būdavo. Ji – mamos numylėtinė. – Jis papurtė galvą. – Apskritai Leisė geros širdies. Gal ir lepūnėlė, bet geros širdies. Tokios pat geros širdies kaip mama.

Lena laukdama suskaičiavo iki dvidešimt penkių, ir Markas vėl prabilo:

– Truputį vėliau ji atėjo į mano kambarį. Turbūt numanė, kad aš tebepykstu. Norėjo viską užglostyti. Ji visad taip elgdavosi, stengdavosi susitaikyti. Man regis, todėl ir patinka žmonėms, nes ji tokia gera. – Jis šyptelėjo, bet neatsimerkė. – Ji tiesiog apsikabino man kaklą, ir mes pradėjome bučiuotis. Gana ilgai bučiavomės, ir kaip reikiant.

Lena prisiminė Džefrio pamokymus: slėpk savo jausmus, kad nesužlugdytum apklausos, tačiau, įsivaizdavusi, kaip Markas Patersonas bučiuoja jaunesniąją sesutę, vos neapsivėmė. Ji bandė ką nors pasakyti, pertraukti jį, kad tas pasakojimas nekamuotų jos visą gyvenimą, bet puikiai suvokė, jog neturi teisės neklausyti.

– Neprisimenu, kaip viskas atsitiko, – kalbėjo toliau Markas. – Žinai, mudu bučiavomės, ji ėmė mane glostyti, ir man pasidarė baisiai gera. – Jis pažvelgė į ją, tikėdamasis jos pritarimo. – Aišku, negražu taip daryti. Bet man buvo baisiai gera. Taip gera, kad pristigo jėgų priešintis.

Lena linktelėjo, stengdamasi tvardytis. Ji labai abejojo, kad Leisė Paterson sugundė brolį. Lytiniai nusikaltėliai visada tvirtina, kad auka „pati to norėjusi“.

– Tikriausiai tu nesupranti, – suabejojo jis. – Neįsivaizduoji, kaip tai atsitinka. Tėtis man velniškai žiaurus. – Jis trenkė kumščiu sau per kelį. – Niekad man nėra pasakęs gero žodžio. Niekad.

– Žinau, – tarė Lena ir prisivertusi palietė jam ranką. – Aš viską suprantu, Markai. Tikrai suprantu.

Jo veido išraiška sušvelnėjo, ir jis tarė:

– Aš jos neverčiau.

– Tikiu.

– Ji pati pradėjo, – pasakojo jis. – Ji atėjo pas mane į kambarį. Ėmė mane bučiuoti ir glostyti.

Lena linktelėjo, nes nieko daugiau negalėjo padaryti.

– Ji baisiai manęs geidė. Aš tiktai… – Jis papurtė galvą, dar stipriau užsimerkė, lyg stengdamasis geriau viską prisiminti. – Staiga pajutau, kad įėjau į ją. Ji manęs baisiai geidė. Garbės žodis, baisiai geidė. Apkabinusi kaklą, tempė ant savęs.

Lena nurijo kartėlį.

– Kai glosčiau ją įėjęs, jaučiausi tikras vyras. Supranti? – tarė Markas. – Ėmiau manyti, kad pagaliau gyvenimas įėjo į savo vėžes. – Jis delnu prisidengė akis. – Ji velniškai išmanė tą reikalą. Įdomu, kur ji viso to išmoko?

Regis, jis laukė nuoširdaus atsakymo, tačiau Lena nieko negalėjo jam pasakyti.

– Na, juk tu matei tėtį, – jis palingavo galvą. – Nepasakyčiau, kad jis labai išmano tuos reikalus.

Lena nesusivaldžiusi paklausė:

– Ką, ir tėvas su ja gulėjo?

– Kurgi ne! – atkirto jis, lyg ji būtų visiška neišmanėlė.

Lena griebėsi už skrandžio, galvodama, kokias pragaro kančias teko ištverti vargšelei Leisei Paterson.

– Papasakok man apie Dženę, – paprašė ji.

Markas nelinksmai susijuokė.

– Et, Dženė, – tarė. – Su ja gulėjau kelis kartus, ir tiek, kaip tau sakiau. – Jis patylėjo. – Ji buvo miela. Na, aš jau pasakojau apie ją.

– Turbūt ji buvo gera draugė.

– Aha, – patvirtino gana pašaipiu tonu. – Taip ir buvo, kol mus užklupo.

– Todėl ir nukreipė į tave revolverį?

– Iš dalies, – sutiko jis. – Žinai, apskritai gal ji tiesiog ketino sutrukdyti. Ji dažnai grasindavo, sakydavo, kad padarys tam galą.

– Ar ji pavyduliavo?

Jis lėtai linktelėjo galvą.

– Jai buvo skaudu į tai žiūrėti.

– Ji matė jus kartu?

Jis vėl lėtai linktelėjo.

– Kai jiedvi su Leise parėjo iš mokyklos, mudu su mama gulėjome lovoje.

Lenai širdis apmirė krūtinėje. Ji buvo beklausianti, kaip visa tai atsitiko, bet apsigalvojo. Ji nieko nenorėjo žinoti. Jeigu būtų galėjusi pajudėti iš vietos, būtų išbėgusi iš kambario, užsikimšusi ausis, kad nieko nebegirdėtų. Ji sėdėjo kaip sukaustyta ant sofos, žiūrėdama į Marką tokiu žvilgsniu, lyg prieš jos akis būtų įvykusi eismo nelaimė.

– Mes buvome kartu. Supranti? Regis, apie Kalėdas, prieš pat tą kvailą išvyką. – Jis mostelėjo ranka. – Mama leido man neiti į mokyklą. Mudu praleidome drauge ištisą dieną. – Jis nusišypsojo. – Ji uždegė žvakes, mes ilgai gulėjome lovoje, paskiau mylėjomės.

Lenai pasirodė, kad jai trūksta oro.

– Ko gero, mes nepastebėjome, kaip greitai bėga laikas. – Markas apgailėtinai šyptelėjo. – Leisė su Džene atėjo tiesiai į mano kambarį ir mus užklupo.

Lena užsiėmė delnu burną, kad neišsprūstų koks žodis.

– Dženė mylėjo mano mamą. Taigi gana keblu. Gal ir geriau, kad Dženės nebėra, kad ji nemato, kaip miršta mama. Jai tiesiog širdis neišlaikytų.

– Be abejo, – vos išlemeno Lena.

– Aš suprantu, ką tu dabar galvoji, bet ji mylėjo mane, garbės žodis. Buvo taip gera, kad ji mane myli. Leisė buvo numylėtinė ir lepūnėlė, bet kai ji atėjo pas mane, pasirodė, kad labiausiai ji myli mane. Aš buvau jos numylėtinis.

Markas vėl apsiverkė. Lenai nespėjus nė susivokti, jis įsikniaubė jai į kaklą.

– Markai! – šūktelėjo Lena ir pabandė jį atstumti.

– Liaukis, – sukuždėjo jis, ir Lena ko neapsivėmė, pajutusi, kaip drėgnomis lūpomis jis glaudžiasi prie jos kūno.

– Atstok, Markai! – sudraudė ji. Tačiau, kai jis nepaklausė, atstūmė jį iš visų jėgų. – Eik šalin! – sukliko ji.

Iš jo žvilgsnio Lena suprato, kad nesugebėjo nuslėpti savo pasišlykštėjimo.

– Markai…

– Kalė, – tarė jis atsistodamas. – Nusususi kalė!

– Markai…

Atsilapojo durys, ir prie slenksčio išdygo Bredas su revolveriu rankoje. Lena mostelėjo ranka, kad jis pasišalintų.

– Aš maniau, tu suprasi, – tarė Markas, žengdamas prie jos arčiau.

– Aš suprantu, – atsakė ji, jau baimės apimta. – Aš puikiai viską suprantu, Markai.

– Nusususi kalė! – sušvokštė jis. – Nė velnio tu nesupranti!

– Markai…

Prišokęs artyn, jis griebė jai už rankos.

– Aš maniau, tu supranti, – tarė jis, turėdamas galvoje randus. – Maniau, tu supranti, nes pati tai patyrei. Žinai, kas tai yra. Žinau, kad patyrei. Bet tu nenori prisipažinti, nes esi bailė.

Lena žioptelėjo, bet netarė nė žodžio.

– Ei! – sušuko Bredas, griebdamas Markui už rankos.

– Pasitrauk, mazgote! – suspiegė Markas, ištraukdamas ranką. Rodydamas pirštu į Leną, pro dantis prakošė: – Tu mane apgavai. Visi jūs vienodi, velniai jus rautų! Ji tiesą sakė. Visi jūs menkystos. Nieko nesugebat padaryti kaip dera!

– Markai… – atsikrenkštusi prašneko Lena.

Markas pasuko į koridorių ir ėjo tokiais sunkiais žingsniais, jog drebėjo visas namelis.

– Kas atsitiko? – paklausė Bredas, tebelaikydamas revolverį rankoje.

Nepajėgdama ištarti nė žodžio, Lena papurtė galvą.

– Tau negera? – paklausė Bredas, eidamas prie sofos. Uždėjo ranką jai ant peties, ir ji neatšlijo.

– Negaliu patikėti… – prabilo Lena, pati nežinodama ką sakyti.

Atsisėdęs šalia, Bredas paėmė jai už rankos.

– Lena, sakyk, kas atsitiko, – mygo, tapšnodamas jai per plaštaką.

Papurčiusi galvą, ji ištraukė pirštus.

– Jis dar vaikas, – tarė.

– Bjaurus vaikėzas! – sušuko Bredas. – Kartais man dingteli mintis, kodėl jie tokie. Kai buvau jo amžiaus, dar menkai nuvokiau, kas yra lytiniai santykiai. Manydavau, kad pasimatymas baigėsi gerai, jei atsisveikinant mergina leidosi pabučiuojama.

Lena linktelėjo visiškai nesiklausydama jo prisiminimų apie idiliškuosius paauglystės metus.

– Įdomu, kaip jie tampa tokiais? – tarė Bredas. – Kas pasikeitė?

– Tėvai kalti, – atsakė Lena, nors ir suvokdama, jog tai netiesa.

Susibraukusi plaukus už ausų, ji stengėsi atsipeikėti nuo patirto sukrėtimo. Dirstelėjusi į rankinį laikrodėlį, pagalvojo, kur galėjo taip ilgai užtrukti Markas. Regis, jau senokai išėjo.

– Ką jis turėjo galvoje? – paklausė Bredas. – Man regis, tuos pačius žodžius tuomet sakė Dženė.

Lena bandė sutelkti dėmesį į jo žodžius.

– Kada? – paklausė.

– Tada, čiuožykloje, – atsakė Bredas. – Na, tada ji pasakė, kad suaugusieji nieko nesugeba padaryti kaip dera.

– O Viešpatie! – atsiduso Lena, pajutusi, kad jai trūksta oro.

Pašokusi nuo sofos, ji išbėgo į koridorių, o Bredas – iš paskos.

– Markai! – suriko ji, belsdama į vieninteles uždarytas duris.

Ji paspaudė rankeną, bet durys buvo užrakintos.

– Velniai rautų! – sušvokštė Lena ir petimi trenkė į duris. Jos nė nekrustelėjo. Tuomet įsakė Bredui: – Spirk!

Bredas įsibėgėjęs spyrė į duris, bet, deja, per vidurį jos buvo plonų lentelių, ir Bredo koja įstrigo pramuštoje skylėje. Atsirėmęs į Leną, jis ištraukė koją, ji pritūpė, pro plyšį bandydama įžiūrėti Marką.

– O Viešpatie! – sukliko ji ir pašokusi spyrė į Bredo išlaužtą vietą.

Bredas puolė jai padėti, netrukus jie praplėtė plyšį, kad Lena galėtų įlįsti į vidų. Ji susižeidė veidą ir rankas, bet vis viena brovėsi į kambarį, nekreipdama į tai dėmesio.

– Markai! – sušuko ji baimingu balsu. – Palauk, Markai, palauk!

Bredas pastūmė ją iš užpakalio, ir ji pagaliau įvirto į kambarį. Markas kabojo pasikoręs sieninėje spintoje. Namelio lubos nebuvo aukštos, ir Marko kojos siekė grindis. Vis dėlto diržas buvo kietai suveržęs kaklą. Veidas buvo pamėlęs, liežuvis išsikoręs. Ji griebė jam už kojų, kad diržas silpniau veržtų kaklą.

– Velniai rautų, Bredai! – nusikeikė ji. – Eik čionai!

Bredui pagaliau pavyko išlaužti platesnį plyšį, jis prasispraudė į vidų ir kišeniniu peiliuku ėmė pjauti diržą, o Lena laikė Marką už kojų. Rodos, praslinko amžinybė, kol ašmenys perrėžė storą odą. Lenai ėmė drebėti kojos, taip ilgai belaikant Marką.

– Ne, ne, ne! – suriko Lena, kai Markas susmuko ant grindų.

Ji priglaudė ausį jam prie krūtinės, bandydama išgirsti, ar plaka širdis. Po kelių sekundžių išgirdo silpną tvinksnį, paskiau dar vieną, stipresnį.

– Ar gyvas? – paklausė Bredas, nutraukdamas diržą Markui nuo kaklo.

Lena linktelėjo ir nuo lovos nutraukė paklodę. Paskiau, susupusi į ją Marką, įsakė:

– Kviesk greitąją!

13

– Sara! – pašaukė Molė, paskiau pakartojo: – Sara!

– Ko? – atsiliepė Sara.

Į ją laukiamai žiūrėjo Molė, Kandė Nelson ir trys jos vaikai.

– Atsiprašau, – tarė Sara ir, palingavusi galvą, vėl ėmėsi apžiūros. Jai nedavė ramybės mintis apie Leisę Paterson.

– Giliai įkvėpk, – tarė ji Deniui Nelsonui.

– Jau dešimt minučių, kai giliai kvėpuoju, – nusiskundė Denis.

– Patylėk! – nutildė jį motina.

Sara pajuto, kad Molė įdėmiai į ją žiūri, ir sutelkė visą dėmesį į Denį.

– Gerai, – tarė ji. – Apsivilk marškinėlius, o aš pasikalbėsiu su tavo mama.

Kendė Nelson išėjo paskui ją į koridorių.

– Norėčiau nukreipti jį pas specialistą, – tarė Sara.

Motina pridėjo ranką prie širdies, lyg Sara būtų pasakiusi, kad Deniui liko gyventi ne daugiau kaip du mėnesius.

– Nėra ko jaudintis, – nuramino ji vaiko motiną. – Norėčiau, kad specialistas patikrintų jam ausytes, o jis apie tai išmano geriau negu aš.

– Ar tikrai jam nieko bloga?

– Tikrų tikriausiai, – atsakė Sara ir kreipėsi į Molę: – Mole, būk gerutė, parašyk siuntimą į Evondeilį pas daktarą Metą de Andreą.

Molė linktelėjo, ir Sara grįžo į kabinetą. Atsisėdusi į savo kėdę, padėjo ant stalo stetoskopą ir sulaikė kvapą. Susigriebė begalvojanti apie Džefrį. Skaudėjo visą kūną, kiekvieną raumenėlį, ypač nugarą: nieko nuostabaus, juk koridoriuje jie išbuvo iki trečios valandos nakties.

– Vadinasi, mes vėl susitinkame su Džefriu, ar ne? – pertraukė jos mintis Molė.

Sara nukaito kaip ugnis.

– Iš kur žinai?

– Tarkim, skelbimai laikraštyje kur kas mažiau rėžia akis.

Sara prisimerkė.

– Tai paskutinis pacientas, – šypsodama tarė Molė. – Ar šiandien eisite į lavoninę?

Sara buvo beatsakanti, bet koridoriuje nuskardėjo griausmas, o paskiau keiksmas. Sara išvertė akis į Molę ir, išbėgusi į koridorių, puolė į tualetą. Šešiametis vaikiukas įdomumo dėlei įmetė į klozetą dėžutę degančių degtukų, ir užsikimšo vamzdis. Sara svarstė, kviesti tėvą ar ne: žinojo, kad šiandien su juo dirba Tesa. Sara neturėjo įrankių, tad pati nieko negalėjo padaryti, be to, nebuvo laiko, nes reikėjo atidirbti už vakarykštę dieną. Kita vertus, tėvas būtų įsižeidęs, jeigu ji nebūtų pašaukusi jo į pagalbą.

– Tėti… – sukuždėjo, uždariusi tualeto duris. – Čia vaikų klinika. Negražu svaidytis tokiais žodžiais.

Jis dirstelėjo į ją per petį.

– Svaidžiausi tokiais žodžiais visą gyvenimą, jums girdint, ir nieko bloga neišėjo: užaugot visai padorios mergaitės.

– Tėti… – vėl prabilo Sara.

– Kas be ko. Aš – tavo tėtis, – tarė jis.

Ji nusileido ir atsisėdo ant vonios krašto. Vaikystėje Sara dažnai žiūrėdavo, kaip dirba tėvas, ir Edis surengdavo Sarai ir Tesai tikrą vaidinimą: žvangindavo vamzdžius, šokinėdavo su veržliarakčiu vienoje rankoje ir santechnine pompa – kitoje. Jis norėjo, kad mergaitės nebūtų baltarankės ir mokėtų naudotis įrankiais. Sara dažnai galvodavo, kad tėvas nepatenkintas, jog ji nepanoro imtis šeimos verslo ir stojo į medicinos fakultetą. Jis mokėjo jai už mokslą ir nešykštėjo pinigų, nors ji gaudavo stipendiją, tačiau širdies gilumoje buvo įsitikinusi, kad Edis būtų be galo laimingas, jeigu ji grįžtų namo ir drauge su juo valytų vamzdžius. Kai kada Sara gailėdavosi pasirinkusi gydytojos specialybę: santechnikai dirba kur kas mažiau valandų per parą.

– Laukiniai Vakarai, ar ne? – atsikrenkštęs tarė Edis.

Sara nusišypsojo, nujausdama, kad jis papasakos kokią nors juokingą istoriją.

– Aha.

– Ateina šerifas į saliūną ir sako: „Aš ieškau kaubojaus su rudu popieriniu švarku ir rudomis popierinėmis kelnėmis.“ – Luktelėjęs ir įsitikinęs, kad Sara klausosi, pasakojo toliau: – Barmenas jo ir klausia: „Už ką jis paieškomas?“ Ir šerifas atsako: „Už tai, kad prisišiureno.“

Sara prisivertusi nusijuokė.

Edis vėl ėmėsi darbo – įkišo savingę į unitazą. Metalinė gyvatė ėmė pamažu suktis ir jos smailas galiukas įlindo į unitazo angą.

– Ką vaikas ten įgrūdo? – paklausė jis.

– Didelę degtukų dėžutę, – atsakė Sara. – Bent jau mes taip manome.

– Padauža, – suniurzgė Edis, ir Sara palingavo galvą, suvokdama, kad sutramdyti jo neįmanoma.

Ji gavo tą pamoką beveik prieš trisdešimt metų per klasės tėvų susirinkimą. Tad dabar, alkūnėmis pasirėmusi į kelius, žiūrėjo, kaip tėvas dirba. Edis Lintonas negarsėjo kaip puošeiva netgi tada, kai bandydavo pustytis. Dabar jis vilkėjo tais pačiais marškinėliais, su kuriais eidavo į koncertus, kai jiedvi su Tesa dar lankė mokyklą. Žalios puskelnės buvo senos ir nubrizgusios. Ji pasilenkusi bandė nutraukti išlindusį siūlo galą.

– Baik, – tarė jis.

– Tuoj atnešiu žirkles, – pasisiūlė ji.

– Ar nebeturi ligonių?

– Šiandien budžiu lavoninėje, – atsakė ji.

Sara nėmaž neskubėjo į lavoninę – ten jos laukė krūva popierių. Tiesą pasakius, ji mieliau būtų pasėdėjusi šalia tėvo. Bent jau iki Džefris baigs darbą. Edis dirstelėjo į ją per petį.

– Ko tokia laiminga?

– Todėl, kad tu esi čia, – atsakė ji, glostydama jam pečius.

– Aha, gryna teisybė, – sumurmėjo jis, vis greičiau sukdamas savingę. – Na ir pridirbo tas vaikiukas. Jis ir turėtų apmokėti man už darbą.

– Pažiūrėsim, ką pasakys jo draudimo kompanija.

Edis pritūpė.

– Tavo sesutė prie vairo.

Sara neatsiliepė.

Tėvas griežtai žvilgtelėjo į ją.

– Būdamas kare, mačiau, kaip žmonės miršta.

Sara nusikvatojo.

– Tėti, per karą tu taisei tualetus Gilemo forte. Kojos nebuvai iškėlęs iš Džordžijos.

– Et… – numojo jis ranka. – Tiesiog ten tarnavo toks kapralas iš Konektikuto, tai va, jis neištvėrė. – Edis susinėrė rankas ant krūtinės ir griežtai pažvelgė į ją. – Taigi turiu galvoje, kad gyvenimas labai trumpas.

– Taip, – sutiko Sara.

Beveik kiekvieną savaitę ji tuo įsitikindavo, dirbdama lavoninėje.

– Pernelyg trumpas, kad pyktumeis su seserimi.

– Aha! – sušuko Sara, supratusi, ką jis turi omeny. – Ar ji pasakė, dėl ko mudvi susipykome?

– Argi jūs, mergaitės, kada nors man esate sakiusios, dėl ko pykstatės? – suniurzgė jis.

– Labai keblu paaiškinti, – tarė jam Sara.

– Lažinuos, kad labai paprasta, – pareiškė Edis, iš unitazo traukdamas savingę. – Lažinamės. – Ir, susukęs savingę, pridūrė: – Nunešk ją į automobilį ir atnešk pompą.

– Man reikia eiti į darbą, – atsakė ji.

– Kai nuneši, tai ir eisi, – tarė jis, paduodamas jai susuktą savingę.

Sara neryžtingai ją paėmė.

– Einu, bet anaiptol ne todėl, kad man liepei.

Jis iškėlė rankas.

– Nuo 1979 metų mano liepiama tu nieko nesi padariusi.

Išeidama iš tualeto, ji parodė liežuvį. Iš klinikos išėjo pro užpakalines duris, kad laukiamajame nesusidurtų su ligoniais. Jos darbo diena buvo pasibaigusi, tačiau visada pasitaiko koks nors pažįstamas žmogus, o Sara nenorėjo su niekuo kalbėtis.

Edžio furgonėlis stovėjo šalia Saros automobilio. Iš abiejų pusių ant šono buvo užrašas LINTONAS IR DUKTERYS. Ant užpakalinių durelių puikavosi firmos ženklas – unitazas su rausvo tualetinio popieriaus ritiniu. Priėjusi arčiau, Sara pamatė prie vairo sėdint Tesą: langas buvo uždarytas, variklis tyliai burzgė. Tikriausiai stovėjo čia jau kokį pusvalandį.

Sara atidarė dureles iš keleivio pusės. Tesa nė negrįžtelėjo. Ji, be abejo, matė Sarą prieinant.

– Sveika! – sušuko Sara, stengdamasi perrėkti kondicionieriaus ūžesį, ir įmetė savingę į furgono galą. Paskiau įlipo į automobilį ir užtrenkė dureles.

– Na, ar rado tą mergaitę? – nenorom pasisveikinusi, paklausė Tesa.

– Dar ne.

Sara nugara atsirėmė į dureles, kad gerai matytų seserį. Nusispyrė klumpikes ir kojomis įsirėmė į Tesos sėdynės kraštą.

– Čia mano vieta, – tarė Tesa: šiuos žodžius jos dažnai kartodavo vaikystėje, kai važiuodavo pasivažinėti.

– Na, tai ką gi ketini daryti? – paklausė Sara, kojos nykščiu bakstelėdama Tesai į šlaunį.

– Liaukis. – Tesa sudrožė jai per koją. – Aš pykstu ant tavęs. – Paskiau nusisuko ir užsikvempė ant vairo. – Atsiprašau, kad taip pasakiau. – Patylėjusi pridūrė: – Kad neturėsi vaikų.

Sara ne iškart atsiliepė.

– Atsiprašau, kad paklausiau, ar Devonas yra tėvas.

– Ką gi… – Tesa gūžtelėjo pečiais. – Jis tikrai tėvas, jeigu iš tiesų abejoji.

– Nė kiek, – atsakė ji, nors abejonių būta.

Tesa irgi atsirėmė nugara į dureles, kad galėtų gerai matyti seserį. Patogiau įsitaisė, parietusi kojas, ir dabar seserys, netardamos nė žodžio, žiūrėjo viena į kitą.

Tylą nutraukė Sara.

– Jeigu nori tai padaryti… – prabilo ji, stengdamasi kalbėti nuoširdžiu tonu. – Jeigu iš tikrųjų nori tai padaryti… Aš tave paremsiu. Juk tu žinai.

– Kas čia tau šovė į galvą? – paklausė Tesa.

– Aš tiesiog… – sumikčiojo Sara, nežinodama, kaip galėtų paaiškinti savo jausmus. – Šią savaitę mačiau tiek daug nuskriaustų vaikų, jog… – Ji užsikirto. – Nesvarbu, ką aš pati apie tai manau, Tesa. Spręsti turi tu.

– Žinoma.

– Tu pati turi galvoti, – tarė Sara. – Suprantu, tau buvo nelengva apsispręsti…

– Tu klysti, – pertraukė ją Tesa.

– Klystu?

Tesa pažvelgė pro langą ir nutilo.

– Tiesiog aš bijau, ir tiek, – po valandėlės tarė ji.

– Tesa, ko gi tu bijai? – Sara spustelėjo seseriai ranką.

– Žiūriu į tėtį ir mamą… – Ji pravirko. – O jeigu aš blogesnė už juos? O jeigu būsiu netikusi mama?

– Negali būti, – padrąsino ją Sara, glostydama jai galvą.

– Tu tiesą sakei, – tarė Tesa. – Aš esu egoistė. Tik apie save galvoju.

– Aš ne tai turėjau galvoje.

– Tu sakei tiesą. Dabar pati suprantu. – Tesa nusišluostė ašaras atgalia ranka. – Aš esu egoistė, Sara. Nesubrendėlė. – Ji ironiškai nusijuokė. – Trisdešimt trejų metų, o tebegyvenu su tėvais.

– Betgi ne tame pačiame name.

Tesa nusijuokė pro ašaras.

– O Dieve! Nesigerink!

Sara irgi nusijuokė.

– Tesa, tu labai gera. Tu myli vaikus.

– Taip, myliu. Nežinia, kaip aš juos mylėsiu, kai teks rūpintis jais dieną ir naktį. – Ji papurtė galvą. – O jeigu padarysiu ką nors baisaus? Jeigu netyčia išmesiu iš rankų, o jeigu gims mergaitė ir aš imsiu ją rengti kaip Remzi4?

– Tuomet mes pasodinsim tave į kalėjimą.

– Aš nejuokauju, – juokdamasi sucypė Tesa. – O kas atsitiks, jeigu nemokėsiu jos auginti?

– Mama su tėčiu tau padės, – priminė jai Sara. – Ir aš padėsiu. – Luktelėjusi pridūrė: – Aišku, jei pasiryši gimdyti. Jei norėsi išsaugoti kūdikį.

Tesa palinko į priekį.

– Tu būtum puiki mama, Sara.

Sara kietai sučiaupė lūpas, kad nepravirktų.

– Iš tiesų nežinau, ką reikėtų daryti.

Sara giliai atsikvėpė.

– Nieko nereikia spręsti šiuo metu, – tarė ji. – Gali palaukti kelias dienas, kol atsipeikėsi.

– Aha.

– Man regis, turėtum pasitarti su Devonu. Jis turi teisę žinoti.

Tesa lėtai linktelėjo galvą.

– Taip, turi, – sutiko ji. – Galbūt nenorėjau nieko jam sakyti, nes nežinojau, ką jis pasakys. – Ji vylingai nusišypsojo. – Ko norėjo, tą ir gaus.

– Nebūtinai turi už jo tekėti.

– O jeigu tėtis gaus širdies smūgį, jei gyvensiu nuodėmėje?

– Labai abejoju, kad jį ištiktų širdies smūgis, – nusišypsojo Sara. – Tiesiog pasiguldys tave ant kelio ir…

– Aha, tikrai.

Ištraukusi iš dėžutės popierinę nosinę, ji nusišnypštė tris kartus kaip vaikystėje.

– Gal ir geriau būtų, jeigu jis pasiguldytų mane ant kelio.

Sara spustelėjo jai ranką.

– Pati spręsk, Tesa. Nors ir kaip pasielgtum, aš tavęs nesmerksiu.

– Ačiū, – sumurmėjo Tesa ir, išpešusi dar vieną nosinę, nusišluostė nosį.

Ji vėl atsirėmė nugara į dureles ir pažvelgė į Sarą. Netrukus jos veidą nušvietė šypsena.

– Kas yra? – paklausė Sara.

– Iš tavo veido matau.

– Ką matai?

Tesa nusišypsojo.

– Kad mylėjaisi.

Sara taip nusikvatojo, kad aidas nuskardėjo furgone.

– Gerai buvo? – paklausė Tesa.

Sara šelmiškai dirstelėjo pro langelį.

– Kelinta valanda?

– Ak tu, paleistuve! – sušuko Tesa, mesdama į ją pavartotą nosinę.

– Liaukis! – Sara nubloškė į šalį nosinę.

– Nėra ko vaidinti vyresniosios sesers, – perspėjo Tesa. – Papasakok, kas atsitiko.

Sara nukaito kaip vėžys.

– To dar betrūko!

– Kodėl taip staigiai apsigalvojai? – paklausė Tesa. – Pamenu, anąsyk net nenorėjai su juo susitikti.

– Mama, – atsakė Sara. – Mama patarė man gerai pagalvoti.

– Ir ką?

– Na, mes gana ilgai kvailiojome. – Sara patylėjo, apmąstydama, kaip galėtų paaiškinti savo elgesį. – Teks dar sykį pabandyti. Arba visiškai jo nusikratysiu ir gyvensiu kaip gyvenusi, arba susitaikysiu.

– Gerai buvo? – vėl paklausė Tesa.

– Malonu patirti ką nors nauja, – atsakė ji, prisimindama praėjusią naktį. – Malonu bent trumpam nuraminti sąžinę. – Patylėjusi pridūrė: – Ir nuslopinti baimę.

– Dėl dingusios mergaitės?

– Dėl visko, – atsakė Sara, nesileisdama į aiškinimus.

Ji jau seniai davė sau žodį nekalbėti su artimaisiais apie darbą lavoninėje, kad būtų ramiau ir jai, ir jiems. Juk turėjo būti prieglobstis nuo smurto ir mirties.

– Buvo malonu…

– Patirti gerą orgazmą?

Sara plekštelėjo liežuviu ir nusišypsojo.

– Įspūdinga, – tarė ji ir iškart papurtė galvą, ieškodama tinkamo žodžio. – Pasakiška. Be galo…

– Po velnių! – sušuko Tesa ir atsitiesusi nusišluostė akis. – Tėtis ateina.

Nežinia kodėl Sara irgi atsisėdo tiesiai. Vargu ar siųsdamas atnešti įrankio Edis tikėjosi, kad ji užsisėdės automobilyje.

– Kur mano pompa? – sušuko jis, atplėšdamas dureles iš Saros pusės. – Apie ką judvi čia plepate? – Neišgirdęs atsakymo, pridūrė: – Ar suvokiate, kiek benzino sudeginote, sėdėdamos neišjungusios variklio?

Sara nusijuokė, ir jis, pliaukštelėjęs jai per koją, paklausė:

– Ką pasakytų mama, pamačiusi jūsų veidus?

– Ko gero, kad ne be reikalo čia sėdėjome.

Jos suprunkštė. Edis griežtai nužvelgė jas ir, užtrenkęs dureles, nuėjo.

Lavoninė buvo Granto medicinos centro rūsyje. Nors ir kaip lauke būdavo karšta, čia, plytelėmis išklotose patalpose, visada tvyrodavo vėsa. Sarai pašiurpo kūnas, kai ji vėl įžengė į savo kabinetą.

– Labas, daktare Linton, – pasisveikino Karlosas.

Jis kalbėjo tyliai, su ryškiu akcentu. Kaip paprastai vilkėjo žalia apranga, prie storo liemens prisisegęs rašymo lentelę. Sara pasisamdė Karlosą prieš šešerius metus, kai tik jis baigė vidurinę mokyklą. Žemo ūgio, apskrito veido, trumpai kirptais plaukais, Karlosas buvo darbštus ir niekada nesiskųsdavo darbu, nešvariu tiek tiesiogine, tiek perkeltine prasme. Sara juo pasitikėjo: jis mokėjo laikyti liežuvį už dantų ir niekam nepasakojo, kas vyksta lavoninėje.

– Kaip sekasi? – šyptelėjusi paklausė Sara.

Jis padavė jai rašymo lentelę su prisegtu popieriaus lapu.

– Viver kūdikis tebėra čia. Ką man su juo daryti?

Sarai sumaudė širdį, prisiminus kūdikį. Dotė Viver neturėjo pagrindo paimti kūdikį, nes Sara pasakė jai, kad tai ne Dženės vaikas. Pagalvojus apie šaldytuve laikomus palaikus, Sarai pasidarė negera.

– Daktare Linton! – tarė Karlosas.

– Atsiprašau, – atsiliepė Sara. – Ką tu sakei?

– Aš klausiau, ką man daryti su kūnais?

Išgirdusi daugiskaitą, Sara papurtė galvą, manydama, jog bus ko nors nenugirdusi. Žvilgtelėjusi į popieriaus lapą, pamatė, kad pirmu numeriu įrašyta Dženė Viver. Perskleidusi savo popierius, Sara įsitikino, jog sekmadienį buvo parikiavusi nugabenti kūną į laidojimo biurą, tačiau rašto, patvirtinančio palaikų išgabenimą, nerado.

– Ką, ji tebėra čia? – paklausė Sara.

Karlas linktelėjo.

– Ar Brokas mums neskambino? – paklausė ji, turėdama galvoje laidojimo biuro vadovą.

– Ne, ponia, – tarė jis.

Sara vėl perskleidė popierius, lyg ieškodama paaiškinimo.

– Ar mergaitės motina nesikreipė?

– Šiuo klausimu dar niekas nesikreipė.

– Tuomet aš pati paskambinsiu, – tarė ji ir nuėjo į savo kabinetą.

Sara mokėjo atmintinai Broko laidojimo biuro telefono numerį. Rinkdama jį, pro langą stebėjo Karlosą. Atsukęs jai nugarą, jis lėtai, kruopščiai plovė grindis.

Kažkas pakėlė ragelį sulig pirmu skambučiu.

– Broko laidojimo biuras.

– Sveikas, Brokai, – tarė Sara, iškart pažinusi vyrišką balsą.

Denas Brokas buvo Saros amžiaus, jie drauge lankė ir vaikų darželį, ir mokyklą.

– Sara Linton, – aiškiai džiaugdamasis, atpažino jos balsą Brokas. – Kaip laikaisi?

– Puikiai, Brokai, – atsakė ji. – Man nemalonu pradėti pokalbį darbo reikalais, bet norėčiau paklausti, ar niekas jums neskambino dėl Dženiferės Viver?

– Ar tos, kuri buvo nušauta šį savaitgalį? – paklausė jis. – Kol kas niekas. Laukiu nesulaukiu.

– Kodėl?

– Na, mudu su Dote lankome tą pačią bažnyčią, – tarė jis. – Tikėjausi, kad ji man paskambins.

– Ar judu geri pažįstami?

– Na, bent jau sveikinamės susitikę, – atsakė jis. – Be to, mažylė Dženė buvo tikras stebuklas. Kurį laiką dainavo vaikų chore. Angeliškas balsas.

Sara linktelėjo, prisiminusi, kad Brokas laisvalaikiu dirigavo vaikų chorui.

– Sara!

– Atsiprašau, – tarė Sara, pagalvojusi, kad pastaruoju metu ji labai išsiblaškiusi. – Ačiū už informaciją.

– Laikraščiuose irgi nieko nebuvo.

– Ko nebuvo?

– Nekrologų, užuojautų, – tarė Brokas, kaltai sukikendamas. – Profesinių dalykų. Žmonėms reikia žinoti, kas mirė, kas užjaučia, ir panašiai. Na, supranti, ką turiu omeny?

– Ką, nieko nebuvo?

– Visiškai nieko, – atsakė jis. – Gal ji išgabenta į šiaurę? Regis, ten gyvena jos tėvas.

– Na, apie tai būtų rašę laikraščiai, ar ne? – apsimesdama neišmanėle, tarė Sara.

Brokas paprastai nelabai mėgo kalbėti apie verslo reikalus, o ir Sara vengė paskalų.

– Galbūt, – tarė jis. – Bent jau bažnyčios biuletenyje turėjo pasirodyti žinutė. Bet aš nieko nepastebėjau. – Patylėjęs pridūrė: – Žinai, Sara, kai kurie žmonės savotiškai žiūri į mirtį. Tiesiog nenori jos pripažinti, ypač kai miršta vaikas. Gal ji nori tyliai palaidoti, kaip tu manai?

– Galbūt, – tarė Sara. – Šiaip ar taip, ačiū už informaciją.

– Girdėjau, kad Greisė Paterson prie mirties, – tarė jis, ir Sarai dingtelėjo mintis, jog tikriausiai verslas nelabai sekasi, kitaip nebūtų toks šnekus. – Girdėjau, labai kankinasi.

– Irgi tavo gera pažįstama?

– Padėdavo man tvarkytis su choru, kai dar nesirgo. Nuostabi moteris.

– Taip, girdėjau.

– Kiek man teko girdėti, vėžys ją visiškai suėdė, – tarė jis. – Tokiems ligoniams sunkiausia. – Jam virptelėjo balsas, lyg iš tikrųjų būtų nuoširdžiai sielvartavęs. – Na, po šimts, Sara, juk tu supranti, ką aš turiu omeny.

Sara suprato ir užjautė jį. Ji negalėjo įsivaizduoti, ką būtų dariusi, juo dėta. Ko gero, ir jis panašiai galvojo apie jos darbą.

– Ar nieko negirdėti apie dingusią mergaitę? – paklausė jis.

– Ne, – atsakė Sara. – Bent jau aš nieko nauja negirdėjau.

– Džefris – puikus žmogus, – tarė jis. – Kas jau kas, o jis tikrai ją suras.

Sara irgi norėjo tuo tikėti, bet, sprendžiant iš paskutinių žinių, būta didelių abejonių.

Brokas perėjo prie malonesnių dalykų.

– Ką gi, sėkmės, – tarė jis. – Linkėjimai mamai ir artimiesiems.

Sara jam palinkėjo to paties ir padėjo ragelį. Paskiau surinko Džefrio numerį.

4 JonBenét Patricia Ramsey (1990–1996) – šešerių metų mergaitė, grožio konkursų dalyvė, rasta nužudyta savo namų rūsyje.

14

Lena dėjosi, kad nesiklauso Džefrio pokalbio telefonu su Sara Linton. Apsimesti buvo neapsakomai sunku, nes jie sėdėjo vienas šalia kito automobilio priekyje. Lena spoksojo pro langelį, lyg būtų visiškai abejinga. Vis dėlto širdį jai graužė nerimas, prisiminus, kas vos prieš kelias valandas atsitiko Markui. Tik gerokai vėliau turėjo paaiškėti, ar jis sugebės atsigauti. Kurį laiką jo smegenys buvo be deguonies, tad šiuo metu, kol jis tebėra komos būsenos, sunku numatyti, ką patyrė jo organizmas.

Lena dirstelėjo į Džefrį, kai šis pasakojo Sarai apie Marko santykius su Greise Paterson. Sara atsakė trumpai ir profesionaliai, nes Džefris beregint jai pritarė.

– Susitiksim vakare, – tarė Džefris ir padėjo ragelį. Paskiau iškart kreipėsi į Leną: – Aš tave perspėjau, kad neliktum viena su Marku.

– Žinau, – atsakė Lena ir vėl ėmė aiškinti, kodėl Bredas turėjo išeiti iš namelio.

Jis pertraukė ją, kilstelėdamas ranką.

– Lena, noriu tau pasakyti tik viena: tu čia ne viršininkė, – tarė jis, ir buvo justi, kad jau senokai norėjo tai pasakyti.

– Žinau.

– Nepertrauk manęs, – įsakė jis, perverdamas ją žvilgsniu. – Aš dirbu šį darbą kur kas seniau už tave, todėl turiu teisę tau įsakyti ir nurodyti, ką ir kaip dera daryti, nes aš savo darbą išmanau.

Ji buvo beatsakanti, bet apsigalvojo.

– Tu esi tyrėja, vadinasi, iš dalies nepriklausoma, tačiau dienos pabaigoje aš tau duodu nurodymus rytojui. – Jis pažvelgė į ją, lyg tikėdamasis, kad ji ims prieštarauti. – Jeigu negaliu kliautis, kad tu vykdysi mano nurodymus, tad kuriems galams tu man reikalinga?

Dabar buvo jos eilė atsiliepti, bet ji nesumetė, ką galėtų jam pasakyti.

– Pageidaučiau, kad tu apie tai pagalvotum, Lena. Aš žinau, tau patinka šis darbas, ir tu gerai dirbi, kai to nori, bet po to, kas atsitiko… – Jis papurtė galvą, lyg būtų pasakęs ne tai, ką norėjo. – Net ligi pastarojo atsitikimo. Tu ištisai nevykdai įsakymų ir todėl esi daug pavojingesnė už pačius nusikaltėlius.

Leną skaudžiai užgavo tie žodžiai, ir ji šoko teisintis:

– Jeigu Bredas būtų buvęs kartu, Markas nebūtų man to papasakojęs.

– Bet nebūtų ir kėsinęsis į savo gyvybę, – tarė Džefris. Jis patylėjo, žiūrėdamas tiesiai į kelią, paskiau atsidusęs tarė: – Gal aš klystu.

Lena neatsiliepė.

– Ko gero, Markas būtų ištaikęs kitą progą iškrėsti ką nors panašaus. Jis nenuspėjamo būdo. Tu čia niekuo dėta.

Ji linktelėjo, nors ir nebuvo tikra, kad Džefris sako tiesą. Šiaip ar taip, bent jau bandė ją raminti, o ji netgi to nepadarė, kai jis troško jos gero žodžio, kai jie kalbėjo apie Dženės Viver mirtį.

– Ne vien apie Marką norėjau pasikalbėti. Ar tu užsirašei pas psichoterapeutą?

Ji papurtė galvą.

– Lena, aš nenoriu dabar apie tai kalbėti, – tarė jis, – bet, man rodos, mums bus sunku dirbti drauge. – Jis patylėjo ir, pabrėždamas kiekvieną žodį, pridūrė: – Tu turi gerai pagalvoti, ar nori dirbti policijoje, ar ne.

Ji linktelėjo ir prikando liežuvio galiuką, kad neapsiverktų. Kaip ji galėtų nebedirbti policijoje? Jeigu ji nebebus tyrėja, kas tokia ji bus? Paprasta moteris, ir tiek? Kartais Lenai dingtelėdavo mintis, kad ji apskritai ne žmogus.

– Tu esi gera policininkė, – tarė jis.

Ji vėl linktelėjo ir nusisuko į langelį, kad jis nematytų jos veido. Gerklėj įstrigo gumulas, ir ji tik vargais negalais susitvardė nepravirkusi. Pyko ant savęs už tai, kad tokia silpna: to dar betrūko, kad, Džefriui stebint, apsibliautų kaip mažvaikė.

– Pakalbėsim apie tai, kai užbaigsim šią bylą, – tarė Džefris viltingu balsu, bet jai to buvo per maža. – Aš noriu tau padėti, Lena, bet negalėsiu tau padėti, jeigu tu nenori pagalbos.

Jo žodžiai nuskambėjo kaip Henko paistalai, o Lena tokių nesąmonių prisiklausė tiek, kad jų pakaktų visam gyvenimui.

– Gerai, – tarė ji atsikrenkštusi ir vėl nusisuko į langelį.

Džefris vairavo tylėdamas, o ir ji nesakė nė žodžio, kol pastebėjo, kad jie pravažiavo posūkį į policijos skyrių.

– Kur važiuojam? – paklausė.

– Pas Dotę Viver į namus, – atsakė jis. – Ji neatsiėmė savo dukters iš lavoninės.

– Keista, – tarė Lena, atgalia ranka vogčiomis šluostydamasi akis. – Gal kas bloga jai atsitiko. Kaip jūs manote?

– Nežinau, – atsakė Džefris, kietai sukąsdamas dantis.

– Kaip jūs manote, gal ji ką nors pasidarė? – paklausė Lena. – Kaip Markas?

Jis linktelėjo, ir ji nustojo klausinėti.

Rodydamas į kelią, Džefris paklausė:

– Ar Rendolfo gatvė ana ten?

– Taip, – atsakė Lena, ir Džefris pasuko į Rendolfo gatvę.

Namų vis mažėjo, vieną nuo kito skyrė vis didesnis atstumas, jie stovėjo atokiau nuo gatvės. Tai buvo senasis Granto rajonas, atsiradęs tada, kai žmonės dar nestatė pigių namelių vieni kitiems ant galvų. Džefris sustabdė automobilį priešais pilką pašto dėžę, taip prikimštą korespondencijos, kad jai ištraukti būtų prireikę laužtuvo.

– Čia, – tarė jis.

Pavažiavęs atbulas, pasuko į medžiais apsodintą keliuką. Jis, be abejo, pastebėjo keturis „Granto žinių“ egzempliorius, sukištus į plastikinius maišelius ir pamestus keliuko pradžioje, bet nepasakė nė žodžio.

Viverių namas stovėjo kur kas toliau nuo gatvės, nei manė Lena: tik po kelių sekundžių prieš akis išdygo nedidelis pastatas. Antras aukštas buvo pristatytas vėliau ir nelabai derinosi su pirmuoju.

– Ar matai kur automobilį? – paklausė Džefris, sustodamas prie atviro garažo.

Lena apsižvalgė stebėdamasi, kuriems galams klausti to, kas akivaizdu.

– Ne, – atsakė ji.

Jie išlipo iš automobilio, ir Lena apėjo namą, žiūrėdama pro pirmojo aukšto langus. Vienur buvo užtrauktos užuolaidos, kitur – žaliuzės, ir viduje nieko nebuvo matyti. Ji pastebėjo dvivėres duris, tikriausiai vedančias į rūsį, bet jos buvo užrakintos. Rūsio langeliai iš vidaus buvo užteplioti juodais dažais.

Bevaikščiodama aplink namus, ji išgirdo Džefrį beldžiant į pagrindines duris ir šaukiant:

– Ponia Viver!

Atgalia ranka šluostydamasi prakaitą nuo kaktos, Lena užlipo ant pirmos laiptų pakopos.

– Nieko neįmanoma pamatyti. Visur užtrauktos užuolaidos.

Ir papasakojo apie rūsį ir juodai uždažytus langus.

Džefris apsižvalgė po kiemą, ir ji pastebėjo, kad jis sunerimęs. Jau kelios dienos, kai Dotė Viver neišėmė pašto. Ji išsiskyrusi, o duktė žuvusi. Gal ji tarė sau, kad nebėra prasmės gyventi?

– Ar tikrinai langus? – paklausė Džefris.

– Visi užrakinti, – atsakė ji.

– Netgi tas, kuris išmuštas?

Lena suprato, ką jis turi omeny. Kaip teisėsaugos atstovai, neturėdami orderio, jie negali įeiti į Viverių namus be pateisinamos priežasties. Vien blogos nuojautos neužtenka. Išdaužtas langas gali būti gera dingstis.

– Turite omeny išdaužtą rūsio langą? – paklausė ji.

Jis linktelėjo.

– O jeigu suveiks signalizacija?

– Tuomet iškviesim policiją, – tarė jis, leisdamasis laiptais.

Lena būtų pati išdaužusi langą, bet suprato, kad Džefris stengiasi ją apsaugoti nuo neteisėtų veiksmų. Atsirėmusi į priebučio turėklus, ji laukė, kol sužvangės iškulto lango šukės. Praslinko keletas minučių, ir vis dar tvyrojo tyla. Lena jau buvo beapeinanti namą iš kitos pusės, bet išgirdo viduje žingsnius.

Jis išdygo tarpdury, vieną ranką uždėjęs ant rankenos, kitoje laikydamas ryškiai geltoną apsiaustą.

– Leisės? – paklausė Lena, imdama apsiaustą.

Apsiaustas atrodė per mažas net vaikui, tačiau etiketė po apykakle išblaškė visas abejones. Etiketėje buvo mergaitės vardas tam atvejui, jeigu ji pamestų apsiaustą.

– Viešpatie! – sumurmėjo Lena ir klausiamai pažvelgė į Džefrį.

Jis papurtė galvą – mergaitės neradęs.

Džefris pasitraukė į šalį, praleisdamas ją vidun. Tvokstelėjo karštis – viduje buvo netgi karščiau nei lauke. Pirmas kambarys, matyt, svetainė, buvo gana erdvus, bet, keisčiausia, visiškai be baldų. Net kiliminė danga buvo išplėšta, grindyse nelyginant iltys styrojo vinys.

– Kas per!.. – sušuko Lena, eidama per kambarį.

Ji pastebėjo, kad Džefris laiko revolverį, tūtą nukreipęs į grindis. Išvadinusi save žiople, Lena pasekė jo pavyzdžiu. Ją taip pribloškė ir Leisės apsiaustas, ir kambario vaizdas, kad pamiršo, jog namuose galbūt kas nors slepiasi. Jie taip brazdėjo lauke, kad žmogus, užsiglaudęs viduje, be jokios abejonės, būtų supratęs, jog į namus įsibrovė nekviesti svečiai.

Džefris linktelėjo, kad ji sektų iš paskos. Virtuvėje buvo toks pat vaizdas kaip ir svetainėje. Spintelių durelės atviros, lentynos tuščios. Lena nuėjo į valgomąjį, paskui į poilsio kambarį ir į nedidelį kabinetą – visur tuščia, nuo grindų nuplėšta kiliminė danga.

Viduje tvyrojo slogi atmosfera. Lena nujautė, ką pagalvojo Džefris, aptikęs geltonąjį apsiaustą. Vadinasi, Leisės čia būta. Gal ji tebėra čia. Bent jau jos kūnas.

– Jauti kvapą? – sukuždėjo Džefris.

Lena patraukė nosimi. Dvokė šviežiais dažais ir dar kažkuo itin aitriu.

– Kažkokia valymo priemonė? Sodos hipochloridas? – pakuždomis atsiliepė ji. – Ne, kažkas kita. Nežinau.

– Ar prisimeni Marko nuotraukas? Tu jį fotografavai suėmusi, – tarė Džefris. – Jo drabužiai buvo ištepti dažais, ar ne?

Lena linktelėjo, tebevaikščiodama po kambarį. Išėjusi į koridorių, pamatė laiptus.

– Ar jau buvote viršuje? – paklausė ji, ir tuo metu antrame aukšte pasigirdo dunkstelėjimas.

Jie drauge kilstelėjo ginklus, ir Lena pirma žengė laiptais aukštyn, glausdamasi prie sienos ir taikydama į lubas. Atsargiai lipdama laiptais, pajuto, kad ir nuo jų nuplėšta kiliminė danga. Įsitempė visi raumenys, plūstelėjo adrenalinas.

Atsidūrusi viršuje, Lena stabtelėjo ir apžvelgė ilgą koridorių. Po kairei, beveik pačioje palubėje, buvo langelis, kurio jie nepastebėjo iš lauko. Jis buvo praviras, ir Lena pamatė, kad pro plyšį ant grindų prikritę lapų ir šapų. Ant lango kabojo juodos užuolaidos su prisiūtais pasvarėliais apačioje. Palangė buvo šviežiai nudažyta baltais dažais, nugremžtais tose vietose, kur kabaliavo pasvarėliai. Lena parodė į juos Džefriui – girdi, gal jie dunksėjo į sieną, ir Džefris patraukė pečiais: gal ir taip, o gal ne.

Lena buvo beeinanti koridorium, bet Džefris užbėgo jai už akių, pro atviras duris mesdamas žvilgsnį į kambarius. Ji sekė iš paskos. Ir vonios kambarys, ir abu miegamieji buvo nusiaubti kaip ir svetainė. Įdomu, dingtelėjo jai mintis, ar Džefrį nusmelkia baimė, pagalvojus, kad viename iš tų kambarių gali būti Leisė Paterson. Lena baisėdamasi prisiminė Marką, kai Džefris stabtelėjo koridoriaus gale prie vienintelių uždarų durų.

Jis stovėjo, abiem rankomis laikydamas revolverį. Nežinia kodėl nejudėjo iš vietos, ir Lena buvo bežengianti į priekį, bet sustojo, išvydusi jo veido išraišką. Gal jis baiminasi, kad gali pamatyti ką nors baisaus? Lena irgi bijojo.

Džefris prikišo ausį prie durų, lyg ką nugirdęs.

– Kas? – vien lūpomis paklausė Lena.

Jis papurtė galvą, lyg norėdamas jai pasakyti, kad turi pagalvoti. Lena stovėjo šalia, petimi atsirėmusi į sieną, ir, pasruvusi šaltu prakaitu, laukė jo nurodymų. Tikėjosi, kad jis ilgai nedels, nes, bėgant laikui, silpo jos ryžtas.

Pagaliau jis mostu liepė jai atsistoti užpakaly, paskiau mostelėjo, kad trauktųsi toliau, kol ji atsidūrė prie laiptų. Kai ji atsistojo ant viršutinės pakopos ir iškišo galvą iš už kampo, jis, regis, nusiramino. Lena pasiruošė šuoliui, kai jis atsivėdėjęs spyrė į duris. Tvykstelėjo liepsna, durys nušoko nuo vyrių, partrenkdamos Džefrį ant grindų. Tuojau pat driokstelėjo griausmas, ir Lena pritūpė ant laiptų – koridoriumi nusirito ugnies kamuolys.

– Viešpatie! – sukuždėjo ji ir suklupusi prisidengė veidą rankomis.

Lena išsigando, kad ją nutvilkys karštis arba gyvą praris liepsnos, bet nieko neatsitiko. Atsitiesusi iš už kampo pažvelgė į koridorių. Džefris gulėjo po užvirtusiomis durimis, bet judėjo. Viršutinė durų dalis atrodė suanglėjusi. Ant sienų juodavo suodžių dėmės, bet gaisro nebuvo. Ugnis, matyt, buvo tokia stipri, jog tvykstelėjusi akimirksniu užgeso.

Po kairei ji išgirdo spragsėjimą ir mikliai atsisuko į tą pusę. Degė juodosios užuolaidos. Lena nusivilko švarką ir šoko juo daužyti užuolaidas, kol jos nukrito ant grindų. Jai trypiant paskutines smilkstančias draiskanas, Džefris nustūmė nuo savęs duris.

– Kas, po velniais, atsitiko? – paklausė jis, apsičiupinėdamas veidą ir kūną, turbūt tikrinosi, ar apdegęs. Lenai pasirodė, kad jis nė kiek nenukentėjo. Durys apsaugojo jį nuo ugnies tvyksnio.

– Nesuprantu, – tarė ji, metė šalin švarką ir prišokusi padėjo jam pasikelti.

– Aš pajutau už durų kažkokią smarvę, – tarė jis, sunkiai remdamasis į jos petį. – Kas, po velniais, čia buvo?

– Ką jūs užuodėt? – paklausė ji.

– Man regis, dvokė benzinu. Nesu tikras. Sunku pasakyti, nes labai dvokė dažais.

Jis bandė nusipurtyti suodžius, bet veltui. Staiga jiedu dirstelėjo į jo batus. Nuo karščio buvo išsilydę puspadžiai.

– Velniava! – suniurzgė jis. – Tik pereitą savaitę juos nusipirkau.

Lena pažvelgė į jį, sunerimusi, ar jam nebus pažeistos smegenys.

– Ar tau nieko neatsitiko? – paklausė jis, kažką nubraukdamas jai nuo peties.

– Nieko, – atsakė ji.

Jai nieko neatsitiko tik todėl, kad Džefris liepė jai eiti ant laiptų.

– Išlėkė, ar ne? – tarė jis, rodydamas į langą.

Nuo sprogimo langas išlėkė su visais rėmais. Ten, kur liepsnojo užuolaidos, juodavo dryžiai.

– Aha, – tarė Lena, ranka braukdama sau per plaukus.

Pabiro dulkės, jai pasirodė, kad bus nudegę plaukų galiukai.

Grįžęs atgal, Džefris stabtelėjo koridoriuje priešais durų angą. Laikėsi visų atsargumo priemonių, baimindamasis, kad gali sprogti dar vienas įtaisas. Pagaliau žengė į kambarį ir apsižvalgė.

– Įtaisas buvo įrengtas virš durų, – tarė jis, pridėjęs ranką prie krūtinės.

Keista, dingtelėjo Lenai, kaip jis gali taip blaiviai svarstyti! Juk jis vos nežuvo, sprogus įtaisui.

– Štai, kur eina laidas… – rodydamas į staktą, tarė Džefris. Lėtai apžvelgdamas kambarį, pridūrė: – Čia.

Lena kyštelėjo galvą į vidų, norėdama pamatyti, ką jis turi omenyje. Kampe stovėjo trys bakai benzino. Ant jų gulėjo apdegęs rankšluostis ir kažkas panašaus į žadintuvą. Plastikinis korpusas buvo įskilęs, iš jo kyšojo laidai. Sienos ir lubos buvo apsvilusios, plastikiniai žaliuzių skersiniai susilydę, bet, keisčiausia, niekas nesudegė.

Lena apžiūrėjo sprogstamąjį įtaisą, stebėdamasi jo primityvumu. Metaliniai bakai buvo tvirtai surišti, o laikrodinis mechanizmas, sprendžiant iš visa ko, net neprijungtas. Ji palietė rankšluostį, pauostė. Įtaiso gamintojas net nebuvo jo sudrėkinęs benzinu, kad jis užsiliepsnotų.

– Kvaila, ir tiek, – tarė ji.

– Aha, – pritarė Džefris. – Tai kas gi sprogo?

– Protas neneša, – atsakė ji, apžiūrinėdama kambarį.

Tik dabar ji pastebėjo, kad tai vienintelis neiškraustytas kambarys: grindys išklotos kilimine danga, ant sienų plakatai su vaikiškais piešiniais. Greičiausiai jame gyveno mergaitė: sienos rausvos, balti pintiniai krėslai, lentynose žvėrelių iškamšos, priešais duris prie sienos plati lova, užklota rausvu užtiesalu. Audinys iš pažiūros atrodė standus, lyg būtų sudrėkintas ir išdžiovintas, pučiant karštą orą. Lena palietė užtiesalą, paskiau pauostė pirštus.

– Benzinas, – tarė.

Džefris irgi apžvelgė kambarį.

– Toks įspūdis, lyg viskas buvo sulaistyta benzinu, – tarė jis. – Langai sandariai uždaryti. Ko gero, kambarys buvo pilnas benzino garų, o kai, durims atsidarius, suveikė laikrodinis mechanizmas, benzino garai užsidegė? – Džefris metė žvilgsnį į koridorių. – Ugniai užsidegti būtinas deguonis. Gal jo nebeliko per tokį karštį?

– Visai galimas daiktas, – atsiliepė Lena. – Sprogstamųjų įtaisų specialistai tars savo žodį.

– Žinoma, – pritarė Džefris ir, iš marškinių kišenės išsitraukęs mobilųjį telefoną, paskambino į policijos skyrių Frenkui, kad atsiųstų išminuotojus, o paskiau į Džordžijos tyrimų biurą Nikui Šeltonui. Paprašė atsiųsti specialistų grupę, kad kruopščiai išnaršytų visą namą.

– Mes dar turime laiko, iki jie atvažiuos, – tarė Džefris, išjungdamas telefoną.

– Puiku, – sumurmėjo Lena, tarusi sau, kad tokiame tvankiame ir prišvinkusiame name jie uždus iki atvyks kriminalistai.

– Kodėl ji neiškraustė ir šio kambario? – paklausė Džefris.

Lena patraukė pečiais.

– Gal po Dženės mirties jai sunku buvo čia ateiti?

– Galbūt, – sumurmėjo jis, šluostydamasis akis. – O kam gi reikėjo iškraustyti visą namą, jeigu jis turėjo sudegti, sprogus įtaisui?

– Į šį klausimą atsakys kriminalistai, – tarė Lena. – Apie tokius dalykus kalbama Discovery laidose.

– Tikriausiai nekentė jos, – tarė Džefris, toliau plėtodamas šią temą. – Galima suprasti, kodėl ji neiškraustė kambario, bet va šitai… – jis parodė į bakus su benzinu, – …nesuvokiama.

Lena prisiminė Marką ir pagalvojo, jog jis galėjo tyčia ką nors padaryti, kad įtaisas nesprogtų.

– Kas tai padarė? – toliau kalbėjo Džefris. – Greisė? Dotė? O gal Markas? Galvoj netelpa.

Iš dyko buvimo Lena ėmė žvalgytis po kambarį. Ant tualetinio staliuko šalia kosmetikos stovėjo išrikiuotos kačių statulėlės.

– Gal ji norėjo išsivaduoti nuo prisiminimų apie Dženę? – pakišo mintį Lena, ir sulig tais žodžiais jai pasidarė bloga. – Sprogimas viską sunaikintų.

– Gal Dotė pagrobta? – spėjo Džefris.

– Kas būtų galėjęs ją pagrobti? – atrėmė Lena. – Kokia prasmė? O jeigu ir būtų pagrobta, kaip čionai pakliuvo Leisės apsiaustas? Gal jūs manote, jog kas nors, pagrobęs Leisę, atvažiavo Dotės? Paskiau iškraustė namus?

– Tavo nuomone, įtaisą įrengė Dotė? – paklausė Džefris.

Lena patraukė pečiais, nors širdies gilumoje buvo įsitikinusi, kad tai padarė Markas. Drabužiai išteplioti dažais, jis dvokė chemikalais – iš visa ko sprendžiant, pastarosiomis dienomis jis lankėsi šiuose namuose. Tik nežinia, ką jis čia veikė.

Džefris, matyt, irgi buvo tos pačios nuomonės.

– Marko drabužiai buvo ištepti dažais, – tarė jis. – Reikia paimti dažų mėginį nuo sienų ir patikrinti laboratorijoje.

– Buvo aišku, kad dažai švieži, – nenorom tarė Lena.

– Kodėl Dotei prireikė iškraustyti namus? Kodėl ji išvyko nė nepalaidojusi dukters?

Lenai dingtelėjo mintis, kad Džefriui tikriausiai smegenų sukrėtimas. Jis be perstojo kartoja tuos pačius klausimus, lyg ji galėtų į juos atsakyti. Ji buvo besiūlanti jam atsisėsti, bet jis apsisuko ir žvilgtelėjo į lovą vidury kambario, lyg stengdamasis kažką įžiūrėti. Netrukus paspyręs apvertė čiužinį.

– Kas tai? – paklausė Lena, nors pati puikiausiai viską matė.

Po čiužiniu ant lovos dugno gulėjo koks dvidešimt iš pažiūros pigių žurnalų. Viršeliuose vaikų nuotraukos – jie darė tai, ko vaikams daryti nedera. Visi žurnalai – to paties pavadinimo: Vaikų glamonės. Pavadinimas išvedžiotas įmantriu šriftu, o vietoj o įsprausta jau nesyk matyta širdelė.

Lena ranka atsirėmė į sieną, kad nesusmuktų vietoje.

– Tau bloga? – paklausė Džefris ir paėmė jai už alkūnės, baimindamasis, kad ji gali nualpti.

– Ženklas.

– Toks pat kaip ant Marko rankos, – tarė jis, skleisdamas žurnalus. Ir sumurmėjo: – Aš irgi po čiužiniu slėpdavau pornografinius žurnalus.

– Kodėl Markas turėjo tokį ženklą? – paklausė Lena, negalėdama nusikratyti tos minties. – Kodėl išsitatuiravo jį ant rankos?

Džefris vėl palinko prie lovos.

– Gal taip jis norėjo parodyti, kad jam patinka mergaitės? Gal pagal tą ženklą iškrypėliai atpažįsta vieni kitus? – tarė jis, imdamas vieną žurnalą.

Pasklaidęs jį, paėmė kitą. Atsivertęs kažkokį puslapį, sugriežė dantimis.

– Kas yra? – paklausė Lena, žvilgtelėdama jam per petį.

Atvarte – Marko nuotrauka, daryta tikriausiai prieš kelerius metus.

Lena griebė žurnalą ir perskleidusi aptiko dar vieną Marko nuotrauką. Jis buvo su Džene, ir jiedu darė tai, ko Lena nebūtų galėjusi aprašyti. Negana to, paskutiniuose puslapiuose Markas buvo su suaugusiais vyrais ir moterimis. Suaugusiųjų veidų nebuvo matyti, tačiau Markas buvo įamžintas nuo galvos iki kojų. Veidas buvo skausmo iškreiptas, ir Lenai iš akių ištryško gailesčio ašaros. Išvydus tai, ką Markas darė ir ką patyrė, Lenai suspaudė širdį kur kas skaudžiau, nei ji būtų norėjusi prisipažinti. Pagaliau ji suprato, kodėl jis taip norėjo sužinoti, ką ji jautė žaginama. Norėjo palyginti pojūčius.

Džefris peržiūrėjo žurnalus taip grieždamas dantimis, kad ji vargiai suprato jo ištartus žodžius:

– Padaryta gana neprofesionaliai. Matyt, spausdinta nedidelėje spaustuvėlėje.

– Gali būti, – pritarė ji.

– Viešpatie! – sušvokštė Džefris, persimainiusiu veidu žiūrėdamas į žurnalą. – Šitas šunsnukis turi jungtuvių žiedą. – Iš pasipiktinimo jis prabilo tokiu žiaudriu balsu, kad juo būtų galima nugremžti dažus nuo sienų. – Čia Dženė! – sušuko jis.

Lena pažvelgė į nuotrauką. Joje iš tiesų buvo Dženė Viver: vyriška ranka laikė ją už kaklo, lenkdama žemyn. Ant piršto, šviesos nutviekstas, spindėjo auksinis jungtuvių žiedas, ir Lenai dingtelėjo, kad, žiūrėdami šias nuotraukas, iškrypėliai dar labiau mėgavosi, matydami, jog vedęs vyriškis santykiauja su mažomis mergaitėmis.

– Šlykštu, – tarė ji.

– Ir kitoje nuotraukoje tas pats žiedas, – tarė Džefris, bet jai neparodė ir toliau sklaidė žurnalą. – Ir dar vienoje.

– Ar tikrai tas pats?.. – paklausė Lena.

– Prakeiktas iškrypėlis! – sukliko Džefris ir, sumaigęs žurnalą, trenkė jį į sieną. – Kas per velniava čia vyksta? – suriko jis taip įniršęs, kad jam ant kaklo supulsavo vena. – Kiek vaikų čia išniekinta?

Lena susikišo rankas į kišenes, laukdama, kol jis išlies pyktį.

Džefris nusigręžęs pažvelgė pro langą į kiemą. Paskui prabilo ramesniu balsu, vos slopindamas įsiūtį:

– Ar galėtum atpažinti kitus vaikus?

Lena paėmė žurnalą, bet jis ją sustabdė.

– Nenoriu, kad žiūrėtum į tą šlykštybę, – tarė jis. – Tegu tuo užsiima Niko komanda. – Jis prisidėjo ranką prie kaktos, lyg jam būtų ūmai įskaudusi galva. – Kiek vaikų įmurdyta į tą šlykštybę? – Ir pakartojo: – Kiek Granto vaikų įmurdyta į tą šlykštybę?

Ji negalėjo atsakyti, beje, jis ir nesitikėjo atsakymo.

Jis vėl išsitraukė mobilųjį telefoną.

– Pakviesiu čionai Niką, tegu pasižiūri, – tarė jis. – O tu važiuok į ligoninę ir pabandyk ką nors išpešti iš Greisės Paterson.

Ji papurtė galvą, nieko nesuprasdama.

– Ji susijusi su Marku ir Džene. Ji tikrai ką nors žino, – tarė jis. – Aš ir pats ją apklausčiau, bet bijau, kad nesusivaldysiu ir perrėšiu jai gerklę. – Jis stipriau suspaudė telefoną. – Atsakiklis. – Luktelėjęs tarė: – Nikai, čia Džefris Toliveris. Kuo greičiau man paskambink. Radome kai ką nauja apie Leisę Paterson. – Išjungęs telefoną, tarė Lenai: – Dabar tai ypatingos svarbos byla.

Lena linktelėjo, pagalvojusi, kad niekada nebuvo mačiusi jo tokio įsiutusio. Net ant jos jis neatrodė taip įpykęs.

Jis paskambino dar vienu numeriu. Laukdamas atsakymo, parikiavo Lenai:

– Apklausdama Greisę, pasinaudok visa turima informacija. Išklok jai viską, ką sužinojai iš Marko. Aš noriu žinoti viską, kas čia darosi.

– Ar jūs manote, kad ji man ką nors pasakys?

– Jos duktė dingusi, – priminė jis. – Mes čia radome jos apsiaustą.

Lena dirstelėjo į savo rankas.

– Turint galvoje tai, ką ji išdarinėjo su Marku, vargu ar ji labai jaudinasi.

Vėl išjungęs telefoną, jis pažvelgė jai tiesiai į akis.

– Tiesą pasakius, Lena, aš nebežinau, ką galvoti apie visus tuos žmones, įsivėlusius į šią istoriją.

Jis buvo vėl berenkąs numerį, bet tuo metu sučirškė telefonas. Prieš atsiliepdamas jis padavė Lenai raktus ir galvos linktelėjimu parodė į duris.

– Dumk!

Ketvirtadienis

15

Džefriui dingojosi, kad jis, sprogimo bangos nešamas, lekia koridoriumi su prilipusiomis prie nugaros medinėmis durimis. Jam gėlė rankas, o kojos per kelius, rodės, niekada neatsities. Visą tą dieną jis praleido Viver namuose, o kai pirmą valandą nakties paskambino Sarai, ji iškart pakvietė jį atvažiuoti. Taip lengvai jiems susitaikius, Džefrio širdyje grūmėsi du jausmai: viena vertus, jis baiminosi, kad, staigiai vėl užsimezgus jų santykiams, Sara gali lygiai taip pat staigiai juos nutraukti, kita vertus, jis beprotiškai džiaugėsi, jog jiedu vėl drauge, ir troško mėgautis kiekviena laimės akimirka. Ir dabar, jiems mirkstant vonioje ir aptariant vieną siaubingiausių jo gyvenime bylų, jis jautėsi kaip namie.

Sara gulėjo priešais jį vonioje, aiškiai patenkinta, kad jis pasiūlė jai pasilepinti drauge, ir siurbčiojo vyną. Džefris jau buvo pamiršęs, kokią palaimą jausdavo jų didelėje vonioje su liūto letenomis. Šešių pėdų ilgio su čiaupu per vidurį, ji buvo apskaičiuota dviem žmonėms. Joje jie praleido pusę savo vedybinio gyvenimo.

Sara pastatė taurę sau ant kelio.

– Kur dabar Lena?

– Ligoninėje, – atsakė Džefris. – Paterson dar kietai laikosi.

– Ar ji ką nors pasakė?

– Ar Greisė? – paklausė Džefris. Sara linktelėjo, ir jis tarė: – Ji visiškai blaivaus proto, bet jai leidžia morfijų nuo skausmo.

– Mirti nuo krūties vėžio neapsakomai skausminga.

– Aha, – tarė jis ir persisvėręs paėmė nuo grindų savo taurę.

Turėdamas prieš akis nesektiną tėvų pavyzdį, Džefris kratėsi alkoholio, tačiau po tokių sukrėtimų reikėjo atsipalaiduoti. Prieš pokalbį su Sara svaigo galva, jis negebėjo susikaupti, surikiuoti padrikų minčių, aiškiai atsakyti į kylančius klausimus. Alkoholis padėjo įveikti sumaištį.

– Ar tu tikrai manai, kad prieš mirtį Greisė Paterson nuoširdžiai išpažins savo kaltę? – paklausė Sara.

– Vargu bau, nors nežinia… – Jis patylėjo ir, pasverdamas kiekvieną žodį, pridūrė: – Lena tvirtai laikosi savo nuomonės dėl Marko.

– Kokios nuomonės?

– Ji tvirtina, kad jis buvo prievartaujamas.

– Žinoma, – pritarė Sara. – Nejaugi manai, kad jis savo noru sutiko pozuoti tiems žurnalams ir gundė savo motiną?

– Aišku, ne, – atsakė Džefris, džiaugdamasis, kad jų nuomonės sutampa. – Bet dabar aš labiausiai nerimauju dėl Lenos.

– Ji daro viską, ką sugeba, – tarė Sara. – Truputį palauk.

– Aš negaliu ilgai laukti, Sara.

Jis pasitrynė akis, jausdamas, kad rankos tebedvokia benzinu, nors ir kaip kruopščiai jas mazgojosi su muilu.

– Ji priėjo ribą, – tarė jis. – Aš nenoriu stovėti nuošaly ir stebėti, kaip ji žengia į bedugnę. Mane sąžinė užgraužtų.

– Reikia palaukti, kol ji primirš tai, kas jai atsitiko, – atlaidžiai tarė Sara. – Aišku, jeigu sugebės primiršti.

– Ji nenori su niekuo apie tai šnekėti.

– Tu negali jos priversti, – atrėmė Sara. – Ji prabils apie tai, kai ateis laikas.

Jis spoksojo į taurę, netardamas nė žodžio.

– Ką gi, pašnekėkim apie ką nors kita, – tarė Sara, nujausdama, kad jis nori toliau apie tai kalbėti.

– Gerai.

Lenkdama pirštus vieną po kito, Sara išvardijo viską, kas žinoma:

– Markas ir Dženė pozuodavo žurnalams Dotės namuose. Greisė Paterson santykiavo su sūnumi.

– Taip.

– Na, o Tedis Patersonas?

– Jis tikriausiai buvo ryšininkas, – tarė Džefris. – Juk jis turi sunkvežimį. Ko gero, jis gauna žurnalus ir išvežioja po visą šalį.

– Kur jis dabar?

– Arba ligoninėje, arba savo namelyje. Jį seka Frenkas. – Džefris siurbtelėjo vyno. – Regis, jis nelabai rūpinasi vaikais, nors sūnus gali likti debilas, o duktė pagrobta.

– Ką jis veikia?

– Daugiausia sėdi prie žmonos.

– Gal jis nori sutelkti dėmesį į vieną dalyką? – pakišo mintį Sara. – Žmona miršta, jis sėdi šalia. Gal taip geriau, užuot bejėgiškai puldinėjus tai šen, tai ten.

– Patikėk, jis ne iš tų, kurie jaučiasi bejėgiai.

– Manai, jis gali ką nors padaryti?

– Manau, kad, žmonai mirus, jis dings iš miesto, – tarė Džefris. – Aš šnekėjau su Niku Šeltonu. Mūsų nuomone, jis bandys susisiekti su savo biču Ogastoje.

– Tuo tipu, kurį Nikas suėmė už vaikų pornografijos platinimą?

Jis linktelėjo, mąstydamas, ar papasakoti Sarai visa kita, ir galiausiai nutarė nieko neslėpti.

– Sutarta susitikti rytoj vidurdienį.

– Su kuo? – paklausė ji, ir jis išvydo nerimą jos akyse.

– Tam tipui, pornografijos platintojui, kažkas skambino iš telefono automato. Kažkoks vyriškis. – Jis patylėjo, laukdamas, ką pasakys Sara. – Balsas man nepažįstamas, bet jie susitarė susitikti Ogastos viešbutyje ir perduoti žurnalus.

– Vadinasi, tu važiuosi į Ogastą?

– Taip, – tarė jis. – Regis, tau ne prie širdies mano kelionė, ar ne?

Ji atsiduso.

– Kai mudu buvome susituokę, aš krūpčiodavau, sučirškus telefonui, ir niekada nežinojau, kur tu esi.

Jis gurkštelėjo vyno.

– Niekada man to nesi sakiusi.

– Nesu, – tarė ji ir staiga nukreipė kalbą kita linkme. – Taigi, kaip vyko tas darbas? Dotė ir Greisė ruošia žurnalą, Tedis Patersonas išvežioja, o anas tipas Ogastoje platina?

– Daugmaž, – sutiko Džefris. – Mūsų nuomone, Patersonas išvežioja žurnalus po visą pietryčių regioną. Kai tik mes jį suimsim, Nikas kreipsis pagalbos į transporto departamentą.

– Kodėl ne anksčiau?

– O gal jis turi informatorių? – paaiškino Džefris. – Be to, Frenkas seka Tedžio pėdomis. Tad jam nepavyks nuo mūsų pasprukti.

– Kuriems galams suimti Patersoną dabar? Ar nebūtų geriau jį pasekti ir išaiškinti visus platintojus?

– Nikas sako, kad jie palaiko ryšį telefonu. Jeigu vienas jų nepaskambina kitam ir nepasako, kad viskas gerai, jie iškart įsislaptina. Viskas puikiai apgalvota.

– Vargu ar kuris nors iš jų žino, kur dabar galėtų būti Leisė.

– Tavo teisybė.

– Ar jau seniai Džordžijos tyrimų biuras stebi pornografijos tinklą?

– Kelerius metus, – atsakė Džefris. – Jiems reikėjo užčiuopti svarbiausią grandį.

– Nejaugi toji grandis buvo Dotė?

Džefris patraukė pečiais, nes nebuvo dar nieko aiškaus.

– Nemanau, kad moteris galėtų sukurti tokį tinklą. Galbūt ji tiesiog pasislėpė saugioje vietoje. Galbūt ji susijusi su gausybe žmonių visame pasaulyje, ir jie remia ją, atsimokėdami už šlykščią pornografiją.

Džefrį vėl pagavo siutas, ir jis, stengdamasis nusiraminti, giliai įkvėpė oro. Kai tas nepadėjo, gurkštelėjo vyno.

– Žinai, jie keičiasi vaikais, – tarė Sara kuo ramesniu balsu. – Gal Leisė dabar Kanadoje ar Vokietijoje. – Patylėjusi ji kalbėjo toliau: – O gal Dotė ją išnaudoja? Gal paslėpė ją kur nors ir dabar išdarinėja su ja dievaižin ką.

Tardama paskutinius žodžius, Sara pakėlė balsą, lyg pajutusi baisią grėsmę.

Džefris pasitrynė akis, tarsi bandydamas išdildyti vaizduotės piešiamus vaidalus.

– Kaip galėtų moteris, motina, taip elgtis su vaiku?

– Iš savo patyrimo galiu pasakyti, kad moterys kartais prievartauja vaikus kur kas žiauriau nei vyrai. Man rodos, todėl, kad jos išvengia bausmės. Jos supranta, kad niekas nepatikės, jog jos gali skriausti vaikus. – Ir pridūrė: – O dar skaudžiau, kai prievartaujamas berniukas. Kol kas nekalbėkime apie kraujomaišą. Berniukui, santykiaujančiam su dvigubai vyresne moterimi, paplojama per petį. O mergaitė, daranti tą patį, laikoma auka. Tai baisi neteisybė.

– Man į galvą nebūtų atėjusi mintis įtarti motiną, – tarė Džefris.

– Be abejo. Nebuvo jokio pagrindo.

– Na, o Tedis Patersonas man iškart sukėlė įtarimą.

Klausydamasi Džefrio, Sara atsirėmė į vonios galą.

– Tyrėjai dabar darbuojasi Viver namuose, – tarė Džefris. – Žinau tik tiek, kad rūsyje aptikta spaustuvinių dažų.

– Ar žurnalams spausdinti? – paklausė Sara. – Man regis, tikriausiai jie turėjo didelę spausdinimo mašiną.

– Žurnalai ne kažin kokios kokybės, – tarė Džefris ir gurkštelėjo vyno. – O ir straipsneliai daugiausia apie tai, kur ir kaip galima rasti tinkamą vaiką.

Sara kietai sučiaupė lūpas.

– Nuoširdžiai tau prisipažinsiu, Sara, man labai nemalonu, kad jie pakliuvo man į rankas.

Ji paglostė pėda jam koją.

– Ar suradot nuplėštą nuo grindų kiliminę dangą?

– Bredas ir Frenkas paryčiais važiuos į sąvartyną. Sprendžiant iš to, kas buvo įsisunkę į grindis, kiliminė danga turėtų būti prisigėrusi išskyrų.

– Kūno išskyrų? – paklausė ji. – Ką, nejaugi ji buvo kiaurai permirkusi?

Jis linktelėjo, dygėdamasis tarti tuos žodžius.

– Rūsyje yra patalpa, kuri, sprendžiant iš visa ko, buvo naudojama nuotraukų ryškinimui. – Jis pastatė taurę ant vonios krašto. – Mano nuomone, namuose buvo ir fotografuojama, ir žurnalai spausdinami.

– Sprogimas būtų sunaikinęs visus įkalčius.

– Aha, – pritarė jis. – Tik niekaip negaliu suvokti, kodėl ji neiškraustė Dženės kambario.

– Dženės kambaryje jai nieko nereikėjo, ar ne?

– Ko gero, – sutiko jis.

– Ar ten neradot jokių įkalčių?

– Nieko. Turbūt benzinu buvo nuplauti visi išsiliejusios sėklos pėdsakai.

– Vadinasi, ten nieko įtartina nebuvo?

– Nieko, – atsakė jis. – Ten nebuvo fotografuojama. Ko gero, visuose namuose tai vienintelis švarus kambarys. – Jis pasitrynė akis, jausdamasis be galo nuvargęs. – Negaliu patikėti, jog tai vyko mūsų mieste ir niekas apie tai nežinojo.

Sara paėmė butelį ir įsipylė vyno.

– Ar prisimeni, ką ji man sakė? – paklausė ji. – Klausė, ar dariau skrodimą Dženei. Gal ji turėjo galvoje kastraciją? Kaip tu manai?

Džefris susimąstė.

– Galimas daiktas.

– Aš vis prisimenu visą mūsų pokalbį ir, kai prieinu tą vietą, staiga matau, kaip pasikeitė Dotės veidas. Supranti, ką turiu omeny? Atrodė, kad jai akmuo nusirito nuo širdies.

– Ko gero, – tarė Džefris, nors ir neprisiminė tos akimirkos.

– Skambinau į ligoninę, – tarė Sara. – Markas dar neatgavo sąmonės.

– O kokia gydytojų prognozė?

– Tokiu atveju, kai smegenims pritrūksta deguonies, sunku ką nors prognozuoti, – tarė ji. Jis linktelėjo, ir ji kalbėjo toliau: – Smegenyse daugybė kraujosruvų. Kol jos nedings, neįmanoma nustatyti, ar labai pažeistos smegenys. Kuo ilgiau tai tęsis, tuo blogiau ligoniui.

– Ar yra tikimybė, kad jis išsaugos protą?

Ji papurtė galvą.

– Ne. – Ji nutilo, lyg apmąstydama jo klausimą. – Jis niekada nebus toks, koks buvo. Jeigu atsigaus. Daug negrįžtamų pakitimų.

Išbaigusi vyną, Sara pastatė taurę ant grindų.

– Kaip manai, ar jis atbėgo į kliniką Tedžio Patersono primuštas?

Džefris jau buvo pamiršęs tą atsitikimą.

– Galimas daiktas. Na, o Leisė? Kodėl Markas ją vijosi?

– Gal ji pagrasino, kad viską papasakos?

– Žurnaluose mes nepastebėjome Leisės nuotraukų. Gal Tedis Patersonas neleido?

– Gali būti, – atsakė ji. – O gal juodąjį „thunderbird’ą“ vairavo Patersonas?

– Vargu bau. Tuo metu jis tikriausiai buvo ligoninėje, – tarė Džefris. – Liepsiu Frenkui patikrinti, nors nė kiek neabejoju, kad jis budėjo prie žmonos.

– Jeigu kūdikio motina – Leisė, tai kas, tavo nuomone, jo tėvas?

– Nežinau, – atsakė jis, nes viskas jam atrodė beprasmiška.

Jis prisidengė delnu akis, stengdamasis ką nors suvokti. Pastaruoju metu kiekviena byla, kurią jam tekdavo tirti, buvo susijusi su kokiu nors nukrypimu nuo normos ir giliai jį žeisdavo. Jis troško ko nors paprasta, kas susiję su pinigais ar pavydu. Na, bet kokios bylos, kad tik negrėstų pavojus vaikams.

Sara, matyt, pajuto jo kančias. Ji pasislinko arčiau, Džefris irgi sliuogtelėjo prie jos, ir ji padėjo galvą jam ant krūtinės.

– Nuo tavęs tebetrenkia dūmais, – tarė ji.

– Tai nuo sprogimo.

Sara perbraukė pirštais jam per krūtinę, veikiau trokšdama įsitikinti, kad jis šalia, nei geisdama sukurstyti jam aistrą. Užsivyniojusi jo plaukų sruogą ant piršto, ji tarė:

– Prašau tave rytoj itin saugotis.

– Aš visada saugausi.

Sara prisislinko dar arčiau, kad galėtų pažvelgti jam į akis.

– Saugokis labiau nei paprastai, – tarė ji. – Dėl manęs. Gerai?

– Gerai, – linktelėjo jis, braukdamas jai plaukus už ausies. – Kodėl mums taip gera?

– Nežinau, – atsakė ji.

– Šiaip ar taip, mums gera, ir tiek.

Ji nusišypsojo, pirštais liesdama jam lūpas.

– Aha.

Jis buvo kažką besakąs, bet nuotaiką sugadino sučirškęs mobilusis telefonas.

– Antra valanda nakties, – tarė Džefris, lyg tai būtų labai svarbu.

Telefonas gulėjo ant klozeto dangčio. Sara paėmė jį ir padavė Džefriui.

– Gal Nikas?

Jis pažiūrėjo, kas skambina.

– Policijos skyrius.

Polas Dženingsas buvo aukštas apskritaveidis juodabarzdis vyriškis plačia krūtine. Vilkėjo baltais suglamžytais marškiniais, rudomis poliesterio kelnėmis. Iš laukiamos veido išraiškos Džefriui jis pasirodė panašus į vidurinės mokyklos matematikos mokytoją.

– Ačiū, kad atėjote, – tarė jis. – Ketinau paskambinti vėliau, bet negalėjau užmigti. Nuojauta, ir tiek.

– Nieko baisaus, – tarė Džefris, vesdamasis jį į savo kabinetą.

– Kas be ko, tiesiog dingtelėjo mintis. Nuojauta, ir tiek, – pakartojo jis. – Išskridau pirmuoju reisu.

– Atsiprašau, kad neatsakiau į jūsų skambutį, – tarė Džefris. – Mano sekretorė pamanė, kad jūs siūlote kažką parduoti.

– Aš dirbu Niuarke, vinilo tiekimo bendrovėje, – tarė Polas. – Aš pats kaltas, kad nepaaiškinau, kodėl skambinu. – Patylėjęs pridūrė: – Be galo seniai ieškau dukters, daug kartų blėso vos įsižiebusios viltys. – Jis skėstelėjo rankomis. – Niekaip negaliu patikėti, kad pagaliau ji atsirado.

– Suprantu, – tarė Džefris, nors iš tiesų jam sunku buvo suvokti, kiek skausmo iškentėjo šis žmogus per pastaruosius dešimt metų. – Gal norėtumėt kavos?

– Ne, ne, – tarė Polas ir atsisėdo ant Džefrio nurodytos kėdės.

– Turime visiškai šviežios visą kavinuką, – neatlyžo Džefris, eidamas kitapus rašomojo stalo.

Jis žinojo, kas yra tas vyriškis ir ką jam reikia pasakyti. Troško laikytis kuo toliau nuo jo, kad būtų kuo daugiau erdvės.

– Štai čia Vendės nuotrauka, tada jai buvo treji, – tarė Polas, rodydamas Džefriui linksmą mergytę.

Nors nuotrauka buvo dešimties metų senumo, Džefris atpažino, kad mergytė – tai maža Dženė Viver.

– Maždaug tokio amžiaus ji ir dingo? – paklausė Džefris, per stalą pastūmėdamas nuotrauką Polui.

Šis linktelėjo ir parodė Džefriui kitą nuotrauką.

– Netrukus po to ją išsivežė Vanda.

Džefris įdėmiai pasižiūrėjo į nuotrauką, nors iš pirmo žvilgsnio buvo aišku, kad Vanda Dženings – tai jo pažįstamoji Dotė Viver. Pastūmėjęs nuotrauką per stalą, palaukė, kol Polas sudėjo jas vieną ant kitos, o Dotės Viver nuotrauką pakišo po apačia, kad šnekantis nereikėtų į ją žiūrėti.

– Kada dingo jūsų žmona ir duktė? – paklausė Džefris.

Polas pasimuistė ant kėdės.

– Mes gyvenome Kanadoje, aš rašiau disertaciją, – tarė jis. – Planuodamas tolesnį gyvenimą, visiškai negalvojau apie vinilą. Tačiau, kai Vanda pagrobė iš manęs… – Jis nutilo liūdnai šyptelėjęs. – Vanda dirbo slaugytoja ligoninėje. Man regis, po penkių mėnesių pasklido gandai…

– Kokie gandai?

– Ji dirbo gimdymo skyriuje, – tarė Polas. – Pasklido gandai, kad ten kažkas negerai. Kad vyksta negeri dalykai. – Jis giliai atsikvėpė. – Žinoma, aš neėmiau į galvą. Buvome susituokę prieš trejus metus. Aš žmoną mylėjau. Galvoje netilpo mintis, kad ji galėtų… Juk moterims tokie dalykai nebūdingi, ar ne?

Džefris tylėjo. Jie abu žinojo atsakymą į šį klausimą.

– Tai va, – vėl prabilo Polas. – Ji turėjo atostogas tuo metu, kai prasidėjo tyrimas. Kūdikiai negali pasiskųsti, kas su jais daroma, bet pasklido gandai apie kažkokius įkalčius. Vis dar netikėjau žmonių kalbomis, kol vieną gražią dieną į duris pasibeldė du policininkai. Jie norėjo pasikalbėti su manimi.

– O kur buvo jūsų žmona?

– Buvo išėjusi apsipirkti. Manding, jie sekė mūsų namus, nes, kai tik ji išėjo, pasibeldė vos dešimčiai minučių praslinkus.

Džefris linktelėjo, kad jis kalbėtų toliau.

– Jie man papasakojo apie įkalčius. Jie turėjo nuotraukų ir… – Jis nutilo. – Žodžiu, vaizdų…

– Galite nepasakoti, ką jie rado, – tarė Džefris, ir Polas lengviau atsiduso.

– Jie norėjo patikrinti Vendę, pažiūrėti, ar ji buvo… – Jis nutilo. – Vis dar negalėjau patikėti, kad Vanda galėtų daryti tokius dalykus, o ką jau kalbėti apie dukrelės luošinimą. Vanda moka įsiteikti žmonėms, kad jie laikytų ją sąžininga ir patikima.

– Aha, – sutiko Džefris, nes ir jis anksčiau ja tikėjo.

– Kai Vanda grįžo iš parduotuvės, aš ją užsipuoliau. Mudu susiginčijome. Vis dėlto ji sugebėjo mane įtikinti, kad policija klysta, kad visa tai daro kita moteris, dirbanti ligoninėje. Tą slaugytoją buvau matęs kelis kartus, ir, tiesą pasakius, ji man nepatiko.

– Tokie žmonės kaip jūsų žmona moka įteigti savo nuomonę.

– Taip, – sutiko Polas. – Prabėgo savaitė, o laikraščiai vis dar apie tai rašė. Policija ėmėsi anos kitos moters. – Jo akyse sužibo ašaros. – Mes patikime tuo, kuo norime tikėti, ar ne?

Džefris linktelėjo.

– Manding, po trijų savaičių policija vėl apsilankė mūsų namuose. Šįkart jie turėjo kratos orderį ir norėjo išnaršyti visus namus. – Polas dirstelėjo į mergytės nuotrauką, patraukė arčiau ranką. – Jie iš vakaro kalbėjosi su mano žmona. Tai buvo oficiali kvota. Tikriausiai jie turėjo užtektinai įkalčių. – Jis pažvelgė į Džefrį. – Atėjo labai anksti, apie šeštą valandą ryto. Aš dar miegojau. – Jis liūdnai šyptelėjo. – Mat ligi išnakčių ruošiausi disertacijos gynimui. Tuomet tai man atrodė labai svarbu…

– Visiems mums pasitaiko bėdų.

– Taip, – tarė jis, bet buvo aišku, kad nevisiškai tam pritaria. – Jos dingo. Vanda pabėgo nakčia, išsiveždama Vendę. Nuo tos dienos nieko apie jas negirdėjau.

– Kas paskatino jus čionai atvažiuoti?

– Man paskambino bičiulis, – tarė Polas. – Jis tvarko mūsų įmonės finansus, ir aš paprašiau jį stebėti, ar kartais nepasitaikys jų socialinio draudimo numeriai. Daugmaž prieš savaitę jis pastebėjo Vendės prašymą išduoti mokėjimo kortelę. Pagal pašto kodą buvo aišku, jog tai jūsų miestas.

Džefris linktelėjo, taręs sau, kad Dotė Viver – ar dievaižin kuo ji vardu – tikriausiai pagalvojo, jog saugiausia būtų naudotis dukters dokumentais. Ji būtų lengvai pasprukusi, jeigu Polas Dženingsas nebūtų buvęs toks budrus.

– Ar jūs turite adresą? – paklausė Džefris, ir jam pirmąsyk pabudo viltis: Dotei, matyt, prireikė kreditinės kortelės. Vadinasi, ji tikrai atvažiuos jos atsiimti.

Polas Dženingsas padavė jam popieriaus lapelį. Džefriui adresas pasirodė pažįstamas: Madisono pašto skyrius. Nusirašęs adresą, grąžino lapelį Polui, tikėdamasis, jog dabar pagaliau jie suseks Dotę ir, galimas daiktas, suras Leisę Paterson.

– Aš atvažiavau, norėdamas pats tuo įsitikinti, – tarė Polas, kišdamasis lapelį į kišenę. – Sužinoti, ar ji čia.

Polas laukė Džefrio atsakymo, tačiau šis nesiryžo pasakoti, kas atsitiko jo dukteriai. Maža to, Džefris nenumanė, kaip galėtų tam žmogui, dešimtį metų ieškojusiam savo dukters, prisipažinti, kad priešais jį prie stalo sėdi Vendės Dženings žudikas.

– Ar ji čia? – pakartojo Polas, ir vilties gaidelės jo balse skaudžiai persmelkė Džefriui širdį.

– Kaip čia pasakius, Polai. Vanda dingusi, o Vendės nebėra gyvos.

Džefris nežinojo, ko galėtų tikėtis iš Polo Dženingso, tačiau jį nustebino vyriškio žvilgsnis. Vienu tarpu jam net pasirodė, jog žmogus lengvai atsiduso, pagaliau sužinojęs, kur ji gyveno, bet drauge sugniužo, kai po ilgų paieškų patyrė, jog jos nebėra. Jo veidas persimainė, jis užsidengė rankomis akis ir graudžiai pravirko.

– Nuoširdžiai jus užjaučiu, – tarė Džefris.

– Kada? – drebančiu balsu paklausė Polas.

– Pereitą šeštadienį, – tarė Džefris ir papasakojo, kaip viskas atsitiko, tačiau nutylėjo, kad jo duktė buvusi suluošinta.

Polas klausėsi purtydamas galvą, lyg negalėdamas patikėti jo žodžiais. Kai pagaliau Džefris prisipažino nušovęs Dženę, jos tėvas išsižiojo.

– Aš ne…

Džefris nutilo nebaigęs sakinio: jis norėjo pasakyti, kad neturėjo kitos išeities. Dabar jis tuo abejojo. Gal vis dėlto buvo įmanoma rasti išeitį. Gal Dženė Viver nebūtų išdrįsusi šauti. Gal ir dabar ji būtų buvusi gyva.

Vyrai sėdėjo priešingose stalo pusėse, spoksodami vienas į kitą ir nežinodami ką sakyti. Polas buvo toks sukrėstas, jog žiūrėjo padėrusiomis akimis.

– Su tokia motina… – pagaliau prašneko Polas. – Tikėjausi ko nors baisesnio. – Jis parodė į nuotraukas, gulinčias ant Džefrio rašomojo stalo. – Štai ką aš prisimenu, pone Toliveri. Prisimenu savo dukrytę. Nenoriu prisiminti to, ką jai padarė Vanda ir kokį siaubingą gyvenimą tikriausiai ji nugyveno. – Jis sukūkčiojo. – Prisimenu, kokia laiminga kadaise buvo mano dukrytė.

– Taip geriausia, – tarė Džefris, užjausdamas jo sielvartą.

Jo akys pritvino ašarų, ir Polas, pastebėjęs jas, neištvėrė.

– O Dieve! – sušuko jis ir delnu užspaudė sau burną, visu kūnu krūpčiodamas nuo raudojimo. – Vargšė mano dukrelė! Mano mažylė! Mažylė!

Jis suposi kėdėje, stengdamasis nusiraminti.

– Polai! – skausmingu balsu tarė Džefris.

Džefris palinko per stalą norėdamas patapšnoti vyriškiui ranką, bet Polas Dženingsas suspaudė jam pirštus. Vyrai dar niekad taip nebuvo laikę Džefriui rankos, ir jam pasidarė keista. Šiaip ar taip, niekuo daugiau negalėjo padėti Polui Dženingsui, kad jis nusiramintų.

Polas dar stipriau suspaudė Džefriui ranką.

– Ji buvo tokia miela.

– Žinau, – tarė Džefris, irgi spustelėdamas jam ranką. – Mano žmona Sara ją gydė. – Staiga susigriebęs, Džefris pasitaisė. – Mano buvusi žmona. Ji – vaikų gydytoja. Sara.

Polas pakėlė akis, viltingai žvelgdamas į Džefrį.

– Ji gydė Vendę?

– Taip, – tarė Džefris. – Sara sakė, kad ji buvo nuostabi mergaitė. Labai protinga, labai maloni. Geros širdies.

– Ar ji buvo sveika?

Šįkart Džefris pamelavo. Kuriems galams pasakoti tėvui, kokias kančias patyrė jo duktė?

– Taip, – tarė jis. – Ji buvo labai sveika.

Polas paleido Džefrio ranką ir paėmė dukters nuotrauką.

– Ji visada buvo miela, iš mažens. Ne visi vaikai atrodo tokie, kai pasižiūri į nuotrauką. Ji buvo geros širdies.

Išsitraukęs nosinę, Džefris nusišnypštė. Staiga jam dingtelėjo mintis, kad jis turėjo pasiūlyti nosinę Polui.

– Nuoširdžiai jus užjaučiu, – tarė jis.

– Aš jūsų nekaltinu, – tarė Polas. – Visa kuo kalta ji. Kalta Vanda. Ji pagrobė mano dukrelę. Išdarinėjo su ja visokias šlykštybes. – Jis atsikrenkštė ir ranka nusivalė nosį. – Kokia ji buvo, taip ir elgėsi. – Ir įsmeigė akis į Džefrį. – Aš jūsų nekaltinu, – pakartojo susijaudinęs. – Gyvenkite ramia sąžine, pone Toliveri. Mane visą gyvenimą graužė kaltė. Jeigu nebūčiau jos vedęs… Jeigu būčiau patikėjęs gandais… Jeigu būčiau leidęs policijai patikrinti, ar motina dukrelei…

Jis užspaudė sau burną delnu ir visas sudrebėjo nuo netramdomos raudos.

Džefris irgi pajuto, kad jam plyšta širdis, ir pabandė susivaldyti. Jis nejučia prisiminė Leisės Paterson mokyklinę nuotrauką, kurią rado jos rašomojo stalo stalčiuje. Pagalvojo, ką turėjo iškentėti Dženė ir kas laukia Marko, jeigu jam pavyks atsigauti iš komos. Pagalvojo ir apie Sarą, apie jos kančias, apie tai, kad ji kaltina save nebuvusi atidi savo globotiniams. Po velnių, juk tai ir jo, Džefrio, globotiniai! Gal todėl, kad jie neturėjo savo vaikų, jautėsi atsakingi už visą miestą. Kaip jis, Džefris, galėjo pražiopsoti tokį dalyką? Kiek vaikų nukentėjo dėl to, kad jis buvo aklas, nematė blogio panosėje?

– Jūs atlikote savo pareigą, – tarė Polas Džefriui, lyg skaitydamas jo mintis. – Jūsų pareiga buvo apsaugoti tą berniuką.

Džefris nepadėjo mergaitei, vardu Dženė Viver. Neišgelbėjo nei Marko, nei Leisės Paterson. Neapsaugojo nieko, išskyrus Dotę Viver, kuri sėdėjo štai čia, policijos skyriuje, ir sekė jam pasakas.

– Kiek daug visko atsitiko, jai pabėgus iš miesto! – tarė Polas, žvelgdamas į savo rankas. – Savaitgaliais ji prižiūrėdavo vaikus. Tie vaikai irgi nukentėjo.

Džefris atsitiesė, stengdamasis nepersiimti Polo sielvartu.

– Ar buvo išduotas jos arešto orderis? – paklausė jis.

– Ne, – atsakė Polas, ironiškai šyptelėdamas. – Po dviejų dienų buvo priimtas sprendimas suimti kitą moterį, bet ji irgi pabėgo iš miesto.

Džefriui dingtelėjo mintis apie Leisę Paterson, ir jis pajuto, kaip šiaušiasi plaukai ant galvos.

– Kuo vardu ji buvo?

– Markson, – atsakė Polas, vėl šluostydamasis nosį. – Greisė Markson.

16

Lena sėdėjo šalia Greisės Paterson lovos, klausydamasi lėto kardiomonitoriaus pypsėjimo. Žaliuzės ant lango į ligoninės automobilių aikštelę buvo nuleistos, tačiau tokiu metu ten nebuvo į ką žiūrėti. Tedis Patersonas sėdėjo kitapus lovos ant kėdės su aukšta atlenkiama atkalte – atlošęs galvą, prasižiojęs, jis knarkė kaip žmogus, šioje žemėje neturintis jokių rūpesčių. Kai Lena apkaltino Greisę dėl visų nelaimių, nutikusių jų vaikams, jis nusijuokė jai į akis. Patersonas ne kartą sėdėjo kalėjime, tad nenuostabu, jog apskritai nepasitikėjo policija. Jeigu jis ir būtų tiesiogiai susijęs su šia byla, vargu ar ateitų pas Leną ir nuoširdžiai pasakytų, kur uždaryta jo duktė. Tedis iš karto pareikalavo, kad Lena išsinešdintų iš palatos, tačiau Greisė nežinia kodėl leido jai pasilikti. Jis norom nenorom nusileido. Žmona turėjo tokią galią Patersonui, kad jis be jos sutikimo negalėdavo nė žingsnio žengti. Greisė buvo svarbiausias žmogus Tedžio gyvenime. Kuo ilgiau Lena sėdėjo su juo palatoje, tuo aiškiau suprato, kad jam nusispjaut į savo vaikus.

Lena žiūrėjo į miegančią Greisę Paterson, stebėdamasi jos galia šeimai. Ji nenorėjo, kad ją prijungtų prie dirbtinio kvėpavimo aparato, tačiau neatsisakė deguonies kaukės. Ji gulėjo ant išpurentų priegalvių, tačiau buvo aišku, kad moteris merdėja, kęsdama baisias kančias. Lena pastebėjo, kad per pastarąsias kelias dienas Greisės būklė itin greit blogėja. Gal paveikė ligoninės aplinka, tačiau dabar Greisė atrodė visai netoli mirties. Oda buvo pageltusi, skruostai įkritę, akys traiškanotos, pritvinkusios skysčio – sveikam žmogui tai būtų buvusios ašaros.

Lena pasimuistė ant kėdės, stengdamasi patogiau atsisėsti. Jai skaudėjo stuburgalį, lyg ji būtų gavusi lupti, maudė delnus ir pėdas kaip ir anąsyk, po išžaginimo. Pagalvojo, kad taip atsitiko todėl, jog ji nejučia stipriai gniaužė kumščius ir sėdėjo parietusi kojų pirštus. Atsidūrus vienoje palatoje su Patersonais, virpėjo įsiręžęs visas kūnas, traukė skrandį. Jai knietė griebti jiems abiem už gerklės ir priminti, jog kiekviena sekundė gali būti lemtinga Leisei.

Galbūt jie tylėjo todėl, kad palatoje sėdėjo Lena. Jos akimis žiūrint, Tedis nevaidino sielvartingo vyro. Kol žmona miegojo, jis žiūrėjo televizorių, kvatojo mėgaudamasis serialais, nežinia su kuo dalijosi įspūdžiais.

– Regis, šitas iškarš jam kailį, – tarstelėdavo jis. Arba: – Tegu tas švilpis bent jau pakaušį pasikrapšto.

Prasidėjus žinių laidai, Tedis kietai įmigo. Matyt, jis buvo tikras miegų maišas. Slaugytojai atėjus patikrinti Greisės, jis nė nekrustelėjo.

Žiūrėdama į Greisę, Lena negalėjo pamiršti to, kas atsitiko pastarosiomis dienomis. Markas gulėjo kitoje ligoninėje, nes greitoji pagalba nuvežė jį į artimiausią. Nežinia, kas jam dabar yra, nors nė vienas gydytojas nebetikėjo, kad jis kada nors atsigaus nuo to, ką pasidarė.

Lena mąstė apie Marką, tokį patį kaip ir visi paaugliai, paprasčiausiai troškusį meilės, troškusį motinos dėmesio, Marką, kuriam teko tenkintis tuo, ką jis gauna. Taipgi prisiminė, kokia pasiutėlė ji buvo tokio pat amžiaus. Vadovavosi vien jausmais ir nieko kita netroško, tik Henko pagyrimo. Mokykloje bendravo su didžiausiais neklaužadomis, stengdamasi atkreipti į save dėmesį nors ir iš pačios blogiausios pusės.

Penkiolikos metų ji ėmė santykiauti su dvidešimt dvejų metų Rasu Flemingu ir, nors fiziškai buvo subrendusi tokiems santykiams, jausmiškai nebuvo tam pasiruošusi. Henkas veltui bandė ją tramdyti. Ji buvo įsitikinusi, kad myli Rasą, o šis elgėsi su ja kaip su paskutine kekše. Ji tenkino menkiausius jo įgeidžius. Jis buvo nuotaikos žmogus, tikras pašlemėkas, ir Lena reaguodavo į jo pokyčius kaip termometras: stengdavosi tai jį nuraminti, tai sugundyti. Visas jos gyvenimas buvo laimės ir nevilties akimirkų virtinė, nelygu Raso elgesys: ji čia raudodavo savo kambaryje, čia sėdėdavo priebutyje, suspaudusi keliais rankas, ir jaudindamasi laukdavo mylimojo. Ji buvo tokia jauna ir kvaila, kad laikė meile visa tai, ką patirdavo su Rasu.

Dabar, žvelgdama į praeitį, Lena suprato, kad jis buvo iškvėšęs narkomanas, garsinęsis santykiavimu su paaugle, tačiau anuo metu buvo įsitikinusi, jog jis – visų geriausias. Stebėtina, kokie kvaili būna paaugliai ir kaip beviltiškai jie trokšta dėmesio ir meilės. Markas tikriausiai tapo lengvu grobiu motinai. Ko gero, jis buvo kaip atvira žaizda ir tikėjo, kad tik motina gali jį pagydyti. Ir štai dabar, visa tai patyręs, jis panūdo mirti. Lenai buvo suvokiamas toks asmenybės išsidvejinimas.

Giliai atsidususi, Greisė kniostelėjo iš miego ir pamažu atsimerkė. Valandėlę spoksojo į lubas, lyg stengdamasi suvokti, kur atsidūrė ir kas vyksta. Lena buvo jai beprimenanti, kad ji miršta, bet Greisė, ko gero, pati tai suprato.

Subraškėjo standintas pagalvės užvalkalas, kai Greisė pakreipė galvą ir dirstelėjo į Leną. Iš lėto nuleidusi akis, apžvelgė kraujospūdžio matuoklį, prisegtą prie riešo, lašinę, prireikus automatiškai suleidžiančią tam tikrą dozę morfijaus. Kai Lena gulėjo ligoninėje, prie jos irgi buvo prijungta tokia lašinė. Ji galėdavo susileisti morfijaus, paspaudusi mygtuką. Ligonis negalėjo nusižudyti, tolydžio spausdamas mygtuką: galėjo tik vos prislopinti skausmą.

Pati nesuvokdama, ką daro, Lena ištraukė Greisei iš rankų pultelį su mygtuku, moteriai nespėjus jo spustelėti. Lenai dar niekada neteko susidurti su Greise akis į akį. Tedis buvo kietai įmigęs, tad ji nutarė pasinaudoti proga.

– Ko nors ieškai? – sukuždėjo Lena, laikydama pultelį.

Greisei tvykstelėjo akys, paskiau ji pažvelgė į Tedį.

– Gal norėtum jį pažadinti, kad jis išgirstų, ką noriu tau pasakyti? – pakuždomis paklausė Lena. – Aš kalbėjausi su Marku, Greise. Gal norėtum, kad Tedis sužinotų, kaip karštai mylėjai savo sūnelį?

Ji nurijo seiles, ir tiek.

– Tu gali kalbėti, – tarė Lena. Ji girdėjo, kaip prieš kelias valandas Greisė prašė vandens su ledu. – Aš žinau, tu gali kalbėti.

Greisė palengva atitraukė kaukę nuo nosies ir burnos ir vos neužduso.

– Duok… – tarė. – Paspausk…

Lena pasvėrė rankoje pultelį. Jis buvo daug sunkesnis nei anas, kuriuo ji pati naudojosi ligoninėje.

– Skauda, ką? – paklausė ji.

Greisė linktelėjo. Jos veidą iškreipė skausmo grimasa.

– Gal pasiderėtume? – paklausė Lena, nelyginant saldainį mėtydama pultelį ant delno.

Greisė įžūliai nusišypsojo, ir iš jos akių buvo matyti, kad ji suvokė deramai neįvertinusi Lenos.

– Aha! – tarė Lena. – Pasakyk man, kur Leisė, ir aš leisiu tau grįžti atgal į pragarą.

Greisė vis dar šypsojosi, tačiau dabar žiūrėjo pykčiu degančiomis akimis. Ji nusisuko ir įsmeigė akis į lubas. Lena matė, kaip dreba moteriai ranka. Gydytojas prirašė jai stiprių narkotikų. Mįslė, ir tiek, kodėl moteris jų nepareikalavo anksčiau? Juk ji neturėjo nė menkiausios tikimybės pakilti iš ligos patalo.

– Žinau, Greise, tau reikia morfijaus, – tarė Lena. – Žinau, ko tau reikia.

Greisė vėl atsigręžė į ją. Giliai įkvėpė oro ir iškvėpdama atšovė:

– Ne.

Lena atsistojo, tvirtai gniauždama pultelį saujoje. Kalbėdama kuo tylesniu balsu, kad nepažadintų Tedžio, ji tarė:

– Aš žinau, kad tu išžaginai Marką.

Greisė plačiai nusišypsojo, lyg mėgaudamasi prisiminimais. Ji užsimerkė, ir Lenai pasirodė, kad ji prisimena akimirkas, praleistas su sūnumi.

– Papasakok apie Dženę Viver, – sušvokštė Lena. – Ką tu jai padarei?

– Ji buvo… – prabilo Greisė, spoksodama į lubas.

Skruostais jai ritosi ašaros, tačiau tai buvo ne dvasinio, o fizinio skausmo pasekmė: sąžinė jos negraužė.

Greisė pakėlė ranką prie deguonies kaukės, bet, prieš užsitraukdama ją, išstenėjo:

– …tokia… miela…

Ji nutilo, ir Lena stovėdama laukė, kol ji užbaigs mintį. Nieko neišgirdusi, paklausė:

– Tokia miela?

Greisė kone angeliškai nusišypsojo po deguonies kauke.

– Miela… pisoklė…

– Kale tu! – sušnypštė Lena, griebdama šalia gulinčią pagalvę.

Nutraukusi moteriai nuo veido deguonies kaukę, užspaudė ją su pagalve. Greisė nesipriešino. Lena žvilgtelėjo į Tedį, ar jis nemato, kad ji kėsinasi uždusinti jo žmoną. Greisės kojos trūktelėjo, ir Lena susivaldė – prisivertė susivaldyti – ir nuėmė pagalvę. Paskiau uždėjo jai deguonies kaukę, patikrino, ar ji gauna deguonies. Jai prailgo tos kelios sekundės, kol pagaliau Greisė atsimerkė. Ji atrodė nustebusi, paskiau supyko. Lena suvokė, jog, nužudydama ją, padarytų jai malonę. Greisės Paterson valandos šiame pasaulyje buvo suskaičiuotos. Lenai nederėjo jų trumpinti.

Piktai šnopuodama, Greisė sužiuro į Leną. Sukrutinusi lūpas, sukuždėjo:

– Bailė!

Markas irgi išvadino ją baile. Gal tai ir tiesa, bet Greisė pavadino ją baile dėl visai kitos priežasties.

– Ne tokia bailė, kad galėčiau žaginti vaikus, – atrėmė Lena.

Greisė pakratė galvą, gal nesutikdama su tuo, kad Markas vaikas ir kad jinai jį išžaginusi.

– Jis bandė nusižudyti, – tarė Lena. – Ar žinai?

Iš Greisės veido išraiškos buvo aišku, kad ji nežino.

– Pasikorė spintoje, kai tik papasakojo man, kad tu jį išžaginai, – paaiškino Lena. – Jis nebenorėjo gyventi, suvokęs, ką tu jam padarei.

Greisė vėl sužiuro į lubas. Vėl plūstelėjo ašaros, bet Lenai buvo mįslė, ar iš skausmo, ar iš sielvarto.

– Jis komos ištiktas. Tikriausiai niekada neatsigaus.

Greisė kažką sukuždėjo, bet Lena nenugirdo. Pasirėmusi į lovos kraštą ir palinkusi į priekį, prikišo ausį moteriai prie burnos. Greisė netikėtai griebė Lenai už rankos. Merdinti moteris buvo visai nusilpusi, tad Lena lengvai ištraukė ranką, tačiau Greisė vis dėlto spėjo paliesti randus jos delne. Palietė švelniai, beveik gašliai, ir Lena pastebėjo, kad Greisė pasistiprino jos energija.

– Nusususi kalė! – sušvokštė Lena ir nusivalė delną, stengdamasi nusitrinti nemalonų pojūtį. – Degsi pragare!

Ko gero, ji išeikvojo visas jėgas atsakydama:

– Ten ir susitiksim.

Lena atšlijusi nugara atsirėmė į sieną. Ji apstulbo: beveik lygiai tais pačiais žodžiais atsisveikino Markas ir Dženė paskutinę savo gyvenimo dieną.

Lena pastovėjo akimirką, žiūrėdama į Greisę Paterson, paskiau nukreipė žvilgsnį į Tedį. Jis kietai miegojo. Ji dirstelėjo į rankinį laikrodėlį. Iki ryto, kai ateina slaugytoja, buvo likusios trys valandos. Lena prikabino pultelį su mygtuku prie lašinės stovo, kuo toliau nuo Greisės. Paskiau atsisėdo ant kėdės ir, nekreipdama dėmesio į drebančias rankas, ėmė laukti Greisės Paterson mirties.

17

Džefris prakaitavo, vilkėdamas neperšaunama liemene. Rugpjūčio kaitra drauge su teflonine liemene būtų palaužusi net dramblį. Jo organizmas neteko tiek skysčių, jog gerklė atrodė lyg nubrūžinta švitriniu popierium.

– Gražus orelis, – tarė Nikas, nosine šluostydamasis sprandą.

Užuot atsiliepęs į kandžius žodžius, Džefris paklausė:

– Kelinta valanda?

Nikas dirstelėjo į rankinį laikrodėlį.

– Dešimt minučių, – tarė jis. – Nesijaudink, viršininke. Nusikaltėliai kitaip matuoja laiką.

– Aha! – sušuko Džo Stiuartas.

Jis buvo Niko partneris, ir, sprendžiant iš jo elgesio, Džefriui pasirodė, jog Nikas leido jam užtraukti porą dūmų su žole, kad jis neišeitų iš krašto. Jis buvo įsiaudrinęs kaip velnias.

– Ar tikrai nieko nežinai apie dingusią mergaitę? – paklausė Džefris.

– O kiek jai metų? – laižydamasis paklausė Džo. – Gal turi jos nuotrauką?

– Sėskis, – įsakė Nikas, smailiu kaubojišku batu spirdamas jam į blauzdą.

Nikas apsiėmė atlikti pedofilo vaidmenį. Jis vilkėjo siaurais juodais marškiniais, sukištais į tokius aptemptus džinsus, kokių Džefris kaip gyvas nebuvo matęs. Ta proga Nikas netgi nusiėmė savo auksinę grandinėlę ir pasikirpo barzdą. Džefriui dingtelėjo, kad Nikas tiesiog gimęs tokiam darbui. Tiesą pasakius, tokio darbo galėjo imtis bet kuris policininkas, taipgi Džefris.

– Sėskis, sakiau, – priminė Nikas Džo.

Džo išsipleikė ant lovos, krapštydamasis rankas ir kažką murmėdamas panosėje. Tai buvo prakaulus vyriškis, baigiantis trečią dešimtį. Veidas buvo išbertas spuogais, kai kurie kraujavo nudraskyti.

Džefris pažvelgė į Niką.

– Ar tu jį taip sujaudinai?

– O tu norėtum, kad jis čia apsišlapintų? – atkirto Nikas.

– Koks skirtumas? – atsakė Džefris.

Džo dvokė ne ką ne geriau nei prišvinkęs trisdešimties dolerių viešbučio kambarys, kur jie dabar buvo.

– Ar tikrai kondicionierius neveikia? – paklausė Džefris.

– Jeigu mes jį įjungsime, nieko negirdėsime, – priminė jam Nikas. – Raminkis, viršininke. Netrukus viską užbaigsim.

– Na, o kaip Atlanta? – paklausė Džefris.

Nikas dirstelėjo į Džo. Pašto dėžutė Grante, Dotės užrašyta kaip adresas kreditinei kortelei atsiųsti, pasirodė gryna apgaulė. Jie sužinojo, kad visa korespondencija, ateinanti į Grantą, beregint siunčiama kitu adresu – į Atlantos pašto skyrių. Džefris paprašė Niką įrengti ten sekyklą, tikėdamasis, jog anksčiau ar vėliau pasirodys Dotė.

– Viskas sutvarkyta, – atsakė Nikas. – Pranešiu, kai tik ką nors sužinosiu.

Sučirškė Džefrio mobilusis telefonas, ir jis nusisegė jį nuo diržo.

– Klausau.

– Sveikas, – tarė Frenkas. – Patersono žmona mirė šįryt, o jis tupi savo namelyje.

Džefris pajuto, kaip slūgsta įtampa. Gal Patersonas bus atšaukęs susitikimą?

– Ar tikrai?

– Žinoma, – atkirto Frenkas. – Jis net nenuėjo į ligoninę sūnaus aplankyti.

– Puiku, – tarė Džefris ir, išjungęs telefoną, persakė naujienas Nikui.

– Gal dabar susitiksim su Dote? – pakišo mintį Nikas. – Patersonas ne toks jau kvailas. Jis žino, kad yra sekamas.

Tą akimirką kažkas pabeldė du kartus į duris, paskiau, truputį luktelėjęs, dar kartą.

Džefris smuko į vonios kambarį, bet paliko duris praviras, kad neatkreiptų dėmesio. Jis susiraukė mažyčiame, prišvinkusiame kambarėlyje, tikriausiai nevėdintame nuo prezidento Niksono laikų.

– Sveikas, – kažkam tarė Džo.

Ir sučirpė kambario durys.

– Kas čia? – paklausė žmogus.

Džefris įtempė klausą, stengdamasis atpažinti balsą. Vienintelis tikras dalykas – balsas buvo ne Dotės Viver.

– Bičiulis, – tarė Džo. – Jam patinka mergytės.

– Mergytės, mergytės, – užtraukė Nikas. – Ar žinai, ką turiu galvoje, vaikine?

– Ką gi, nėra ko delsti, – šiurkščiu balsu tarė vyriškis. – Mano furgonas stovi šalia viešbučio. Eime.

Džefris palaukė, kol jie išėjo iš kambario, tada išlindo iš savo slėptuvės, stengdamasis prisiminti, kur girdėtas tas balsas, bet bergždžias darbas. Tačiau kiaurai pažliugo prakaitu. Džefris atpalaidavo liemenės diržą, apgailestaudamas, kad ją apsivilko, Saros prašomas. Jeigu ji būtų pagalvojusi, kad jis gali uždusti nuo karščio, tikrai nebūtų taip primygtinai reikalavusi.

Durys buvo pernelyg nešvarios, kad norėtum prie jų prisiglausti, tad Džefris suplukęs stovėjo, laukdamas Niko ženklo. Kad nesužlugdytų viso žygio, jie turėjo pasiimti siuntą, kitaip sakant, įsitikinti, jog furgonas prikrautas žurnalų.

Iš dyko buvimo Džefris ėmė mintyse skaičiuoti iki šimto. Kai priėjo iki šešiasdešimt penkių, išgirdo Niko klyksmą:

– Eikš čionai! Eikš čionai!

Džefris atstūmė duris ir iššoko, atkišęs revolverį. Nikas jau buvo patiesęs nepažįstamąjį ant žemės, ir Džefris pamatė tysant aukštą vyriškį juoda eilute ant sprando sunertomis rankomis.

– Nė iš vietos, prakeiktas iškrypėli! – sušuko Nikas, tikrindamas, ar jis neturi ginklo. – Ar turi ką nors pasislėpęs? – paklausė.

Dilba kažką sumurmėjo, ir Nikas spyrė jam.

– Ar turi? – pakartojo.

– Ne, – greit atsakė vyriškis.

Šalia stovėjo dar trys Džordžijos tyrimų biuro agentai, atstatę ginklus, tad Džefris, eidamas prie jų, įsikišo revolverį į dėklą.

Nikas vis dar buvo taip susijaudinęs, jog, kreipdamasis į Džefrį, suriko nesavu balsu:

– Ar tai tas pats žmogus? – paklausė. – Tas sušvinkęs pašlemėkas?

Džefris iš karto pastebėjo, kad tai ne Tedis Patersonas, be to, juk Tedis Patersonas – ne supermenas, kad galėtų akimoju atskrieti iš Granto į Ogastą.

– Apversk jį, – tarė Džefris, tebegniauždamas revolverio rankeną.

Nutvėręs už antrankių, Nikas taip staigiai apvertė vyriškį, kad Džefris išgirdo, kaip jam trakštelėjo raktikaulis.

– Liaukis! – sustaugė dilba.

Jis įtūžęs pažvelgė į Niką ir, nejučia nukreipęs akis į Džefrį, apstulbo, perbalo kaip popierius ir išsižiojo.

Džefris pagalvojo, kad jis irgi tikriausiai atrodo toks pat persimainęs.

– Manding, tu jį pažįsti? – paklausė Nikas.

Džefris negalėjo atgauti žado. Atsikrenkštęs keletą kartų, pagaliau tarė Nikui:

– Tai Deivis Fainas.

18

Broko laidojimo biuras buvo įsikūręs viename iš seniausių Granto namų. Geležinkelio depo vadovas kadaise pasistatė karalienės Viktorijos laikų stiliaus pilį su bokšteliais, tačiau jo viršininkai Atlantoje susidomėjo, iš kur jis gavo pinigų tokiam prestižiniam būstui. Džonas Brokas nusipirko namą per varžytynes už juokingai menką kainą ir netrukus rūsyje ir pirmame aukšte pradėjo laidojimo paslaugų verslą. Šeima gyveno viršutiniame aukšte. Denas Brokas kentė begalines savo draugų pašaipas nuo ankstyvo ryto, kai įlipdavo į mokyklos autobusą, sustojusį prieš jo namus, iki pavakarės, kai iš jo išlipdavo. Brokas iš mažens išmoko gintis, grasindavo, kad užkutens visus mirusiųjų rankomis, jeigu neduosią jam ramybės. Grasindavo visiems, išskyrus Sarą. Ji niekada nesityčiodavo iš jo, o važiuodama autobusu skaitydavo vadovėlius. Denas paprastai sėsdavosi šalia jos, nes visi kiti bijodavo, kad jis gali įvykdyti savo grasinimą.

Pirmame laidojimo biuro aukšte kabojo sunkios aksominės užuolaidos, grindys buvo išklotos žalia kilimine danga. Abiejuose ilgo koridoriaus galuose karojo dvidešimto amžiaus pradžios stiliaus sietynai su žvakėmis. Pasieniais rikiavosi ilgi suolai, tarp jų stovėjo stalai, ant jų – dėžutės su popierinėmis nosinėmis, ąsočiai su geriamu vandeniu ir švarios stiklinės. Koridoriaus pradžioje buvo dvi salės ir dar viena, mažesnė, priešais kambarį su karstų pavyzdžiais. Buvusioje virtuvėje buvo įrengta raštinė. Priėjusi prie sunkių ąžuolinių durų, Sara dusyk tyliai pabeldė. Niekas neatsiliepė. Ji pravėrė duris ir dirstelėjo į vidų. Prie rašomojo stalo sėdėjo užsikniaubusi Odra Brok, Deno motina. Sara išgirdo, kaip moteris negarsiai knarkia. Šalia jos stovėjo lėkštė su nebaigtu valgyti kepsniu. Ko gero, senutė nutarė nusnausti po pietų, dingtelėjo Sarai.

Sara ne kartą lankėsi Broko laidojimo biure ir pažinojo jį kaip savo kišenę, tad nusileido į rūsį, kur buvo balzamavimo kambarys. Lipdama siaurais mediniais laiptais, tvirtai laikėsi už turėklų ir žiūrėjo po kojomis. Prieš kelerius metus ji paslydo ir susimušė stuburgalį, paskui tris savaites kentė skausmus.

Nusileidusi laiptais, pasuko į kairę, praėjo pro karstų sandėlį ir atsidūrė erdvioje patalpoje – balzamavimo kambaryje. Visu pajėgumu dirbo siurblys, ir Sara jautė, kaip virpa sienos. Prie Greisės Paterson kūno sėdėjo Denas Brokas ir skaitė laikraštį, o balzamavimo mašina tuo metu siurbė kraują, vietoj jo pumpuodama chemikalus.

– Denai! – pašaukė Sara.

Brokas krūptelėjo, laikraštis iškrito jam iš rankų.

– Dieve! – nusijuokė jis. – O man pasivaideno, kad tai ji.

– Man žinomas šis pojūtis, – tarė Sara.

Nors ir išdirbusi lavoninėje dešimtį metų, ji visada nejaukiai jausdavosi, vėlų vakarą likusi ten viena.

Brokas pasikėlė nuo kėdės ir padavė jai ranką.

– Kuo galiu pasitarnauti, daktare Linton?

Sara abiem rankomis suspaudė jam delną.

– Turiu labai keistą prašymą, – tarė ji. – Gali man parodyti duris, jeigu jis tau nepatiks.

Jis palenkė galvą ir nustebęs pažvelgė į ją.

– Neįsivaizduoju, ko galėtum prašyti, Sara, kad išdrįsčiau taip su tavimi pasielgti.

– Tai va, – tarė ji, nepaleisdama jam rankos. – Iš pradžių tave paklausiu, o tu spręsk.

Klinikoje virė darbas, kai Sara įėjo į vidų pro užpakalines duris. Ji nuėjo tiesiai į registratūrą ir, nė nepasisveikinusi, paklausė Nelės:

– Ar Džefris neskambino?

Nelė smailiai nusišypsojo.

– Ar skaniai papietavote, daktare Linton?

– Pietus teko atidėti, – nieko neaiškindama, tarė Sara: Nelė jau seniai buvo jai užsiminusi, kad jai nemalonu, jog Sara dirba lavoninėje.

– Skambino jis ar ne? – vėl paklausė Sara.

Nelė papurtė galvą.

– Šiaip ar taip, girdėjau kažką apie Dotę Viver.

Sara kilstelėjo antakį.

– Kas atsitiko?

– Tai va, Dinė sako girdėjusi policininkus kalbant, kad Dotė prikišusi nagus prie Leisės Paterson pagrobimo.

Sara vos susivaldė nesuvaitojusi. Beveik visą gyvenimą praleidusi Grante, ji ligi šiol negalėjo atsistebėti, kaip greitai mieste sklinda gandai.

– Nereikia tikėti paskalomis, – tarė ji Nelei, nors labai nustebo, kad gandai artimi tiesai. Nežinia, ką pasakys žmonės, kai paaiškės, kad Dotė Viver iš tiesų buvo Vanda Dženings. Sara pati tik vargais negalais susitaikė su tuo faktu, ką jau kalbėti apie tai, jog, atlikus skrodimą laidotuvių biure, paaiškėjo, kad Greisė Paterson neseniai pagimdė kūdikį.

– Žinoma, ponia daktare, – šelmiškai šypsodama, atsiliepė Nelė.

Ji skaitė Saros mintis ne ką blogiau nei Ketė Linton.

– Ar dar kas nors skambino, kai manęs čia nebuvo?

– Trys niurzgliai ligoniai, – atsakė Nelė, paduodama jai keletą popieriaus lapelių.

– Kada ateis mano pirmasis ligonis? – paklausė ji, akimis permetusi žinutes.

– Po penkių minučių turėtų pasirodyti Džordanai, – tarė Nelė. – Turėjo ateiti pusę antros, betgi jūs žinote, Gilijana visada vėluoja.

Sara dirstelėjo į rankinį laikrodėlį, stebėdamasi, kad Džefris dar neskambino. Nejaugi neužteko vienos valandos Tedžiui Patersonui suimti, juo labiau kad faktiškai tuo turėjo užsiimti Nikas? Ji buvo pati beskambinanti, bet apsigalvojo: Džefriui tikriausiai nepatiktų, kad ji tikrina jį, nors ir prasimesdama svarbia dingstimi.

– Einu atsinešti kokakolos, – tarė ji Nelei. – Tuoj grįšiu.

Eidama koridoriumi, ji dirstelėjo į rankinį laikrodėlį. Paskaičiavusi sumetė, kad Džefris grįš į Grantą ne vėliau kaip po valandos.

Įėjusi į septintą kabinetą, ji uždegė šviesą. Pastaruosius dešimt metų jie naudojo šį kabinetą kaip sandėlį. Nelyginant bibliotekoje čia rikiavosi lentynos. Sara jau nebeprisiminė didumos čia laikomų daiktų.

Atidariusi šaldytuvą, nusikeikė: nebeliko nė vienos skardinės su dietine kokakola. „Eliotas“, – suniurzgė ji, nes jis visada vogė produktus iš šaldytuvo. Ji atidarė šaldiklį ir nė kiek nenustebo, neradusi nei savo pirktų „Dove“ šokolado plytelių, nei šaldytų pietų. Beje, kai ką rado. Eliotas kaip paprastai šaldiklyje sąžiningai paliko tuščias dėžutes ir popieriukus.

– Aš jį nudėsiu! – sušuko Sara, užtrenkdama šaldytuvo dureles.

Ji nuėjo koridoriumi, jausdama, kaip smogia į galvą pastarąją savaitę susikaupęs pyktis. Stabtelėjusi prie savo kabineto, pagalvojo, kad būtų negražu išlieti ant Elioto visą pagiežą, nors jis ir šeškas, vagiantis jos šokoladukus.

– Luktelk, – tarė ji Nelei, nešančiai visą šūsnį ligonių kortelių.

Įėjusi į savo kabinetą, ji užsidarė duris. Apžvelgė mažytę patalpą, nuotraukas, prisegtas ant sienos, kol žvilgsnis užkliuvo už Leisės Paterson. Nuotrauka buvo daryta prieš kelerius metus, mergaitės plaukai tuomet buvo trumpesni. Palyginti su mokykline nuotrauka, išsiuntinėta po visą šalį, Leisė atrodė visiškai kitokia. Įprastas dalykas – paaugliai per kelerius metus neatpažįstamai pasikeičia. Papilnėja arba sulysta. Plaukai pašviesėja arba patamsėja. Išsišauna skruostikauliai, sušvelnėja smakro linijos. Dotė Viver – ar kuo ji ten vardu – dabar turėjo kozirį: Leisė galėjo gerokai pasikeisti. Savaime suprantama, tam, kas išnaudoja mergaites, tai bus ne į naudą. Kas atsitiks Leisei, kai ji nebetiks tam verslui? Ar ji seks savo motinos pavyzdžiu ir prekiaus vaikais? Ar stengsis ištrūkti iš Dotės žabangų?

– Daktare Linton! – Į duris pasibeldė Nelė. – Viršininkas skambina.

Puolusi prie stalo, Sara pakėlė ragelį.

– Džefri! – sušuko ji viltingu balsu.

– Mes jos neradome, – tarė jis, nevilties palaužtas.

Sara bandė nuslėpti nusiminimą. Kuo daugiau laiko prabėga, tuo mažiau vilčių rasti mergaitę.

– Laimė, kad tau nieko bloga neatsitiko, – tarė ji. – Ar Tedis nesipriešino suimamas?

– Tai buvo ne Tedis, – tarė jis ir pasakė, kas suimtas.

Sarai pasirodė, kad ji nenugirdo.

– Pastorius?

– Aš tau paskambinsiu vėliau. Gerai?

– Gerai, – tarė ji ir padėjo ragelį.

Sara vėl apžvelgė savo kabinetą. Rado abiejų Deivio Faino vaikų nuotraukas po kairei nuo Leisės, paskiau perbėgo akimis kitas: mergaites, kurios dainavo Deivio diriguojamame chore, jo treniruojamą softbolo komandą. Sunku pasakyti, kiek vaikų buvo patikėta Deiviui Fainui. Sunku pasakyti, kelių vaikų pasitikėjimą jis apvylė.

19

Deivis Fainas paprašė Biblijos ir, uždėjęs ant jos dešinę ranką, neveizdžiomis akimis įsispitrėjo į Niką Šeltoną. Atrodė, kad jis visiškai nesuvokia, kodėl čia atsidūrė.

– Aš myliu vaikus, – tarė Fainas. – Aš visada mylėjau vaikus.

Nikas atsilošė su visa kėde, linguodamas ant jos užpakalinių kojų.

– Žinoma, dvasiškasis tėve.

Džefris tylėjo, nes Deivis Fainas buvo Niko grobis. Jam niežėjo rankos prikulti pastorių. Galvoje be perstojo dūzgė mintis, kad Dotė tebėra laisvėje ir dievaižin ką išdarinėja su Leise Paterson, o šis prakeiktas iškrypėlis, sėdintis kitapus stalo, – vienas tų, kurie padėjo jai pasprukti.

– Na, pasek man savo pasaką, – tarė Nikas, patraukdamas pečiais.

Fainas spoksojo į Bibliją, lyg semdamasis iš jos jėgų. Jam prakaitavo rankos, ir Džefris matė, kaip plečiasi drėgmės dėmė ant juodo viršelio.

– Jau penkiolika metų dirbu bažnyčioje, – tarė Fainas. – Aš užaugau Grante. Čia ir buvau krikštytas.

Nikas dar labiau atsilošė su visa kėde, laukdamas tęsinio.

– Susituokiau šičia, – toliau kalbėjo Fainas. – Čia pakrikštijau abu savo vaikus.

Stojo tyla. Džefris pažvelgė į Deivį Fainą. Jis buvo vienas tų, kurie vadinami bendruomenės šulais. Fainas dirbo savanoriu, savaitgaliais išvežiodavo pensininkams maistą. Treniravo mergaičių softbolo komandą, o jo vaikai žaidė softbolą jaunių lygoje.

Džefris prasisegė apykaklę, mąstydamas apie mergaites, su kuriomis Fainas kas dieną bendravo, ir nejučia vėl sugniaužė kumščius.

– Aš niekada nesu jų palietęs, – tarė Fainas, lyg įspėjęs Džefrio mintis. – Suprantu, jog tai nuodėmė. Puikiai suprantu. – Jis perbraukė nykščiu per Biblijos nugarėlę. – Aš meldžiau Dievą, kad suteiktų jėgų, ir Dievas man jų suteikė.

Nikas susinėrė rankas, ir Džefris įsivaizdavo, kas vyksta jo širdyje. Nikas nesiskelbė esąs religingas, bet Džefris žinojo, kad jis kiekvieną sekmadienį eina į bažnyčią. Tarp auksinių pakabukų ant krūtinės jam kabojo kryželis su deimantu vidury.

– Aš niekada nesu lietęs vaikų, – neatlyžo Fainas. – Niekada nesu skriaudęs berniukų.

– Ar tu supranti, kad mes negalime tikėti tavo žodžiais, – tarė Nikas.

Fainas tarsi pasipiktino, išgirdęs, kad juo netikima.

– Kaip gyvas nebūčiau lietęs savo sūnaus, – gynėsi jis. – Niekada.

– Mes žinome, kad tu domiesi anaiptol ne berniukais, – tarė Nikas. – Bet tu turi suvokti, kad mums reikia viską patikrinti.

Fainas vis dar spoksojo į Bibliją.

– Aš niekada nebūčiau taip pasielgęs, jeigu ji nebūtų prašiusi.

– Ar Dotė Viver? – pasitikslino Nikas.

– Dženė buvo tokia miela mergaitė. Ji spinduliavo šviesą. Tikrąją šviesą, Viešpaties jai dovanotą. – Faino lūpas iškreipė šypsena. – Ji giedojo kaip angelas. Dievaži. Jos balsu kalbėjo Viešpats.

– Taip, – pritarė Nikas. – Kalbėjo, kas be ko.

Fainas griežtai pažvelgė į jį, lyg reikalaudamas sau didesnės pagarbos. Regis, jis nesuvokė, kad yra policijos skyriuje ir turės ilgus metus praleisti kalėjime.

– Kaip atsitiko, kad į tave kreipėsi Dotė? – paklausė Džefris.

Fainui, atrodo, palengvėjo, išgirdus Džefrio klausimą.

– Ji ne tiek priprašė mane, kiek sugundė, – tarė jis. – Adomas niekada nebūtų ragavęs uždrausto vaisiaus, jeigu jo nebūtų sugundžiusi Ieva.

– Manding, čia neapsieita be žalčio.

– Nieko panašaus, – apsiniaukė Fainas. – Man niekada nerūpėjo seksas.

– Bet judu mylėjotės, – tarė Nikas.

Fainas prikando lūpą.

– Iš pradžių ne, – tarė. – Man patikdavo tiesiog su ja pabūti. – Patylėjęs pridūrė: – Dotė leisdavo man vestis ją į kiną, o kartais mes važiuodavome į Meikoną nupirkti jai drabužių. – Jis dirstelėjo į Džefrį ir Niką, lyg tikėdamasis pritarimo. – Jos tėvas pametė šeimą, – pridūrė jis. – Aš stengiausi jį pavaduoti, kad ji jaustųsi mylima ir geidžiama.

Nikas tylėjo. Džefris matė, kaip įsiręžia jo rankų raumenys.

– Aš tiesiog norėjau ją globoti, patarti jai.

– Ir kaip sekėsi? – paklausė Nikas, nesistengdamas nuslėpti priešiškumo.

– Aš suprantu, ką jūs galvojate, bet taip nebuvo. Buvo visiškai kitaip.

– Na, o kaip buvo? – vargais negalais valdydamasis paklausė Džefris.

– Tai buvo… – Fainas skėstelėjo rankomis. – Tai buvo meilė. Man malonu klausytis vaikų, tenkinti jų norus ir poreikius.

– Ar ji pati panoro su tavim pasimylėti? – paklausė Nikas.

Fainas nuleido rankas.

– Aš niekada nebūčiau drįsęs jos paliesti, tokių ketinimų vedamas. Man tiesiog būdavo gera su ja bendrauti.

– Ir kas gi pasikeitė? – paklausė Džefris.

– Dotė. – Jis išspjovė šį žodį kaip nuodus. – Aš dažnai svajodavau apie tai, bet ne su Džene, o su kitomis mergaitėmis. Su mergaitėmis, kurias matydavau mieste.

Jis sumirkčiojo, ir Džefris nustebo, kaip greitai tokie žmonės ima savęs gailėtis. Jie niekada nesigaili nuskriaustų vaikų.

– Bet aš visada tenkinausi savo svajonėmis, – tarė Fainas. – To man visada užtekdavo. – Jis prabilo įtaigiu balsu: – Aš didžiuojuosi savo šeimyniniu gyvenimu. Myliu žmoną ir sūnus.

– Kas be ko, – tarė Nikas, atgavęs ironišką toną.

Fainas papurtė galvą.

– Jūs nesuprantate.

– Paaiškink man, Deivi, – persilenkęs per stalą, tarė Džefris. – Aš noriu suprasti.

– Ji buvo labai protinga mergaitė, tokia iškalbi. – Jis vėl paėmė į rankas Bibliją. – Ji skaitydavo su manimi Bibliją. Mudu melsdavomės. Mudu puikiai suprasdavome vienas kitą.

Džefris dirstelėjo į Bibliją. Širdies gilumoje Džefris visada tikėjo gėriu ir blogiu, tačiau niekada neteikdavo tiems žodžiams biblinės prasmės. Išvydus Deivio Faino ranką ant Biblijos, jo pasakojimas apie Dženės Viver gundymą pasirodė jam kaip pati didžiausia šventvagystė.

– Gerai, judu melsdavotės, – tarė Nikas. – Tai kas gi įvyko, kad viskas pasikeitė?

Fainas padėjo knygą ant stalo.

– Dotė kalta, kad viskas pasikeitė, – tarė jis. – Kartą ji pakvietė mane atvažiuoti vidury nakties.

– Kada tai buvo?

– Apie Padėkos šventę, – tarė jis. – Pernai.

– Na ir kas atsitiko? – paklausė Džefris, manydamas, jog pašlemėkas tikriausiai meluoja.

– Atvažiavau pas juos į namus, nes ji pasakė, kad Dženė blogai jaučiasi. Pasakė, kad mergaitė kaip nesava ir nori su manimi pasikalbėti. – Jo akys pritvino ašarų. – Aš buvau jos draugas ir negalėjau neatsiliepti į pagalbos šauksmą.

Džefris linktelėjo, kad jis kalbėtų toliau, stengdamasis neprisiminti rentgeno nuotraukos, kurioje Sara parodė jam dubens kaulo lūžį. Mergaitė buvo žvėriškai išžaginta. Tai buvo Deivio Faino darbas.

Deivis atsikrenkštė.

– Anksčiau aš niekada nesilankiau jų namuose. Dženė visada manęs laukdavo priebutyje ant laiptų. – Jis nusišluostė ašaras atgalia ranka. – Kai aš atvažiavau, Dotė nuvedė mane į antrą aukštą. Ten buvo Dženės kambarys.

Fainas nutilo. Nei Džefris, nei Nikas neragino jo pasakoti toliau. Po užsitęsusios valandėlės jis ėmė pasakoti nuo tos vietos, kur buvo sustojęs.

– Mes ištvirkavome, – tyliai tarė jis. – Man gėda prisipažinti, kad mes ištvirkavome.

– Tu ištvirkavai, – metė jam Džefris, pabrėždamas pirmą žodį.

– Taip, – sutiko Fainas. – Aš ištvirkavau.

– Ar judu santykiavote tik Dženės kambaryje? – paklausė Džefris, manydamas, kad tik dėl to Dotė nutarė neiškraustyti Dženės kambario. Vienintelis įkaltis, kurį jie rado, turėjo nukreipti dėmesį į Deivį Fainą.

– Taip. – Jis nurijo seiles. – Tik jos kambaryje.

Vyrai vėl nutilo. Fainas sėdėjo susimąstęs. Jis puikiai nupiešė save kaip bejėgišką auką. Trylikametė mergaitė gal ir būtų tuo patikėjusi, tačiau kuo labiau teisinosi Fainas, tuo labiau Džefris troško jį nudėti.

– Dotė fotografavo, – pagaliau tarė Fainas. – Apie tai sužinojau vėliau. – Jis liūdnai prunkštelėjo. – Rytojaus dieną ji atnešė nuotraukas į bažnyčią ir pagrasino, kad jas parodys, jeigu nedarysiu to, ką ji man įsakys.

– Ir ko ji norėjo?

– Vežioti žurnalus, – tarė jis. – Aš vežiodavau juos bažnyčios furgonu. – Jis delnu užspaudė sau burną. – Viešpatie, atleisk man, aš vežiojau juos bažnyčios furgonu.

Džefris susinėrė rankas, stengdamasis nusiraminti. Nikas Šeltonas buvo toks įsiutęs, kad nuo jo kilo garas. Kaip tas šlykštus iškrypėlis gali maldauti Dievo malonės? Deivis Fainas labiau gailėjosi savęs nei išžagintos mergaitės!

– Kur dabar Dotė? – paklausė Džefris.

– Nežinau, – tarė Fainas, dėl visa ko plekšnodamas per Bibliją. – Kaip Dievą myliu.

– Kada matei ją paskutinį kartą? – paklausė Džefris, suvokdamas, jog nevalia juo tikėti.

– Pirmadienį. Jos namuose buvo Markas. Jie viską kraustė, dažė sienas. Išgabeno spausdinimo mašiną.

– Kur viską pervežė?

– Nežinau, – atsakė jis ir, regis, nemelavo. – Viską krovė į sunkvežimį be numerių.

– O paskiau?

– Ji liepė man paskutinį kartą išvežioti prekes, kitaip nusiųsianti nuotraukas į policiją.

– O ką žinai apie Leisę Paterson?

Džefris nepastebėjo, ar kas nors šmėkštelėjo Faino akyse.

– Nieko nežinau, – atsakė jis. – Dotė man to nesakė. Tokių dalykų ji man nepatikėdavo. Aš dariau tik tai, ką ji man liepdavo. Kad apsaugočiau savo šeimą. Vaikų ir žmonos gyvybę.

– Kada paėmei žurnalus? – paklausė Džefris, susinerdamas rankas.

– Aną naktį, – atsakė jis. – Sukroviau juos bažnyčios rūsyje.

– Ar jau žinojai, kad turėsi važiuoti į Ogastą?

– Ne, – jis stipriai pakratė galvą. – Ji paskambino man vakare. Man regis, mobiliuoju telefonu.

– Sakei, kad paskutinį kartą matei ją pirmadienį, – priminė Džefris.

– Taip, paskutinį kartą, – linktelėjo Fainas. – Jūs klausėte, kada paskutinį kartą ją mačiau, o ne kada paskutinį kartą su ja kalbėjausi.

Džefris praleido jo žodžius pro ausis.

– Ką ji sakė?

– Sakė, kokiame viešbutyje ir kelintą valandą turėsiu susitikti su Džo, pasakė slaptažodį. – Patylėjęs Fainas pridūrė: – Pasakė, kad bus kažkur netoliese, seks mane.

– Ir tu tuo tiki? – paklausė Nikas. – Tu manai, kad ligi šiolei ji tebėra mieste?

Fainas patraukė pečiais.

– Iš jos visko galima tikėtis, – tarė.

– Pavyzdžiui, ko? – paklausė Džefris. Fainui neatsakius, vėl paklausė: – Kaip tu manai, ką ji ketina daryti su Leise Paterson?

Fainas nusisuko.

– Nežinau, ką ji daro. Aš buvau susijęs tik su Džene.

Džefris pažvelgė į pastorių, stengdamasis jį perprasti. Fainui labai sekėsi pateisinti savo poelgius, ko gero, jam netgi pavyktų apgauti melo detektorių. Džefris labai abejojo, kad vyriškis savo santykius su Džene Viver būtų laikęs smerktinu dalyku.

– Man žinoma, kad Dotė neturi pinigų, – staiga prabilo Fainas. – Sakė, kad teks kaip nors laikytis iki artimiausių įplaukų. – Paskiau, stengdamasis išsiteisinti, sušuko: – Ji mane šantažavo. Aš neturėjau kitos išeities.

Džefris nekreipė dėmesio į jo žodžius, prisiminęs Dotės pašto dėžutę Atlantoje. Dotė nežinojo, kad jiems paaiškėjo jos piniginiai reikalai. Ji jautėsi saugi. Galimas daiktas, jiems pasiseks ją sučiupti anksčiau, nei ji spės ištvirkinti dar vieną vaiką ar parduoti Leisę Paterson.

– Taigi, šįryt tu susikrovei žurnalus į bažnyčios furgoną ir iškeliavai į Ogastą? – paklausė Nikas.

– Mane kankino bloga nuojauta, – tarė Fainas, sklaidydamas Bibliją. – Ko gero, net troškau pagaliau įkliūti. Nebegalėjau gyventi su tokia našta ant širdies.

– Markui irgi pabudo sąžinė, – tarė Džefris.

– Markas! – suprunkštė Fainas. Tą vardą ištarė, nelyginant kalbėdamas apie šėtoną.

Nikas susižvelgė su Džefriu.

– Ar žinote, kodėl Dženė norėjo jį nušauti? – išsiviepęs paklausė juos Fainas. – Todėl, kad jis irgi norėjo su ja daryti tą patį.

– Ką daryti?

– Jam tai labai patiko, – tarė Fainas. – Marko dėl to nė kiek negraužė sąžinė.

– O tave graužė? – atrėžė Nikas.

Fainas apsimetė negirdėjęs klausimo.

– Sakai, kad Markui patiko pozuoti, ką? – paklausė Džefris, prisiminęs Marko nuotrauką aptiktuose žurnaluose, skausmingą jo veido išraišką. Vargu ar vaikai taip atrodo, darydami tai, kas jiems patinka.

– Jam ne tik patiko. Jis gyventi be to negalėjo. – Fainas kaukštelėjo krumpliu į stalą. – Nedaug trūko, kad jis būtų ėmęs lipti ant savo sesers. Dženė tai žinojo. Nors ir kaip žiauriai Patersonai su ja elgėsi, ji žinojo, kuo tapo Markas. Žinojo, kad galų gale jis ims žaginti Leisę. – Pastorius sušnirpštė, lyg tramdydamas ašaras. – Dženė bandė apsaugoti Leisę nuo to galvijo.

– Ar turi įrodymų? – paklausė Džefris.

– Greisė jį išmokė tų dalykų, kai jis buvo šešerių, – tarė Fainas. – Ilgai laukti nebūtų reikėję. Dženė tai suprato.

– Tu net suvokti negali, kuo galų gale būtų tapęs Markas, – tarė Džefris. – Jeigu kiekvienas paauglys, žaginamas tokio išgamos kaip tu, užaugęs ima lįsti prie vaikų…

– Jūs nepažįstate Marko, viršininke Toliveri, – pertraukė jį Fainas. – Patikėkite manimi, jis imtų tvirkinti vaikus kaip ir jo motina. – Papurtęs galvą, jis piktai suprunkštė: – Jo mokytoja buvo aukščiausios kvalifikacijos…

– Juk jis dar vaikas, – paprieštaravo Džefris.

Fainas pakėlė pirštą, lyg norėdamas pamokyti Džefrį.

– Jis jau buvo subrendęs. Būtų galėjęs liautis.

– Ir tu būtum galėjęs! – riktelėjo Nikas.

Žodžiai pasiekė tikslą; Fainas pažvelgė į Bibliją, papūtęs lūpas kaip be reikalo užsipultas žmogus.

Stojo tyla. Atrodė, jog visi drauge atsikvėpė.

– Ar tu išdėstei Dženei savo teorijas apie Marką? – stengdamasis kalbėti kuo ramesniu balsu, paklausė Džefris. – Gal kaip tik todėl ji ir panoro jį nušauti?

Fainas nepakėlė akių nuo Biblijos.

Jo tylėjimą Džefris palaikė pritarimu.

– Ką dar tau liepdavo daryti Dotė?

– Tik vežioti žurnalus.

– Ne, anksčiau.

– Liepdavo ateiti, kai darydavo nuotraukas, – atsakė jis. – Aš nenorėjau, bet jos rankose buvo mano gyvybė. – Jis ištiesė rankas, lyg stengdamasis taip patvirtinti savo žodžius. – Jeigu nuotraukas pamatytų žmonės, man būtų galas. Ir man, ir žmonai, ir vaikams… – Iš akių jam ištryško ašaros. – Aš esu atsakingas…

– Ar daug sykių tave fotografavo?.. – paklausė Džefris, stebėdamasis jo kvailumu. O gal jis anaiptol ne toks kvailas, kaip atrodo, gal jam tai patiko?

Fainas linktelėjo.

– Aš nenorėjau. Ji… – Jis bandė surasti tinkamą žodį. – Ji mėgaudavosi žemindama kitus. Jai tai būdavo didžiausias malonumas.

– Kaip ji žemindavo tave?

– Ji žinojo, kad man nepatinka berniukai, ir liepdavo man su jais santykiauti.

– Santykiauti su Marku Patersonu?

Jis linktelėjo ir pirmąsyk paraudo iš gėdos.

– Tai, kas būdavo tarp mudviejų su Džene, buvo… kažkas ypatinga. Žinau, jūs nesuprasite, bet mudu kažkas siejo. Kažkoks ryšys… – Jis užsidengė akis rankomis. – Ji buvo mano pirmoji… Aš ją labai mylėjau.

– Užsičiaupk, – nutraukė jį Džefris. – Liaukis, Deivi, arba, dievaži, nudėsiu tave vietoje, kad nešvariu liežuviu nedergtum meilės vardo.

Fainas kilstelėjo akis, ko gero, įsižeidęs, kad niekas jo neužjaučia.

– Kodėl nutrūko jūsų santykiai? – paklausė Džefris. – Su Džene? Kodėl nustojai su ja santykiauti?

– Ji mane atstūmė, – atsakė jis ašarų pritvinusiomis akimis. – Pasakė, kad nebenori turėti su manimi nieko bendra. – Jis garsiai sušnirpštė. – Po tų nuotraukų… Nežinau… Turbūt tą vakarą Dotė ką nors parodė Dženei.

– Parodė, kad tu niekuo nesiskiri nuo kitų, – tarė Džefris, neabejodamas, kad tokia moteris kaip Dotė galėjo viską padaryti.

– Tai netiesa, – atrėmė Fainas. – Aš mylėjau Dženę. Ji man buvo be galo brangi.

– Todėl ir atėjai pas ją po išvykos per Kalėdų atostogas?

– Man pasirodė, kad ji serga, – tarė Fainas. – Nežinojau, kas jai atsitiko, o Dotė neleido man su ja susitikti. Aš netgi sutikau pozuoti, kad tik ji įsileistų į namus, kad tik pamatyčiau, ar Dženė neserga, bet, pasirodo, tuo metu ji buvo Greisės namelyje.

Džefris sugriežė dantimis, neabejodamas, kad Fainas ėjo pas Dotę, pasiryžęs tvirkinti kitus vaikus. Tai, kad Fainas nuoširdžiai tikėjo mylėjęs Dženę Viver, buvo aiškus įrodymas, jog jam pasimaišęs protas.

– Na, o Greisė Paterson? – paklausė Nikas. – Koks buvo jos vaidmuo?

Fainas išsiviepė, išgirdęs tą vardą.

– Ji dar bjauresnė nei Dotė. Ji – šlykštynė.

– Kodėl?

– Ji tokius dalykus išdarinėjo! – Fainui net balsas prikimo. – Tedega pragare už savo nuodėmes.

– Ar Dotė drauge su Greise tuo vertėsi? – paklausė Džefris, nesileisdamas į kalbas.

Jis linktelėjo.

– Daugiausia nuotraukų darydavo Greisė. Dotė labiau tvarkė finansus. – Patylėjęs jis pridūrė: – Pozas sugalvodavo Greisė. Prieidavo, grabinėdavo vaikus. Sakydavo, kad kuo daugiau sadizmo, tuo geriau.

– Ar Dotė to nedarydavo?

– Ji mokėjo taip fotografuoti, kad viskas atrodytų tikroviškai. Romantiškai. Dotės nuotraukos išeidavo švelnios, o Greisės – žiaurios. – Jis susijaudinęs apsilaižė, stengdamasis įrodyti, kad kaltos moterys, o jis beveik niekuo dėtas. – Jos buvo senos pažįstamos.

– Ar jos pasakojo tau apie tai?

– Ne, ne jos, – atsakė jis. – Dženė. Dženė pasakojo, kad jiedvi su motina kilnojosi iš vieno miesto į kitą. Ir visur, kur tik jos nuvažiuodavo, bent kartą per mėnesį apsilankydavo Greisė.

– Na, o Tedis Patersonas? – paklausė Džefris.

Fainas papurtė galvą.

– Jeigu jis būtų sužinojęs, būtų visus mus užmušęs.

Nikas nustebo.

– Ką, jis nežinojo?

– Aišku, ne, – atrėžė Fainas. – Mes tvarkydavome visus tuos reikalus, kai jis būdavo išvažiavęs. Jis tolimųjų reisų vairuotojas.

Nei Nikas, nei Džefris negalėjo tuo patikėti.

– Jis nevežiojo žurnalų, ką?

– Greisė nieko jam nesakė, – tarė Fainas. – Jis buvo ne toks.

– O koks žmogus jai tiko? – paklausė Nikas.

Fainas vėl pažvelgė į Bibliją.

– Manding, kaip aš. Žmogus, mylintis vaikus.

– Žmogus, skriaudžiantis vaikus, – pataisė Nikas.

– Aš jų neskriaudžiau.

– Neskriaudei? – paklausė Džefris, persisverdamas per stalą. – Gal tu man paaiškintum, kas sulaužė dubens kaulą trylikametei mergaitei?

– Būta ir daugiau vyrų, – pareiškė Fainas, nė kiek nenustebintas Džefrio žodžių.

– Vadinasi, kiti vyrai nebuvo tokie švelnūs kaip tu, ar ne? – paklausė Džefris.

– Ne visi.

– Tikrai? – nepatikliai paklausė Džefris. – Pasižiūrėk į save, Deivi, koks tu dilba! Gal norėtum, kad perskaityčiau skrodimo aktą ir pasakyčiau, kiek centimetrų Dženė buvo mažesnė už tave?

Fainas atsikrenkštė, bet nepasakė nė žodžio. Pasiėmė nuo stalo Bibliją ir priglaudė prie širdies. Džefris įdėmiai žiūrėjo į jį, lyg stengdamasis kažką prisiminti. Staiga jis pamatė… jungtuvių žiedą ant Deivio kairės rankos. Prieš akis nušvito nuotrauka, matyta žurnale: ranka, tvirtai laikanti Dženę už pakaušio, myganti galvą žemyn, kad jis pasimėgautų…

– Šunsnuki! – suriko Džefris ir persisvėrė per stalą. Susimušė kelį į stalo kraštą, bet, nekreipdamas dėmesio į skausmą, abiem rankomis griebė Bibliją.

– Džefri! – sukliko Nikas, stengdamasis atitraukti Džefrį.

– Šunsnuki! – išliedamas pyktį, suriko Džefris ir išplėšė Bibliją pastoriui iš rankų. Nikas taip stipriai patraukė jį atgal, kad jis šleptelėjo ant kėdės. – Aš mačiau nuotraukas, galvijau. Mačiau, ką tu jai darei. Mačiau, kaip tu ją žaginai.

Džefris atsistojo ir, žiūrėdamas per stalą, parodė į Bibliją.

– Tu esi jos nevertas, – tarė. – Tai, ką tu darei su vaikais… Tai, ką darei su ja…

– Juk aš tik su Džene… – bandė teisintis Fainas, nesikeldamas nuo kėdės.

Džefris buvo beeinąs aplink stalą, bet susivaldė, taręs sau, kad Fainas to nevertas.

– Juk aš tik su Džene… – pakartojo Fainas.

– Tu fotografavaisi su savo sušiktu jungtuvių žiedu, – tarė Džefris, dėdamas Bibliją ant stalo. – Aš mačiau jį mažų mažiausia dešimtyje nuotraukų su įvairiais vaikais. – Jis apėjo aplink stalą, aikčiodamas dėl sumušto kelio. – Tu, nusmurgęs iškvėšėli!

– Jūs neturite teisės taip su manimi kalbėti, – pareiškė Fainas.

Džefris griebė jį už pečių ir atplėšė nuo grindų.

– Tu džiaukis, kad aš su tavimi tik šneku, o ne snukį lyginu.

– Tai policijos smurtas, – nenusileido Fainas, taisydamasis kelnes. – Aš reikalauju advokato.

– Badis Konfordas per kilometrą prie tavęs neprieis, – tarė Džefris.

– Aš turiu kitą advokatą, – tarė Deivis, kišdamasis į kelnes išsipešusius marškinius. – Iš Atlantos.

– Tą, kuris gina tokius pat iškrypėlius kaip jis, – tarė Nikas. – Tikriausiai vietoj honoraro ima nuotraukas.

Fainas nusišypsojo ir pirmą kartą pasirodė toks, koks yra iš tikrųjų.

– Arba mergytes.

Džefris pajuto, kaip įsiręžė pečių raumenys ir apėmė žvėriškas noras griebti jam už gerklės, bet susitvardė, pagalvojęs, kad Fainas tikriausiai žino daugiau, nei pasakė.

– Sėsi į kalėjimą, – tarė Džefris pastoriui. – Ar žinai, kas atsitinka kalėjime tokiems pašlemėkams kaip tu?

– Liaukitės! – šūktelėjo Fainas. – Aš žiūriu televizorių ir žinau, kad paistot nesąmones.

– Nesąmones? – įsiterpė Nikas. – Ar žinai, kad kiekvieną rytą tavo apatinės kelnės bus permirkusios krauju?

Fainas nutaisė ramią išraišką.

– Nė nemanau sėsti į kalėjimą.

– Ir kaip išsisuksi? – paklausė Nikas.

– Galiu pasiderėti, – šypsodamasis atsakė Fainas.

– Ką galėtum pasiūlyti mainais? – paklausė Džefris, stengdamasis kalbėti kuo atsainiau. Jeigu Fainas įsivaizduoja, kad jis gali primesti jiems savo valią, jis nieku gyvu nepasakys to, kas jam žinoma.

– Palauksim, kol ateis mano advokatas, – tarė Fainas ir atkišo rankas, kad Džefris užsegtų jam antrankius. – Kol čia nėra mano advokato, nepasakysiu daugiau nė žodžio.

– Verčiau pagalvok apie bendrą kamerą, – tarė Džefris, dėdamas jam antrankius.

– Neduok Dieve! – atsiduso Nikas. – Bendra kamera.

– O kas čia tokio? – paklausė Fainas baimingu balsu.

– Kalėjimas, ir tiek, – atsakė Džefris, užsegdamas antrankius ant riešų.

– Kalėjimas – nebloga vieta, – tarė Nikas. – Kai kuriems vaikinams, sėdintiems kalėjime, vaikystėje pasitaikydavo susidurti su tokiais tipais kaip tu.

Fainas staigiai atsigręžė.

– Ką tai reiškia?

Džefris nusišypsojo, stumdamas Fainą durų link.

– Tai reiškia, kad, belaukdamas, kol iš Atlantos atkeliaus tavo šaunuolis advokatas, turėsi užtektinai laiko su savo kameros draugais pašnekučiuoti apie meilę.

– Luktelėkit! – Fainas sustojo kaip įdiegtas, nors ir kaip Džefris bandė jį stumti. – Aš noriu vienutės, – pareiškė jis, lyg neabejodamas, kad turi teisę to reikalauti.

– Nieko nebus, šlykštus iškrypėli, – tarė Džefris ir taip stipriai jį pastūmė, kad jis būtų pargriuvęs, jei Nikas nebūtų jo sulaikęs.

– Toks įstatymas, – neatlyžo Fainas. – Jūs negalite uždaryti manęs į bendrą kamerą.

– Galiu daryti ką tinkamas, – atsakė Džefris.

– Luktelėkit! – suspigo Fainas, vos tverdamas iš baimės. – Jūs neturite teisės.

– Turiu, – atsakė Džefris ir, griebęs už pakarpos, išstūmė Fainą iš kabineto.

– Ne! – sužviegė Fainas, bergždžiai bandydamas įsikabinti į duris.

– Tu nori man ką nors pasakyti, Deivi? – paklausė Džefris, vilkdamas jį koridoriumi.

– Gelbėkit! – suriko Fainas, išvydęs iš tualeto išeinant policininką. Šis dirstelėjo į Fainą, paskiau į Džefrį ir nuėjo, lyg nieko ypatinga nepastebėjęs.

– Žygiuok! – tarė Džefris, tebelaikydamas jį už pakarpos.

– Gelbėkit! Gelbėkit! – suriko Fainas ir susmuko ant grindų.

Džefris vilko jį toliau, įsikibęs į marškinių apykaklę.

– Gelbėkit! – vėl suspiegė Fainas.

– Kaip tu gelbėjai Dženę? – paklausė Nikas, eidamas įdurmu. – Gelbėti tave, kaip tu gelbėjai Leisę?

– Aš nežinau, kur ji yra! – suspigo Fainas, bandydamas įsikibti į grindis.

Džefris pastebėjo Marlą. Ji kyštelėjo galvą iš už kampo, pažvelgė į Fainą ir nusisuko.

– Gelbėkit! – suriko Fainas užkimusiu balsu. – Viešpatie, padėk man!

Džefriui nutirpo ranka. Jis atgniaužė pirštus, ir Fainas kūkčiodamas sukniubo ant grindų.

– Viešpatie, gelbėk mane nuo šių žmonių, – suvaitojo jis.

Nikas pritūpė šalia jo.

– Dievas padeda tiems, kas sau padeda, – tarė jis.

– Melskis, Deivi, – tarė Džefris. – Melsk Dievą, kad laikraščiai nerašytų, jog tu padvėsei su išdraskyta subine.

Nikas uždėjo ranką Fainui ant peties.

– Bus gražu, kai tavo žmona ir vaikai laikraščiuose perskaitys tokią žinutę, Deivi. Labai nemalonu taip atsisveikinti su šiuo pasauliu.

Pasruvęs ašaromis, Fainas pakėlė akis.

– Gerai, – tarė jis. – Gerai, gerai.

– Kas? – paklausė Džefris.

– Gerai, – pakartojo jis. – Tikriausiai žinau, kur ji dabar.

Vairavo Džefris, o Nikas sėdėjo ant užpakalinės sėdynės šalia Faino. Užpakaly jų per saugų atstumą važiavo automobilis su keturiais Džordžijos tyrimų biuro agentais.

– Nebandyk mūsų mulkinti, Deivi, – perspėjo Džefris ir pasuko į dešinę, trečiąsyk važiuodamas aplink kvartalą.

– Juk aš sakiau, kad nežinau tikslaus adreso, – pasiteisino Fainas. – Dotė tik vieną kartą buvo mane ten nuvežusi.

– Ko ji ten tave vežė? – paklausė Nikas.

– Šiaip sau, – suniurzgė jis, žiūrėdamas pro langelį.

Džefris pažvelgė į jį, pakėlęs akis į užpakalinio vaizdo veidrodėlį.

– Kuriems galams atidėlioti tai, kas neišvengiama?

– Aš ir neketinu atidėlioti, – atšovė Fainas. – Aš jums sakiau: čia ji turi verslą.

– Kokį verslą? – paklausė Džefris.

Sprendžiant iš Faino išraiškos, jis nė nesiruošė atsakyti, bet nežinia kodėl atsakė. Džefriui dingtelėjo, jog Fainui prabilo sąžinė, tačiau jis užtektinai ilgai tarnavo policijoje ir puikiai suvokė, jog tai paprasčiausias kvailumas, ir tiek.

– Tas tipas… jis kartais saugo vaikus, – tarė Fainas.

– Ar tikrai žinai, kad jis čia vienas? – paklausė Džefris.

– Taip, – atsakė Fainas. – Šis namas laikomas saugiu.

– Saugiu kam? – paklausė Nikas.

– O kaip jūs manote? – atrėžė Fainas. – Daugiausia jis čia saugo nuotraukas, bet kelis kartus esu matęs ir vaikų, ir fotoaparatų.

– Ir, sąžinei prabilus, įdavei jį policijai, ar ne? – pridūrė Nikas.

Fainas spoksojo pro langelį, matyt, be galo sielvartaudamas dėl savo likimo. Jie visą valandą važiavo iki Meikono ir dar dvi valandas blaškėsi po įvairius kvartalus, ieškodami namo, kurį, pasak Deivio Faino, jis galėtų atpažinti. Žvilgčiodamas į užpakalinio vaizdo veidrodėlį, Džefris spėliojo, kada kas nors paskambins į Meikono policiją ir praneš apie du įtartinus automobilius.

Jų padėtis buvo dviprasmiška. Kas be ko, Džordžijos tyrimų biuras turėjo teisę čia atlikti savo pareigą, tačiau iš mandagumo privalėjo pranešti Meikono policijos skyriui, kad ieško nusikaltėlio. Tačiau Džefris ir Nikas negalėjo duoti jokios žinios vietiniam policijos skyriui, nes nebuvo tikri, ar Deivis Fainas apskritai kada nors čia lankėsi, o ką jau kalbėti apie Leisės Paterson slėpimą. Jie nebūtų gavę arešto orderio, nes nežinojo netgi adreso, tačiau Nikas galėjo remtis tuo, kad ieškomam asmeniui gresia pavojus. Vėliau jie visada galėtų pasiteisinti, jog tame name pastebėję kažką įtartina. Ieškoma vaiko, brangi kiekviena minutė, tad jie nebijojo, kad už tai gali jiems kliūti.

– Pasukite čia, – tarė Fainas. – Į kairę. Gatvė atrodo pažįstama.

Džefris pasuko, galvodamas, jog visa tai neturi prasmės, nes šia gatve jų jau važiuota.

– O dabar į dešinę, – jaudindamasis pridūrė Fainas.

Džefris pasuko į dešinę ir atsidūrė kitoje gatvėje. Jiedu susižvelgė su Niku.

– Štai jis, – tarė Fainas. – Štai šitas, iš dešinės, su vartais.

Nelėtindamas greičio, Džefris pravažiavo pro šalį, bet spėjo pastebėti, kad ant visų langų nuleistos žaliuzės. Nors buvo vidurdienis, kieme degė žibintai. Ant vartų kabojo didelė spyna. Nežinia kodėl: ar kad niekas neįeitų į vidų, ar kad niekas nepabėgtų.

Džefris sustabdė automobilį gatvės gale ir palaukė, kol privažiuos Tyrimų biuro agentai. Už keliolikos metrų greitkeliu kaukdami lėkė automobiliai, ir Džefriui dingtelėjo mintis, kad vietiniai tikriausiai pripratę prie triukšmo, o tuo tarpu jį kiekvienas praūžiantis automobilis veikė taip, lyg kas nors nagais būtų brėžtelėjęs per stalą.

Agentas Volesas išlipo iš automobilio, kuriame sėdėjo dar du vyrai ir viena moteris, pasitaisė diržą, nors segėjo petnešas. Tai buvo augalotas jaunas vyriškis taip stropiai nuskustais skruostais, kad Džefris kone matė skustuvo pėdsakus. Jis vilkėjo marškinius trumpomis rankovėmis, lyg apsivijusiomis putlias rankas.

– Ar namas su vartais? – paklausė jis, nusiimdamas tamsius akinius.

– Taip sako mūsų žmogus, – tarė Džefris.

Dirstelėjęs į automobilį, Volesas susidūrė žvilgsniu su Deiviu Fainu. Nusispjovęs ant kelio, susinėrė rankas ant plačios krūtinės ir tyliai nusikeikė. Atsistojęs kitoje automobilio pusėje, Nikas skambino į Meikono policijos skyrių.

– Jis nelabai patenkintas, – tarė Nikas.

– To ir reikėjo tikėtis, – tarė Džefris: vargu ar jis pats labai džiaugtųsi, jeigu jam paskambintų Džordžijos tyrimų biuro agentas ir praneštų, kad Grante vykdoma akcija.

– Jie neskuba atplėšti subinės nuo šiltos kėdės, – tarė Nikas.

– Ar pasakei, kur mes esame?

Nikas nusišypsojo.

– Ak, velniai griebtų! Net negalėjau prisiminti gatvės pavadinimo.

Džefris nusijuokė, džiaugdamasis, kad jis ne Meikono policijos skyriuje.

Atidaręs užpakalines dureles, Nikas griebė Deiviui Fainui už rankų. Pastoriui nespėjus nė prasižioti, Nikas antrankiais prisegė jį prie durelių.

– Niekur nepabėgsi.

– Nepalikite čia manęs vieno, – paprašė Fainas.

– Tavimi dėtas, tik džiaugčiausi galėdamas pabūti vienas, – atkirto Nikas.

Fainas paraudo.

– Policijos skyriuje jūs pažadėjote, kad uždarysite mane į vienutę.

– Aha, – linktelėjo Džefris. – Policijos skyriuje aš galiu žadėti, bet nieko negaliu pasakyti, kas tau atsitiks kalėjime.

Nikas nusikvatojo, trinktelėjęs kumščiu per variklio gaubtą.

– Nesijaudink, Deivi. Kalėjime sutiksi žmonių kaip reikiant, garbės žodis.

– Jūs neturite teisės, – neatlyžo Fainas.

Nikas nusišypsojo.

– Nesijaudink, pastoriau. Beveik visi jie jau tiki Dievą. Galėsi melstis su jais, kiek tik širdis geidžia.

Fainas baikščiai pažvelgė į Džefrį.

– Juk jūs pažadėjote!

– Aš turėjau omeny savo kalėjimą, Deivi, – priminė jam Džefris. – Nieko negaliu pasakyti, kas tau gali atsitikti dideliame kalėjime. Viskas priklauso nuo tavęs ir valstijos teisingumo.

– Jūs sakėte, kad mes galėtume susiderėti.

– Galėtume pasiderėti dėl bausmės sumažinimo, bet tau vis viena tektų sėsti į kalėjimą, – tarė Džefris.

Fainas buvo dar kažką besakąs, bet Nikas užtrenkė dureles pastoriui panosėje.

– Užsikišk! – riktelėjo Nikas.

– Ten tikrai kas nors jam užkiš, – tarė Džefris ir, spustelėjęs nuotolinio valdymo pultelio mygtuką, užrakino automobilio dureles.

– Velniai rautų! – suniurzgė Nikas, ir akyse žybtelėjo pyktis, kai jis išsitraukė revolverį. – Protas neneša, kad tą pačią dieną tenka antrąsyk griebtis ginklo.

– Imam jaunėlį.

Džefris parodė į Volesą, nestygstantį vietoje. Ko gero, Džefris irgi panašiai atrodė. Jo kraujyje susikaupė tiek adrenalino, kad silpnesnį žmogų būtų ištikęs infarktas.

Spyruokliuojančiais žingsniais priėjęs prie antro automobilio, Nikas pasakė trims jame sėdintiems agentams dengti juos iš užnugario.

– Palaukim dvi tris minutes, kol jie susiruoš, – tarė Nikas, žvilgtelėjęs į rankinį laikrodėlį. Tokiais atvejais kaip šis laikas arba sustoja, arba bėga kaip pasiutęs.

Dirstelėjęs į automobilį, kur sėdėjo susiraukęs Deivis Fainas, Nikas tarė:

– Aš nė šuns nepalikčiau automobilyje per tokį karštį.

– Ir aš, – tarė Džefris, nė neketindamas atidaryti langelių.

Jie stovėjo spoksodami į ūžiantį greitkelį ir laukdami Niko ženklo.

Pagaliau, dirstelėjęs į rankinį laikrodėlį, Nikas tarė:

– Eime.

Džefris beeidamas įsikišo revolverį į dėklą po pažastimi. Dar vienas dėklas kabojo prisegtas prie kulkšnies. Taip apsiginklavęs Džefris paprastai jausdavosi gana nesmagiai, bet šįkart jis buvo pasiruošęs viskam, kas gali laukti nedideliame name.

Nuo gatvės pusės namą užstojo medžiai ir krūmai. Arčiau priėjęs, Džefris pastebėjo, kad jis pastatytas iš plytų ir aptaisytas lentelėmis. Laštakai buvo priderinti prie apdailos – nudažyti baltai. Namas buvo nedidelis, tikriausiai dviejų miegamųjų su vonios kambariu ir virtuve, sujungta su svetaine. Tokių pigių namelių, skirtų veteranams, po karo pridygo visame Grante. Vietoj pamatų buvo cementiniai blokai su ventiliacijos angomis.

– Rūsio nėra, – tarė Nikas.

Džefris linktelėjo ir parodė į stogą. Antro aukšto irgi nebuvo, bet kas nors tikrai galėjo slėptis palėpėje.

Pirmas nuėjo Volesas, lengvai peršoko penkių pėdų aukščio metalinę tvorą toje vietoje, kur tankiausiai žėlė krūmai. Nikui pavyko truputį sunkiau, ir jis tyliai sudejavo, kitoje tvoros pusėje suklupęs ir užpakaliu šleptelėjęs ant žemės. Džefris pasekė jų pavyzdžiu, stebėdamasis, kodėl jam skauda kelį, paskiau prisiminė, kad susimušė jį puldamas Fainą.

Kai jie pagaliau laimingai prisėlino prie namo, Nikas išsitraukė iš kišenės nedidelę radijo stotelę ir tarė:

– Mes jau prie objekto.

Pasigirdo tylus: „Pradėkit“, ir visi pasiruošė.

Džefris išsitraukė revolverį ir ženklu parodė, kad jiems reikia eiti prie pagrindinių durų. Prisėlinę arčiau, išgirdo viduje tyliai griežiant muziką. Džefris atpažino vyrų ansamblį, bet neprisiminė jo pavadinimo.

Volesas sustojo prie durų, aukštai iškėlęs revolverį. Suskaičiavo iki trijų ir spyrė į duris.

Nieko neatsitiko.

– Po velnių! – nusikeikė Volesas, kratydamas koją.

Džefriui dingtelėjo mintis, kad jie gal atėjo ne į tą namą. Paskiau pagalvojo, jog kas nors gal slepiasi už užrakintų pagrindinių durų su dvivamzdžiu šautuvu rankose, pasiruošęs paleisti šūvį jiems į galvą. Prisiminė Sarą, jos baimingą susirūpinimą, paskiau prisiminė Leisę Paterson ir išmetė iš galvos visas mintis.

Džefris ženklu parodė Volesui, kad jiedu turi spirti drauge į duris. Jis suskaičiavo iki trijų, ir šįkart durys neišlaikė.

– Policija! – suriko Nikas, įsiverždamas į vidų.

Priešais išdygo ne žmogus su dvivamzdžiu šautuvu, o mergaitė trumpais rožiniais marškinėliais ir tokios pat spalvos kelnaitėmis. Regis, ji ką tik pabudo.

Džefris nukreipė revolverį į lubas. Jis jau buvo beklausiąs mergaitės, kaip ji jaučiasi, bet ji, netardama nė žodžio, parodė į koridorių.

Džefris nusivilko švarką ir uždėjo jį mergaitei ant petukų, o Nikas su Volesu tuo metu nubėgo apžiūrėti namo. Jis išvedė mergaitę į priebutį ir liepė laukti kieme prie vartų. Buvo dar kažką jai besakąs, norėjo paglostyti, nuraminti, kad dabar jai negresia joks pavojus, tačiau ji žiūrėjo tokiomis neveizdžiomis akimis, kad jis atsisakė bet kokių ketinimų. Atrodė, kad jai niekas negali padėti.

Grįžę atgal Nikas ir Volesas papurtė galvas: kitoje namo pusėje nieko neradę. Nikas, kryptelėjęs smakru, parodė į koridorių. Džefris nejučia prisiminė Dotės Viver namą: panašus išplanavimas, tik skirtingi pojūčiai. Žingsnius slopino nešvarus kiliminės dangos takas, patiestas ant medinių grindų. Ant sienų kabojo įrėminti vaikų piešiniai.

Priėjęs uždaras duris, Nikas prisiplojo prie sienos. Iš kambario sklido tyli muzika, ir Džefris dabar išgirdo choro žodžius: „Myliu tave, myliu, mano pupyte.“

Nikas prisilenkė, atidarė duris ir susigūžęs vienu šuoliu puolė į vidų. Jam ištįso veidas, kai jis atsitiesė su revolveriu rankoje ir apžvelgė kambarį. Įėjęs įkandin, Džefris išvydo plačią lovą, iš visų pusių apstatytą veidrodžiais. Paklodės gulėjo sumaigytos, lyg lovoje ką tik būtų vykusios grumtynės. Kambaryje tvyrojo tvaikas, kurio Džefris nebūtų norėjęs įvardyti. Iš garsiakalbių sklido ta pati šleikščiai jausminga melodija. Čia pat ant trikojų stovėjo dvi vaizdo kameros, nutaikytos į lovą, veidrodžiuose atsispindėjo visa scena. Džefris nieko daugiau nenorėjo, tik kuo greičiau dingti iš šio kambario. Tuo tarpu Nikas apžiūrėjo palovį, drabužių spintą.

Volesas krenkštelėjo, norėdamas atkreipti jų dėmesį, ir parodė į koridorių. Džefris atbulas išėjo iš kambario, Nikas patikrino paskutinę spintą ir pasekė jo pavyzdžiu.

– Štai ten mačiau berniuką, – prisikišęs prie Džefrio ausies, sukuždėjo Volesas ir parodė į uždaras duris kitame koridoriaus gale.

Nikas parodė į virvę, nukarusią nuo lubų toje vietoje, kur buvo suskleidžiami laiptai į palėpę. Virvė nejudėjo, bet nežinia, ar kas nors buvo viršuje.

Džefris praėjo pro vonios kambarį, mažytį ir nešvarų. Ant staliuko ir tuščioje vonioje mėtėsi žaislai. Nebuvo nei užuolaidos, nei spintelės, bet koridoriuje buvo kelios sieninės spintos. Džefris atidarė pirmą spintą, bet ten, kaip ir tikėjosi, gulėjo įprasti daiktai: rankšluosčiai, skiautės valymui, vienkartiniai vystyklai. Išvydus vystyklus, pirmąsyk tą dieną jam dingtelėjo mintis, kad nebėra vilties surasti Leisę Paterson gyvą.

Nikas uždėjo ranką Džefriui ant peties, ir jam dingtelėjo, kad Niką irgi kankina tokia pat nuojauta.

Namelyje liko neapžiūrėtas dar vienas kambarys, ir dabar pirmas nuėjo Džefris. Prisiplojo kaip ir Nikas prie sienos, paskiau staigiai atplėšė duris ir su revolveriu rankose susigūžęs įpuolė iš už kampo. Kambaryje nebuvo nė gyvos dvasios. Kampe stovėjo trys dvigulės lovos, ant jų mėtėsi suglamžytos nešvarios paklodės. Tiesą pasakius, tai buvo ne lovos, o tik čiužiniai, patiesti ant grindų. Langai buvo aklinai uždangstyti paklodėmis – taip užtempiama drobė ant molberto. Kambaryje stovėjo tik viena spinta. Džefris priėjo, tikėdamasis pamatyti ką nors baisaus. Atsistojęs iš šono, atidarė duris, bet išvydo tik lentynas, kraute prikrautas raudonais skaičiais išmargintų dėžių. Ištraukęs vieną, Džefris susiraukė, pamatęs, kad ji prikimšta nuotraukų. Peržiūrėjo ir kitas dėžes ir sumetė, kad skaičiais tikriausiai pažymėtas vaikų amžius. Viršutinėje eilėje stovėjo kelios dėžės, paženklintos skaičiais „0-1“.

Jis prisiminė, kad Volesas sakė pastebėjęs berniuką, ir priklaupė ant vieno kelio. Dvi dėžės spintos dugne stovėjo pakrypusios. Džefris ištraukė jas ir pasilenkęs išvydo išsigandusį kokių šešerių metų berniuką, susigūžusį, tarp kelių įspraudusį galvą. Pamatęs Džefrį, berniukas vėl prisitraukė dėžes, bandydamas už jų pasislėpti. Jis buvo toks išsigandęs, kad drebėjo jo paliestos dėžės.

Džefris atsistojo, tardamas sau, kad iki gyvenimo pabaigos negalės pamiršti siaubo sklidinų vaiko akių. Jis ketino ištempti vaiką iš slėptuvės, pasakyti jam, kad nebėra ko bijoti, tačiau ir pats nebuvo tuo tikras. Galimas daiktas, vienas ar keli suaugusieji, vaiko skriaudėjai, vis dar slapstosi kur nors name. Geriau kol kas palikti vaiką ten, kur jis jaučiasi saugus: nežinia, koks pavojus gali grėsti jam šiame name.

Džefris išgirdo užpakaly Niko žingsnius ir atsigręžęs pamatė jį einant durų link. Nikas nuleido palėpės laiptus – spyruoklės taip sudžeržgė, kad Džefriui užspengė ausis. Dunkstelėjo grindys, kai įrėmė juos į lentas. Išsitraukė žibintuvėlį, sukando jį dantimis ir, viena ranka laikydamasis laiptų, o kitoje gniauždamas revolverį, ėmė kopti. Džefris laukė sulaikęs kvapą, kol pagaliau Nikas kyštelėjo galvą į palėpę. Apsižvalgęs jis papurtė galvą ir išsiėmė žibintuvėlį iš dantų.

– Tuščia, – tarė.

Ištraukęs iš kišenės radijo stotelę, paklausė:

– Ar niekas neišėjo pro užpakalines duris?

Pasigirdo traškėjimas, paskiau moters balsas:

– Ne, pone. Mes stebime iš visų pusių.

Nevilties apimtas Nikas sunkiai atsiduso, srūdamas prakaitu.

– Tegu Robinsas saugo užpakalines duris, o judu su Petersu ateikit čionai, padėsite mums dar kartą apžiūrėti namą.

– Jūs manote, kad mes ką nors pražiopsojome? – paklausė Volesas.

– Ką aš galiu žinoti, velniai rautų! – sušuko Nikas.

Jis pakėlė laiptus, ketindamas juos sustumti, bet ranka nuslydo, ir laiptai išsiskleidę trinktelėjo į grindis. Jis buvo bekeliąs iš naujo, bet Džefris jį sustabdė ir parodė į grindis.

Nikas pakraipė galvą, bet paskiau, matyt, susivokė, ką Džefris turi omeny. Laiptai dunkstelėjo kažkaip keistai. Nikas pagaliau linktelėjo ir pasilenkęs parodė į purviną ruožą – regis, toje vietoje kiliminė danga buvo atkelta ir vėl padėta atgal.

Džefris sustūmė laiptus ir užkėlė juos palėpėn. Įkišo revolverį į dėklą ir atvertė kiliminę dangą. Jie pamatė trijų pėdų pločio dangtį, o pačiame viduryje – rankenėlę. Džefris mostu liepė Volesui pasitraukti į šalį ir atkelti dangtį. Nikas ir Džefris atsistojo iš abiejų pusių su revolveriais rankose.

Laikas tarytum sustojo, ir Džefris išgirdo, jog vietoj kvailos dainelės, skambėjusios jiems įėjus, pasigirdo kita, tokia pat šleikščiai jausminga. Girgždėdamas atsivožė dangtis. Džefriui veidu pasruvo prakaitas, ir jis pajuto burnoje kraujo skonį, nes nejučia įsikando lūpą. Atviroje angoje, trijų pėdų duobėje, ant plikos žemės, susirietusi į kamuoliuką, gulėjo išsigandusi Leisė Paterson, nešvari, trumpai apkirptais plaukais, nubruožta kakta, pusiau praviromis akimis. Tikriausiai apkvaišinta narkotikais arba primušta, arba ir apkvaišinta, ir primušta.

– Viešpatie! – sumurmėjo Volesas.

Džefris atsigulė ant pilvo, kad galėtų geriau matyti, ir pašaukė ją vardu.

Mergaitė neatsiliepė. Kad ir per atstumą Džefris pastebėjo kažką baltą jos lūpų kampučiuose.

– Leise! – pašaukė jis dar kartą, šalia ant grindų padėjęs revolverį, paskiau ištiesė ranką ir palietė jos kaktą: ji buvo drėgna, ir kažkas prilipo jam prie pirštų.

– Palaikyk mane už kojų, – tarė jis Volesui.

Persisvėręs per kraštą, jis paėmė ją už pažastų ir pakėlė nuo žemės. Volesas laikė jį už kojų, kad jis drauge su Leise neįvirstų į duobę. Ji buvo mažytė, bet neįprastai sunki. Džefris paprašė Niką jam padėti, ir jie trise vargais negalais iškėlė ją iš duobės.

– Dabar tau nėra ko bijoti, – tarė Nikas, guldydamas ją miegamajame ant grindų.

Džefris pritūpė, šluostydamasis nuo kaktos dulkes. Duobė buvo purvina, pridulkėjusi įkaitusio raudonojo Džordžijos molio.

Staiga po namu pasigirdo kažkoks krebždesys, lyg kas nors būtų sėlinęs. Nieko negalvodamas, Džefris puolė į duobę, atkišęs į priekį rankas, kad nesusimuštų veido. Atsidūręs tamsoje, tarp žemai išvedžiotų vamzdžių, jis pasijuto lyg labirinte. Sumirkčiojęs, kad akys priprastų prie tamsos, staiga kitame gale pastebėjo blykstelint švieselę.

– Nikai! – suriko jis ir šoko bėgti.

Viršuje tankiai sudunksėjo žingsniai. Džefris meldė Dievą, kad nepražiopsotų Niko žmogus, budintis prie užpakalinių durų. Priešaky jis išvydo dvi kojas šmėkščiojant ventiliacijos anga. Puolęs įkandin, Džefris susimušė galvą į dujų vamzdį. Spyriais praplėsdamas angą, jis dūmė šviesos link. Prastu skiediniu sumūrytos plytos biro po jo kojomis. Pagaliau jis išlindo pro siaurą landą ir aiktelėjo iš skausmo, kai plytų skeveldros prarėžė jam kelnes.

– Stok! – suriko Robinsas.

Jis atrodė dar suvis vaikas. Stovėjo plačiai išsižergęs, nukreipęs revolverį į atbėgančią žmogystę.

Džefris nuspėjo, kas dabar atsitiks. Taip ir atsitiko. Žmogystė įsibėgėjusi rėžėsi į Robinsą, ir jam iškrito revolveris. Džefris sustojo kaip įdiegtas, pažinęs bėgikę.

– Dote! – suriko jis.

Dotė stabtelėjo, jų žvilgsniai susitiko. Ji pakėlė rankas, lyg norėdama pasiduoti, ir ūmai leidosi bėgti į užpakalinį kiemą. Džefris priklaupęs staigiai išsitraukė revolverį iš dėklo, prisegto prie blauzdos, ir nusitaikė šauti. Tuo tarpu Dotė peršoko per tvorą į gretimą kiemą, pilną žaidžiančių vaikų.

Džefris puolė vytis, energingai mosuodamas rankomis. Nesustodamas peršoko tvorą, lyg bėgdamas kliūčių ruožu. Pamatė, kaip Dotė įlėkė į namą ir užtrenkė duris. Peršokdamas per dvi pakopas, Džefris užbėgo laiptais, petimi išlaužė duris ir įsiveržė į koridorių, vos neparblokšdamas ant grindų virtinės vaikų. Priešaky stovintis berniukas vos siekė Džefriui juosmenį. Džefris atšoko trenkdamasis į sieną. Lyg ugnis nudegė ranką, ir revolveris iškrito ant grindų.

– Pone! – sušuko jauna, kokių dvidešimties metų amžiaus moteris siaubo iškreiptu veidu, į arklio uodegą surištais kaštoniniais plaukais.

Vos gaudydamas kvapą, Džefris palietė sau petį, tikrindamas, ar nebus susilaužęs rankos. Aplink spietėsi mažų mažiausiai dešimt vaikų, kaip ir moteris, žiūrėdami į jį baimės sklidinomis akimis. Jam apmirė širdis, kai jis susivokė atsidūręs vaikų darželyje. Visiems tiems vaikams Dotės kaimynystėje grėsė neišvengiamas pavojus.

– Pone! – pakartojo moteris, glausdama vaikus.

Džefris išsitraukė policininko ženklą iš užpakalinės kelnių kišenės ir parodė jai. Stengdamasis atgauti kvapą, paklausė:

– Kur… moteris?

– Vendė? – paklausė moteris. – Vendė Džeims?

Džefris papurtė galvą, manydamas, kad ji nesupranta.

– Ji ką tik išbėgo, – atsakė moteris. – Nubėgo koridoriumi ir…

Džefris pašoko, griebė revolverį, ir vaikai išlakstė į visas puses. Pro atviras duris jis išbėgo į kiemą, paskui į gatvę. Pamatė, kaip kažkoks automobilis trūktelėjo iš vietos, pasuko į dešinę ir nulėkė judriu greitkeliu. Jis buvo lyg baltas, lyg rusvas, lyg pilkas. Gal keturių durelių, gal dvivietis, gal furgonas. Jis nesuvokė, koks tai automobilis. Suvokė nebent, kad leido jai pabėgti.

20

Apėjęs Saros namą, Džefris atsidūrė krantinėje. Aukštai virš medžių kabojo mėnulis, nuo ežero dvelkė švelnus vėjelis. Džefris pastovėjo žolėje, žiūrėdamas į Sarą ir jausdamas, kaip palengva slūgsta įtampa. Ji sėdėjo ant vieno iš dviejų sulankstomų krėslų, susikeitusi kojas, ir žiūrėjo į akmenis vandeny. Šalia gulėjo abu skalikai, ji sėdėjo, padėjusi ranką Bobui ant galvos. Vilkėjo puskelnėmis ir jo senais marškinėliais. Bežiūrint į ją, Džefriui dingtelėjo mintis, kad šiandien ji, ko gero, gražesnė nei praeitą naktį.

Ji atsigręžė, išgirdusi jo žingsnius. Bilis ir Bobas, nepakeldami galvų, spoksojo į vandenį.

– Tik nebijok, – paerzino Sara.

– Jie atrodo tokie pikti, – tarė Džefris.

Priklaupęs ant kelio, jis patapšnojo Bobui per galvą. Šuo apsivertė aukštielninkas, judindamas kairę leteną, ir Džefris pakasė jam pilvą.

Sara padėjo ranką Džefriui ant peties.

– Na, kaip Leisė?

Jis atsiduso.

– Geriau. Jau atsigavo nuo migdomųjų, bet dar prastai jaučiasi.

– Ar gydytojai ką nors nustatė?

– Naujesnių žaginimo požymių nepastebėta, – atsakė Džefris.

– Naujesnių?

Jis linktelėjo.

– Buvo žaginta anksčiau.

Sarai pasirodė, kad jis nelabai linkęs leistis į smulkmenas.

– O ką sako tėvas? – paklausė ji.

Kasydamas Bobui pilvą ir drauge su šunimi mėgaudamasis malonumu, Džefris tarė:

– Džiaugiasi, kad radome.

– Ar jis sutinka rytoj su manim pasikalbėti?

– Neprieštarauja, – tarė Džefris. – Visa kuo jis kaltina Dotę.

Ji užbraukė jam už ausies išsipešusią sruogą.

– Ar nustatyta, kokie vaikai buvo tvirkinami?

– Bandoma išsiaiškinti pagal pirštų atspaudus. Nežinia, su kuo teks susidurti. Vienas jų, regis, kanadietis. Tas berniukas…

Jam nutrūko balsas: jis suabejojo, ar verta Sarai pasakoti, ką jie matė aname name. Nelyginant vėžys imdavo ėsti jam smegenis, kai tik jis prisimindavo ką regėjęs.

– Na, o vaikų darželis už to namo?

– Ji buvo pradėjusi ten dirbti, – tarė Džefris. – Daugmaž prieš savaitę. Visi vaikai tikrinami, bet manoma, kad ji nespėjo prikišti nagų.

Sara uždavė klausimą, kuris nedavė jam ramybės praeitą naktį:

– Kaip manai, ar sučiupsi kada nors Dotę?

– Mes tikimės, kad ji nenujaučia, jog mums žinomas Dženės socialinio draudimo kortelės numeris, – tarė jis, nepamiršdamas kasyti Biliui tai tarpausio, tai pilvo. – Pasak vieno tarnautojo, ji ten atsiimdavo korespondenciją. Jau metai, kai ji nuomoja tą pašto dėžutę. Tuo adresu siunčiama korespondencija iš kitų dviejų dėžučių.

Sara kietai sučiaupė lūpas.

– Regis, ji puikiai išmano, ką daro.

– Mes susisiekėme su jos kredito kompanija. Rytoj jie išsiunčia pinigus. Pašto dėžutėje jie atsidurs po dviejų dienų. – Jis gūžtelėjo pečiais. – Mums nieko kita nelieka, kaip sėdėti ir laukti. Ilgai ji nelauks, nors ir kur būtų. Jai reikia pinigų verslui pradėti.

– Tavo manymu, ji vėl griebsis seno amato?

Jis liūdnai šyptelėjo.

– Pašto skyriaus tarnautojas sako, kad dėžutėje jau guli kitos kompanijos kredito kortelė.

– Na, o ryšiai su visuomene? – paklausė Sara, puikiai žinodama, jog šiuo metu žmonės nelabai linkę bendradarbiauti su policija. – Ar nereikės liudytojams siuntinėti raginimų ateiti į teismą?

– Ne, – atsakė Džefris. – Tiesiog nuostabu, kaip žmonės skuba padėti tyrimui, kai nukenčia vaikai!

– O toliau? – paklausė Sara.

– Bendrai su mokykla išsiaiškinsime, kiek vaikų įpinta į šią istoriją.

– Aš patikrinsiu kiekvieną ligonio kortelę.

– Ar Molė tau padės?

Sara linktelėjo.

– Aš jau kalbėjausi su ja. Reikia veikti atsargiai. Sunkiausia bendrauti su isteriškai nusiteikusiais tėvais, kurių vaikai niekada nebendravo su Deiviu Fainu, Dote ar Greise.

– Tavo nuomone, kils isterija?

– Taip, – atsakė Sara. – Aš negaliu jų smerkti. Mums reikia kažkaip atskirti nukentėjusius vaikus nuo tų, kurie išvengė bėdos. Laimė, kad tai atsitiko paaugliams, tad jie gali mums viską papasakoti.

– Nuotraukose jie atrodo dar tikri vaikai.

– Federalinio tyrimo agentai sugeba nustatyti amžių, naudodamiesi Tanerio skale. Pagal tam tikrus požymius nustatomas vaiko amžius.

– Siaubinga, kad tenka griebtis tokių priemonių.

– Gal norėtum, kad eičiau kartu su tavimi į mokyklą?

Džefris atsiduso, pagalvojęs, kokios sunkios jam bus artimiausios dienos. Savaime suprantama, jai nėra reikalo kalbėtis su Leise Paterson.

– Ne, – tarė ji. – Žinoma, ne.

– Niekaip negaliu suvokti, kodėl vaikai dangsto tokius žmones, – tarė Džefris, nes iš tikrųjų negalėjo to suprasti. – Kodėl Leisė arba Dženė nepasiskundė kuriam nors mokytojui arba tau?

– Sunku apsispręsti, – paaiškino Sara. – Jie artimai bendrauja tik su tėvais, daugiau artimų žmonių neturi. Jie negali išeiti iš namų ir ieškotis darbo. Tėvai įtikina juos, kad tai normalu, kad kitos išeities nėra.

– Stokholmo sindromas, – tarė Džefris. – Auka įsimyli grobiką.

– Puikus palyginimas, – tarė Sara. – Tėvai tvirkina vaikus, o paskiau perka jiems ledų. Arba apgauliai įvilioja į žabangus, arba sako, kad daro tai, bausdami už nusižengimus. Vaikai nė nenumano, kad taip neturi būti. – Sara atsiduso. – O juk vaikai myli tėvus. Stengiasi jiems įtikti. Nenori, kad tėvai turėtų nemalonumų. Jie nori, kad to nebūtų, tačiau bijo netekti mamos ir tėčio. – Ji patylėjo. – Tai pati tikriausioji priklausomybė. Tėvai skriaudžia, bet ir guodžia. – Ji pridūrė: – Ir dar man kyla minčių apie naujagimį.

– Na? – nežiūrėdamas į ją, paklausė jis.

– Greisė pagimdė mergytę. Gal Dženė ketino šitaip apginti kūdikį? Gal todėl ir padėjo Greisei nusikratyti vaikelio?

Jis irgi apie tai galvojo, tačiau buvo tos nuomonės, jog Dženė taip bijojo Greisės, kad buvo pasiruošusi daryti viską, kad tik ši nepyktų. Pagaliau Džefris tarė:

– Gali būti.

– Aš esu įsitikinusi, kad tik dėl to ji šitaip darė, – tvirtu balsu tarė Sara. – Man regis, Greisė privertė ją padėti nusikratyti kūdikio, na, o Dženė stačiai pasiuto ir ryžosi nušauti Marką, kūdikio tėvą.

Sara kalbėjo su tokiu įsitikinimu, kad Džefris dirstelėjo į ją, supratęs, jog visa ta istorija kankina ją ne ką mažiau nei jį.

Džefris atsistojęs pakėlė rankas į dangų. Nebenorėjo apie tai galvoti. Nebenorėjo žinoti, kad pasaulyje esama tokių vaikų kaip Dženė ir Markas, kuriuos žagina tėvai. Nebenorėjo galvoti, kad Dotė Viver nepaleido Leisės Paterson, trokšdama ją išnaudoti. Reikėjo kažką daryti. Džefris negalėjo įsivaizduoti, kaip jis gyvens toliau, žinodamas, jog Dotė Viver kažkur išdarinėja su vaikais ką tinkama. Jis kratėsi minties, kad ji tikriausiai slapstosi kokiame nors miestelyje.

– Čia beveik vėsu, – tarė jis.

– Aha, toks malonus vėjelis. Jau buvau pamiršusi tą palaimą.

– Ar tau nebaisu tamsoje?

– Ko gi man bijoti? – atsiliepė ji.

Jis pažvelgė į ją.

– Kartais man atrodo, kad stipresnių žmonių už tave nesu sutikęs.

Ji nusišypsojo, mostu kviesdama jį atsisėsti šalia.

Džefris sudejavo, išsipleikdamas krėsle: ligi šiol nė nesuvokė, kaip baisiai pavargo. Jis užvertė galvą ir įsistebeilijo į nakties dangų. Debesys temdė žvaigždes, matyt, rugpjūtis jau bus iššvaistęs visą savo karštį. Netrukus ateis ruduo, nuo medžių ims kristi lapai, orai atvės, o Dženė Viver nebeprisikels.

– Ar jau išsiuntei kūną? – paklausė Džefris.

– Taip, – atsakė Sara.

– O kaip naujagimis?

– Aš kalbėjau su Broku. Jis apsiėmė palaidoti savo lėšomis. Kapinėse jau numatytas sklypas.

– Aš apmokėsiu.

– Aš jau viską sutvarkiau, – tarė ji. – Ar eisi su manimi į laidotuves?

– Taip, – atsakė jis, suvokdamas, jog privalo atiduoti bent jau tokią duoklę.

– Polas Dženingsas prašė, kad nepamirštum to, ką jis tau sakė. – Džefris neatsiliepė. – O ką jis sakė?

– Kad savęs nekaltinčiau dėl to, kas atsitiko, – tarė jis. – Kad gyvenčiau ramia sąžine.

Ji spustelėjo jam ranką.

– Jis teisus.

– Jis pasakė, jog kalta Dotė.

– Ko gero.

– Deivis Fainas irgi apkaltino Dotę.

– Tai visai kas kita, – tarė ji, atsitiesdama kėdėje. – Džefri, pažvelk man į akis… – Kai jis pažvelgė, pridūrė: – Tu vykdei savo pareigą.

– Aš neleidau Dženei nušauti Marko, o jis, ilgai nelaukęs, pasikorė, – tarė Džefris. – Jis dar neatgavo sąmonės. Gal ir niekad neatgaus.

– Kuo tu čia dėtas? – paklausė ji. – Aš nė nenumaniau, kad tu visagalis, Džefri… – Ir ėmė skaičiuoti: – Tu privertei Dženę Viver nukreipti revolverį į Marką, privertei Marką pasikarti. Gal tu ir Dotę čionai atvežei? Gal privertei ją pagrobti Leisę? Gal Dotę ir Greisę Paterson įdarbinai ligoninėje? Gal privertei ją išdarinėti visas tas kiaulystes su vaikais?

– Aš to nesakau.

– Bet kaltini save, – neatlyžo ji. – Jeigu jau nori ką nors smerkti, smerk mane.

Jis papurtė galvą.

– Ne.

– Aš visus juos gerai pažįstu, – tarė Sara. – Ir Marką, ir Leisę pažįstu beveik nuo pat gimimo dienos. Dženė buvo mano pacientė. Vadinasi, aš kalta?

– Žinoma, ne.

– Tai kuo tu čia dėtas?

Džefris ranka prisidengė veidą, nenorėdamas, kad ji matytų, koks jis prislėgtas.

– Ne tu paleidai šūvį, – tarė jis. – Ne tu ją nužudei.

Pasikėlusi nuo krėslo, Sara priklaupė šalia Džefrio.

– Prisimeni, aš sakiau tau, kad man neramu, kai nežinau, kur tu esi, ir kai man neskambini? – paklausė ji, suspaudusi jam rankas.

Jis linktelėjo.

– Man neramu todėl, kad gerai tave pažįstu, – tarė ji ir jaudindamasi dar stipriau suspaudė jam rankas. – Aš pažįstu tave ir kaip policininką, ir kaip žmogų.

– Na, o koks aš žmogus? – paklausė jis.

Ji prabilo švelnesniu tonu:

– Žmogus, kuris nesvyruodamas pirmas veržiasi į namą, įsakęs Lenai sekti iš paskos. Žmogus, kuris, gelbėdamas kitus, kas dieną rizikuoja gyvybe. Tokį žmogų aš labiausiai vertinu ir gerbiu, – tarė ji. – Man patinka, kad esi stiprus, kad pirmiausia viską apgalvoji, o ne puoli aklomis. – Ji paglostė jam skruostą. – Man patinka, kad esi jautrus ir rūpiniesi Lena, kad jautiesi atsakingas už viską, kas vyksta mieste.

Jis buvo kažką besakąs, bet ji pridėjo pirštą jam prie lūpų, kad jos nepertrauktų.

– Aš myliu tave, nes tu moki mane nuraminti ir išvesti iš kantrybės, moki taip įsiutinti mano tėtį, kad jam nagai panyžta tave prikulti. – Ji prabilo pakuždomis: – Aš myliu tave, nes tu švelniai mane glamonėji, ir aš jaučiuosi saugi su tavimi. – Ji išbučiavo jam rankas. – Tu esi geras žmogus, Džefri, – tarė ji. – Klausyk Polo Dženingso. Klausyk manęs. Tu gerai padarei.

Ji prisikišo jo rankas prie lūpų ir išbučiavo visus pirštus.

– Gerai, kad tu, Džefri, klausai sąžinės balso. Tu teisingai pasielgei, o dabar netrypčiok vietoje ir nesikrimsk.

Žiūrėdamas į uolas, kyšančias iš vandens, jis pagalvojo, ar kada nors sugebės pamiršti Dženę Viver, nebesikankinti, prisimindamas, kad jis kaltas dėl jos mirties.

– Tu geras žmogus, Džefri, – tarė Sara.

Jis netikėjo jos žodžiais. Gal nusiristų akmuo nuo krūtinės, jei neskaudėtų kelio, susimušto puolant prie Deivio Faino, jei neprisimintų, kaip buvo malonu spirti Artūrui Prinui. Jei ligi šiol nesivaidentų spintoje susigūžęs vaikas siaubo sklidinomis akimis.

– Džefri, – pakartojo Sara, – tu geras žmogus.

– Žinau, – sumelavo jis.

– Pajusk tai širdimi, – tarė ji, pirštais paliesdama jam krūtinę.

Džefris subraukė plaukus Sarai už ausies ir, nieko kita nesugalvojęs, tarė:

– Tu labai graži.

Išgirdusi tokį komplimentą, Sara meiliai pažvelgė į jį.

– Tik tiek ir gali pasakyti?

– Eime į vidų, – pasiūlė jis. – Tuomet aš tau viską pasakysiu.

Sara atsilošė, pasirėmusi rankomis į krėslą, ir šelmiškai nusišypsojo.

– O ko gi mums eiti į vidų?

Penktadienis

21

Lena bėgo sukandusi dantis. Užpakaly girdėjo sunkius Henko žingsnius. Lyg lazdelės į būgną dunksėjo jo pigūs, Volmarte pirkti teniso bateliai.

– Išsikvėpei? – paklausė jis, užbėgdamas jai už akių.

Kurį laiką ji bėgo iš paskos, žiūrėdama jam į nugarą. Saulė jam buvo negailestinga: baltas kaip tešla kūnas, užuot įdegęs, buvo nesveikai paraudęs, ant rankų išryškėjusios adatos dūrių žymės, sprandas raudonas kaip ugnis.

Sunkiai švokšdamas, jis stengėsi neatsilikti, kai ji prisivijusi ėmė bėgti šalia. Gelsvai žili plaukai buvo sulipę nuo prakaito, sulig kiekvienu žingsniu ant krūtinės tabalavo medalis su kalakuto atvaizdu. Šiaip ar taip, Lena negalėjo nepripažinti, kad, būdamas senyvo amžiaus, jis atrodė visai neblogai. Kas be ko, jai pasitaikė susidurti ir su prastesnės formos seniais.

– Čionai, – tarė jis.

Lena nusekė įkandin, kai jis, staigiai pasukęs iš kelio, leidosi takeliu per mišką. Bėgti minkšta žeme buvo tikra palaima geliantiems keliams, šlaunys nebedegė nuo karščio, ji tarytum atgavo antrą kvėpavimą. Pagaliau ji įveikė nenumaldomą skausmą, valios pastangomis susigrąžino ankstesnes jėgas, įrodydama sau, kad gali bėgti kiek tinkama. Ji pasijuto stipri ir pajėgi nugalėti visus sunkumus, padaryti viską, ką nori. Tarsi vėl tapo tokia, kokia buvo kadaise.

Širdies gilumoje ji suvokė, kur jis bėga, bet vis dėlto nustebo, kai jie atsidūrė kapinėse. Jie risnojo takeliu pro antkapių eiles, įsmeigę akis į priekį, ir sustojo tik prie Sibilės kapo.

Atsirėmusi į antkapį, ji atsitiesė, įtempė kojų raumenis. Buvo malonu liesti šaltą juodą marmurą. Palietusi jį, tarsi prisilietė prie sesers.

Henkas atsistojo šalia, marškinėlių apačia šluostydamasis suprakaitavusį veidą.

– Viešpatie, Henkai! – tarė Lena ir prisidengė akis, išvydusi jo spindintį baltą pilvą.

– Karšta, – tarė Henkas. – Beje, man regis, karščiai greit praeis. Kaip tu manai?

Lena iškart nesusivokė, kad jis kreipiasi į ją, o ne į Sibilę.

– Aha, – sumurmėjo ji.

Henkas toliau šnekėjo apie orą, o Lena, stovėdama šalia, stengėsi neišsiduoti, kad jai nesmagu.

Ji nukreipė akis į Sibilės antkapį. Henkas užsakė jį, parinko užrašą. Virš gimimo ir mirties datos buvo išraižyti žodžiai: SIBILĖ MARIJA ADAMS, DUKTERĖČIA, SESUO, DRAUGĖ. Lena nustebo, kad, pagerbdamas Neną, jis neužrašė žodžio „meilužė“. Iš jo buvo galima to tikėtis.

– Pažiūrėk, – tarė jis, pritūpdamas prie antkapio.

Kažkas buvo pastatęs vazelę su viena vienintele balta rože, jau apvytusia nuo rytinio karščio.

– Gražu, ar ne?

– Taip, – tarė Lena, tačiau, kai jis nustebęs žvilgtelėjo į ją, suprato, kad jis kreipiasi į Sibilę.

– Galiu lažintis, kad ją atnešė Nena. Sibilė visada mėgo rožes, – tarė jis.

Lena neatsiliepė. Nena tikriausiai atnešė rožę anksti rytą. Matyt, ji visada atbėgdavo anksti, nes jie niekada jos nesutiko. Lena retai lankydavo Sibilės kapą. Iš pradžių neturėjo jėgų, buvo sunku vaikščioti, o vienai automobiliu važiuoti iš namų suvis neįmanoma. Vėliau ji tiesiog drovėdavosi, manydama, jog Sibilei žinoma, kas jai atsitiko: ji jautėsi kitokia, pažeminta. Paskiau ji paprasčiausiai bijodavo lankyti mirusią seserį. Jai pasidarė nejauku, kai ji išgirdo Henką kalbant su Sibile.

– Gražu, ar ne, balta juodame fone? – paklausė Henkas.

– Taip.

Jie stovėjo, žiūrėdami į antkapį: Lena – rankas susinėrusi ant krūtinės, Henkas – susikišęs į kišenes. Rožė iš tiesų gražiai atrodė juodo marmuro fone. Anksčiau Lena nesuprasdavo, kodėl žmonės neša gėles į laidotuves, bet pagaliau suvokė, jog gėlės skiriamos gyviesiems, kad jie džiaugtųsi gyvenimu: jie gyvi, turi nenuleisti rankų.

Henkas atsigręžė į ją.

– Ruošiuosi važiuoti į Rysą, – tarė jis. – Gal rytoj.

Lena linktelėjo, nurydama gerklėje įstrigusį gumulą.

– Aha, – tarė. – Ko gero, būtų ne pro šalį.

Ji nepasisakė, kad Džefris paskelbė ultimatumą: jeigu ji nepabus namie, nepasigydys, gali suvis nebegrįžti į darbą. Slėpė tai nuo Henko, nenorėdama, kad jis pasiūlytų jai išeitį. Kas be ko, jis mielai parsivežtų ją į Rysą, lieptų dirbti bare, kad ji gyventų jo prižiūrima. Vis dėlto tai ne išeitis, nes vieną gražią dieną Henkas vis viena mirs. Jis jau senas. Negyvens amžių amžius. O ką ji darys, likusi vienui viena?

Jai ištryško ašaros, pagalvojus, kad Henkas gali veikiai mirti. Nukreipusi akis į šalį, ji bandė susivaldyti. Netardamas nė žodžio, iš kišenės jis išsitraukė nosinę ir padavė jai. Nosinė buvo sudrėkusi nuo prakaito, bet ji vis dėlto nusišnypštė.

– Galiu važiuoti vėliau, – tarė jis.

– Ne, – atsiliepė ji. – Gal taip būtų geriau.

– Aš parduosiu barą, – tarė jis. – Galiu čia susirasti darbą. – Ir pridūrė: – O gal tu nori važiuoti su manimi, grįžti namo?

Ji papurtė galvą, jausdama, kaip akys vėl pritvinsta ašarų. Juk negalėjo jam prisipažinti, jog jai graudu ne todėl, kad jis išvažiuoja – skaudu, kad vieną gražią dieną jis gali mirti. Kraupi mintis. Juk jai nieko daugiau nereikia, tik žinoti, kad jis visada atsilieps, kai ji pakels ragelį ir jam paskambins. Tik to ji troško, nieko daugiau iš jo nepageidavo. Iki šiol visada tuo džiaugėsi.

– Tu visada buvai stipri, Lena, – atsikrenkštęs tarė Henkas.

Ji nusijuokė: niekada nesijautė tokia silpna ir bejėgė.

– Sibilė buvo kitokia. Žinojau, kad visada turiu būti šalia, laikyti jai už rankos, sekti kiekvieną jos žingsnį. – Jis patylėjo, nukreipęs akis į šviežią kapą netoliese. – Su tavimi buvo sunkiau. Tu manęs vengei, stengeisi manęs nusikratyti.

– Man rodos, tu klysti.

– Po velnių, nė kiek! – atrėmė jis. – Tu visada elgdavaisi savaip. Atsisakei mokytis koledže, įstojai į policijos akademiją, persikraustei čionai, niekada su manimi nesitarei.

Lena jautė, kad turi kažką pasakyti, bet nieko nesugalvojo.

– Žodžiu, – tarė jis, imdamas iš jos nosinę ir kruopščiai lankstydamas, – rytoj išvažiuoju.

– Gerai, – sutiko ji linktelėdama ir vėl atsigręžė į Sibilės kapą.

– Tikriausiai kurį laiką būsi jiems reikalinga, – tarė Henkas. – Teks ištirti, kaip buvo pagrobta mergaitė. Neabejoju, kad čia daug vaikų patyrė tokią pat dalią. Žmonės ne tokie jau susvetimėję, kaip atrodo.

– Žinoma, – pritarė Lena.

– Laimė, kad mergaitė atsirado, – pridūrė Henkas. – Tavo viršininkas šaunuolis, vis dėlto ją surado.

– Taip, – tarė Lena ir susimąstė.

Kas atsitiko Leisei Paterson tame name? Kokie atsiminimai kankins ją ligi gyvenimo pabaigos? Ar ji ištvers tas kančias, ar bandys jų nusikratyti taip lengvai kaip brolis? Iš savo patirties Lena žinojo, kad sunku atsispirti pagundai viską pamiršti. Netgi po to, ką patyrė, Lena nebuvo tikra, kad kada nors jai nedingtelės mintis pakartoti viską iš naujo.

– Mane graužia sąžinė, kad liepiau tau eiti pasikalbėti su pastorium Fainu. Baisu pagalvoti, kad pasaulyje nutinka tokių dalykų, – tarė Henkas.

Lena neatsiliepė į jo žodžius.

– Bredas – policininkas, bet ir jis nieko įtartina nepastebėjo, – tarė ji, bet pagalvojo, kad Henkui tai būtų menka paguoda, jeigu jis būtų pažįstamas su Bredu.

Henkas įsikišo nosinę į kišenę. Nuleisdamas rankas, netyčia palietė jai ranką. Kaip ir Lena, jis buvo suprakaitavęs ir perkaitęs saulėje.

– Nepamiršk man paskambinti, jeigu prireiks. Gerai? – tarė jis patylėjęs. – Iškart atlėksiu.

Lena nusišypsojo. Šįkart nuoširdžiai.

– Gerai, Henkai, – tarė ji. – Nepamiršiu.

Eidama per slaugos ligoninę, Lena stengėsi kvėpuoti pro burną. Tvyrojo nepakenčiama smarvė, visas pastatas dvokė šlapimu ir spiritu – daugmaž kaip Henko baras.

Įėjusi į liftą, ji paspaudė mygtuką. Jis taip lėtai šliaužė į trečią aukštą, kad ją ištiko klaustrofobijos priepuolis. Kaklas išrasojo, ir ji delnu nusišluostė prakaitą. Pabėgiojusi su Henku, ji ilgai maudėsi po dušu, bet buvo taip karšta, kad ji vėl suprakaitavo.

Lena lengviau atsiduso, kai durys atsidarė ir šlapimo tvaikas netrenkė į nosį. Diduma ligonių čia gulėjo su kateteriais, todėl oras, palyginti su apatiniais aukštais, atrodė gaivus. Nebuvo justi jokios smarvės.

Atsidūrusi koridoriuje, Lena pažvelgė pro langą. Dangumi plaukė juodi debesys, grūmodami pratrūkti liūtimi. Ji prisiminė tą rytą, kai mirė Greisė Paterson: stovėdama užpakaly miegančio Tedžio Patersono, ji žiūrėjo į tekančią saulę, džiaugdamasi, kad lovoje tysanti pabaisa niekada nebejaus, kaip saulės spinduliai glamonėja jai veidą. Lenos niekada negraužė sąžinė, kad ji neleido Greisei ramiai palikti šio pasaulio. Ji neabejojo gerai padariusi.

– Kuo galiu jums padėti? – paklausė slaugytoja, kai ji priėjo prie registratūros.

– Norėčiau rasti Marko Patersono palatą, – atsakė Lena.

– Štai kaip! – apstulbo moteris. – Jo niekas nelanko.

Lena numanė, kad Tedis Patersonas nenori matyti sūnaus, bet vis dėlto nustebo.

Nors ir numanydama atsakymą, vis tiek paklausė:

– Ar jis atgavo sąmonę?

Moteris papurtė galvą ir ranka parodė į koridoriaus galą.

– Trys šimtai dešimta, – tarė ji Lenai. – Į dešinę, paskiau į kairę, priešais skalbinių kambarį.

Padėkojusi Lena nuėjo nurodyta kryptimi. Pirštais braukdama per turėklus, įtaisytus pasieniais, ji tyčia neskubėjo. Atėjo aplankyti Marko be jokio tikslo. Ji netyrė jo bylos. Netgi nebuvo tikra, ar tebėra policininkė.

Nors Markas ir nebūtų galėjęs atsiliepti, ji vis dėlto pasibeldė į palatą, pažymėtą 310 numeriu. Luktelėjusi pravėrė duris. Palatoje buvo tamsu, niekas nesiteikė atitraukti žaliuzių. Markas gulėjo lovoje, daugybe vamzdelių prijungtas prie jo gyvybę palaikančios ir jos rodmenis registruojančios aparatūros, kaip niekad išbalęs. Šalia tyliai ūžė aparatai, prikabinta prie lovos krašto kabojo pūslė, pilna šlapimo. Palatoje buvo tik tai, kas būtina ligoniui. Ant spintelės lovos galvūgaly nebuvo gėlės, prie sienos stovėjo vienintelė kėdė, ant kurios niekas dar nebuvo atsisėdęs. Kraupiai juodavo išjungto televizoriaus ekranas.

– Ką gi, įleiskime bent kiek šviesos, – tarė Lena, nežinodama ką daryti.

Ji atitraukė žaliuzes, ir į kambarį įspindo šviesa. Atsisukusi į Marką, pataisė žaliuzes, kad saulė nešviestų jam tiesiai į akis.

Aplink kvėpavimo vamzdelį, įvestą į burną, buvo seilių. Lena nuėjo į vonios kambarėlį, šiltu vandeniu sudrėkino rankšluostį ir nušluostė jam veidą. Paskiau sulenkė rankšluostį ir patiesė palei veidą, kaklą ir pečius, prisiminusi, kad jai pačiai, gulint ligoninėje, tai patiko. Paskui iš vaistinėlės, pakabintos šalia lovos, įsipylė į saują losjono, palaukė, kol jis sušils, ir ištrynė jam rankas ir kaklą, sudrėkino veidą. Lenai pasirodė, kad jo veidas pasidarė šiek tiek skaistesnis.

– Regis, tu čia puikiai slaugomas, – tarė Lena, nors ir nebuvo tuo visiškai tikra. – Aš… – tęsė ji, bet staiga nutilo.

Dirstelėjusi į duris, susivokė, kad kvaila kalbėti su Marku, nes jis tikriausiai jos negirdi. Ne ką protingiau elgėsi ir Henkas, kalbėdamas prie Sibilės kapo.

Šiaip ar taip, ji spustelėjo jam ranką.

– Dėl Leisės gali nesijaudinti, – tarė ji. – Ji grįžo namo. Policija rado ją Meikone, ir ji…

Lena apsižvalgė, neišmanydama, ką daryti toliau.

– Policija stebi pašto skyrių, – tarė ji. – Viršininko nuomone, Dotė turėtų netrukus išsiduoti. – Ji giliai įkvėpė oro ir luktelėjusi iškvėpė. – Policija ją sučiups, Markai. Ji neišvengs bausmės.

Ji nutilo, klausydamasi, kaip aparatas pučia orą jam į plaučius. Žinoma, Markas neatsiliepė, ir ji vėl pasijuto nei šiaip, nei taip. Kodėl Henkas kalbėjosi su Sibile? Ko jis siekė? Tai lyg vėjais žodžius leistum. Lyg kalbėtum pats su savimi.

Lena susijuokė, pagaliau sumetusi, kodėl Henkas kalbėjo. Kalbėdamas su žmogumi, kuris negali tau atsakyti, negali nei sunerimti, nei prieštarauti, nei supykti, nei išlieti apmaudo, jautiesi visiškai laisvas. Gali sakyti ką tik nori, nesibaimindamas, kad tau nepritars.

– Aš tikrai nebetarnausiu policijoje, – pareiškė ji Markui, ir jai apsvaigo galva, išgirdus balsu išreikštas mintis. Tos mintys jau senokai sukosi galvoje nelyginant sukutis, kuriuo ji žaisdavo vaikystėje, tik ligi šiol ji nedrįso su jomis susitaikyti. – Po kelių dienų žadėjau pasikalbėti su viršininku.

Ji nutilo, žiūrėdama į tatuiruotę ant Marko rankos. Įdomu, pagalvojo, ar įmanoma ją pašalinti? Esama tam tikrų priemonių. Ji prisiminė per televiziją mačiusi vieną kitą reklamą.

– Dar nežinau, ką pasakysiu Džefriui, – tarė Lena, tebesijausdama nei šiaip, nei taip. – Kalbėjausi su Henku ir žinau, kad galėčiau grįžti su juo į Rysą. – Ji nutilo. – Beje, nežinau. Nežinau, ar galėčiau grįžti.

Lena pastebėjo, kad paklodės kraštas nusviręs ligi grindų, ir, apėjusi aplink lovą, jį pakėlė. Delnu išlyginusi paklodę, pridūrė:

– Šiaip ar taip, nenorėčiau Sibilės palikti čia vienos. Tiesa, ją lanko Nena, bet vis dėlto…

Lena pasivaikščiojo po palatą, mąstydama, ką dar galėtų pasakyti. Jai buvo nejauku palatoje klausytis savo balso, bet, antra vertus, nuo krūtinės nuslinko sunkulys, išreiškus žodžiais taip seniai ją kankinančias mintis.

Kėdė sučirpė, kai Lena pristūmė ją arčiau lovos. Ji atsisėdo, vėl spustelėjo Markui ranką.

– Norėjau atsiprašyti… – prabilo ji, bet užsikirto. Paskui prisivertusi pridūrė: – Norėjau atsiprašyti, kad taip sureagavau tuomet, kai papasakojai man, kas atsitiko… – Patylėjo, lyg laukdama atsakymo, ir paaiškino: – Tau su mama.

Ji pažvelgė jam į veidą, stengdamasi įminti, ar jis išgirdo jos žodžius.

– Norėčiau, kad tu žinotum: aš suprantu viską, bent jau stengiuosi suprasti kaip įmanydama.

Lena papurtė galvą.

– Turiu omeny… – Ji užsikirto vos prabilusi. – Aš suprantu, Markai, kaip tau buvo sunku. Suprantu, kaip tau buvo sunku atskleisti savo paslaptį. – Ji patylėjo, stengdamasi atgauti žadą. – Tu teisybę sakei, kad ir aš patyriau tą patį, kad suprantu, ką tu turi galvoje.

Ji vėl pažvelgė į jį. Jis tylėjo. Krūtinė kilnojosi, aparatui pučiant orą. Kardiomonitorius pypsėjo sulig širdies tvinksniais.

– Nežinojau, kad gali būti taip sunku, – sukuždėjo ji. – Maniau, kad aš stipresnė… – Ji vėl nutilo. – Tu sakei teisybę. Aš bailė, niekinga bailė.

Lena įkvėpė oro, stengdamasi jį išlaikyti tol, kol pagaliau pasirodė, kad sprogs plaučiai. Jai pasivaideno, kad palata traukiasi aplink, grasindamasi ją suspausti, kad ji vėl toje tamsioje patalpoje, prikalta prie grindų, o jis kažkur name, visai ją pamiršęs. Baisiausia būdavo tada, kai nustodavo veikti narkotikai ir ji suvokdavo, kur yra, kas su ja daroma ir kad ji visiška bejėgė. Jausdavo, kaip slegia krūtinę, lyg kas nors būtų ją išskrodęs ir tuščią ertmę pripildęs tirštos juodos vienatvės. Kai toje tuščioje patalpoje pro durų apačią prasiskverbdavo šviesa, jai sužibdavo vilties kibirkštėlė, menkutė viltis išsigelbėti, ir ji susivokdavo trokštanti jį pamatyti, išgirsti jo balsą, kad ir kiek jai tai kainuotų.

– Aš baisiai bijojau, – tarė ji Markui. – Nežinojau, kur esu, kiek laiko praėjo, kas vyksta.

Prisiminimams apspeitus, ašaros jai sugniaužė gerklę.

– Jis prikalė mane vinimis prie grindų, – pasakojo ji, nors ir suprato, kad jam, Markui, be abejo, tai žinoma. – Jis prikalė mane, ir aš negalėjau nė krustelėti. Neturėjau jokios išeities. Galėjau tik laukti. Leidau jam daryti viską, ką tik jis nori.

Lena pajuto, kad jai trūksta oro. Jai pasirodė, kad ji vėl toje patalpoje, pakliuvusi į spąstus, bejėgė.

– Narkotikai… – tarė ji ir užsikirto.

Markas tikriausiai irgi vartojo narkotikus skausmui malšinti. Tik Lenos niekas neklausė, ar ji nori jų, ar ne.

– Jis šėrė mane narkotikais, – tarė ji. – Ir aš jausdavausi laisva… – Ji stengėsi rasti tinkamus žodžius. – Taip, laisva, – pridūrė ji. – Atrodė, sklandau aukštybėse, pakilusi virš visko. Ir Gregas, mano mylimasis – buvęs mylimasis – drauge su manimi.

Ji vėl nutilo, stengdamasi prisiminti Gregą tokį, koks jis vaidendavosi kvaišalų aptemdytoje sąmonėje. Tai būdavo ne anas, pažįstamas, Gregas. Jos vaizduotėje Gregas būdavo labiau pasitikintis savimi, labiau išmanantis meilės meną. Jis mokėdavo taip ją įaistrinti, kad ji nebeskirdavo skausmo nuo malonumo, o ir nenorėdavo skirti. Tik trokšdavo, kad jis įeitų į ją, išglamonėtų, pasotintų iki valiai, prasismelktų į pačias gelmes, kad ji pajustų, jog kūną sukrečia sprogimas. Paskui ją apimdavo begalinė palaima. Anksčiau ji niekada nepatirdavo tokio malonumo: jos kūnas jam atsiverdavo iki pačių gelmių.

– Gregas niekada toks nebūdavo, – tarė ji Markui. – Aš tai žinojau. Buvau jį perpratusi.

Ji stipriai suspaudė ranką Markui.

– Širdies gilumoje aš tai žinojau, bet man buvo vis viena. Tiesiog norėdavau būti su juo. Norėdavau jį jausti.

Ji užspaudė sau lūpas delnu, bet buvo jau per vėlu: kas pasakyta – nebegrąžinsi.

– Paskiau kvaišalai išsivadėdavo, – toliau pasakojo ji, jausdamasi taip, lyg visa tai būtų atsitikę kam nors kitam. – Ir aš vėl suvokdavau, kas vyksta ir kas esu iš tikrųjų. – Ji nurijo galugerklyje įstrigusį gumulą. – Ir ką su juo dariau. – Iš pasišlykštėjimo Lenai sutraukė vidurius. – Kaip aš klykdavau! – atsiduso ji, prisiminusi viską, prisiminusi, kaip šnekėdavo su juo, kaip melsdavo jo meilės nelyginant tikro mylimojo.

Ji prispaudė ranką prie krūtinės, širdis tvaksėjo kaip išprotėjusi.

– Ir tuomet aš verkdavau, – tarė ji, apsipylusi ašaromis. – Verkdavau, nes šlykštėdavausi savimi. Verkdavau, nes jausdavausi beviltiškai vieniša. – Atgalia ranka ji nusišluostė akis. – Verkdavau, nes nenorėdavau būti viena, nenorėdavau žinoti, kas man atsitiko. Ir tuomet ateidavo jis… – sukuždėjo ji. – Ateidavo pas mane į kambarį, ir aš nebesijausdavau vieniša…

Lena nutilo, stengdamasi nusiraminti, atgauti kvapą. Pažvelgusi į Marko ranką, paglostė tatuiruotę.

Ūmai ji prisiminė Marko išpažintį ir suvokė tai, ko nesistengė suprasti Patersonų namelyje. Jis pasakojo apie nusikaltimą, įvykdytą prieš jį, kaip meilužis, prisimenantis pačias aistringiausias meilės akimirkas. Tolydžio perkratydama mintyse jo žodžius, Lena pagaliau suprato, kodėl jis nusipiešė tatuiruotę. Suprato, kad jis nešiojosi savo kaltę nelyginant akmenį, užgulusį širdį. Viena vertus, jis jautėsi esąs motinos sūnus. Kita vertus, jis negalėjo pamiršti tos dienos, kai, klausantis muzikos, motina atėjo į kambarį ir jį išžagino. Jis negalėjo pamiršti, kaip jam buvo gera tą akimirką, kai paėmė ją, kai gulėjo su ja. Nors ir kur jis būtų, nors ir ką veiktų, negalėjo to pamiršti. Tatuiruotė buvo tik ženklas. Ženklas kitiems žmonėms, kad jis neturi nieko bendra su jais, kad amžinai susijęs su motina. Tai, ką ji padarė jam, paženklino jį iš vidaus nepalyginti stipriau nei tušas ir adata, palikusi žymę ant rankos.

Visą savo gyvenimą, gal net dabar, įkliuvęs į savo kūno spąstus, Markas nepamirš patirtos palaimos. Vienintelį kartą gyvenime jis buvo motinos numylėtinis ir pažino tai, ką galbūt palaikė meile. Liguistu, iškreiptu būdu Greisė Paterson leido sūnui pajusti, kad jis geidžiamas, ir jis pamilo ją už tai, nors drauge ir užsidegė neapykanta už tą niekšybę.

Palatoje buvo tylu, tik ūžė aparatūra ir tvinksėjo kraujas Lenos smilkiniuose. Ji girdėjo spengiantį garsą, bet žinojo, kad tiesiog spengia ausyse. Ji buvo beatsistojanti, beišeinanti, bepaliekanti Marką mirti, nes jis vis viena neišvengs mirties – nesvarbu, ar ji sėdės šalia, ar išeis.

Vis dėlto ji peržengė ribą. Nebuvo nieko, kas galėtų ją sustabdyti, paklausti, ar ne pernelyg liguista jos išpažintis. Palatoje buvo tik Lena, ir jeigu Markas iš tikrųjų būtų buvęs blaivaus proto ir būtų girdėjęs tai, ką ji pasakoja, jis vienintelis pasaulyje būtų ją supratęs.

– Aš jausdavausi tokia vieniša, kai jis mane ten palikdavo, – dusliu balsu pakuždomis prabilo Lena, lyg grįžusi į aną kraupią vietą.

Ji sukando dantis, nesuvokdama, ar sugebės pasakoti toliau. Kiekvienąsyk, atgijus tiems prisiminimams, jai sustodavo širdis, todėl ji bijojo lankytis pas psichoterapeutą, bijojo pasakoti žmonėms, kas toje patalpoje jai iš tikrųjų atsitiko prieš keturis mėnesius.

– Kai jis grįždavo… į tą patalpą… aš nebesijausdavau vieniša…

Rauda užgniaužė Lenai gerklę, ir ji nutilo. Ji nedrįso niekam to pasakyti, prisipažinti, netgi Markui, tai bedvasei iškamšai, kuri nebeturėjo nieko bendra su Marku. Ji nesijautė tokia stipri. Neturėjo jėgų žengti dar vieną žingsnį.

– Velniop! – sukliko Lena, stengdamasi susitvardyti, nepalūžti.

Ji drebėjo kūkčiodama. Jeigu Markui būtų grįžusi sąmonė, jis būtų pajutęs, kaip dreba jai rankos, kaip baimė gniaužia ją plieniniais gniaužtais. Jis būtų supratęs, kaip giliai įsismelkęs jos esybėje glūdi skausmas, kurio niekas nebūtų gebėjęs įžvelgti. Jokios tabletės jo nenuslopintų! Net kulka, perskrodusi smegenis, nebūtų jo ištrėškusi iš atminties, ir Lena suprato, kad tuomet, paleidusi sau kulką į galvą ar išgėrusi visas tabletes, būtų atsisveikinusi su gyvenimu, lydima tų prisiminimų.

– Ne! – suriko Lena, įnirtingai purtydama galvą. – Ne, ne, ne! – kartojo ji, pagalvojusi, ką pasakytų Nena, ką pasakytų Sibilė, jeigu būtų gyva.

– Stiprybės! – įsakė sau Lena, įsivaizduodama, jog tai sako Sibilė. – Tu turi užtektinai jėgų!

Lena prisiminė Henką: jis sėdėjo ant grindų vonios kambaryje ir verkė nesidrovėdamas, kaip dabar verkia ji.

– Kai jis grįždavo į tą patalpą pas mane, – prisivertusi prabilo Lena, išdrįsdama ištarti jo vardą. – Kai jis grįždavo pas mane, – pakartojo ji, – man palengvėdavo.

Ji nutilo, suvokdama, jog pasakė tik dalį tiesos. Ji galėjo prisipažinti tik Markui, nes jis vienintelis būtų supratęs. Jis žinojo, ką reiškia vidujai būti tokiam tuščiam, kad priimtum viską, ką tau duoda žmonės. Ji prisiminė, kokia vieniša jautėsi toje tamsioje patalpoje, kur nieko kita nelieka, tik laukti. Žinojo, kad ateina tokia valanda, kai protas priešinasi blogiui, o kūnas tave išduoda, godėdamasis menkiausio malonumo.

Ji nurijo galugerklyje įstrigusį gumulą.

– Kai jis grįždavo pas mane, – tarė ji, – aš jausdavausi… laiminga.

22

Sara sėdėjo ant grindų priešais Leisę Paterson vaikų klinikos galiniame kambaryje. Viso labo prieš kelias dienas Leisė buvo atėjusi prašyti pagalbos. Dabar ji grįžo, patyrusi neapsakomas kančias, ir Sara laukė, kol mergaitė ims kalbėti.

– Dotė paliko tave Veino namuose, ar ne? – paklausė Sara.

– Aha, – atsakė Leisė, įsmeigusi akis į batelių galus.

Nežinia kodėl ji užsimanė atsisėsti ant grindų, ir Sara sutiko, norėdama, kad mergaitė jaustųsi kuo patogiau. Leisė nenorėjo, kad Sara sėdėtų šalia, tad ji įsitaisė tolėliau, nugara atsirėmusi į uždaras duris. Leisė sėdėjo vidury kambario.

– Nuo tablečių ima miegas, – tarė Leisė.

– Vadinasi, tu nieko nebeprisimeni, kas tau atsitiko prieš tai, kai atsipeikėjai ligoninėje?

Ji papurtė galvą ir įniko kramtyti nagus. Laikas bėgo, mergaitė nukramtė nagą iki gyvuonies ir ėmėsi rausvo pirštuko. Sara palinko į priekį, bandydama ją sustabdyti.

– Skaudės, – tarė ji ir iš mergaitės veido išraiškos suvokė, kad beprasmiška ją mokyti.

Krimstelėjusi atsišerpetojusią odelę, Leisė paklausė:

– Ar Markas pasveiks?

– Nežinau, vaikeli.

Leisės akys pritvino ašarų, bet ji neapsiverkė.

– Aš nenorėjau jo sužeisti, – tarė ji.

– O kaip tu jį sužeidei?

– Jis mane vijosi, ir aš griebiau peilį.

– Vadinasi, tu jį sužeidei?

Ji linktelėjo, imdamasi kito piršto.

– Jie buvo pas Dotę, nešė daiktus iš namų ir dažė. Aš pasislėpiau, bet Markas mane surado. Aš spyriau jam į galvą. – Ji atitraukė ranką nuo lūpų. – Markas nenorėjo, kad aš eičiau pas jus. Aš norėjau su jumis atsisveikinti, bet taip išsigandau, kad apsivėmiau. Atsiprašau.

– Nieko baisaus, – nuramino ją Sara. – Vadinasi, tu atėjai čionai, ir atbėgo Markas? Tada tu sprukai, o Dotė įsodino tave į juodąjį automobilį?

Leisė linktelėjo, bet nepasakė, kas vairavo automobilį.

– Ar jūs nežinote, kodėl jis bandė nusižudyti? Gal todėl, kad aš jam trenkiau?

– Ne, – atsakė Sara. – Man rodos, Markas, tiek patyręs visokių bėdų, pagalvojo, kad neturi kitos išeities.

– Gal galėčiau jį aplankyti? – paklausė ji graudžiu balseliu.

– Jeigu nori.

– Noriu.

Sara atsitiesė, žiūrėdama į mergaitę, be perstojo kramtančią nagus. Leisės plaukai buvo beveik plikai nukirpti. Tikriausiai Dotė ketino ją perrengti berniuko drabužiais ir kuo brangiau parduoti.

– Ar tėtis greit ateis? – paklausė Leisė.

– Tu nori jį pamatyti?

– Nežinau, – atsakė ji, lyg įminusi Saros mintis. – Aš viską žinojau apie Marką ir mamą, o tėtis nieko nežinojo.

– Ar tikrai?

Ji linktelėjo.

– Jeigu jis būtų sužinojęs, būtų užmušęs Marką.

– Na, o tave, vaikeli? – paklausė Sara. – Ar Markas tave lietė?

Ji nusisuko.

– Leise!

Ji papurtė galvą, bet Sara ja nepatikėjo. Ji vis dar nežinojo, ką turėtų galvoti apie Marką Patersoną. Viena vertus, jis buvo auka, kita vertus, – prievartautojas.

– Markas buvo man geras, – tarė Leisė.

Sara nukreipė kalbą kitur.

– Ar Dotė tave fotografuodavo?

– Ne, – atsakė ji. – Tik Marką ir Dženę. Kartais fotografuodavo, o kartais filmuodavo. Aš mačiau, ką jie darydavo.

– Bet tu to nedarei?

Leisė vėl prisikišo ranką prie burnos.

– Markas pagrasino, kad, užklupęs mane tai darant, pasakys tėčiui.

– Vadinasi, Markas neleido tau to daryti?

– O aš norėjau! – aikštingai atsakė ji. – Dženė tai darė, vaikščiojo į vakarėlius ir darė tai su visais berniukais.

– Tavo nuomone, Dženei tai patiko?

– Kartą ir aš bandžiau, bet Markas mane užklupo. – Ji nuleido ranką ant kelių. – Tada jis mane ir primušė.

Sara susimąstė. Ji net negalėjo įsivaizduoti, kad Markas galėtų globoti sesutę.

– Tada Marką suėmė policija, ar ne?

Leisė nustebo, kad Sarai viskas žinoma.

– Aha.

– Bet jis nepaskundė tėvui?

– Aš pagrasinau, kad, jeigu jis paskųs, papasakosiu apie jį ir mamą.

Paskutinius žodžius ji ištarė progiesmiu, lyg būtų dažnai juos kartojusi. Sarai dingtelėjo mintis, kad Leisė tikriausiai ne kartą grasino Markui. Ji buvo dar vaikas, o diduma vaikų, ko nors užsigeidę, nieku gyvu nenori to atsisakyti.

– Šiaip ar taip, man nepatiko, – tarė Leisė. – Aš jam pažadėjau, kad niekada to nebedarysiu. Man nepatiko. – Ji susiraukė. – Dotė buvo nepatenkinta. Kai mes žaisdavome, ji būdavo surūgusi.

– Jūs žaisdavote su ja?

– Kartais ji mus prižiūrėdavo, – nusišypsojo Leisė. – Ji buvo sugalvojusi tokį žaidimą: mes visi išsipuošdavome, ir ji vesdavosi mus į kiną.

– Įdomu.

– Tik kartais ji taip žaisdavo, – tarė Leisė ir ėmė krapštyti šašiuką ant kojos. – Kartais būdavo labai bjauri. Tada ji man nepatikdavo.

– Tu čia niekuo dėta, – tarė Sara. – Ar ji kalbėdavo jums apie apsivalymą?

Leisė kilstelėjo galvą.

– Kas jums sakė?

Sara nutarė pameluoti.

– Markas.

Leisė papurtė galvą.

– Jis negalėjo sakyti.

– Kodėl tu taip manai?

Ji gūžtelėjo pečiais, bet Sara pastebėjo, kad ji susimąstė.

– Dotė labai supyko ant Dženės, kai ji pasakė, kad tuo domisi.

– Kuo?

– Na, tuo, kas ten daroma mergaitėms, – sumurmėjo ji. – Pernai Dženė rašė rašinėlį apie Afriką ir visokias gentis. Sakė, kad moterys ten laimingos, nes klauso tėvų, vyrų, ir jaučiasi saugios, jei gerai elgiasi.

– Ar tu tuo tiki, Leise?

Leisė praleido jos klausimą pro ausis.

– Dotė labai supyko. Bet Dženė neatlyžo. Net tada, kai įsikišo mama ir liepė jai liautis. – Ji palenkė galvą. – Paprastai mama sugeba įkalbinti žmones daryti tai, ko jie nenori. Ji moka.

Sara giliai atsikvėpė, apgalvodama mergaitės žodžius.

– Vadinasi, tavo mama ir Dotė liepė Dženei liautis kalbėjus apie žalojimąsi? – paklausė Sara.

– Jos bijojo, kad mokykloje gali būti nemalonumų. Turėtų persikelti į kitą miestą. Pas juos į namus buvo atėjęs žmogus iš švietimo skyriaus. Dženė sakė, kad jis grasino kreiptis į policiją dėl Dženės kalbų.

– Apie mergaičių apipjaustymą? – paklausė Sara, nustebusi, kad mergaitė taip domisi kastracija.

– Dženė sakė, kad moterims tenai nėra ko baimintis… – Užsikirtusi ji pridūrė: – …na, sekso. Ir to, ką darė Dotė. Ten tokių dalykų nebūna, vaikai jiems – šventenybė. Mergaitės apsaugotos.

– Kodėl Dotė ją apipjaustė, Leise?

– Dotė jai nieko nedarė, – atsakė Leisė. – Dženė pati pasidarė po Kalėdų atostogų.

Sara papurtė galvą, negalėdama tuo patikėti.

– Ji niekaip negalėjo to pasidaryti, vaikeli.

– O pasidarė, – neatlyžo Leisė. – Pasiėmė skustuvą, bet iš karto sukliko, Dotė užbėgo laiptais į viršų ir irgi ėmė rėkti.

– Ar tu buvai namie?

– Aš buvau su mama pirmame aukšte, nes buvo algos diena.

Sara nė kiek nenustebo, kad moterys mokėdavo algą: to šlykštaus žurnaliuko leidyba buvo jų verslas. Jos tuo vertėsi mažų mažiausiai trylika metų ir žinojo, ką daro.

– Dženė taip baisiai klykė, atrodė, kad ji miršta, – tarė Leisė. – Paskiau mama nusileido žemyn ir man papasakojo, ką pasidarė Dženė.

Netekusi žado, Sara linktelėjo, kad ji pasakotų toliau.

– Jos negalėjo vežti Dženės į ligoninę, mama pasakė, kad būtų geriausia užbaigti tai, ką ji pradėjo… – Leisė patylėjo. – Jos ir užbaigė.

– Ar nuskausmino? – paklausė Sara.

– Mama davė jai tablečių, kad nebūtų užkrėtimo.

– Aš ne tai turiu galvoje, – tarė Sara. – Ar padarė jai narkozę, prieš baigdamos operaciją? Ar užmigdė, kad ji nieko nejaustų?

– Man rodos, ji užmigo pati savaime, kai tik jos pradėjo, – tarė Leisė. – Šiaip ar taip, netrukus ji nustojo klykti.

Sara prikando apatinę lūpą, stengdamasi sugalvoti tinkamą klausimą.

– Kodėl Dženė taip pasielgė? – paklausė ji.

– Karsonas ir Roris iš jos tyčiojosi, kai mes slidinėjome, girdi, eik su mumis, bet ji atsisakė.

– Siūlydami eiti su jais, turėjo galvoje seksą?

Ji linktelėjo.

– Ji atsisakė, atkirto, kad jie nešvarūs, ir tada jie įsiuto, išvadino ją kekše, bet ji nesuprato, ir Kuperis jai paaiškino, kad anksčiau ji ėjusi pas juos su Marku. – Ji patraukė pečiais. – Markas įbėrė jai kažko į gėrimą, ir ji ėmė keistai elgtis, o paskiau nieko nebeprisiminė.

– Ar žinai, kas tai buvo?

– Kažkas tokio, nuo ko rytojaus dieną būna labai bloga, – atsakė Leisė. – Jai skaudėjo pilvą, ir ji dvi dienas nėjo į mokyklą. Dotė sakė, kad jai gripas.

„Rohipnolis, – pagalvojo Sara. – Prievartautojų vartojami raminamieji vaistai.“

– Taip ji pasielgė, ir tiek. Markas sako, kad, išgėrus tų vaistų, darai tai, ką iš tikrųjų ir norėtum daryti.

– Netiesa, – tarė Sara. – Juo labiau išgėrus tų vaistų, kurių jis tikriausiai jai davė.

Leisė gūžtelėjo pečiais, neimdama į galvą jos žodžių.

– Šiaip ar taip, jai patiko Kuperis Baretas.

– Ar jis irgi važiavo slidinėti? – paklausė Sara.

– Ir jis, ir Roris, ir Karsonas, – atsakė Leisė. – Viešbutyje jie kaišiojo laiškučius pro durų apačią, o kai vieną rytą atsikėlėme, ant durų kabojo popiergalis, prirašytas visokių šlykštybių. – Ji pažvelgė į Sarą. – Man rodos, jie vogė daiktus iš jos spintelės mokyklos drabužinėje.

– Kokius daiktus?

– Nuotraukas ir visa kita. Jie draskė viską, ir ji galų gale nieko ten nedėdavo, išskyrus knygas.

– Turbūt jai buvo labai skaudu?

Leisė gūžtelėjo pečiais, bet Sara suprato, kad ji jaudinasi.

– Kaip manai, kodėl Markas taip su ja elgėsi? – paklausė Sara. – Ar Dotė liepė jam nuvesti ją į tą vakarėlį?

Leisė linktelėjo, ir Sarai pasidarė bloga, pagalvojus, kad Markas siūlė draugams Dženę Viver, telkdamas kuo daugiau vaikų Dotei.

– Dženė supyko, kad jie taip ją užgaulioja, – tarė Leisė. – O Dotė patarė Dženei vėl susidėti su jais, tada, girdi, jie nustosią kibti, bet Dženė atsisakė. Ji pasakė, kad nori apsivalyti.

– Todėl ji ir susipjaustė tarpukojį? – paklausė Sara.

– Ji pradėjo, bet baigti teko Dotei, – tarė Leisė ir vėl įniko krapštyti šašiuką, kol pasirodė kraujas.

Sara išsitraukė iš kišenės nosinę ir nušluostė kraują jai nuo kojos.

– Ar tu matei, ką tą vakarą Dotė padarė Dženei? – paklausė ji.

Ji vėl papurtė galvą.

– Man nebeleido su ja bendrauti.

– Kodėl?

– Nes mama uždraudė, – tarė ji ir vėl sužiuro į nudraskytą šašiuką. – Mama pasakė, kad paprašys Dotę padaryti man tą patį, jeigu kalbėsiu su Džene. – Ji parodė į tarpukojį. – Štai čia.

– Ar tavo mama irgi supyko ant Dženės?

Nuleidusi galvą, Leisė prašneko labai tyliai. Sarai teko įtempti klausą, kad išgirstų, ką ji sako.

– Mama sakė, kad su Džene buvo Markas, bet tai netiesa. Dženė įsiuto, todėl ir susipjaustė. – Patylėjusi ji pridūrė: – Vaikai turi būti tik su suaugusiaisiais, nes suaugusieji žino, ką daro, o vaikai nežino.

– Ar tu tikrai manai, kad tėtis nieko apie tai nežinojo?

Ji vėl papurtė galvą, kietai sučiaupusi lūpas.

– Jis būtų užmušęs Marką.

– Ar jis būtų supykęs ir ant mamos? – paklausė Sara, nutarusi ją iškamantinėti. – Ar tu nemanai, kad jis būtų nepatenkintas, sužinojęs, jog tavo mama nėščia?

Leisė vėl kilstelėjo galvą.

– Iš kur jūs žinote?

– Aš daug ką žinau, – tarė Sara mergaitei.

– Markas kaltas, kad ji pastojo, – tarė Leisė, ir Sara vėl nustebo išgirdusi tokius lyg suaugusiųjų įteigtus žodžius. Matyt, kas nors ją pamokė taip sakyti. – Vėl apsirgusi mama pasakė tėčiui, kad negali su juo būti. Todėl ir suprato, jog vaiko tėvas – Markas.

Sara vėl giliai atsiduso. Ji labai abejojo, kad kada nors jie sužinos, kas iš tikrųjų buvo kūdikio tėvas.

– Na, o praeitą šeštadienį… – pradėjo Sara. – Kas atsitiko?

– Mama atėjo į čiuožyklą ieškoti Marko, ir jai pasidarė bloga.

– Kaip tai – „bloga“? – paklausė Sara.

Leisė vėl įsmeigė akis į koją.

– Ji atvežė mus ir nuėjo ieškoti Marko. Jai iš tikrųjų pasidarė bloga ir ji nuėjo į tualetą.

Sara bandė prisiminti, kokio ūgio Greisė Paterson. Ji buvo neaukšta, ir Tesa išties galėjo ją palaikyti paaugle.

– Ar tu ėjai kartu? – paklausė Sara.

Leisė linktelėjo.

– Ir tuomet atėjo Dženė?

– Ji pamatė mus einant į tualetą.

– Kas atsitiko paskiau?

Leisė sunkiai atsiduso.

– Tarp kojų mamai iškrito kūdikis ir plūstelėjo kraujas… – Ji nutilo, vis dar nusukusi akis nuo Saros. – Mama pasakė, kad kūdikis nesveikas, nes ji gėrė vaistus nuo vėžio, ir kad reikia pasirūpinti kūdikiu.

Sara nurijo galugerklyje įstrigusį gumulą.

– Ji liepė man sėdėti automobilyje ir laukti, kol jiedvi su Džene pasirūpins kūdikiu.

– Kodėl ji liepė Dženei pasilikti?

– Kad ją nubaustų. Visa kuo kalta buvo Dženė. Jeigu ji nebūtų buvusi su Marku, mama nebūtų to dariusi.

Sara atsirėmė pakaušiu į duris, nesumodama ką sakyti. Ji negalėjo atsistebėti, kokią įtaką vaikams turėjo Greisė Paterson ir Dotė Viver. Negalėjo sau atleisti už tai, kad buvo tokia neatidi ir nepastebėjo moterų žiaurumo.

Supratusi, kad Sara susidomėjo jos pasakojimu, Leisė pridūrė:

– Mama pasakė Dženei, kad, jeigu ji nepasiliks ir jai nepadės, papasakos jums, ką ji išdarinėja.

– Man? – paklausė Sara, negalėdama nuslėpti nuostabos.

– Dženė norėjo būti vaikų gydytoja kaip ir jūs, – tarė mergaitė. – Ji manė, kad jūs nepadėsite jai, jeigu sužinosite, kad ji mylisi su visais. – Ir vėl pakartojo išmoktus žodžius: – Jeigu tu man nepadėsi, pasakysiu daktarei Linton, kad tu kekšė.

Sara pasibaisėjo išgirdusi, kad jos vardu buvo gąsdinama mergaitė.

– Tai netiesa! – sušuko Sara. – Tai melas!

Leisė gūžtelėjo pečiais: girdi, didelio čia daikto!

Sarai pašoko noras ją krestelėti, kad ji atsipeikėtų, nesėdėtų tokia abejinga.

– Aš būčiau viską padariusi, kad tik galėčiau jai padėti, Leise. Aš pasiruošusi ir tau padėti, kiek įmanydama.

– Dabar man nereikia pagalbos, – atsakė ji tokiu tonu, kad jau per vėlu siūlytis jai padėti.

Sarai ištryško ašaros iš pykčio. Ji atliko naujagimio skrodimą ir puikiai žinojo, ką Greisė su Džene padarė vargšei mažytei būtybei. Pagalvojus, kad Dženė susižalojo bijodama, jog Sara sužinos apie jos elgesį, sunkus akmuo užgulė jai krūtinę.

– Mama dažnai kartodavo, jog Dženė norėjo, kad jūs galvotumėte apie ją kaip apie gerą mergaitę, – tarė Leisė.

Sara prisidėjo ranką prie kaklo.

– Ji iš tikrųjų buvo gera.

Leisė nudelbė akis.

– Kas iš to?

– Tai, kas atsitiko Dženei, – siaubinga. Ji buvo niekuo dėta.

Leisė vėl gūžtelėjo pečiais.

– Vaikeli, – tarė Sara, stengdamasi kalbėti įtaigiu balsu, ir bandė paimti Leisei už rankos, bet ši atšlijo.

– Ar, tavo nuomone, Dženė tikrai ketino nušauti Marką? – patylėjusi paklausė ji.

Leisė gūžtelėjo pečiais, bet Sara suprato, kad ji žino atsakymą.

– Gal ji norėjo padaryti tam galą? Kaip manai?

Ji vėl gūžtelėjo pečiais.

– Kaip manai, ar tik šitaip ji galėjo padaryti tam galą – nukreipdama į Marką revolverį? Užbaigdama…

Sara nutilo, jausdama, kaip sunkus akmuo užgula krūtinę. Dženė žinojo, kad galiausiai atsidurs lavoninėje ant skrodimo stalo. Privertusi Džefrį šauti, ji atskleidė Sarai, kas jai iš tikrųjų atsitiko.

Leisė pakėlė akis. Jos veidas atrodė visiškai ramus.

– Dženė žinojo visa tai geriau nei kiti. Žinojo, kad tam nebus galo.

Sara svarstė, kaip turėtų atsakyti Leisei, baisiausia jai atrodė tai, kad mergaitė sako tiesą.

– Mes pagausime Dotę, Leise, ji nespės vėl imtis savo darbelių. Duodu tau žodį: mes pasistengsime padaryti tam galą.

– Aha, gerai…

Ji gūžtelėjo pečiais, lyg Sara būtų jai pasekusi pasaką.

– Ar tėtis greit ateis? – paklausė ji. – Aš noriu namo.

– Leise, – prabilo Sara ir sustojo, nesumodama, ką sakyti toliau.

Leisė pakėlė galvą ir pažvelgė ašarų pritvinusiomis akimis. Per kelias pastarąsias dienas ji subrendo. Nebeatrodė kaip nerūpestinga mergaitė, kuriai svarbiausia, ar ji bus priimta į sirgalių komandą. Tvirkinę ją žmonės dingo, tačiau jie visada liks jos širdyje. Pažvelgusi į ją, Sara pasijuto bejėgė. Ji mielai būtų ką nors jai padariusi, padėjusi, bet žinojo, jog per vėlu. Žinojo, kad esama daugiau tokių vaikų, Dotės Viver aukų. Ir gali paaiškėti, kad jų esama dar daugiau.

Leisė nusišluostė nosį atgalia ranka ir garsiai nusičiaudėjo. Paskiau, nusišypsojusi Sarai, pakartojo:

– Ar tėtis greit ateis? Aš noriu namo.

Sekmadienis

Po savaitės

23

Tesa išsidrėbė ant kėdės valgomajame prie stalo ir paklausė priešais sėdinčią Sarą:

– Ar mane taip ir pykins visą gyvenimą, ką?

– Tikiuosi, ne, – sumurmėjo Sara, nelabai klausydamasi jos žodžių. Ji sklaidė ligos istoriją, vargiai įskaitydama savo raštą. – Kas čia parašyta? – paklausė, skersai stalo atkišdama aplanką Tesai.

Tesa įdėmiai įsižiūrėjo į kripes.

– Nuolatiniai obuoliai? – spėjo ji.

– Ir man atrodo, kad taip parašyta, – sumurmėjo Sara, atsiimdama aplanką, ir vėl įsispoksojo į savo raštą, stengdamasi suprasti, kas ten parašyta.

Siektelėjusi Saros lagaminėlio, Tesa ištraukė žurnalą.

– Tai žurnalas, – tarė Sara.

– Gal aš ir ne gydytoja, bet skaityti moku, – tarė Tesa, paskubomis sklaidydama žurnalą. Netrukus, užvertusi jį, pareiškė: – Betgi čia nėra paveikslėlių.

– Paveikslėliai pačiame gale, – tarė Sara ir, persilenkusi per stalą, parodė seseriai labai padidintą raudonos kirmėlinės ataugos nuotrauką. Paskiau atskleidė kitą puslapį, kur visu grožiu puikavosi kruvinai raudonas organo skerspjūvis.

– Viešpatie! – suvaitojo Tesa ir, delnu užsiėmusi burną, pašoko nuo stalo. Bėgdama iš kambario, vos nepartrenkė Ketės.

– Kas jai atsitiko? – paklausė Ketė, ant stalo dėdama lėkštę su įdarytais kiaušiniais.

– Nežinau, – atsakė Sara, žiūrėdama į ligos istoriją. – Aha, – pagaliau susivokusi tarė ji: – Kirmėlinės ataugos uždegimas.

Ketė susiraukė.

– Ar būtina visa tai laikyti valgomajame ant stalo?

Sara sudėjo visas bylas į krūvelę.

– Baigta, – tarė ji. – Tai buvo paskutinė.

Ketė atsisėdo priešais Sarą ir gurkštelėjo šaldytos arbatos iš jos puodelio.

– Kaip sekasi? – paklausė, rodydama į bylas.

– Lėtai, – atsakė Sara. – Bet geriau, nei maniau. Turiu galvoje Grantą. Čia ji nebandė išplėtoti savo veiklos.

– Kaip sako tavo tėvas, neteršk savo lizdo.

– Tikrai, – pritarė Sara, nenorom nusišypsodama.

– Beje, girdėjau, kad Deivis Fainas stos prieš teismą, – tarė Ketė.

Sara linktelėjo.

– Jis mano, kad nesės į kalėjimą.

– Man regis, dabar saugiausia jam būtų kalėjime, – tarė Ketė, vėl gurkštelėjusi arbatos. – Ar prašei Leisės tėvą, kad leistų jai po pamokų padėti tau klinikoje?

Sara linktelėjo, susikraudama bylas į lagaminėlį.

– Jis sakė, kad pagalvos.

– Vargu ar jie ilgai čia užsibus, – tarė Ketė, baugščiai žvilgtelėdama į Sarą. – Nesvarbu, ką jis šneka, žmonės įsitikinę, kad jis viską žinojo.

Sara gūžtelėjo pečiais: jai buvo nesmagu apie tai kalbėtis su motina.

– Girdėjau, kad šiomis dienomis kažkas jam perdūrė padangas prie „Tūkstančio smulkmenų“.

Sara pažvelgė į motiną, bandydama įspėti, ką ji turi galvoje.

– Tiesiog nenoriu, kad turėtum nemalonumų, – pagaliau tarė Ketė. – Nenoriu, kad tu bendrautum su ta mergaite. Būtų geriau, jeigu tėvas išvažiuotų su ja kur nors kitur.

Sara įniko tvarkyti popierius lagaminėlyje. Praeitą vakarą Džefris jai sakė tą patį.

– Žinai, tu galėtum įsivaikinti kūdikį, – tarė Ketė.

Sara nenorom šyptelėjo. Nusiėmė akinius ir pasidėjo juos ant stalo.

– Aš…

Užsikirtusi ji liūdnai nusišypsojo. Tai ne taip jau paprasta.

Ketė tylėjo, laukdama, ką Sara pasakys toliau.

– Dabar nenorėčiau apie tai kalbėti, mama.

Persilenkusi per stalą, Ketė suspaudė Sarai rankas.

– Aš visada galėčiau tau padėti.

– Žinau.

Grįžusi į kambarį, Tesa plekštelėjo Sarai per kaklą.

– Kiaulė! – sumurmėjo ji.

Sara nusijuokė, ir Tesa parodė jai liežuvį.

Ketė kilstelėjo antakį ir pasikėlė nuo stalo, bet nepasakė nė žodžio.

– Kaip jautiesi, vaikeli? – paklausė ji.

– Gerai, mama, – atsakė Tesa, bet atrodė ji nekaip. Sarą ėmė graužti sąžinė, kad pakišo jai nuotrauką.

– Ar tikrai? – paklausė Sara.

– Žinoma, nuostabiai, – atkirto Tesa. – Plaukai nutįsę, niežti visą kūną, kelnės spaudžia. – Atsistojusi ji timptelėjo savo puskelnes. – Lenda į tarpukojį.

– Gamta nemėgsta tuštumos, – nusišypsojo Sara.

– Sara! – sudraudė ją Ketė ir nusijuokusi nuėjo į virtuvę.

Tesa vėl atsisėdo ir paėmė įdarytą kiaušinį.

– O kur Džefris? Jau prieš pusvalandį turėjo būti čia.

– Nežinau, – tarė Sara, žiūrėdama, kaip sesuo doroja kiaušinį. – Man rodės, kad tave pykina.

– Pykino, – atsakė Tesa, imdama kitą kiaušinį. – Na, o dabar… tik truputį.

Sara buvo dar kažką besakanti, bet išgirdo privažiuojant automobilį.

– Štai ir Džefris, – tarė ir taip greitai pašoko nuo stalo, kad vos neapvertė kėdės.

Ji nutvėrė virstančią kėdę ir piktai nužvelgė Tesą, kad ši nespėtų kaip paprastai paleisti kandžios pastabos. Paskiau tyčia neskubėdama nuėjo prie laukujų durų. Džefris jau buvo besibeldžiąs, bet ji tuo metu atidarė duris. Palinko jo pabučiuoti, bet sustojo, išvydusi neįprastą jo veido išraišką.

– Kas atsitiko?

Užuot atsakęs, jis parodė jai vaizdajuostę.

– Kas čia? – linktelėjusi paklausė ji.

– Eime į poilsio kambarį, – tarė jis ir pasuko į laiptus.

Iš jo povyzos ir eisenos, iš kietai sukąstų dantų Sara suprato, kad jis įsiutęs. Ji atsisėdo ant sofos, ir Džefris įdėjo vaizdajuostę į leistuvą. Paskiau įsitaisė šalia jos ir ėmė spaudyti nuotolinio valdymo pultelio mygtukus, kol ekrane sušvito vaizdas. Filmas buvo nespalvotas, ir Sara suprato, jog tai vaizdo stebėjimo kameros įrašas.

– Atlantos pašto skyrius, – tarė jis.

Džefris atsirėmė į sofos atkaltę, ir Sara, prisiglaudusi prie jo, sužiuro į ekraną. Niekuo neypatinga scena: pašto skyriaus patalpa, pristatyta pašto dėžučių, vidury – stalas. Džefris varė į priekį, kol ekrane pasirodė liesas paauglys.

– Panašus į Marką Patersoną, – sukuždėjo Sara.

Paauglys įėjo į vidų ir pasuko į galą. Kai jis priartėjo prie vaizdo kameros, panašumas su Marku tiesiog pribloškė. Abu buvo daugmaž tokio paties sudėjimo, įžūlaus veido. Sprendžiant iš drabužių, krito į akis, kad jis irgi dvejopos lytinės orientacijos.

– Tikrai panašus, – tarė Džefris.

Paauglys vogčiomis nusėlino per patalpą, stabtelėjęs apsižvalgė, prieš atidarydamas dėžutę. Stovėjo nusisukęs nuo kameros, tad nebuvo matyti, ką ima iš dėžutės, paskiau vėl apsižvalgė ir įsikišo laiškus už kelnių juostos. Nuleidęs marškinėlių kraštą, pro kamerą nuėjo durų link.

Džefris sustabdė vaizdajuostę, ir ekrane sustingo paauglio veidas.

– Ji pati nėjo, nusiuntė bernioką, – tarė Sara.

– Jis nuėjo į automobilių aikštelę, įlipo į juodą „thunderbird’ą“ ir nuvažiavo į vietinį prekybos centrą, – tarė Džefris. – Niekas jo nepasitiko. Jis laukė kelias valandas, paskiau paskambino iš telefono automato.

– Kam?

– Nikas išsiaiškino, kad tai buvo mobiliojo telefono numeris. Niekas neatsiliepė.

– Kas tasai paauglys?

– Deividas Rosas, arba Rosas Deividas, – atsakė jis. – Nikas patikrino jo tapatybę pagal pirštų atspaudus. Jis buvo pagrobtas vidury dienos prieš dešimt metų. Buvo manoma, kad dingęs be žinios, galbūt miręs.

Sarai suspaudė širdį.

– Prieš dešimt metų?

– Aha, – įsiutęs atsiliepė Džefris. – Žaidė gatvėje su vyresniuoju broliu. Privažiavo Dotė automobiliu. Manoma, kad tai buvo Dotė. Vanda. Arba nežinia kuo ji vardu… Žodžiu, moteris. Rosas Deivis įlipo į automobilį ir nebegrįžo namo.

Sara griebėsi už širdies.

– Vargšai tėvai!

– Jis nebe jų vaikas, Sara. Dabar jis kaip Markas. Tyli. Nikas kvotė jį šešias valandas, ir vaikinas nepasakė nė žodžio. Net neprisipažino, kad pažįsta Dotę. Pasakė, kad ėjo atsiimti pašto, ir tiek.

– Ar jis turi tokią pat tatuiruotę kaip Markas?

Džefris linktelėjo.

– Kiek jam metų?

– Septyniolika.

– Vadinasi, jį pagrobė, kai buvo septynerių, – pasakė Sara.

– Dabar pagal įstatymą jis suaugęs asmuo, – tarė Džefris, kupinas tokios nevilties, kad Sara suspaudė jam ranką.

– Ar davėte žinią jo tėvams? – paklausė ji.

– Nikas pranešė, – tarė Džefris. – Jis neturėjo teisės suimti paauglio. Jis nepažeidė įstatymo, atidarydamas pašto dėžutę, o automobilis įregistruotas jo vardu.

– Jį sekė Nikas, ar ne? – paklausė Sara. – Bent jau gali pranešti tėvams, kur jis dabar yra.

Džefris linktelėjo, žiūrėdamas į sustingusį paauglio atvaizdą.

– Žiūrėk toliau, – tarė jis, durdamas nuotolinio valdymo pulteliu į ekraną.

Jis paspaudė mygtuką, ir paauglys dingo.

Keletą sekundžių ekrane buvo matyti tuščia patalpa. Sara buvo beklausianti, ką jis siūlo žiūrėti, bet pasirodė kitas žmogus. Moteriškė su beisbolo kepuraite ir tamsiais akiniais nuėjo tiesiai į patalpos galą ir atidarė tą pačią dėžutę, iš kurios prieš keletą minučių paauglys išėmė paštą. Ištraukė du vokus ir įsikišo į rankinę. Kai ji atsisuko, Sara aiktelėjo, nors, regis, nebūta ko stebėtis.

– Tai Dotė Viver? – paklausė Sara, nors pati tai matė.

Buvo neįmanoma apsipažinti: ekrane buvo ji. Matyt, nujausdama, kad yra stebima, Dotė kilstelėjo akinius, pažvelgė tiesiai į kamerą ir parodė didįjį pirštą.

Džefris sustabdė vaizdą.

– Kur buvo visi? – sušuko Sara, pasislinkdama ant sofos krašto. – Kur buvo sekliai?

– Jie nusekė paskui paauglį, – atsakė Džefris. – Nikas rado pas jį šūsnį visokio reklaminio šlamšto. Kredito kortelės liko pašto dėžutėje.

– Bet ji negali jomis naudotis, – nepatikliai tarė Sara. – Kai tik kompiuteris perskaitys numerius, iškart paaiškės, kur ji yra.

– Ji tai žino, – nuramino ją Džefris. – Kalbėdama su tavimi ir Lena, ji suteikė visą informaciją. Tai tiesiog žaidimas. Ji stačiai vedžioja mus už nosies.

– Kodėl?

– Todėl, kad ji sugeba, – kandžiai atsakė jis. – Kad ji kiaurai prasmegtų!

Sara uždėjo ranką jam ant peties.

– Džefri, – prabilo ji, trokšdama jį nuraminti, – Deivis Fainas niekada neišeis iš kalėjimo. Leisė namuose. Greisė negyva.

– Neguosk manęs, Sara, – tarė jis dusliu balsu. – Būk gera.

Ji nuleido ranką, o jis palinko į priekį ir, alkūnėmis pasirėmęs į kelius, rankomis užsiėmė veidą.

– Ji laisvėje, Sara. Ji laisvėje ir vėl imsis savo verslo.

– Kas nors tikrai ją sučiups, – tarė jam Sara, nors ir nebuvo tikra savo žodžiais. Džefris, ko gero, pajuto abejonės gaidelę ir pažvelgė į ją. Jo akys buvo sklidinos tokio skausmo, kad Sara nukreipė žvilgsnį į šalį.

Sara sužiuro į televizoriaus ekraną: Dotė Viver tarytum sakė jiems, kad ji laisva, nepaiso jokių įstatymų ir ką tinkama gali daryti su vaikais, tokiais kaip Markas ir Leisė Paterson. Galimas daiktas, dabar tai ir daro.

– Kaip tai galėjo atsitikti? – paklausė Sara, tačiau atsakymo nesulaukė.

Ji pagalvojo apie Leisę, apie tai, ką teko jai patirti, kokias kančias ištverti, tačiau negalėjo apie tai kalbėti. Trylikametė mergaitė patyrė tiek skausmo ir kančių, kiek retas kuris pajėgtų ištverti, ir dabar kiekvieną dieną turėjo eiti į mokyklą, o sekmadieniais su tėvu į bažnyčią, lyg būtų dar maža, nors, susiklosčius aplinkybėms, jau seniai peržengė savo amžiaus ribą.

Džefris atsilošė, siektelėjo Saros rankos, stipriai ją suspaudė. Jiedu sėdėjo tylėdami, nesugebėdami išreikšti savo jausmų, kol pagaliau ant laiptų pasirodė Ketė ir pakvietė juos pietų.

Padėka

Pirmiausia, kaip ir pridera, dėkoju savo agentei Viktorijai Sanders. Ji dirba už tris. Meagan Dowling, „Morrow“ leidyklos redaktorė, man nurodė kryptį ir padėjo patarimais. Be to, labai padėjo ir „Century“ redaktorė Kate Elton. Nuostabiai talkino ir „Morrow and Century“ rinkodaros ir reklamos skyrių darbuotojai. Verta liaupsių ir Juliette Shapland, „Tim Tarns“ darbuotoja.

Visą informaciją medicinos klausimais suteikė medicinos mokslų daktaras Michael A. Rolnick ir Carol Barbier Rolnick. Teisėtvarkos klausimais konsultavo kapitonė Jo Ann Cain. Apie ginklų vartojimą aiškino Ric Brandt. Melisa Cary išaiškino, kaip valoma kanalizacija. Jatha Slaughter nuoširdžiai ir sąžiningai atsakė į visus klausimus apie narkotikų vartojimą. Kolegos rašytojai Jane Haddam, Keith Snyder, Ellen Conford ir Eileen Moushey palaikė morališkai. Rašytojas Sal Towse drauge su manimi perėjo Aukso Vartų tiltu – niekada nepamiršiu to, ką patyriau. Didelę paramą suteikė Laura „Slim“ Lippman. Jeigu rasite klaidų, vadinasi, kaltos jos knygos.

Tėtis visą gyvenimą man buvo didžiausia parama, džiaugiuosi, kad turiu tokį tėtį. Mano artimiausia draugė – Judy Jordan. Na, o ką jau kalbėti apie D. A., nors ir kokios būtume prigimties, esame kaip du vandens lašai.

Amžinai liksiu dėkinga Billie Bennett Ward, dėsčiusiai anglų kalbą devintoje klasėje. Esu iš tų žmonių, kurie suvokia, kad turi būti dėkingi savo mokytojui tiek už profesinę sėkmę, tiek už savo gyvenimą. Tokie mokytojai yra nusipelnę didžiausių liaupsių.

Pagaliau dėkoju visiems smulkiems niekšeliams, kurie kas pusvalandis aplanko mano puslapį: jie ir skatina mane neapleisti kelio dėl takelio.

Content

Слотер Карин Širdies randai