Силко Лесли Мармон

Ceremonija

Iš anglų kalbos vertė

Violeta Tauragienė

Ši knyga

skiriama

mano senolėms

Jessie Goddard Leslie

bei

Lillie Stagner Marmon

ir mano sūnums

Robertui Williamui Chapmanui

bei

Cazimirui Silko

Dėkoju Rosewater fondui ties Kečikano upokšniu Aliaskoje už svetingai suteiktą menininko rezidenciją. Dėkoju Nacionaliniam menų paramos fondui už 1974 metais gautą rašytojo stipendiją.

Johnui ir Mei-Mei,

Myliu jus ir dėkoju už moralinę paramą visus tuos metus.

CEREMONIJA

Ts’its’tsi’nako, Moteris-Mintis,

sėdi savo kambaryje

ir viskas, apie ką ji mąsto,

atsiranda.

Ji mąstė apie savo seseris.

Nau’ts’ity’i ir I’tcts’ity’i,

Ir jos drauge sukūrė Visatą,

šį pasaulį

ir keturis pasaulius apačioje.

Moteris-Mintis, voras,

daiktus įvardijo ir,

taip įvardyti,

jie atsirado.

Dabar ji sėdi savo kambaryje

ir mąsto pasakojimą,

aš jums pasakosiu tą pasakojimą,

kurį ji mąsto.

Ceremonija

Pasakysiu tau šį bei tą apie tuos pasakojimus,

(tarė jis)

Jie — anaiptol ne vien tik pramoga.

Neapsigauk.

Mes turime tik juos, ar supranti,

vien juos teturime įveikti

ligai, mirčiai.

Jei neturi tų pasakojimų —

Nieko neturi.

Jų mums atneštas blogis — galingas,

bet jis negali

prilygti mūsų pasakojimams.

Todėl jie stengiasi tuos pasakojimus sunaikinti,

kad jie būtų supainioti ar pamiršti.

Kaip tik to jie norėtų,

Kaip tik tuomet jie džiaugtųsi.

Nes tuomet mes būtume beginkliai.

Jis pasitrynė pilvą.

Aš juos laikau čionai

(pasakė jis).

Eikš, uždėk čia savo ranką,

jauti, kaip jisai juda.

Jame — mūsų tautos

gyvybė.

O šito pasakojimo pilve

ritualai ir ceremonija

dar auga.

Ką Ji Pasakė:

Vienintelis vaistas,

kurį žinau, —

gera ceremonija,

štai ką jinai pasakė.

Saulėteki!

Tą naktį Tajo miegojo prastai. Vartėsi senoje geležinėje lovoje, o surangytos spyruoklės nesiliovė girgždėjusios net tuomet, kai jis vėlei gulėdavo nejudėdamas, traukdamas iš juodos nakties drėgnus sapnus, o garsūs balsai vis ridendavo jį pirmyn atgal it kokią potvynio pagautą nuolaužą. Šiąnakt pirmiausia pasigirdo dainavimas: girgždant tai geležinei lovai kažin koks vyras vinguriavo gerai pažįstamos meilės dainos melodiją, nuolat ispaniškai kartodamas du žodžius „Y volverė“1. Kartais iš pradžių pasigirsdavo japono balsas, piktas, skardus, nustumdavo tolyn tą dainą, tada Tajo sapne pajusdavo kažkokią permainą, sakytum popietės vėjelis pakeitė kryptį, vis mažiau pūtė iš pietų, vis traukė vakarų link, ir tuomet tie balsai virsdavo Lagūnos pueblo gyventojų balsais: Tajo išgirsdavo, kaip jį šaukia dėdė Džozajas, kaip Džozajas jam atneša vaistų nuo karščio, kai kažkada labai seniai jis gulėjo sirgdamas. Tačiau Džozajui dar nespėjus prisiartinti, tie karštligės balsai nuplaukdavo, nusūkuriuodavo šalin ir vėl išnirdavo jam įsakymus šaukiantys japonų kareiviai, tie slopūs, drėgni jų balsai, nuplūduriuojantys į džiunglių šutą; paskui Tajo išgirsdavo moterų balsus: čia priartėjantys, čia nutolstantys, jie įvarydavo jam šėlą, nes jam dingojosi, kad tuose žodžiuose, ištartuose Lagūnos kalba, jis girdi motinos balsą, bet vos jam pasirodydavo, kad jau suprantąs tų žodžių reikšmę, balsai staiga prabildavo jam nesuprantama kalba ir paskęsdavo muzikoje — skardžioje, labai skardžioje muzikoje, sklindančioje iš didžiulio automato: blyksinčios raudonos ir mėlynos jo šviesos dar arčiau pritraukdavo tamsą.

Tą ankstų rytą jis gulėjo nenuleisdamas akių nuo aukštai virš lovos įtaisyto langelio; tamsus pilkumas tolydžio šviesėjo ir galiausiai išaušus ant priešingos sienos metė baltą kvadratą. Tajo stebėjo, kaip šviesos kvadratui šiltėjant ir gelsvėjant, saulei kopiant aukštyn į dangų kambarys darosi vis ryškesnis. Užmigti nebegalėjo jau seniai — nuo to laiko, kai viskas jo gyvenime susirišo draugėn kaip anie kumeliukai, kuriuos juodu su Džozaju ginė į kalnus; tie kumeliukai traukė žąsele: vieno apynasris buvo pririštas prie kito uodegos, o priekinio virvė buvo pririšta prie plačios Džozajo meksikietiško balno gugos. Jie taip ir stovėjo jam akyse — kreminis sartis, šviesiai raudonas bėris ir pilkas keršis: glotnus jų vasarinis kailis žvilgėjo saulėje, kylančioje iš už geltonų stalkalnių, kai jie išsitempė vora paskui Džozajo arklį nelyginant senų laikų vilkstinė. Tajo negalėjo nurimti, kol prisiminimai miešėsi su dabartimi, surizgę it tie spalvoti siūlai iš senolės pintos siuvinių kraitės, kai jis, dar vaikas, ją išsinešė laukan pažaisti, o siūlų ritės išbyrėjo jam iš glėbio į vasarines žoles ir išsiraičiojo į visas puses: jis skubėjo jas rinkti, kol jo neaptiko tetulė. Jis jautė juos savo kaukolėje — tų traukiamų siūliukų įtampą, taip visada būna su susipynusiais daiktais, su draugėn surištais daiktais, o kai mėgino juos išskirti ir vėlei suvyti į rites, jie kliuvo, dar labiau mazgėsi. Tad Tajo gavo paprakaituoti tomis naktimis, kai mintys buvo susipynusios, paprakaituoti galvodamas apie ką nors neatraizgyta ar sumazgyta su praeitimi — apie kažką, kas egzistavo pats savaime, stovėjo atokiai, kaip elnias. Ir jeigu jam pavykdavo tą elnio įvaizdį mintyse išsaugoti pakankamai ilgai, pilvas pradėdavo mažiau virpėti ir leisdavo jam valandėlę numigti. Šitai veikdavo tol, kol elnias likdavo vienas, kol Tajo pavykdavo išsaugoti tą pilką patiną ant neatpažintos kalvos; bet, vos tik jis atleisdavo gniaužtus, elnias kaipmat nurūkdavo tolyn ir tapdavo elniu, kurį sumedžiojo juodu su Rokiu. Tuomet prisiminimas išsivyniodavo į tą paskutinę dieną, kai jie drauge sėdėjo ir tepė alyva savo šautuvus kažin kokios bevardės Ramiojo vandenyno salos džiunglėse. Tepdami paskutinę iš Rokio kuprinės ištrauktą alyvą jie šnekučiavosi apie Rokio sumedžiotą elnią, o greta sėdintis kapralas purtė galvą ir vis kartojo susapnavęs, kad šiandien japai juos sudoros.

Drėgnas oras pavirto prakaitu, žliaugiančiu kapralo veidu, kai tas kartojo jiems savo sapną. Tai buvo pirmas kartas, kai Tajo suvokė, kad ano vyro odos spalva ne ką tesiskiria nuo jo odos spalvos. Oda. Jis nuolatos regėjo lavonų odą grioviuose abipus ilgo purvino kelio — ištemptą, blizgančią odą ant išpurtusių rankų; net baltaodžiai vyrai negyvi būdavo tamsesni. Kai jie būdavo ištinę ir apsėsti musių, nejusdavai jokio skirtumo. Tajo tai ir buvo blogiausia: net tuomet, kai buvo gyvi, jie jam atrodė pernelyg gerai pažįstami. Kai seržantas įsakė jiems nudėti visus japonų kareivius, priešais olą išrikiuotus su užkeltomis už galvų rankomis, Tajo negalėjo paspausti gaiduko. Karštligė virpino jį, prakaitas gėlė akis, matė jis irgi neaiškiai; tą akimirką išvydo ten stovint Džozają: dėdės veidas buvo tamsiai įdegęs saulėje, akys šnairavo, tarsi jis būtų rengęsis nusišypsoti Tajo. Tajo stovėjo, surakintas šleikštulio, kai kiti šaudė į kareivius, regėjo dėdę pargriūvant ir žinojo, kad tai — Džozajas; netgi kai Rokis ėmė purtyti jį už pečių ir liepė liautis verkus, ten gulėjo vis dar Džozajas. Kažkas per jėgą įgrūdo į jam burną vaistų, Rokis jį stumtelėjo prie lavonų ir liepė žiūrėti, žiūrėti nepaisant kraujo, jau pajuodavusio it džiunglių purvas, ant kurio mirguliavo tik ryškiai raudoni taškeliai. Rokis privertė jį pažvelgti į lavoną ir tikino: „Tajo, juk tai japas. Tai japo uniforma!“ O paskui tą lavoną apvertė batu ir pasakė: „Pažvelk, Tajo, pažvelk jam į veidą“, kaip tik tuomet Tajo ir ėmė klykti, nes tai buvo ne japas, tai buvo Džozajas: jo akys buvo įkritusios, o žvilgantis, juodas jų blizgesys buvo aptrauktas mirties šydu.

Seržantas pakvietė gydytoją, kažkas atraitojo Tajo rankovę; jam buvo liepta pamiegoti, o kitą dieną visi elgėsi taip, lyg nieko nebuvo nutikę. Jie tai pavadino mūšio sukeltu nuovargiu, pasakė, kad haliucinacijos — dažnas reikalas esant maliarijos karštligei.

Rokis jį protino: juk neįmanoma, kad tas negyvėlis būtų Džozajas, juk Džozajas — senukas Lagūnos pueble, už tūkstančio mylių nuo Filipinų džiunglių ir nuo Japonijos armijos. „Dabar jis tikriausiai kerta medžius ant kokio nors stalkalnio“, — aiškino Rokis. Šypsojosi ir purtė Tajo už pečių: „Atsipeikėk, žinau, kad ilgiesi namų. Bet, Tajo, mes privalome būti čia. Kaip tik šitai mes ir privalome daryti“.

Tajo pritariamai linktelėjo galva, mašinaliai pritvojo ranka kelis vabzdžius ir tebestebeilijo tiesiai priešais save pro dusinančius žalių džiunglių lapus. Vis gromuliavo faktus ir tų dalykų logiką, kaip Rokis jam ją paaiškino; faktai tai, ką jis matė, darė neįmanoma. Tada pajuto virpulį: jis kilo pirštų galiukuose ir nupulsavo į rankas. Tajo virpėjo, nes visi faktai, visos priežastys jau buvo nesvarbu; jis girdėjo Rokio žodžius, gebėjo sekti jo sakomų dalykų logika, tačiau nejuto nieko, tik tinstant pilvą ir gerklėje kylant kažin kokį didžiulį ištinusį liūdesį.

Jis privalėjo būti įsitempęs, nesiliauti judėjęs, kad raumenys, jam už akių susijungiantys draugėn, neatsipalaiduotų ir akys sukučiu nenugarmėtų kaukolės vidun, kur tos scenos jau laukė jo. Skubinai, kol ant sienos priešais dar regėjo tą geltoną saulės spindulių kvadratą, pašoko nuo lovos, užsitraukė džinsus, įsispyrė į nudrengtus rudus batus, kuriuos avėjo dar prieš karą, apsivilko raudonus languotus Vakarų pakrantės stiliaus marškinius, senolės jam padovanotus tądien, kai grįžo namo.

Lauke vis dar buvo vėsu, oras kvepėjo nakties drėgme, truputį lietumi. Plieno šaltumo vandeniu nusimazgojo veidą geležinėje geldoje prie vėjo malūno. Kol šukavosi plaukus, jam palei kojas susirangė ir ėmė murkti geltona raina katė. Paskui nubėgo pirma jo į ožkų žardį ir, kai jis atsiklaupė pamelžti juodos ožkos, įbruko galvą jam po kaire pažastimi, Tajo įpylė katei pieno į seno emaliuoto kavinuko dangtelį, paskui atidarė žardį ir išleido lauk kitas, išalkusias tų švelnių, iš smėlio išsišovusių žalių gubojų ūglių. Žįsti ožkiukas buvo jau beveik per didelis, jis atsiklaupė prie ožkos ir susilenkė, siekdamas spenių, baksnodamas ją galva, kad pienas tekėtų greičiau, pašėlusiai mojavo uodegą, kol ta senutė ožka pašoko ir badydama galva nusviedė jį šalin. Tas nujunkimas truko jau ištisas savaites, bet ožkai, regis, labiau rūpėjo paskabyti žolę nei mokyti jauniklį, ir kai Tajo nuo jų pasitraukė, ožkiukas jau vėl buvo įkibęs į spenius, tik šįkart apdairiau.

Saulė kopė aukštyn ir tame tuščiame ryto danguje atrodė maža. Tajo žinojo privaląs pavalgyti, bet alkio nebejautė. Atsisėdo virtuvėje prie kvadratinio stalelio, žiūrėjo į baltos, ant kavos dangtelio sustorėjimo nutekėjusios žvakės likučius; kažin, kaip ilgai ta žvakė čia stovėjo, pagalvojo, kažin, ar Džozajas uždegė ją paskutinis. Jam atrodė, kad tuoj pravirks, prisiminęs Džozają ir kaip tas čia gyvavo, lietė visus tuos daiktus, sėdėjo ant šitos kėdės. Todėl staigiai nusuko galvą nuo žvakės ir žiūrėjo į suodžius, kuriais buvo apėjęs kavinuko dugnas. Jis negadins malkų, kad pasišildytų vakarykštę kavą, o gal ji buvo užvakarykštė? Čionai jis prarado dienų tėkmės nuovoką.

Vėl grįžo sausrų metai, tokie, kokie buvo užėję jų kraštus po Pirmojo pasaulinio karo ir trečiajame dešimtmetyje, kai jis buvo dar vaikas ir jie vandenį avims turėjo gabentis senu vežimu didžiulėse šulėse. Vėjo malūnas prie avių ganyklos stovėjo be vandens, todėl pilkieji mulai traukė tą vežimą nuo pat šaltinių, žengdami labai lėtai, kad vanduo nesilaistytų per kraštus. Tuomet jis sėdėdavo šalia dėdės ant vežimo pasostės, iškilęs virš pilkųjų mulų liesų pasturgalių. Išpylę avims vandenį juodu eidavo deginti lazduvių ir opuncijų spyglių. Stovėdavo už vežimo ir stebėdavo, kaip karvės, čiaudėdamos nuo rusenančių jų pelenų, įtariai prisiartina prie tų kaktusų. Kantriai palaukdavo, kol apdegęs žalias minkštimas atvės, tada iškišdavo plačius dėmėtus liežuvius ir ėsdavo tas keistas liekanas, nes kalvos tais metais būdavo plikos, užaugti pavykdavo tik kaktusams.

Dabar jau nebėra nei to vežimo, nei šulių. Vienas iš tų pilkųjų mulų Akomoje užėdė nuodingos žolės, kitas apako: jis nesitraukė nuo rančos vėjo malūno ir skabė geltoną laukinių ryžių žolę, augusią pustomame smėlyje. Vis bidzeno tuo siauru keliuku, aklai suko ratus nuo žolės iki vandens latako, ten įkišdavo snukį vandenin, paskui leisdavo jam varvėti — taip nuskalaudavo snukį keturis ar penkis kartus per dieną, kad įsitikintų, jog ten dar esama vandens. Nuo sauso oro mediniai statinių šulai susitraukė ir niekam nebereikalingi rūdžių suėsti žiedai keistuoliškais pavidalais mėtėsi už koralio, primindami akį rėžiantį kajovų žiedų šokio šokėją Galapo šventėje, kai jis, sukdamas kilpas, nuleisdavo tuos žiedus palei pat žemę, paskui ir vėlei išmesdavo oran, ir tie per galvą bei pečius nuslysdavo jam prie nepaliaujančių šokti kojų taip, lyg būtų pasireiškusi magijos galia. Tajo įžengė į vieną tų žiedų, pusiau nugrimzdusį į rausvą pustomą smėlį, kilstelėjo bato galu jo kraštą ir leido vėl nukristi smėlin.

Vėjas pradėjo pūsti nuo vasario pabaigos ir nesiliovė pūtęs balandžiui pasibaigus. Žmonės kalbėjo, kad šitai truko pastaruosius šešerius metus, kol jis buvo išvykęs. Visą tą laiką jie su viltimi stebėjo dangų, laukdami pasirodant lietaus debesų. Jau buvo gegužės pabaiga ir, įžengęs į išvietę, Tajo duris paliko plačiai atviras, žvelgė į tuščias sausas kalvas ir žydrą dangų. Kaip Džozajas prieš daugel metų, jis tyrinėjo dangų virš tolumoje stūksančių Juodųjų kalnų, nes kartais, kai galop lietus prapliupdavo, jis užeidavo iš pietvakarių.

Džiunglėse lietus neturėdavo nei pradžios, nei pabaigos, tiesiog išaugdavo iš dangaus it lapija, kuri nuleisdavo šakas ir išsilenkdavo virš žemės, kartais apsiausdavo tą salą tvirtomis tankmėmis, kartais — mėlyno rūko garbanomis, karančiomis iš pakrantės debesų. Džiunglės iškvėpdavo nesibaigiančią žalumą, sukeldavusią vyrams karštį, ir jie netrukus imdavo varvinti prakaitą lygiai taip, kaip kaučiukmedžių lapai varvindavo musonų atneštą lietų. Ten Tajo ir pradėjo suprasti, ką jam sakė Džozajas. Niekas nėra nei visiškai bloga, nei visiškai gera: viskas — kaip pažiūrėsi. Džiunglių lietus tvyrojo ore spausdamas plaučius, kai jie žygiuodavo, taip permerkdavo jų batus, kad pirštų oda nusilupdavo, o žaizdos pažaliuodavo. Tai buvo ne tas lietus, kurio jis ir Džozajas meldė, tai buvo ne ta žalia lapija, kurios juodu ieškodavo smėlinguose kanjonuose kaip ženklo, pranašaujančio pavasarį. Kai, klampodamas į belaisvių stovyklą ilgu purvinu keliu, Tajo melsdavosi, jis melsdavo sauso oro, sauso kaip šimtmetis, išspaustas iš geltono smėlio, tokio sauso, kad išdžiovintų šlapiuojančias Rokio kojos žaizdas, kad leistų jo sudraskytam kūnui ir įlaužtiems kaulams kvėpuoti, kad nusausintų užplūdusį jo akis prakaitą, — juk būtent tas lietus užtvindė provėžas, suplakė tokį gilų purvą, kad kapralas, laikantis purvinos antklodės, ant kurios gulėjo Rokis, galą, pradėjo slysti, griuvinėti. Tajo neapkentė tos nesibaigiančios liūties, tarytum tasai žalias džiunglių lietus, o ne nužengtos mylios ar japonų granata būtų pribaigę Rokį. Jis būtų kaltinęs tą lietų, net jei japonai būtų pamatę, kaip sverdėjo kapralas, jei jie būtų pamatę, kaip Rokis išseko, ir būtų priėję ir perskėlę jam galvą šautuvo buože, — dėl jo mirties būtų kaltas tasai lietus ir ta visur aplinkui plytinti žaluma.

Eidamas paskui kapralą, irgi laikydamas tą neštuvus atstojančią antklodę, Tajo beveik be perstogės jam kalbėjo, tikino, kad jie jau nebetoli, tereikią nusileisti nuo tos kalvos. Sukūrė pasakojimą visiems, pasakojimą, turėjusį suteikti jiems jėgų. Žodžiai liejosi jam iš burnos, lyg būtų materialūs, tarytum akmenukai ir akmuo, prilaikantys kapralą, kad šis nenugriūtų, kad jo keliai nelinktų, kad rankos nepaleistų antklodės krašto.

O lietus šniokštė vis garsiau, pliekė lapus, gurgėjo provėžose, tiško jam ant galvos, triukšmas, kurį jis kėlė, aidu atsiliepdavo Tajo kaukolėje. It šliaužiančios džiunglių musių kojos pliaupė žemyn jo veidu, kaklu. Tajo norėjo paleisti antklodę ir nusišluostyti tą lietų delnu, paleisti tik akimirkai. Bet kol kapralo kojos dar nesulinko, kol jis judėjo priekin, jie privalėjo eiti nesustodami. Staiga iš kažin kur tame lietaus sukeltame triukšme Tajo išgirdo tai artėjant — kaip staigų vasaros liūčių sukeltą potvynį, jo gaudesys buvo dar silpnas, tolimas, toks siauru kanjonu besiveržiantis potvynio vanduo. Užuodė jį putojantį, užsistovėjusį, pritvinkusį puvėsių, kuriuos jis nešė per visus kaimus, įsiurbdamas savin jų srutas, atmatas, maitas. Tajo mėgino jį sulaikyti, bet vėjas, pučiantis nuo žalių pakrantės kalnų, suplakė tą lietų į pilkas jį akinančias bangas. Kapralas pargriuvo, paleidęs antklodės galus, Tajo pajuto, kaip jo koją liestelėjo Rokio pėda. Jis susmuko ant kelių, mėgindamas vėl sugriebti antklodės galus, ir vis kartojo: „Prakeikimas, prakeikimas“: tie žodžiai liejosi iš paskutinės šiltos kertelės jo krūtinėje ir aidu atsimušdavo galvoje. Jis keikė lietų, kol tie žodžiai virto giesme, giedojo tą giesmę, šliauždamas per purvą prie kapralo, padėdamas jam atsistoti, kol japonai juos pamatė. Norėjo, kad tie žodžiai išgiedrintų dangų, ir šis pablykštų nuo vasarinės saulės, tvieskiančios virš plačių, tuščių horizontų. Tie žodžiai kaupėsi jame ir teikė jam jėgų. Jis trūktelėjo kapralą už rankos, paklupdė jį ir visąlaik girdėjo savo balsą meldžiant lietuje.

Buvo vasara

ir Iktoa’ak’o’ya, Nendrių moteris,

visąlaik maudėsi.

Ji kiaurą dieną

tūnojo upėje

teškendama žemyn

vasaros lietų.

O jos sesuo,

Kukurūzų moteris,

kiaurą dieną plušėjo

kukurūzų lauke,

prakaituodama saulėje,

žaizdotomis rankomis.

Kukurūzų moteris triūsdama pavargo,

ji supyko,

ji ėmė barti

seserį,

kad toji maudos kiaurą dieną.

Iktoa’ak’o’ya, Nendrių moteris,

pasišalino,

grįžo

tenai, kur buvo,

apačioje.

Ir lietus liovės lijęs.

Viskas išdžiūvo,

visa augalija,

kukurūzai,

pupelės,

visa sudžiūvo

ir ėmė skriet tolyn,

nešama vėjo.

Žmonės ir gyvuliai

ištroško.

Jie patyrė badą.

Taigi jis meldė, kad lietus liautųsi, ir štai dabar sausra nepalieka jų jau šešeri metai; žolė pagelto ir nebeaugo. Kur tik pažvelgdavo, Tajo visur matė savo maldos padarinius — iš pilkojo mulo teliko oda ir kaulai, o ožka su ožkiuku kas dieną gaudavo keliauti vis toliau, kad rastų paėsti kokios žolės ar perdžiūvusių krūmokšnių. Vakarais, atrajodami prie pašiūrės, jie jo laukdavo, o mulas stovėdavo prie vartų, spoksodamas marmurinėmis aklomis akimis. Tajo numetė jiems glėbelį dulkino šieno ir pabarstė jį susmulkintais kukurūzais. Ožka nustūmė ožkiuką nuo kukurūzų. Mulas prunkštė ir glaustėsi prie įlinkusių vartų; pasėmęs iš kavos skardinės, Tajo prie virpančių mulo lūpų prikišo saujelę grūdų. Kai šie baigėsi, mulas laižė Tajo ranką, mėgaudamasis likusiu ant jos druskos skoniu; jo liežuvis buvo šiurkštus ir drėgnas, bet sykiu šiltas ir aiškiai apčiuopiamas pirštais. Tajo žiūrėjo į tuos ilgus baltus plaukus, kurie lyg antenos augo iš lūpų, ir jam vėlei sugniaužė gerklę, jis verkė dėl jų visų ir dėl to, ką padarė.

Ilgai jis buvo baltas dūmas. Suprato tai tik jau išėjęs iš ligoninės, nes baltas dūmas savęs nesuvokia. Jis tiesiog ištirpdavo baltame jų paklodžių ir sienų pasaulyje, jį įsiurbdavo žodžiai gydytojų, mėginusių kalbėtis su tuo nematomu, išdrikusiu dūmu. Jis matydavo pilkų plieno stalų apybraižas, apybraižas to maisto, kurį jie grūdo jam į burną, ši irgi buvo tik apybraiža, kaip ir visos kitos apybraižos, kurias jis regėdavo. Jie matė jo apybraižą, tačiau nesuvokė, kad jis tuščiaviduris. Jis vaikščiodavo grindimis, tvoskiančiomis senu vašku bei dezinfekcijos priemonėmis, stebėdamas savo kojų apybraižas; kai vaikščiodavo, dienos ir metų laikai išnykdavo prieblandoje, susitelkusioje ties jo akių kampučiais, prieblandoje, kurią jis pats pastebėdavo tik staigiai pasukęs galvą į vieną pusę, kad išvystų prie lango stiklo prigludusius žalius lapus. Jis gyveno pilkame žiemos rūke ant tolimo elnių kalno, kur medžiotojai jau amžinai pasiklydę ir kur ribas žymi jų pačių kaulai.

Tajo stovėjo, išėjęs iš geležinkelio stoties Los Andžele, ir juto saulės spindulius, matė palmes su gelstančiais šakų pakraščiais, sudžiūvę pilki jų lapai draikėsi aiženomis ant žemės; tą akimirką jo kūnas vėl atgavo tankį, pasaulis vėlei tapo matomas, ir jis suprato, kodėl jis čia, prisiminė Rokį ir pravirko. Raudonos ispaniškos čerpės ant stoties stogo pasimiglojo, bet Tajo nepajudėjo iš vietos ir nesišluostė ašarų, nes jau labai seniai buvo verkęs dėl kokio nors žmogaus. Tas dūmas buvo tirštas, jis nepraleido praeities vizijų bei prisiminimų, ir Tajo plūduriavo to dūmo spalvose, kuriose nebuvo jokio skausmo, tik be galo blyški šiaurinės sienos prie jo lovos pilkuma. Jų vaistai per plonas rankas ištekino jo atmintį, aptraukė ją už akių užslinkusiu tamsiu debesiu. Buvo neįmanoma verkti ant to tolimo, rūkuose skendinčio kalno. Jei jie nebūtų jo aprengę ir nuvedę į mašiną, jis tebeplūduriuotų čia palei šiaurinę sieną, nematomas pilkoje migloje.

Naujasis daktaras jį paklausė, ar kada nors jis buvo matomas, ir Tajo švelniai su juo kalbėjo, pasakė jam nuoširdžiai atsiprašąs, bet juk niekam neduota teisės kalbėti su nematomu žmogumi. Tačiau naujasis daktaras buvo atkaklus: ateidavo kasdien, ir jo klausimai tirpdė rūko ribas, o balsas sulig kiekvienu atėjimu būdavo vis garsesnis. Saulė tą miglą tirpdė, ir vieną dieną Tajo išgirdo kažkokį balsą daktarui atsakant. Tas balsas aiškino: „Jis negali su jumis kalbėti. Jis nematomas. Jo žodžius ištaria nematomas liežuvis, jie begarsiai. “

Įsikišo ranką į burną ir palietė liežuvį: jis buvo sausas, negyvas, it kokio mažo graužiko skerdena.

— Juk čia lengva likti nematomam, ar ne, Tajo?

— Buvo lengva, kol jūs atėjote. Viskas buvo balta, dūmo, rūko spalvos.

— Aš jus išleidžiu namo, Tajo; rytoj jūs sėsite į traukinį.

— Jis negali išvykti. Jis visą laiką verkia. Kartais verkdamas vemia.

— Kodėl jis verkia, Tajo?

— Jis verkia, nes jie negyvi ir viskas miršta.

Dabar jis daktarą jau matė aiškiai, jo plaštakos buvo tankiai apaugusios tamsiais plaukais, kai jis jas tiestelėjo jo link.

— Nesivaržyk, Tajo, išsiverk.

Jis panoro, tačiau užspringo žodžiais ir užsikosėjo pramaišiui su ašaromis, kurių sūrumą pajuto liežuviu, ant daktaro užrikti. Tada užuodė dezinfekuojamąją priemonę, šlapimą, vėmalus ir sublogavo. Pakėlė galvą nuo praustuvo kambario kampe, įsikibo į jo abu kraštus ir pažvelgė į daktarą.

— Prakeiktas daktare, — ištarė švelniai, — pažiūrėkite, ką jūs padarėte.

Ant lagamino, kurį jis nešėsi, rankenėlės kabojo pririšta kartono etiketė, Tajo ją užčiuopė pirštų galiukais. Ant jos buvo užrašyta jo pavardė ir registro numeris. Jis jau seniai pamiršo turįs pavardę.

Vyriškis bilietų kasoje jam pasakė, kad traukinys išvyks po dvidešimt penkių minučių iš ketvirto perono, pirštu parodė dideles duris į peronus, patikino jį galint ten palaukti. Tajo jautė silpnumą, ir juo ilgiau ėjo, juo labiau kojos juto, kad jis ir vėl gali tapti nematomas; tada nuvirs jo viršutinė kūno dalis, ir, galvai susilyginus su žeme, jis vėlei pasiklys dūmuose, rūke. Išėjęs pro duris, Tajo įkvėpė oro: šis tvoskė traukiniais, dyzelio alyva ir kreozotu išteptais žuoliais po plieno bėgiais. Tajo atsikolė į stoties sieną: jį visą išpylė prakaitas, garsai vėl tapo apybraižomis, tokie neaiškūs, tušti jo ausyse, jis pajuto, kad tuojau pat, čia pat taps nematomas. Buvo jau per vėlu prašyti pagalbos, ir jis laukė, kada numirs taip, kaip numiršta dūmas, pagriebtas skersvėjų, išdrykstantis plonomis sruogomis ir tirpstantis tolei, kol iš jo nieko nebelieka. Paskutinė jo mintis buvo: kokie dosnūs jie tapo, pasiųsdami jį vieną į Los Andželo stotį, galiausiai leisdami jam numirti.

Tajo gulėjo ant cemento, įsiklausydamas į jį supančius balsus, balsus, kurie skambėjo arba švelniai, arba labai toli. Jie kalbėjo su juo angliškai, ir, kai jis nieko jiems neatsakė, kilo ginčas, ir Tajo aiškiai išgirdo japoniškus žodžius. Nebežinojo, kur esąs, gal ir vėl džiunglėse; šalto prakaito banga persmelkė jį drebuliu — tarsi šešėlis to angelo, apie kurį jam buvo pasakojusi tetulė. Jis stengėsi išsigauti į paviršių, tikėjosi gausiąs per veidą šautuvo buože, kai atsimerksiąs. Tai buvo kur kas baisiau, nei jis kada įsivaizdavo: visus tuos mėnesius plūduriuoti baltuose dūmuose tik tam, kad vėl pabustų belaisvių stovykloje. Tačiau jis nenorėjo būti nematomas mirties akimirką, todėl dar kartą pamėgino išsilaisvinti.

Japonės laikė už rankų mažus vaikus, aplink jas buvo pristatyta ryšulių ir lagaminų. Viena, stovėjusi prieš jį, paklausė:

— Jums negera?

Tajo pamėgino jai atsakyti, bet iš burnos išsprūdo tik krenkštimas, atrūgos. Jis pažiūrėjo į moteriškę ir pasistengė sutelkti dėmesį ties kitais veidais.

— Mes iškvietėme pagalbą, — aiškino ji, atsargiai virš jo lenkdamasi, gėlėto jos sijono kraštelis lingavo žemiau kelių. Artinosi baltaodis vyriškis, vilkintis geležinkelininko uniforma. Jis pažvelgė į Tajo, paskui į moteris su vaikais.

— Kas jam nutiko?

Jos pakraipė galvas, o toji moteriškė paaiškino:

— Mes pamatėme, kaip jis pargriuvo, kai lipome iš traukinio.

Ir pasitraukė prie būrelio. Pasilenkė, pakėlė savo krepšius, po vieną į kiekvieną ranką, paskui dar kartą žvilgtelėjo į Tajo. Tajo pasikėlė ant vienos rankos ir žiūrėjo, kaip moterys nueina, pajuto oro srovę, sukeltą švysčiojančių jų sijonų, kojų ir krepšių. Kažkoks berniukas, atsigręžęs, bet nepaleisdamas motinos rankos, ėjo persikreipęs, spoksodamas į Tajo. Jis vožėjo per didele kareiviška kepure ir, kai pamatė, kad Tajo į jį žiūri, nusišypsojo, paskui dingo už plačių stoties durų.

Geležinkelininkas padėjo Tajo atsistoti, paskui pažvelgė į jo lagamino etiketę.

— Gal paskambinti į veteranų ligoninę?

Tajo papurtė galvą, jis vėl pradėjo visu kūnu drebėti.

— Tie žmonės, — tarė jis rodydamas ta kryptimi, kur nuėjo moterys ir vaikai, — maniau, kad juos uždarė.

— O, tai buvo prieš kelerius metus. Iš karto po Perl Harboro. Bet dabar mes vėl juos visus išleidome. Išsiuntėme namo. Regis, ligoninėje negalėjote sekti visų naujienų.

— Ne, — jo paties balsas jam pasirodė labai silpnas.

— Jums jau geriau?

Tajo pritariamai linktelėjo galva ir žvelgė tolyn į bėgius. Geležinkelininkas mestelėjo akį į savo auksinį kišeninį laikrodį ir nužingsniavo.

Tajo gerkle kilo kamuolys, jis pasilenkė prie plytų sienos ir išsivėmė į didžiulę šiukšlių dėžę. Galvą užplūdo jo paties vėmalų ir pūvančių atliekų kvapas, ir jis žiaukčiojo, kol tuščią pilvą tampė siaubingi traukuliai. Vis dar regėjo į jį atgręžtą besišypsantį berniuko veidą, tad pamėgino išvemti iš galvos tą vaizdą, nes tai juk buvo besišypsantis Rokio veidas iš labai senų laikų, kai jie abu dar buvo vaikai. Vemti nebeturėjo ko, o tas mažas veidelis neišnyko, tad Tajo pravirko, kad pasaulis suiro, kad tūkstančiai mylių, aukštos vandenyno bangos ir žalios džiunglės nebegebėjo sulaikyti žmonių jiems nuskirtoje vietoje. Metai ir mėnesiai nusilpo, žmonės galėjo juos stumdyti ir vaikščioti pirmyn atgal laiku. O gal taip buvo visąlaik, tik jis tai pirmąsyk pamatė.

Jis sėdėjo ant lovos, atsirėmęs į nubaltintą sieną, ir stebeilijo į mažulyčius kristaliukus gipso tinke, kurie blizgėjo pro langą plūstant saulės spinduliams. Dabar, kai ožkos jau buvo paleistos, o geltonoji katė gavo pieno, Tajo atsipalaidavo. Saulei pakilus kiek aukščiau ir palikus dangų rytuose, šviesos kvadratas ant sienos padidėjo ir išsklido, o ryškus ankstyvo ryto geltonis dingo. Tie mažulyčiai kristaliukai pamažėle dingo, kaip kad prieš aušrą dingsta žvaigždės.

Tajo žinojo, kad stos akimirka, kai saulės spinduliai ant sienos užgrius jo mintis, tarsi blyškūs pilki voratinkliai, kurie kimba jame į viską, — tuomet jo viduriai pradės mėšlungiškai trūkčioti ir jam teks prilaikyti save abiem rankom, kad suturėtų tą viduje kylantį drebulį. Jis pasiskubino dar prieš tai išeiti iš kambario.

Vėjas žaidė su menkais karšto oro gūsiais, virpinančiais guobos lapus kieme. Taip darė apšilimą prieš popietę: praėjus kelioms valandoms dangus virš slėnio apsitrauks raudonomis dulkėmis, o vėjas palei žemę sukels rausvo smėlio bangas ir jas paleis lenktynių per išdžiūvusią raudono molio lygumą. Dangų apsiautė žydra ūkana, ir jis atrodė esąs labai toli, labai netikras, bet dar prisiminė laikus, kai juodu su Rokiu kopdavo į virš slėnio stūksantį Kaulo stalkalnį, į pietvakarius nuo Stalkalniuko, ir jis pajusdavo, kad dangus — čia pat ir kad gali jį paliesti. Tuomet manė, kad galėjimas paliesti dangų priklauso nuo vietos, kurioje stovi, ir nuo to, kaip tądien išsidėstę debesys. Tikėjo, kad būna naktų, kai, patekėjus pilnačiai, tokiai didžiulei, kad ji užimdavo visą dangaus skliauto kampą, žmogus, stovintis ant aukštos to stalkalnio smiltainio uolos, ranka gali pasiekti mėnulį. Tada nuotoliai ir dienos egzistavo patys savaime; visi jie turėjo kokią nors istoriją. Jie nebuvo užtvaros. Jeigu žmogus norėdavo patekti į mėnulį, tam atsirasdavo koks nors būdas; viskas priklausė nuo to, ar žinai, kuria kryptimi eiti — kurį kelią pasirinkti ir ką turi daryti, kad ten patektum; viskas priklausė nuo to, ar žinai pasakojimą, kaip kiti ten nuvyko prieš tave. Tais pasakojimais jis kliovėsi labai ilgai, kol mokytojai indėnų mokykloje išmokė jį netikėti tomis „nesąmonėmis“. Tačiau jie klydo. Džozajas juk buvo tenai, džiunglėse, jis juk buvo atkakęs. Tajo stebėjo, kaip jis vaduojasi mirtimi, ir nieko nepadarė, kad jį išgelbėtų.

Tajo sėdėjo pavėsyje po guoba, kai ant juodo asiliuko įjojo Harlis. Asiliukas atkakliai krypo į dešinę, mėgindamas apsisukti ir pasileisti priešingon pusėn, o Harlis kiek įmanydamas tempė kamanų virves į kairę; taigi asiliuko galva buvo pasukta į šiaurę, tačiau jo kojos ir kūnas judėjo įstrižai ir traukė į rytus. Harlis turėdavo jį sustabdyti kas kelis šimtus metrų, kad pakoreguotų jųdviejų judėjimo kryptį. Vanojo asiliuko pasturgalį juodu arklio ašutų rimbu, kokius mėgdavo pinti seni meksikiečiai, o dulkės, pakilusios nuo asiliuko kailio, sukosi aplink jį debesiu. Jis pamatė Tajo ir pamėgino nuvaryti asiliuką prie medžio, bet tas nepaisė krypties, kuria Harlis kreipė jo galvą, žengė įkypai prie vandens latako ir ten sustojo. Stovėjo užrietęs galvą, su išdidžiu žvilgsniu akyse ir nepradėjo gerti, kol Harlis nutipeno po medžiu.

— Tas asilas iš tikrųjų tavęs nekenčia, Harli.

Harlis nusijuokė.

— Prieš mane niekas juo niekada nejodinėjo, nebent tik vienas kitas vaikis, kai tėtis buvo jį nusivaręs į Casa Blanca.

— Jis spardosi?

— Mėgina, bet aš tam, regis, per sunkus. Jis negali pašokti labai aukštai. — Harlis buvo aukštas ir kresnas. — Mano kojos beveik siekia žemę.

Tajo vėl šyptelėjo. Jo lūpų kertelės buvo nepaslankios. Harlis su Lirojumi Valdesu ir Imou tarnavo Veiko saloje. Visi pargrįžo su Purpurinių širdžių medaliais2, tačiau visai neatrodė, kad karas būtų Harlį pakeitęs: jis vis dar buvo storulis ir vis dar juokindavo juos savo pokštais ir kvailiojimais.

— Ei! Ar kartais neturi alaus?

Tajo papurtė galvą:

— Ant viryklės yra kavos.

— Ne. Žmonės sako, kad kava kenkia sveikatai. — Jis nusikvatojo, ir Tajo šyptelėjo, nes anksčiau Harlis išvis nemėgo alaus, ir gal šitai ir buvo šioks toks jo įpročių pasikeitimas po karo. Dabar jis išgerdavo daug alaus. Bet Tajo nepamiršo tų laikų, kai aštuntoje klasėje jie nusekė paskui senuką Benį pažiūrėti, kurgi tas slepia savo vyną. Stebėjo, kaip jis svirdinėdamas vingiuoja pro balandūnes žemyn prie upės, kur palei krantą auga žilvičiai ir eglūnai, visąlaik spausdamas prie krūtinės rudą parduotuvės maišelį. Stebėjo, kaip gurkšteli paskutinį kartą, paskui tvirtai įgrūda kamštį, butelį vėl įkiša į maišelį, tada jį rūpestingai įkasa į kranto smėlį ir meiliai apkaupia. Gūždamiesi už žilvičių, smakrus įbedę į smėlį bei nubyrėjusius lapus jie žvelgė pro šakas, kaip senukas paskutinį kartą nužiūri tą slėptuvę, tarsi norėdamas ją įsiminti, o paskui vingiais kopia į kalvą, vis toldamas nuo upės. Tada pašoko ir, vos tik Benis dingo už kalvos, nubėgo prie slėptuvės, kur upė įtekėjo į ramų tvenkinį. Kadangi jie turėjo tik vieną butelį alaus, Rokis ir Tajo ištraukė tą vyną.

— Prašom, Harli, — pasiūlė Rokis, — alus — tikra šlykštynė.

— O, tu nieko neišmanai. Niekad nesi ragavęs, — atsakė Harlis, kišeninio peilio geležte mėgindamas nuplėšti butelio kamštuką.

— Jis teisus, Harli. Džozajas kartą davė mums paragauti.

Vynas buvo saldus, kibus, truputį priminė sirupą nuo kosulio, tačiau jie vis tiek jį gėrė, nes taip reikėjo norint apgirsti. Harlis galiausiai atkimšo alų ir, geisdamas juos pasivyti, trūktelėjo didžiulį gurkšnį. Surietė baisią miną, suraukė nosį ir užvertė akis. Likusią popietės dalį nieko kito nedarė, tik spjaudė į upę, o juodu su Rokiu nesiliovė juokęsi, nes Harlis vis kartojo: „Fui! Baisu! Jo skonis — kaip nuodų!“ Paskui ir vėl imdavo spjaudyti ir marškinių rankove valytis burną.

Harlis pritūpė greta Tajo. Ir ant žemės jam prie kojų piešė mažytes figūrėles. Tajo užsimerkė, atsikolė į medžio kamieno apačią ir priešais save sulenkė kojas. Valandėlę juodu tylėjo. Vėjas stiprėjo, riaumojo sūkuriuodamas už namo pietvakarinio kampo. Ant pašiūrės stogo ėmė barškėti senos skardos lakštas. Tajo pajuto galėsiąs užmigti ir atsigauti po vakarykštės nemigo nakties. Vėjo ūžesy buvo justi rami tyla — tyla be jokio žmonių pėdsako. Tai buvo kieto sudžiūvusio molio ir seno išbalusio kadagio tyla.

Bet Harlis nenustygo, Tajo tai juto. Tolydžio trynė savo ant žemės nubrėžtus kontūrus ir puldavo juos brėžti vėl, piktas, kad nepavyko jų išvingiuoti taip, kaip to norėjo. Tajo prisitraukė kelius dar arčiau ir stengėsi neužmigti. Harlis, žiūrėdamas į jį, plačiai išsiviepė.

— Nuostabios dienelės, ar ne? Visi gyvuliai nuginti į Montanją, o mums, karo didvyriams, belieka tik ilsėtis ir kiaurą dieną parpti. — Tardamas „karo didvyriams“ tiestelėjo ranką prie Tajo ir švelniai kepštelėjo jam per šonkaulius.

— Aš mėginau nusigauti jiems padėti, kai jie nutarė perkelti ten visus galvijus ir avis. Kai tu dar sirgai, — Harlis palingavo galvą. — Iš tikrųjų, žmogau, aš mėginau padėti. Pasakiau savo seniui: „Ei, leisk man tai padaryti. Pažadu, kad reikalo nesumausiu. Garbės žodis.“ — Harlis, be perstogės vedžiodamas pirštu, ant žemės piešė įmantrų ornamentą. — Bet tu žinai, kas nutiko, tad jie jau nebenori manęs ten įsileisti. Pasakė, kad galiu prižiūrėti rančą čia. Kaip tu. — Harlis staiga pakėlė akis į Tajo. — Supranti, ką aš noriu pasakyti, Tajo, — ištarė paskubom, — tu iš tikrųjų buvai ligonis, kai grįžai, o mano visi galai sveiki.

Tajo pritariamai linktelėjo, tačiau galvojo apie tai, kas Harliui nutiko ganant Montanjuje avis, ir abejojo jo teisumu.

Montanjas mažiau nei kitos vietovės nukentėjo nuo sausros, todėl galvijų ir avių savininkai išginė juos iš rezervacijos pievų, kur nebeliko nei žolės, nei vandens, į Montanją ir ketino ten laikyti iki užlis lietūs ar kol bus žolės. Harlis tenai nuvyko ganyti savo šeimos avių. Namiškiai jam pastatė mažą kvadratinę palapinę ir kas antrą ar trečią dieną atveždavo visko, ko reikia, bei šviežio maisto. Jis turėjo piemenį šunį, ateidavusį jam į pagalbą, ir arklį, kuriuo kiaurą dieną jodinėdavo paskui žolę rupšnojančius gyvulius. Namiškiai džiaugėsi, kad Harlis tai darė noriai, nes, kol jis, grįžęs iš karo, nurimo, praėjo šiek tiek laiko. Jis smarkiai gėrė ir siautėjo su Imou bei kitais veteranais.

Bet po savaitės Harlis paliko avis ganytis su piemeniu šunim ir nujojo prie greitkelio. Kai namiškiai rado tą arklį, šis vis dar stovėjo pririštas prie tvoros, tik kažkas, eidamas pro šalį, nudžiovė balną. O Harlis buvo dingęs ir po poros dienų parašė iš Los Lunasų kalėjimo. Kol namiškiai atvyko į Montanją, avys jau buvo išsibarsčiusios po visas kalvas. Stovyklavietėje jie rado negyvą, žvėrių papjautą ir į gabalus sudraskytą, šunį, be to, žvėrys išpjovė dar trisdešimt avių.

— Labai nekaip išėjo su tuo šunim ir avimis, — pareiškė Tajo.

Bet Harlis juokėsi; jis purtė galvą ir kvatojo labai garsiai:

— Jos, šiaip ar taip, buvo nieko vertos. Tokios liesos, kaulėtos, kojotai gavo išpjauti pusę bandos, kad vieną sykį pasisotintų. — Ir vėl nusikvatojo.

Tajo pajuto, kaip jo nugara nuėjo pagaugais: Harlio juoke tvyrojo kažkas, ko jis niekada anksčiau nebuvo girdėjęs. Sakytum Harlis nieko nebejautė ir slėpė tai, dangstydamasis taikliomis frazėmis bei juoku. Harlis atsistojo, bet Tajo nesumetė, ar todėl, kad nebenorėjo kalbėti apie avis, ar todėl, kad nuo ilgo tupėjimo jam nutirpo kojos.

— Kažin ką atiduočiau už šaltą alų, — pasakė dairydamasis aplinkui, nužvelgė namą, stoginę ir koralius. — Jie juk nepaliko tau pikapo? Net Džozajo vežimo nematau.

— Jis po stogine prie koralio. Bet nėra kam jį traukia.

— O tas pilkasis mulas?

— Jis aklas.

— Vaje, gerai jie tave patvarkė. Matyt, nenori, kad ir tu bastytumeisi po apylinkes.

Tajo suprato, kad Harlis galvoje turėjo tą dieną, kai Diksio tavernoje jis vos nenudėjo Imou. Atkeršyta. Tajo paklausė apie avis, papjautas Harliui pradingus, o šis priminė muštynes.

— Aš norėjau pabūti vienas. Čia tam puiki vieta.

— Taip, tik jau ne man. Mano senutė išsitraukė Filipso 66-ojo greitkelio žemėlapį ir kiaurą naktį jį tyrinėjo, kol rezervacijoje rado vietą, labiausiai nutolusią nuo visų barų. Galėjau ten gyventi jau šiandien, ant kažin kokio stalkalnio viršūnės, jeigu tėvas nebūtų jos įkalbinęs pasiųsti manęs į rančą. — Harlis pažvelgė į pietvakarius, rančos pusėn. — Šūdas, manau, ji ir yra labiausiai nuo visų barų nutolusi vieta.

Tajo gūžtelėjo pečiais. Jie buvo už keturiasdešimties ar penkiasdešimties kilometrų nuo barų, išsirikiavusių palei rezervacijos teritorijos ribą kitapus. Žmonės tai vadino „kilti riba aukštyn“: barai ten vienas paskui kitą rikiavosi kas kokį dešimt kilometrų palei 66-ąjį greitkelį, pradedant Badviliu, San Fideliu ir baigiant brolių Vaitingų degaline prie Makarčių.

— Manęs juk nesulaikysi, ir nesuprantu, kodėl jie mėgina. Kaip anądien, kai paliko mane čia vieną ir pamiršo išleisti iš traktoriaus benziną. Aš užvedžiau jį ir be rakto ir nukakau iki pat San Fidelio. Būčiau sugrįžęs, bet ties Parache baigėsi benzinas.

Harlis kvatojo. Jo akys blizgėjo. Jam tai reiškė pergalę: jis visiems jiems nušluostė nosį — tėvams, vyresniesiems broliams, visiems, kurie stengėsi neprileisti jo prie alaus ir prie bėdos.

— Bet tai bus pirmas kartas, kai aš kilsiu riba aukštyn ant asilo, Tajo, ir, — jis nuščiuvo ir pasikrapštė užpakalį, — manau, paskutinis. — Priėjo prie Tajo ir spirtelėjo jam į bato padą. — Eime. Kelkis. Nenumirk po šituo medžiu. Eime, žmogau.

Tajo papurtė galvą, atkišo rankas į priekį, tarsi varytų šalin tą mintį.

— Nagi, krutinkis. Mes galime pasiekti savotišką pasaulio rekordą, supranti, — ilgiausia kelionė asilu atsigerti šalto alaus ar panašiai. Indėnų pasaulio rekordas.

Kai Harlis va šitaip kalbėdavo, visa, kas buvo nutikę, — papjautos avys, muštynės bare, netgi kalėjimas — viskas atrodė kažkur labai toli. Harlis tiestelėjo ranką ir Tajo ją sučiupo, pasispyrė nuo žemės ir atsistojo.

Tajo nupėdino vidun pasiimti piniginės. Kai išniro lauk, Harlį išvydo jau prie vėjo malūno; vėjas buvo užsmaukęs jam ant kaktos kepurės kraštą, tačiau jis laikė pilkąjį mulą ir jam ant ilgų pilkų ausų jau movė kamanas.

Mulas lyso, šlaunikauliai, rodės, tuojau išlįs jam pro pilką kailį: taip pradeda styroti atsikišę griaučiai. Per tuos sausros metus jo oda susitraukė, prilipo prie kaulų; avys atsivedė menkų ėriukų, o karvės pavasarį išvis neapsiveršiavo. Jeigu netrukus nepradės lyti, visus galvijus teks parduoti, kaip buvo ketvirtajame dešimtmetyje: iš Albukerkio ir Galapo atvyko pirkėjai ir beveik už dyką supirko visus galvijus bei avis. Tačiau geriau jau juos parduoti nei žiūrėti, kaip jie stimpa, kai nebėra žolės ir nebeliko kaktusų, kuriuos galėtum apdeginti, kad paėstų. Imou mėgdavo besti pirštu į nenuilstantį dulkių pritvinkusį vėją ir giedrą dangų, į arklius išsišovusiais kaulais, graužiančius mietus prie greitkelio tvoros. Imou mėgdavo kartoti: „Žiūrėkit, kas mums liko. Tik pažiūrėkit. Ir tai indėnų motina žemė! Senas sudžiūvęs niekalas!“ Iš pykčio Tajo imdavo drebėti rankos. Imou klysta. Smarkiai klysta.

Vėjas mului tarp užpakalinių kojų plakė ploną uodegą, kai Harlis padavė kamanas.

— Balno neturi? — paklausė Harlis.

Tajo papurtė galvą.

— O kokios nors senos balno gūnios? Mulo stuburkaulis daužysis į tavo gyvybinės jėgos šaltinį.

Juodu nusijuokė ir Harlis pradingo sename garaže, Tajo girdėjo barškant senus dubenis, alyvos skardines bei stumdomas grandines; Harlis išėjo lauk purtydamas dulkes iš keturių džiuto maišų, leisdamas juos pavėjui kaip aitvarus. Buvo išsiviepęs iki ausų. Visą tą laiką Tajo nieko nedarė, tik žiūrėjo į Harlį, šypsojosi, juokėsi arba kalbėjo, kai tas jį kalbino. Stovėjo kaip tas mulas, vėjui pučiant į nugarą, ir jautė galįs stovėti čia nežinia kiek, gal amžinai, kaip tvoros mietas arba medis. Reikėjo daug energijos, kad būtum žmogumi, bet juo stipriau vėjas pūtė ir saulė slinko į pietvakarius, juo mažiau tos energijos jis turėjo. Stovėdamas prie mulo galvos Harlis kantriai palaukė, kol Tajo pilvu į priekį užšoko ant mulo nugaros ir permetė koją; palaikė džiuto maišus, kol tas užsėdo ant gyvulio. Tajo pasijuto mažas vaikas: ir vėl buvo aštuonerių, ir Džozajas jį kėlė ant Siaujaus keršio nugaros.

Harlis uždėjo mului apynasrio pavadį, bet pilkšis paskui asiliuką sekė be jokio vargo, iškėlęs galvą, atkišęs priekin kiškio ausis, išpūtęs šnerves, tykodamas įsivaizduojamų pavojų priekyje. Tajo net nesivargino laikyti pavadžių, jis juos surišo, kaip Džozajas buvo mokęs, kai jis dar buvo mažas, — kad abu gulėtų draugėje ant arklio kaklo. Taip arklys negalės išmušti pavadžių jam iš rankų ir jis nerizikuoja netyčia kurio nors vieno numesti. Kai esi toks mažas, kad nesieki balnakilpių, jei neužsilipi ant tvoros ar didelio akmens, tos smulkmenos labai svarbu.

Vėjas iš pietvakarių pūtė į dešinį Tajo petį. Jo keliamas triukšmas kliudė kalbėti, tad Tajo užsimerkė. Atpalaidavo šlaunų raumenis, leido kojoms kabalduoti, sudribo ant kaulėtų mulo pečių. Jis jau pavargo kautis stumdamas šalin sapnus ir tuos balsus; pavargo saugotis tų vietų ir daiktų, kurie jam žadino prisiminimus. Jis leido kūnui atsiduoti mulo eigasčiai, linguodamas į priekį ir atgal sulig kiekvienu jo žingsniu, jausdamas, kaip jam tarp kojų pakyla ir nusileidžia gyvulio šonkauliai, kai tas kvėpuoja. Kartais išgirsdavo vėją nustelbiančius Harlio keiksmus, kai jis asiliukui aiškino, ką padarytų, jeigu turėtų šautuvą.

Vėjo šuorai dangų apnešė raudonomis dulkėmis. Po dviejų ar trijų valandų Harlis smauktelėjo ant akių kepurę, kad ši nenulėktų; jis snūduriavo, rankomis prisilaikydamas tik į asiliuko kaklą. Asiliukas, matyt, pajuto, kad užsnūdęs Harlis laiko jį laisviau, nes pamažėle iš dešinės pusės ėmė trauktis į kelio vidurį, kur buvo susiplūkusi smėlio ir žolių kupra, skubriai nulenkdavo galvą grybštelti žolės, bet nesustodavo, kad Harlis nepastebėtų jokio pakitimo. Taip nusigavo iki kairio kelio krašto ir nenukrypdamas palei jį ėjo lygiai tiek, kiek reikėjo Harliui apgauti, tada suvis išsuko iš kelio ir taip baigė tą didžiulį posūkį, kurį kombinavo beveik pusvalandį. Tajo stebėjo ryžtingus asiliuko manevrus, tačiau jo atkaklumas darė juos lengvai numatomus, ir Harlis kas penkiolika minučių stiprokai dešinėn trukteldavo jo galvą, sušerdavo per šonus ašutiniu arklio vytiniu ir vėl grąžindavo į vėžes. Taip jie traukė pirmyn didžiuliais puslankiais, tolydžio sukdami šiaurėn. Tajo mąstė apie gyvulius, arklius bei mulus, ir kaip jie leisdavosi pavėjui. Džozajas sakydavo, kad tik žmonės turi viską iškęsti, nes tik žmonės priešinasi išorės jėgoms. Gyvuliai nesipriešina. Ir jie atlaiko, nes tampa vėjo dalimi. „Jie lieka viduje, Tajo, vėjo pilve.“ Taip jie judėdavo pirmyn drauge su sniegu, tapdavo pūgos, sniegu apnešančios medžius ir tvoras, dalimi. O kai numirdavo, sušalę į kaulą prie tvoros, sniego apneštomis galvomis? „Ak, Tajo, — aiškindavo Džozajas, — juk vėjas juos įtikino, kad jie — ledas.“ Tajo norėjo, kad Džozajas būtų čia, ne visam laikui, kaip kad norėdavo anksčiau, tik tol, kol Tajo spės jam pasakyti, kaip pastaruoju metu jautėsi, kaip buvo kone tikras, kad jis — birus raudonas molis, kasdien vėjo vis nunešamas truputį toliau.

Čia vėjas pūtė ne taip stipriai kaip molio lygumose. Harlis sustojo ant kalvos viršūnės nusišlapinti. Asiliukas skabė sausus žolės kuokštus kaip įmanydamas arčiau pilko skalūno ir tempė pavadžius siekdamas kito reto kuokšto. O mulas stovėjo budrus, plačiai atmerkęs savo balzganas spoksančias akis. Juodu buvo vienodi — tas mulas ir Tajo senolė, ji sėdėdavo žiemą prie pilvotos krosnies kambario kertėje arba vasarą po guoba ant medinės obuolių dėžės; buvo tokia pat akla kaip ir pilkasis mulas, ir tokia pat užsispyrusi. Niekada nesivaržė jiems visiems kartoti, kad Rokis buvo pažadėjęs iš savo kareivio algos nupirkti jai žibalinę krosnelę, net ir po to, kai Tajo grįžo iš ligoninės ir ji žinojo, kad jis pravirks vien tik išgirdęs Rokio vardą.

„Neverk, Tajo, neverk. Juk tu žinai, kaip jis norėjo, kad aš ją turėčiau, ir nenorėjo, kad tu verktum.“ Galiausiai tetulė iš draudimui skirtų pinigų išskyrė keturiasdešimt dolerių, pasiuntė Robertą į miestą, ir tas atgabeno seną šildytuvą su automatiniu termostatu, tad, jį įjungus, pakako paprasčiausiai turėti statinaitę mazuto, užkeltą lauke ant medinio stovo. Ji užsakė ją būtent tokią, nes nenorėjo nė vienam iš jų primesti rūpesčio plušti prie jos krosnies. Pernai, šalčiausią žiemos dieną, kai visiškai užšalo San Chosė upelis, o tetulė išėjo į parduotuvę ir senolė liko viena, ugnis medžiu kūrenamoje krosnyje užgeso. Šita istorija visada priversdavo tetulę sustoti, kad ir ką ji tuomet būtų dariusi, ir pasakyti: „Mama, žarijos dar buvo šiltos, kai mes grįžome“, o senolė tik apsimesdavo to nenugirdusi ir toliau porindavo apie tai, ką Rokis buvo jai pažadėjęs. Visi jie kaip tik šitaip ir gedėjo Rokio, — nuslysdami į šalį, įpuldami į jo ketinimus stoti į universitetą ir pradėti futbolininko karjerą. Netrukus Tajo suvokė, kas nutiko laike ir erdvėje: juk ne kas kitas, o pats Rokis buvo gyvas ir pirko senolei jos krosnelę su apvaliu ciferblatu priekyje, Rokis čia buvo universiteto varžybų rezultatų lentelėje Albukerkio laikraščio sporto puslapiuose. Tai jis, Tajo, buvo numiręs, tik kažkaip apsirikta kūnais, ir jo kūnas liko nežinia kaip nepalaidotas.

Tajo pravirko, ir, kai Harlis į jį atsigręžė, ašarų nenusišluostė ir neapsimetė, kad jos — nuo vėjo į akis pripūstų dulkių. Staiga jis tapo tuščiaviduris, pirštai suglebo ir, slidūs nuo prakaito, nuslinko nuo pavadžių. Regis, traukos jėga plūstelėjo prie jo ir traukė žemyn. Jis abiem rankom įsikibo į mulo kaklą, bet kažkas jį pagavo ir vilko šalin. Staigiai užplūdęs potvynis rideno jį į visas puses didžiuliame arroyo. Kai rankos viską paleido, o keliai atsimušė į purvinas vėžes, nuaidėjo riksmas ir lūžtančių kaulų trekšėjimas, tuščiavidurė balta kaukolė daužėsi į džiunglių lietaus durtuvus. Potvynio vanduo buvo žemės, jų odos, kraujo, rudos jo ant tvarsčių sudžiūvusio kraujo spalvos.

Harlis padėjo jam atsistoti, nuo marškinių nuvalė smėlį, nurinko žoles ir padavė kepurę. Nulydėjo iki pavėsio stalkalnio papėdėje. Supančiojo mulą, asiliuką pririšo ilga virve ir paleido skabyti plonyčių melsvai žalių balandūnių, augančių prie įėjimo į kanjoną. Smėlis buvo vėsus. Tajo gniaužė tą smėlį abiem kumščiais, ir jis ėmė tekėti srovelėmis pro pirštus. Harlis atsisėdo prie jo ir marškinių rankove šluostėsi veidą.

— Saulės smūgis. Mane namiškiai visada įspėdavo jo saugotis, Tajo. Turėjome anksčiau sustoti pailsėti. Ar tau jau geriau?

Tajo linktelėjo galva. Jis norėjo pasijuokti iš savęs, pasakyti kažką panašų į: „Saulės smūgis, kurgi ne, mane juk vėjas nupūtė“, bet neturėjo jėgų pajudint lūpų ir sudėti žodžių. Karščiui ir vėjui banguojant už pavėsio ribos viskas mirgėjo. Uolos kitapus išdžiūvusio upelio vagos, kadagiai, augantys tarp didžiulių oranžiškų riedulių ir pasimiglojęs rausvas dangus buvo ryškių sapno spalvų, ir juo ilgiau Tajo į juos žiūrėjo, juo jam darėsi aiškiau, kad tuoj subloguos. Todėl sausame smėlyje greta savęs išrausė duobę ir, kai galiausiai tos šviesos spindesys jį apakino, pasisuko į dešinę ir į tą duobę išsivėmė.

Kai išlipo iš traukinio Naujojoje Lagūnoje, kojos virpėjo, o palto rankovės tvoskė vėmalais, nors jis ir mėgino jas išskalauti traukinio tualete. Jis nenorėjo, kad namiškiai žinotų, kaip jis blogavo, kaip kiaurą naktį stovėjo atsirėmęs į metalinę vyrų tualeto sieną, jausdamas vis plonėjant pilvo raumenų sluoksnius, kol galiausiai tas vidurių tampymas virto lengvu bangavimu ir drebuliu.

Tačiau tetulė į jį stebeilijo kaip visada stebeilydavo, — akimis įsigrauždama į jo vidų, praeitį iššaukdama taip, tarsi ji būtų ir jo ateitis, tarytum viskas jame išliko nepasikeitę. Ir abiem buvo aišku, kad ji globos jį ir juo rūpinsis visus tuos mėnesius, kuriuos jis nesikeis iš lovos, pernelyg silpnas vaikščioti. Šįkart ji globos jį todėl, kad jis buvo visa, kas jai liko. Prieš daugelį metų tetulė jį pasiėmė, norėdama nuslėpti savo jaunėlės sesers gėdą. O dabar ji stovėjo prie jo lovos ir žvelgė į jį; Tajo neabejojo: jei atsimerks, pamatys, kaip ji stengiasi iššniukštinėti tą naują gėdą, kurios nuojauta joje augte augo. Kas gi tai bus šįkart? Ji nepamiršo, ką iškrėtė tas senas kvailys Džozajas; tai niekuo nesiskyrė nuo sesulės išdaigos su tuo baltaodžiu. Ji ir vieną, ir kitą nuožmiai gynė nuo kaimo paskalų. Bet niekada neleido juodviem pamiršti, ką jai teko iškęsti, ir vien tik dėl to, ką juodu iškrėtė. Tajo suprato: kaip tik todėl ji jo ir neišsiųs į veteranų ligoninę.

Gulėjo įbedęs galvą į pagalvę. Jį tetulė visada stebėdavo akyliau nei Rokį, nes Rokis buvo jos sūnus ir jį išauginti buvo jos pareiga. Tie, kurie gyvenimą matuoja kryžiais, tekusiais žmogaus daliai, jos aukas Rokiui skaičiuos ne taip, kaip jie skaičiavo jos aukas, sudėtas mirusios sesers mišrūnui vaikui. Kai žuvo, Rokis amžiams tapo nepranokstamas tuose rėmeliuose ant jos komodos; žmonių akyse jo mirtis tetulei suteikė naujų pranašumų — ji šitiek paaukojo. Bet pranašumai nusidėvi, ir jai reikėjo naujų kautynių, naujos progos parodyti liežuvininkams, kad ji neša dar vieną nelemtą naštą, įrodančią, jog ji visų pirma — krikščionė. Štai šitaip viskas rutuliosis, Tajo tai suvokė jau pirmą popietę namuose.

Pirmajai savaitei baigiantis ji įėjo į kambarį, nuklojo visas lovas, ir Tajo suprato, kad patalynę ji keičia taip, lyg tose lovose vis dar miegotų Džozajas ir Rokis: kruopščiai pakiša tamsias vilnones antklodes po visais švarių paklodžių kampais, pagalves sugrūda į baltus iškrakmolytus užvalkalus, kuriuos pati prieš dieną išlygino. Galiausiai išgirdo, kaip ji priėjo prie jo lovos, pakėlė pamazgų kibiro dangtį patikrinti, ar jau atėjo metas jį ištuštinti.

— Kaip jautiesi?

Tajo suprato, jog ji nori, kad jis išliptų iš lovos, kol ji pakeis paklodes. Atsisėdo, nuleido kojas ant grindų. Netvirtai atsistojo ir žengė prie kėdės lovos kojūgalyje, bet tetulė suėmė jį už žasto ir nuvedė prie Rokio lovos. Tajo norėjo išsilaisvinti, žengti prie kėdės, bet šleikštulys jį mėtė į šonus. Tetulė įstūmė jį į lovą ir atnešė paplavų kibirą. Jis prisitraukė kelius prie pilvo ir raičiojosi lovoje, mėgindamas įveikti žiaukčiojimą. Jautė po savimi tą seną čiužinį, kuriame visi Rokio gyvenimo metai išduobė iškilumus bei įdubas, neatitinkančias jo, Tajo, kūno: tas čiužinys buvo it prikimštas ir atlasu aptrauktas karsto įklotas, apspaudžiantis lavoną tam, kad jo nebepaleistų. Tajo šūktelėjo pagalbos, ištiesė kojas ir rankas, kietai prispaudė jas prie šonų ir, išlenkęs nugarą, pasikėlė nuo čiužinio. Širdis daužės garsiau nei tie pagalbos šūksniai, jis girdėjo senolę atsiliepiant į jo riksmą, tačiau tetulė neatėjo. Galop ji įžengė pro verandą. Suknelės rankovės buvo atraitotos, rankos šlapios ir tvoskė chlorkalkėmis. Ji ištraukė Tajo iš lovos, veidas buvo iškreiptas pykčio.

Tajo parodė į langą.

— Šviesa mane pykina.

Tetulė nuleido naktines užuolaidas, ir Tajo jautė, kad ji stovi, įdūrusi į jį akis, tarsi toje blausioje šviesoje bandydama išskirti jo melo kontūrus. Bet jis turėjo kozirį — kariuomenės gydytojai jai ir Robertui pasakė, kad mūšių sukelto nuovargio priežastis — paslaptis net jiems. Patamsyje jis jautėsi geriau, nes nematė lovų ir glotnių įgaubtų antklodžių linijų, nematė įrėmintų fotografijų ant komodos. Patamsyje jis galėjo apraudoti visas Rokio svajones, susitelkusias akyse, žvelgiančiose iš tos mokyklos išleistuvių fotografijos, galėjo apraudoti Džozają ir lopinėtuosius galvijus, jau išsilaksčiusius, prarastus, įsiurbtus į tą viską iš jo atėmusią nebūtį. Senolė sėdėjo prie savo krosnies, irgi patenkinta patamsiu. Tajo žinojo, kad ji girdėjo jį verkiant, žinojo, kad ji girdėjo, kaip klanktelėjo emaliuotas dangtis, kai jis nukėlė jį ir palinko virš kibiro išsivemti.

Iš pradžių senolė ir Robertas nuo jo laikėsi atokiai, tik pasveikindavo: „Labas rytas“ arba „Labanakt“, jo liga ir verksmas juos stulbino. Globą prisiėmė tetulė. Tyliai ir aiškiai, taip, kad Tajo girdėtų, ji juos įspėjo neminėti Rokio ar Džozajo vardo. Tajo suprato jos užmačias.

Išgirdęs Robertą grįžus iš rančos Tajo atsisėdo ir jį pašaukė.

— Bėra kumelė atsivedė kumeliuką. Bėrą su balta žvaigžde. Per visą kaktą, va šitaip. — Robertas kalbėjo lėtai, švelniai, pirštais brėždamas sau per veidą kumeliuko žvaigždę.

Tada Tajo suprato: kol Džozajas ir Rokis dar buvo gyvi, Robertas jam buvo tik ramus vyriškis senolei ir tetulei priklausančiuose namuose. Kai tetulė, senolė ir Džozajas ginčydavosi dėl to, kiek avių parduoti, arba kai tetulė ir senolė plūsdavo Džozają dėl jo draugužės meksikietės sukelto skandalo, Robertas ramiai sau kiūtodavo kampe. Per daugelį santuokos su tetule metų jis išsiugdė kurtumą. Veidas buvo ramus, jis buvo kantrus su jomis, nes neturėjo ką pasakyti. Avys, arkliai, laukai — viskas priklausė joms, neišskiriant nė gero šeimos vardo. O dabar Robertui atiteko visa tai, už ką buvo atsakingas Džozajas. Jis atrodė pavargęs.

— Padėjau svainiui mūsų laukuose. Bet jie jau nebesitiki iš manęs didelės pagalbos. Žino, kad esu labai užsiėmęs čionai.

— Kai man pagerės, galėsiu jums padėti.

Robertas nusišypsojo ir linktelėjo galvą:

— Būtų gerai, — pasakė švelniai, — bet neskubėk. Pamažėle. Taisykis. — Ir atsistojo. Buvo neaukštas menkas vyras tamsiu kampuotu veidu. Suėmė Tajo žastą. — Džiaugiuosi, kad pargrįžai, Tajo, — pasakė. — Tikrai labai džiaugiuosi.

Tajo nubudo raudodamas. Susapnavo, kad Džozajas jį apkabino taip, kaip apkabindavo, kai jis buvo dar vaikas, tame sapne užuodė Džozajo kvapą — arklius, medžio dūmą ir prakaitą, — kvapą, kurį jau buvo pamiršęs, ir jį užplūdo visa tame sapne glūdėjusi meilė. Jis verkė, nes nubusti turėjo apsuptas to, kas buvo likę: blausus kambarys, tuščios lovos ir kovo dulkių audros, duskinančios stogo skardą. Gulėdamas lovoje jautė, kad jam vietos nebeliko, jis neberas ramybės šituos namuos, kurių tyla ir tuštuma aidėjo netektimi. Jis norėjo sugrįžti į ligoninę. Tuojau pat. Privalėjo sugrįžti ten, kur galėjo susilieti su baltai mirgančiomis sienomis bei lubomis, toli nuo visko. Atsisėdo, nustūmė šalin antklodes: visas buvo išpiltas prakaito. Pažvelgė į senolę, sėdinčią savo vietoje prie krosnies, — ir negalėjo pasakyti, ar ji miega, ar tik užmerkusi akis klausosi vėjo. Balsas virpėjo, jis ją pašaukė. Norėjo jai paaiškinti, kad jie privalo grąžinti jį į ligoninę. Stebėjo, kaip ji iš lėto atsistojo, seni jos kaulai — tokios plonos stiklo lazdelės, įmautos į audeklo šlepetes, — nušliurino per linoleumą, labai atsargiai, sakytum ji jau nebepasitikėjo atmintimi, galinčia ją nuvesti prie jo lovos. Atsisėdo ant lovos krašto ir ištiesė jam ranką. Laikė savo skreite jo galvą ir verkė drauge su juo, nuolat kartodama „A’moo’oh, a’moo’ohh“3.

— Sėdėdama kėdėje aš visąlaik mąsčiau, — prabilo ji, prijuostės krašteliu šluostydamasi akis. — Tie baltaodžiai daktarai tau nieko nepadėjo. Gal mums pakviesti kitą žmogų.

Kai tetulė grįžo iš parduotuvės, senolė kreipėsi į ją:

— Tam vaikui reikia šamano. Kitaip gaus iš čia iškeliauti. Tu tik pažvelk į jį.

Tetulė stovėjo apglėbusi maisto pilną krepšį. Pastatė jį ant stalo, nusivilko paltą, nusirišo kaklaskarę ir pažvelgė į Tajo. Veidas atrodė taip, kaip jis atrodydavo jai įžvelgus bėdą; ruošdamasi atsakyti senutei, suraukė antakius:

— Oi, mama, nežinau. Tu juk žinai, kokie jie. Žinai, ką žmonės pasakys, jei paprašysime šamano jam padėti. Kas nors pareikš, kad šitaip elgtis nedera. Pasakys: „Nedarykite to. Šiaip ar taip, juk jis — negrynakraujis.“

Tetulė pakabino paltą, sulanksčiusi uždėjo ant viršaus kaklaskarę.

— Viskas vėl prasidės iš naujo. Visos tos paskalos apie Džozają ir Mažąją sesutę. Šiais laikais aibė merginų susilaukia kūdikių nuo baltaodžių ir niekas nieko nesako. Vyrai trainiojasi su meksikietėmis, nutinka ir dar blogiau, ir kad kas nors bent prasižiotų. Bet vos tik kas nutinka mūsų šeimai...

Senolė ją nutraukė, kaip visada kad darydavo, tetulei vos prabilus ta tema:

— Jis — mano vaikaitis. Jeigu pasiųsiu pakviesti senąjį Ku’ooshą, Ku’ooshas ateis. Tegu jie sau plepa, jei nori. Kodėl tau rūpi, ką jie sako? Tegu sau kalba. Atėjus sėjos metui pamirš. — Tardama tuos žodžius senolė atsistojo ir įdūrė į tetulę balzganas nuo kataraktos akis.

— Juk žinai, ką pasakė kariuomenės gydytojas: „Jokių indėniškų vaistų.“ Senasis Ku’ooshas atsineš savo žolių maišelį ir miltelių. Gydytojui tai nepatiks. — Bet jos balse jau buvo girdėti laikino pralaimėjimo gaidelės ir ji jau mąstė į priekį, apie galimą pasitenkinimą vėliau, kai kas nors pakryps į blogąją pusę ir bus galima prisiminti šitą apsisprendimą. Kaip buvo tą vakarą, kai ji mėgino juos įkalbėti nebežiūrėti Mažosios sesutės vaiko; tada Mažoji sesutė valkiojosi net su juodaodžiais ir amžinai būdavo girta. Tą vakarą ji atėjo palikti jiems savo mažylio. Tąsyk jie galėjo atsisakyti. Galėjo liepti jai daugiau nebesirodyti. Bet ir tada jie nepaklausė tetulės, o vėliau vis dėlto gavo įsitikinti, ir ji nuolat jiems kartodavo: „Ar aš jums nesakiau?“ Bet jie nepaisė jos. Brolis Džozajas ir motina. Jiems buvo nė motais, ką žmonės kalba apie jų šeimą, nei tai, kad kartą kaimo pareigūnai sukvietė susirinkimą ir tarėsi, kaip Mažąją sesutę iš rezervacijos išginti visiems laikams.

Senolė atitraukė kėdę nuo lovos kojūgalio ir senukas atsisėdo. Jis galvos linktelėjimu pasveikino Tajo, bet nieko nepasakė. Tajo nesuprato, ko gi jis lūkuriuoja, kol pamatė, kad senolė apsivilko paltą, pasirišo vilnonę skarą ir laukia, kada tetulė apsivilks savąjį. Juodvi išėjo, senasis Ku’ooshas palaukė, kol moterų balsai nuščiuvo, tada prisitraukė kėdę arčiau lovos. Jis tvoskė avies lajumi ir kalnų pelynais. Kalbėjo švelniai, senąja tarme, kurioje buvo gausu painių sakinių, painių todėl, kad jie aiškino savo pačių kilmę, sakytum viskas, ką senukas pasakė, buvo ne jo paties, o pasakyta jau anksčiau, ir jis čia buvo tik tam, kad tai pakartotų. Tajo gavo gerokai įsitempti, kad suvoktų jų prasmę, gausią vietovardžių, kurių jis niekada nebuvo girdėjęs. Jo paties kalba buvo vaikiška, prikaišiota angliškų žodžių, ir jis pajuto, kaip gėda surakino jam gerklę; tačiau kaip tik tuomet išgirdo senuką nupasakojant tą olą, — tokią gilią į pietryčius nuo Lagūnos lavoje išgraužtą olą, — iš kurios vasaros vakarais išskrisdavo šikšnosparniai. Tajo pasikėlė aukščiau ant pagalvių ir nugara pajuto geležinį lovos rėmą. Jis žinojo tą olą. Ankstų pavasarį, kai dienos dar būdavo vėsios ir saulė pirmiausia sušildydavo juodas lavos uolas, ten mėgdavo susirangyti barškuolės; gyvatės ten šliauždavo atsigauti. Senukas mostelėjo ranka į šiaurę, Tajo pasuko galvą ton pusėn ir prisiminė didžiulę apvalią skylę, tokią gilią, kad, net gulėdamas kniūbsčias greta Rokio, jis niekada neįstengdavo įžiūrėti jos dugno. Prisiminė, kaip juodu abu mėtė akmenukus per jos kraštą ir klausydavosi, ką išgirs, kai tie atsimuš į jos dugną. Tačiau ola buvo gilesnė už garsą. Tetulė grasindavo juos išpersianti, jei dar tenai bastysis, juk ten knibždėte knibžda gyvačių, be to, jie galį įgarmėti vidun. Bet jie vis tiek ten eidavo, vasaros vakarais, po vakarienės, kai svirpliai pakvipdavo vėsa ir pradėdavo svirpti. Saugodavosi gyvačių, išlįsdavusių pamedžioti saulei nusileidus, labai tyliai prisėlindavo prie tos olos ir laukdavo, kada iš jos išskris šikšnosparniai. Tajo pritariamai linktelėjo senukui galva, nes tą vietą žinojo. Žmonės pasakojo, esą senais laikais ten buvo mėtomi skalpai. Tajo staiga suprato, ko senukas atėjo.

Ku’ooshas tęsė lėtai, švelniu progiesmiu:

— Gal kai kurių dalykų tu ir nežinai, — taip iš tolo užsimindamas apie jo nesamo baltaodžio tėvo įtaką. Džozają jis pavadino jo indėnišku vardu ir pasakė: — Jei jis būtų tuomet žinojęs, gal būtų tau pasakęs dar prieš tai, kai įsivėlei į tą didelį baltaodžių karą. — Padvejojo, paskui pažvelgė Tajo tiesiai į akis. — Žinai, vaikaiti, šitas pasaulis — labai trapus.

Žodis, kurį jis parinko išreikšti sąvokai „trapus“, buvo kupinas vyksmo painiavos ir tvirtumo, kuris būdingas voratinkliams, numegztiems per takus smėlio kalvose: ankstų rytą saulė juose užkimba už kiekvieno siūlelio. Ilgai truko išaiškinti tą trapumą ir painumą, nes joks žodis neegzistuoja atsietas nuo kitų, ir priežastis, dėl kurios tas ar kitas žodis pasirenkamas, turi būti paaiškinta pasakojimu, kodėl šitai turi būti pasakyta būtent taip. Tai atsakomybė, kurią paveldėjai būdamas žmogus, paaiškino senasis Ku’ooshas, pasakojimas, slypintis už kiekvieno žodžio, privalo būti išsakytas, kad neapsiriktum dėl pasakymo reikšmės, ir tam reikia didelės kantrybės bei meilės. Praslinko daugiau nei valanda, kol Ku’ooshas jį paklausė:

— Tu buvai drauge su kitais, — pasiteiravo, — su tais, kurie išėjo kariauti baltaodžių karo?

Tajo pritariamai linktelėjo galva.

— Yra vienas dalykas, kurio esu pasiųstas tavęs paklausti. Vienas dalykas, kurio tau, galimas daiktas, reikia dabar, kai pargrįžai.

Tajo klausėsi vėjo lauke, vakarop jis pradės rimti.

— Juk tu supranti, ar ne? Tai svarbu mums visiems. Ne vien tik dėl tavęs, bet dėl šito trapaus pasaulio.

Tajo nemokėjo paaiškinti to, kas nutiko. Nežinojo, kaip pasakyti senukui, kad nenužudė nė vieno priešo, ar bent jau manė nenužudęs. Tačiau padarė daug baisesnių dalykų, ir jų padariniai dabar matyti visur: giedrame danguje, ant tų išdžiūvusių rudų kalvų, ant besitraukiančia oda aptemptų kyšančių gyvulių kaulų. Senukas laukė jo atsakymo.

Tajo pasilenkė prie kibiro ir prisitraukė jį arčiau.

— Mane pykina, — paaiškino, nusisukdamas nuo senuko išsivemti. — Mane pykina, bet aš nesu užmušęs jokio priešo. Aš netgi neprisiliečiau prie jų. — Jis visas drebėjo ir prakaitavo, kai sėdosi.

— Gal jūs vis tiek galėtumėte man padėti. Padarykit man ką nors taip, kaip padarėte tiems kitiems, kurie grįžo iš karo. Kas, jei aš užmušiau ir pats to nežinau?

Bet senukas iš lėto palingavo galva ir kažkas jo gerklėje sudūzgė. Kariaudamas senoviškai negalėjai mūšyje nukauti kito žmogaus ir to nežinoti, nepamatyti rezultato, juk net sužeistas elnias, pašokęs ir nubėgęs, palikdavo didžiulius plaučių kraujo krešulius ar išbarstydavo ant žemės vidurius. Šitaip medžiotojas žinodavo, kad elnias mirs. Lygiai taip pat ir su žmonėmis. Tačiau senukas nebūtų patikėjęs baltaodžiu karu — kai žudoma per didžius nuotolius nežinant, kas ar kiek nužudyta. Minosvaidžiai, patrankos — per svetima, kad juos suprastum; ir net jei Tajo būtų nusivedęs senuką parodyti subombarduotų vietovių, net jei jis būtų nusivedęs jį per džiunglių medžių išvartas ir purvinus išverstos žemės kraterius parodyti jam žuvusiųjų, tokiais baisumais senukas nebūtų patikėjęs. Ku’ooshas būtų pažvelgęs į sudraskytus kūnus, į paliktus atominio sprogimo kontūrus, kur žmonių kūnai garuote išgaravo, ir būtų pasakęs, kad šituos žmones pribaigė kažkas baisaus ir iš labai arti. Net raganos senovėje taip nežudė.

Kaip aš girdėjau

pasakojant,

kitados,

labai seniai,

gyvavo tokia

Skalpų draugija

kariūnams,

kurie nužudė

arba palietė

negyvus priešus.

Buvo dalykų,

kuriuos atlikti jie privalėjo,

jei nebūtų atlikę,

K’oo’ko su savo didžiulėmis iltimis

būtų įnikęs persekioti jų sapnus ir

viskam būtų kilusi grėsmė.

Gal būtų praėjęs pro šalį lietus

arba pabėgęs elnias.

Štai kodėl buvo dalykų,

kuriuos atlikti jie privalėjo.

Pūsti fleitą ir šokti,

grūsti mėlynųjų kukurūzų miltus

ir trinktis galvą.

Jie privalėjo atlikti

visus tuos dalykus.

Kambaryje buvo beveik tamsu. Tajo suko galvą, kur visą tą laiką praleido tetulė su senole. Senukas padėjo į skreitą savo maišelį ir abiem rankom ėmė jame čiuopti. Ištraukė ryšelį sausų žalių kotų ir mažą popieriaus maišelį, pilną mėlynųjų kukurūzų miltų. Įmetė tos indėniškos arbatos pakelį Tajo į skreitą. Tada atsistojo ir padėjo ant kėdės maišelį su kukurūzų miltais.

— Yra dalykų, kurių mes nebegalime išgydyti, kaip kitados galėdavome, — tarė jis, — nuo tada, kai atvyko baltaodžiai. O ir iš dalyvavusiųjų Skalpo ceremonijoje kai kurie irgi nėra geresni.

Jis ant ausų užsitraukė mėlyną vilnos kepurę.

— Bijau dėl to, kas gali mums nutikti, jei tu ir tie kiti nepasveiksit, — pridūrė.

Senukas Ku’ooshas išėjo tą pačią dieną, ir, vos jam spėjus užverti duris, Tajo apsivertė kniūbsčias ir nušveitė ant žemės indėniškos arbatos kotelius. Veidą įnėrė į pagalvę, galvą prispaudė prie lovos rėmo. Verkė, mėgindamas išsivaduoti iš baisios įtampos, plėšte plėšusios jam krūtinę, tačiau tasai verkimas nebesuteikė jam jokio palengvėjimo. Skausmas buvo toks pat tvirtas ir nenutrūkstamas kaip jo širdies plakimas. Senukas tik dar labiau įtvirtino tai, ko jis bijojo visą laiką, to, kas glūdėjo senovės pasakojimuose. Pakako, kad vienui vienas žmogus sutraukytų plonytes voratinklio gijas, pažertų ant smėlio saulės spindulius, ir tas trapus pasaulis jau būtų pažeistas. Kitados būta žmogaus, prakeikusio lietaus debesis, kažkokio šiurpaus sapnų sapnuotojo. Tajo suriko ir susirietė, kad neskaudėtų kūno.

Tetulė jį pažadino ir padavė puodelį indėniškos arbatos, arbata taip pritraukė, kad pajuodavo it kava. Buvo vėlu ir jau visi buvo po vakarienės. Robertas sėdėjo prie virtuvės stalo ir balno muilu valė kamanas. Senolė snaudė palei krosnį. Arbata buvo švelni, jos skonis priminė orą po liūties, kai visos žolės ir augalai pakvimpa žaluma, o žemė pritvinksta drėgmės. Tetulė atnešė jam dubenį mėlynųjų kukurūzų miltų tyrės. Pažvelgęs į ją Tajo papurtė galvą, tačiau tetulė atsisėdo ant kėdės prie lovos ir šaukštas po šaukšto jam tą tyrę sumaitino. Tajo žiūrėjo į ją, kai ji tai darė, ir žinojo, kad ji paprašė Ku’oosho niekam, išskyrus senukus, apie tą apsilankymą nepasakoti. Žinojo, kad tetulė baiminosi, jog žmonės sužinos jį pamišus. Kukurūzų miltų tyrė buvo saldi ir traukuliai jo vidurių netampė kaip tampė nuo kito maisto. Tetulė nunešė tuščią dubenį ir puodelį. Tajo nuslydo po antklodėmis ir laukė, kada jį ims tampyti šleikštulys. Jei taip neatsitiks, vadinasi, mirtis jo laukia, jis tai žinojo. Visiškai atsipalaidavo, nebesipriešino tam šleikštuliui. Jam jau buvo nė motais, ar ji ateis, jam jau buvo nė motais, ar jis mirs.

Kai jie įvažiavo į kiemą, Tajo sėdėjo saulėkaitoje priešais tinklines duris. Stebeilijo į obelį prie malkinės, stengdamasis įžvelgti mažulyčius žalius vaisius: jie tolydžio didės per visą vasarą, kol rudenį taps obuoliais. Mąstė, kaip lengva būti gyvam dabar, kai jam neberūpi būti gyvam. Taip kabojo ir tie mažyčiai obuoliukai, rodės, jie nenukris net pūstelėjus stipriam vėjui. Jis jau galėjo valgyti normalų maistą. Retai kada bevemdavo. Kelias naktis net išmiegojo nesapnuodamas.

Išvažiavo su jais senuoju „Coupe“ modelio fordu. Atlošė galvą sėdėdamas ant dulkinos sėdynės ir pajuto, kaip saulė ant pečių ir sprando karštėja. Nesiklausė jų, kai jie juokėsi ir šnekučiavosi apie tai, kaip Imou nusipirko tą mašiną. Negirdėjo, kur sakėsi važiuoją. Jam buvo vis vien.

Darėsi karšta, nors vis dar buvo pavasaris. Dangus — giedras. Saulė — per daug kaitri, ji išblukino dangaus žydrynę. Tajo paskutinis įžengė pro tinklines Diksio tavernos duris.

Harlis pastūmė prie jo butelį alaus. Jis kažką Tajo pasakė, ir visi kiti nusikvatojo. Šitie geri laikai buvo JAV vyriausybės ir Antrojo pasaulinio karo malonės gestas. Invalidumo pensijos čekių grynieji, užtarnauti gavus šrapnelį į kaklą Veiko saloje ar psichinę traumą nuo bombardavimo Ivo Džimoje, — atlygis už tai, kad likai gyvas po Bataano mirties žygio.

— Ei, Tajo, ar jau išsikeitei savo čekį?

Tajo stumtelėjo per stalą dešimties dolerių banknotą:

— Dar alaus, — paprašė.

Imou girtėjo nuo viskio: jo veidas buvo įraudęs, kaktą išmušė prakaitas. Tajo stebėjo, kaip Harlis ir Lirojus išmetė monetą, kad sužinotų, kieno bus eilė mokėti už naują gėrimų ratą, ir gurkė alų didžiuliais gurkšniais, kaip vaistą. Pajuto, kaip jam viduje kažkas atsipalaidavo. Girdėjo tetulę postringaujant apie veteranus — amžinai girti, sakydavo ji. Bet Tajo žinojo kodėl. Tai buvo kažkas, ko seni žmonės nepajėgė suprasti. Alkoholis buvo vaistas nuo juos kankinančio įsiūčio, nuo netekties skausmo, vaistas nuo surakinto pilvo ir dūstančios gerklės. Jis jau pajuto savyje patogią vietą, netoli plakančios širdies, prie šilto pilvo, — įšliaužė vidun, stebėjo lauke šėlstančią audrą ir tenai jautėsi saugus: įsiūčio vėjai jo nekliudys.

Visi jau buvo girti ir geidė, kad jis su jais kalbėtų, geidė, kad pasakotų istorijas, kaip ir jie. Kažkas vis nesiliovė tapšnojęs jam per nugarą. Jis pasisiekė kito alaus butelio.

Baltaodės moterys į mane nežiūrėdavo, kol apsivilkau tą uniformą, o tada jau, dievaž, tapau JAV „Marine“ dalinio kareiviu, ir jos apspito mane tuntais. Per visą karą man kartojo: „Ei, kareivi, tu velniškai gražus. Tie juodi tankūs plaukai.“ „Pašok su manimi“, — kartą paprašė manęs blondinė. Žinot, Los Andželas buvo didžiausias mano matytas miestas. Tos gatvės, aukšti pastatai. Naktį — visur aplinkui šviesos. Niekada nebuvau matęs šitiek barų ir automatinių patefonų — visi tie žmonės, suėję iš visur, šoka, juokiasi. Manęs niekada niekas nepaklausė, ar aš indėnas, ir alaus parduodavo tiek, kiek pajėgdavau išgerti. Tada pinigus leidau kaip vėją. Gaudavau kareivišką algą. Uniforma — kietai iškrakmolyta, o batai — žėrėte žėrėjo. Tos baltaodės dėl manęs stačiai mušėsi, iš tikrųjų. Taip, taip, tikra teisybė! Kartą grįžau namo su blondine. Ji turėjo didžiulį 1938 metų biuiką. Puiki mašina. Ji visą kelią leido vairuoti man.

Ei, kieno eilė mokėti už naują ratą?

Pirmąją dieną Ouklande juodu ėjo gatve su Rokiu, sustojo didžiulis kraisleris, sena baltaodė moteris nuleido lango stiklą ir tarė: „Telaimina jus Dievas, telaimina jus Dievas“, tačiau ji laimino ne juos, o uniformą.

— Nagi, Tajo! Juk jie nelaikė tavęs per visą karą sargyboje prie išviečių, ką? Tavo eilė pasakoti.

— Taip! Varyk!

Kažkas ištraukė jam iš rankos butelį. Jo ranka buvo šalta, drėgna, jis ją sugniaužė į kumštį. Jie buvo išorėje, toli, jo balsas irgi skambėjo iš tolumos.

— „Amerika! Amerika! — užtraukė jis. — Te Dievas tau padės.“ — Paskui liovėsi ir prisitraukė prie savęs Harlio alų.

— Taigi kartą gyveno tokie indėnai. Jie apsivilko uniformas, nusikirpo plaukus. Išėjo į didį karą. Ir linksminosi jie irgi neprastai. Baruose galėdavo išgerti, gatvėse jiems šypsodavosi senos baltaodės. Įsidėmėkite, indėnams, nes jie visi buvo indėnai. Indėnai. Ir tie indėnai krušo baltaodės, sekso iš jų gaudavo, kiek tiktai užsigeisdavo. Jie buvo generolo Makartūro vyrukai, o baltosios kekšės iš jų pinigus traukė kaip iš visų kitų. Su tais indėnais buvo elgiamasi kaip su visais kitais kariais: Veiko sala, Ivo Džima. Jie gavo tuos pačius medalius už drąsą, tą pačią vėliavą virš karsto. — Tajo nutilo. Suvokė, kad kiti jau nebesijuokė ir nebesikalbėjo. Jie klausėsi jo ir nebesišypsojo. Jis ištraukė iš Harlio rankos dar vieną butelį alaus, vienu mauku išgėrė jį iki dugno. Harlis šūktelėjo barmenui:

— Ei, Meni, įjunk mums automatinį patefoną!

Bet Tajo užriko:

— Ne! Aš dar nebaigiau pasakoti. Suprantat, tie avigalviai indėnai manė, kad geri laikai niekada nesibaigs. Jie nieku gyvu nenorėjo atsisakyti šalto alaus ir blondinių kušių. Nieku gyvu, trauk juos velniai! Jie irgi buvo „Gražioji Amerika“4, o Amerika buvo laisvų žmonių žemė, kaip mokytojai aiškino mokykloje. Jie vilkėjo uniformas ir niekuo nebesiskyrė nuo kitų. Jie buvo gerbiami. — Tajo jautė, kaip žodžiai, kupini veržlios jėgos, vis greičiau ir greičiau liejos jam iš burnos, rodės, jie tuoj susprogs, ir jis norėjo baigti tam dar nespėjus atsitikti. — Aš — mišrūnas. Prisipažinsiu tai pats pirmas. Tad kalbėsiu ir vienų, ir kitų vardu. Įžengę į Galapo ar Albukerkio gatves, jūs supratote. Nemeluokite. Jūs iš karto supratote. Karas baigėsi, uniformai atėjo galas. Pardavėjas krautuvėje staiga jus aptarnauja paskutinius, verčia palaukti, kol baltaodžiai nusipirks ką norėję. O baltaodė poniutė, paduodama jums grąžą autobusų stotyje, kaip įmanydama vengia paliesti jūsų ranką. Jūs žiūrite, kaip monetos slysta jūsų link prekystaliu, ir tai suvokiate. Po perkūnais! Jūs kvaili šunsnukiai! Jūs suvokiate!

Priėjo barmenas. Toks storas plinkantis meksikietis iš Kubero. Jis sunerimęs žvelgė į juos. Harlis ir Lirojus laikė švelniai suėmę Tajo rankas. Jie kažką pasakė barmenui, ir tas nuėjo. Įsijungė automatinis patefonas ir pasigirdo Henkas Viljamsas. Tajo nutilo. Jis žvilgtelėjo į Imou ir pamatė, kaip tas jo nekenčia. Nes jis jiems viską sugadino. Jie leido savo čekius, kad sugrįžtų į tuos gerus laikus, o šitas nuosproga šviesiaodis benkartas viską sugadino. Štai šitaip mąstė Imou. Jie čionai susirinko susigrąžinti to seno jausmo, jausmo, kad jie — dalis Amerikos, kaip jie jautė per karą. Jie keikė save už tai, kad tą naują jausmą prarado; jie niekada apie tai nekalbėdavo, bet keikė save už tai, lygiai kaip keikė save už tai, kad prarado žemę, kurią iš jų atėmė baltaodžiai. Jiems niekada nebuvo šovę į galvą keikti už tai baltaodžius, jie norėjo, kad šie būtų jų draugai. Jie niekada nesusimąstė, kad ne kas kitas, o baltaodžiai jiems tą jausmą suteikė ir baltaodžiai jį atėmė, kai karas baigėsi.

Būti dalimi Amerikos reiškė gerti ir juoktis drauge su būrio draugais, šokti su blondinėmis, statyti išgerti Klivlande, Ohajo valstijoje, gimusiems bičiuliams. Tajo žino, ką jie ketina daryti. Jie visą laiką pasakoja apie tuos gerus laikus Ouklande arba San Diege, kartoja tas istorijas kaip ilgas indėniškas gydymo giesmes, kaip būgnams ant prekystalio tarškant alaus buteliams. Dar vienas ratas, ir Harlis jau pasakoja savo istoriją — kaip miegojo su dviem blondinėmis. Jie jau pamiršo Tajo pasakojimą. Jie jam paduoda dar vieną butelį alaus. Dabar priešais Tajo — du buteliai. Jie toliau varo savo apie senus gerus laikus. Tajo pravirksta. Jie mano, kad jis tikriausiai verkia dėl to, ką japai padarė Rokiui, nes jau priėjo tą ritualo dalį, kur keikia tuos geltonus šunsnukius japus.

Kažkas patapšnoja Tajo per nugarą. Harlis nori jį paguosti. Jie nežino, kad jis verkia dėl jų. Jie nežino, kad jis nejaučia neapykantos japonams, net japonų kareiviams, kurie niūriais veidais stebėjo, kaip Tajo ir kapralas klumpa nešdami tuos neštuvus.

Tasai mažiukas sustojo, pažvelgė į ant antklodės paguldytą Rokį, paskui pašaukė aukštąjį. Aukštasis buvo panašus į navahų vaikinuką iš Fort Defajanso, kurį Tajo pažinojo iš indėnų mokyklos. Tie japonų kareiviai irgi atrodė pavargę. Buvo panašu, jog ir jie norėjo, kad tas žygis baigtųsi. Aukštasis netgi krestelėjo galva kaip Vilis Bėgėjus, — du staigūs judesiai, beveik per greiti, kad juos pamatytum, — ir pastatė kapralą ant kojų. Tačiau kai Tajo pamėgino paduoti kapralui jo antklodės galą, aukštasis kareivis nustūmė jį šalin, nestipriai, kaip vaiką pastumia jo vyresnysis brolis. Kaip tik tuomet Tajo ir susipainiojo, ir pavadino tą japą kareivį Viliu Begėjumi: „Ar prisimeni jį, Vili, jis mano brolis, geriausias visų laikų futbolininkas Albukerkio indėnų mokykloje.“

Aukštasis kareivis pažvelgė į jį nustebęs. Nustūmė jį iš kelio, į griovį, sklidiną purvino vandens. Apvyniojo Rokį antklode, tarsi tas jau būtų nebegyvas, tada staigiai įdūrė į purviną antklodę šautuvo galą. Tajo to šūvio negirdėjo, nes klykė. Vėliau gailėjosi jo neišgirdęs, nes jis tapo kažkokiu galvoje plūduriuojančiu netikrumu, klaidžiojančiu po jo vaizduotę: taip bet kuris jo išgirstas tuščiaviduris traiškymo garsas, — kai vaikai drėkinimo kanalo griovyje daužydavo moliūgus ar pikapo padanga braukdavo per sausą medį, — bet kuris iš tokių garsų sugrąžindavo jį į tą akimirką. Jis klykė purvo apdrėbta burna ir akimis, klykė, kol kiti jį nuvilko šalin, japonams dar nespėjus nužudyti ir jo. Jis priešinosi jiems, stengėsi atsigulti griovyje greta tos antklodės, jau iš dalies apsemtos purvo. Jis niekad neketino nužengt toliau nei buvo nužengęs Rokis. Jie stengėsi jam padėti. Kapralas, padėjęs nešti Rokį tokį ilgą kelią, jį apkabino ir prilaikė, kad nenugriūtų. „Nurimk, nurimk, viskas gerai. — Neverk. Tavo brolis jau buvo nebegyvas. Girdėjau, kaip jie pasakė tai, tą japonišką žodį, kuris reiškia numirėlį. Jis jau, šiaip ar taip, buvo iškeliavęs į dausas. Niekas nieko nebegalėjo padaryti.“

Belaisvių stovykloje, už spygliuotos vielos, kuri daugybe sluoksnių juosė kitas spygliuotas vielas, Tajo manė matąs, kaip tas aukštas kareivis kasdien ateina, atsistoja prie sargybinio, saugančio pietinę tvorą, ir ilgai žiūri jo pusėn. Bet tas kareivis buvo pernelyg toli, o karštligė per daug įsismarkavusi, kad Tajo būtų tikras dėl bet ko, ką matė.

— Kaip tavo saulės smūgis? — paklausė Harlis, kai pamatė, kad Tajo jau nubudo. Harlis saujoje laikė laukinių vynuogių, ne ką didesnių už mėlynes, šakeles, ištiesė ranką ir kelias jų padavė Tajo. Jų lapai buvo maži, žali. Tajo pakėlė akis į didžiulę oranžinę smiltainio uolą, ant kurios tos laukinės vynuogės išdygo smėlyje ir išsivijo priekyje palei to luito įtrūkį. Harlis nuskynė dar kelias. Jis godžiai jas valgė, grūsdamas į pilną burną, kramtydamas ir sėklas, nes, šiaip ar taip, sėkla buvo didžioji vynuogės dalis. Bet Tajo jų kramtyti negalėjo. Anksčiau jis mėgo jausti, kaip dantys traiško sėklas, dabar jau — ne. Išgirdęs ką nors traiškant, jis darydavosi ligonis. Atsistojo ir smėlio taku nužingsniavo prie šaltinio. Nenorėjo girdėti, kaip Harlis traiško tas sėklas.

Kanjonas buvo toks, kokį jį Tajo prisiminė visada; kleomės orą užtvindė tiršta, saldžia it laukinis medus kvaptimi, o aplink vaškiškus jukos žiedus sukdamosi zvimbė kamanės. Gausiai priaugusių kanjone tuopų lapai atspindėjo popietės saulės spindulius — lyg kokie šimtai mažyčių mirgančių veidrodėlių. Tajo sumirksėjo ir nusuko akis į šešėlį po uolomis, kur žaliavo paprastųjų auksarykščių krūmeliai ir žydėjo geltonos ramunės. Žmonės kalbėjo, jog net didžiausios sausros laikais niekas neprisiminė tokio meto, kad būtų išdžiūvęs šaltinis.

Apie tą šaltinį papasakojo Džozajas, kai jie laukė statines prisipildant vandens. Sėdėjo ant sėdynės, ištrauktos iš 1923 metų kraislerio, sudužusio prie Parachės, ir per visus tuos metus it kokie velnio nagai pro nublukusį pliušo audinį lindo spyruoklės. Tajo stovėdavo didžiulėje smiltainio oloje ir laikydavo sifono žarną po vandeniu negiliame duburyje, kur šaltinio vanduo teškėjo žemyn nuo olos vakarinės sienos. Vanduo visada būdavo šaltas, šaltas kaip ledas, net vasarą, ir Tajo mėgdavo jį justi kūnu, kai suprakaitavęs nusivilkdavo marškinius: krisdamas žemyn vanduo sukeldavo ledinį rūką, kuris beveik išsisklaidydavo, nespėjęs paliesti Tajo kūno.

— Supranti, — aiškino jam Džozajas, vandeniui iš žarnos garsiai trykštant į tuščią statinę, — yra dalykų, vertingesnių už pinigus. — Smakru parodė į šaltinius, į tą siaurą juos supantį kanjoną. — Mes atsiradome iš čia, supranti. Iš šito smėlio, iš šito akmens, iš šitų medžių, laukinių vynuogių, iš visų tų laukinių gėlių. Šita žemė mums padeda gyvuoti. — Nusivožė kepurę ir marškiniais nusišluostė kaktą. — Per šiuos sausros metus vis girdi žmones skundžiantis dėl dulkių, dėl vėjo, kad šitaip sausa. Bet vėjai, dulkės — irgi gyvenimo dalis, kaip saulė danguje. Negali jų keikti. Kalti tik žmonės, supranti. Viskas per juos. Senoliai sakydavo, kad sausros ištinka tuomet, kai žmonės užsimiršta, kai elgiasi netinkamai.

Tajo atsiklaupė prie duburio krašto ir leido drėgmei įsisunkti į džinsų kelius. Užsimerkė ir pamažėle gėrė tą vandenį. Burna prisipildė gilios žemės širdies uolienos, iš kurios tryško tas vanduo, skonio, ir jis pamanė, — gal vis dėlto tai dar ne galas.

Kartą

Senosios moteriškės K’yo’s

sūnus atvyko iš

Nendrės lapo miesto

šiaurėje.

Jis buvo vardu Pa’caya’nyi

Ir nežinojo, kas buvo jojo tėvas.

Jis paklausė žmonių

„Ar norite išmokti magijos dalykų?“

ir žmonės jam atsakė:

„Taip, ji visada gali praversti.“

Ma’see’wi ir Ou’yu’ye’wi,

broliai dvyniai,

plušėjo prie motinos kukurūzo altoriaus,

tačiau ir jie

susidomėjo ta magija.

„Kokios rūšies šamanas

tu esi,

pasakyk mums?“ — paklausė jie.

„Ck’o’yo šamanas“, —

atsakė tas.

„Šįvakar pamatysime,

ar tu iš tikro apdovanotas magiškomis galiomis“, — tarė jie jam.

Tą vakarą

Pa’caya’nyi

atėjo su savo puma.

Nusirengė,

išsidažė kūną:

raumenų išgaubas,

padus,

delnus,

pakaušį.

Abipus jo galvos

puikavos plunksnos.

Iš kaktuso spyglių

ir protą gebančių atimti

purpurinių gėlių

jis sukūrė altorių.

Uždegė keturis kaktusų deglus

ties kiekvienu kampu.

Pumą privertė atsigulti

apačioje priešais altorių,

tuomet jau buvo pasiruošęs savo magijai.

Sudavė per šiaurinės sienos vidurį,

išėmė gabalą titnago ir vėlei

sudavė per šiaurinės sienos vidurį.

Vanduo ištryško iš tos sienos

ir nuplūdo žemyn,

į pietus.

Jis paklausė: „Na ir kaip?

Ar šitai — magijos galia?“

Sudavė per vakarinės sienos vidurį —

ir iš rytinės sienos išrioglino lokys

„Kaip šitai pavadinsite?“ —

paklausė vėl.

„Taip, iš tikrųjų tai panašu į magiją“, —

tarė Ma’see’wi.

Šitaip viskas ir baigėsi,

o Ma’see’wi, Ou’yu’ye’wi

ir visi tie žmonės liko apjuokti

to Ck’o’yo šamano

Pa’caya’nyi.

Nuo to laiko

jie taip

įniko į tą

Ck’o’yo magiją,

kad apleido motinos kukurūzo altorių.

Manė, jiems nebereikia nerimauti

dėl nieko,

manė, kad toji magija

gali suteikt gyvybę augalams

ir gyvūnams.

Jie nežinojo, kad tai būta tik triuko.

Mūsų motina

Nau’ts’ity’i

labai dėl to

supyko,

dėl to, kaip

jie visi,

net Ma’see’wi ir Ou’yu’ye’wi,

kvailiojo, paklusdami tai

magijai.

„Man jau gana to,

— tarė ji, —

Jei jiems jau taip patinka toji magija

Te jie iš jos gyvena.“

Ir ji pasiėmė

iš jų augalus, žolę.

Ir nė vienam gyvūnui negimė jauniklis.

Ji pasiėmė

su savimi lietaus debesis.

Kai jie patraukė nuo šaltinio, Harlio asiliukas paspartino žingsnį, ir pilkajam mului teko eiti greičiau, kad virvė neįsitemptų. Saulė jau slinko vakarop, Tajo prisimerkė, stengdamasis ties horizontu vakaruose įžiūrėti bent kokį debesėlį. Gailėjosi, kad nebuvo išmokytas daugiau apie dangų ir debesis, apie tai, kaip dvasininkai iššaukia audros debesis, kad šie atneštų lietų. Jis ilgai žiūrėjo į saulę, prie Akomos kelio juodu sustojo, ir jis stebėjo, kaip ji dingsta už kalvų vakaruose.

Harlis nenuleido akių nuo kelio, truputį pasukęs galvą šonu, į kažką įsiklausydamas.

— Rodos, girdžiu mašiną. Taip. Valio, Tajo. — Jo balsas buvo kupinas jaudulio. — Jei jie sustos mūsų paimti, asiliuką ir mulą paliksim čia. Ana tenai, prie vėjo malūno. Vėliau grįšim jų pasiimti.

Harlis jau rišo virvę nuo asiliuko kaklo, kad panaudotų ją kaip pančius. Tajo įžiūrėjo iš Akomos atvažiuojančio automobilio kontūrą: virš jo tvyrojo kelio dulkių skėtis. Harlis atsistojo ant kelkraščio ir ėmė mojuoti rankomis.

— Šiaip jau antradienio vakarai būna ramūs, — pasakė barmenas. Harlis baigė gerti antrą butelį alaus ir juokavo su barmenu, aiškindamas, kaip toli jiems teko nukakti, kad išgertų šalto alaus. Tajo laikė alaus butelį, jausdamas, kaip ant jo pirštų kondensuojasi drėgmė. Baras nepasikeitė: kad ir kokia būtų buvusi tų sienų spalva, jos visada buvo purvinos — toks išsivadėjusio alaus ir cigarečių dūmo purvas; ir kvapas čia nesikeitė — niekada neišsisklaidantis šlapimo ir vėmalų dvokas. Net elektros lemputė virš biliardo stalo švietė blausia supurvinta šviesa. Tajo džiaugėsi pastebėjęs tai dabar, dar nespėjęs išgerti alaus. Jis jau kartą anksčiau buvo matęs tos šviesos spalvą, bet niekada nebuvo tikras dėl to, ar tokia buvo pati šviesa, ar taip ji atrodė dėl jo išgerto alaus. Iš lėto gėrė alų ir laukė, kada pajus jį išplintant viduriuose ir viską sušildant iš vidaus. Baigė gerti butelį, atsilošė kėdėje. Panoro vėl prisiminti Rokio veidą, pamąstyti apie tą metą, kai jie buvo drauge.

Rokis stovėjo nedidukėje proskynoje, apsuptoje žemaūgių ąžuolų tankumyno. Buvo vis dar ankstyvas ruduo ir nuo tų ąžuolų buvo nukritę vos keli vario geltonumo lapai. Tajo turėjo gerokai pasistengti, kad aukštoje geltonoje žolėje įžvelgtų elnią. Perėjo per siaurą išdžiūvusią skrodę ir išvydo ragus. Pamažėle prie elnio prisiartino. Tas gulėjo pargriuvęs ant dešinio šono, priekines kojas parietęs po savimi; užpakalinės kojos irgi buvo sulenktos ir atkištos į kairę, sakytum jis vis dar žolėje miegojo. Akys buvo dar drėgnos, auksiškai rudos, įbestos į tamsią kalno žemę ir į nukritusius, su žemėmis sumišusius ąžuolo lapus.

Būdamas vaikas, jis visada norėdavo paglostyti elnią, svajodavo, kad tas jį prisileis artyn, ir jis galės paliesti jam nosį. Atsiklaupė ir palietė elnio nosį — ji buvo švelnesnė už karklų kačiukus, už švendrus ir dar šilta kaip kvėpavimas. Šviesus kraujas šnervėse dar buvo drėgnas. Tajo palietė dideles kaip mulo ausis — jos irgi dar buvo šiltos. Jis žinojo, kad tai truks neilgai: akys tuoj pradės blaustis, darytis žalios kaip butelio stiklas, paskui papilkės. Nosis sukietės, ausys sustings. Tačiau kol kas jis buvo toks gražus, kad Tajo galėjo tik stovėti ir jausti tą elnią esant; jis suprato, kad tai, kas apie elnią buvo kalbama, buvo tiesa.

Rokis galando peilį, ašmenis išmėgino į nuo striukės rankovės nukarusį siūlą. Pietvakarių danguje leidosi saulė, virš dvynukių kalno viršūnių. Maždaug po valandos jau bus tamsu. Rokis pavertė gyvulį ant nugaros ir praskėtė užpakalines kojas. Pamatęs, kad anas pradeda darbuotis, Tajo vėl pažvelgė elniui į akis; tada nusivilko striukę ir uždengė ja elnio galvą.

— Kam taip padarei? — paklausė Rokis, peilio ašmenimis rodydamas į striukę. Ant ašmenų prie kraujo buvo prilipę ilgų pilkų plaukų. Tajo neatsakė, nes abudu žinojo kam. Žmonės sakydavo, kad privalu tai padaryti prieš elnią išdarant. Iš pagarbos. Bet Rokis tų dalykų atžvilgiu buvo keistokas. Mokykloje buvo pirmūnas, be to, aukščiausios klasės futbolininkas ir atletas. Jam reikėdavo laimėti, jis tvirtino visada laimėsiąs. Todėl klausydavo mokytojų ir trenerio. Jie juo didžiavosi. Jie jam sakydavo: „Dabar tavęs jau niekas nebesustabdys, išskyrus vieną dalyką: nesileisk, kad tave supančiotų taviškiai.“ Rokis suvokė, ką privalėjo daryti, kad laimėtų už pueblo ribų, baltaodžių pasaulyje. Po pirmųjų jųdviejų metų Albukerkio internatinėje mokykloje Tajo pastebėjo, kad Rokis sąmoningai vengia senųjų papročių. Senolė palingavo galva, žiūrėdama į jį, bet jis tai pavadino prietarais, atvertė savo vadovėlius ir jai parodė. Tačiau tetulė niekada jo už tai nebardavo ir neleisdavo Robertui bei Džozajui su juo pasikalbėti. Ji norėjo, kad jis patirtų sėkmę. Ji puikiai žinojo, ko baltaodžiai nori iš indėno, ir tikėjo, kad taip elgtis buvo jo vienintelis šansas. Ji tai regėjo ir kaip savo vienintelį šansą po visų kaimo kalbų apie jų šeimą. Kai Rokis sulauks sėkmės, niekas nebeišdrįs jų koneveikti.

Rokis perrėžė elniui gerklę. Ant žolės, ant žemės ištryško kraujas, aptaškė jam batus. Jis netikėjo, kad reikia atsigerti šilto elnio kraujo, kaip darydavo kai kurie medžiotojai. Tajo laikė užpakalinę elnio koją: ji jau ėmė stingti. Rokis nupjovė muskuso liaukas ir sėklides. Atsargiai perrėžė pilvą, kad neišvirstų žarnos. Šaltame ore garavo kūno šiluma. Saulė jau buvo nusileidusi, ir sutemų vėsa sugėrė paskutinius elnio gyvybės likučius — akys apsiblausė, įkrito — jo gyvybė užgeso. Kaip tik tuomet pasirodė Džozajas ir Robertas, jie išėmė iš šautuvų šovinius, atrėmė juos į žemaūgį ąžuolą. Tada priėjo prie elnio ir nudengė striukę. Atsiklaupė, pasėmė iš Džozajo odinio kapšelio po žiupsnelį kukurūzų miltų. Užbarstė jų ant elnio nosies ir šitaip pamaitino jo sielą. Jie privalėjo parodyti savo meilę ir pagarbą, savo dėkingumą, kitaip elniai bus įžeisti ir kitais metais neateis jiems numirti.

Rokis nuo jų nusisuko ir ant kruvinų rankų užsipylė vandens. Jam buvo gėda dėl to, ką jie darė. Jis žinojo: kai jie pargabens tą elnią namo, šis bus paguldytas ant navahų audimo antklodės, senolė užriš jam ant kaklo turkio karolius, o ant ragų galiukų užmaus sidabrinius turkiu puoštus žiedus. Džozajas paruoš dubenėlį kukurūzų miltų ir pastatys jį elniui prie galvos, kad visi, kas prieis, galėtų užberti jų jam ant nosies. Rokis mėgino jiems paaiškinti, kad laikyti elnio kūną ant grindų šiltame kambaryje — kenkia mėsai. Jis norėjo palikti jį malkinėje: čia mėsa kabos šaltai ir deramai užsikonservuos. Tačiau žinojo, kokie jie. Visi jie, net katalikai, kurie kas sekmadienį lankydavosi mišiose, laikėsi elnio apeigos. Todėl jis nieko nepasakė, bet vengė eiti kambarin, kur jie tą elnią paguldė.

Tą vietą jie paženklino Tajo marškinėliais — ištiesė juos ant žemaūgių ąžuolų viršūnių. Jau temo, kai visi patraukė atgal prie mašinos. Kepenis ir širdį Tajo suvyniojo į švarią marlę, kurią atsinešė Džozajas. Priešais juos danguje patekėjo ankstyvos žiemos mėnulis, o drauge su juo užpūtė šaltas vėjas ir nusmelkė kojas bei rankas. Tajo tvirčiau suspaudė ryšelį. Jis jautėsi toks mažas prieš tą mėnulio pilnatį ir prieš tą šaltą vėją, šluote nušluojantį kalno papėdes. Jie sakė, kad elnias jiems pasiaukojo, nes juos mylėjo, ir Tajo tą meilę jautė, kai blėstanti elnio kūno šiluma šildė jam rankas.

Harlis per stalą jam pastūmė dar vieną butelį „Coors“ alaus ir pasakė:

— Ei, vyruti, mes čia ne į sienas paspoksoti atėjome. Šitai galime daryti bet kada. Mums reikia muzikos. — Ir nupėdino prie automatinio patefono. — Ko nors, nuo ko iškart pasijustume patenkinti.

Harlis truputį nervinosi, prisiminė tą kartą, kai Tajo bare pamišo ir vos neužmušė Imou. Prisiminė, kaip jis sėdėjo, spoksodamas į sieną, ir visą popietę nepratarė nė žodžio, nors visi kiti juokėsi, gėrė alų ir pasakojo kariuomenės laikų istorijas. Harlis liepė kitiems duoti Tajo ramybę, bet jie buvo girti ir toliau prie jo kibo. Galiausiai Tajo pašoko, į stalą sudaužė alaus butelį ir, jiems nespėjus jo sustabdyti, įsmeigė stiklo šukę Imou į pilvą.

Tajo nusišypsojo ir žvilgtelėjo į Harlį.

— Aš nesuleisiu tau į pilvą sudužusio butelio, Harli. Be to, tavo pilvas per didelis.

Harlis nusikvatojo.

— Tu iš tikrųjų mus tuomet išgąsdinai, vyruti. Kad ir koks esi dvasna, bet prireikė trijų vaikinų, kad tave nuo jo atplėštų.

— Žinai, Harli, kaip sakoma: pamišėliai daug stipresni už kitus žmones.

Harlis papurtė galvą, jis kalbėjo rimtai:

— Ne, Tajo, tu nebuvai pamišęs. Tu buvai tiesiog girtas.

Visi tą užpuolimą aiškino skirtingai. Imou tvirtino, esą juodu visad nesutarė, nuo pat pradžios mokyklos, kai jos kieme laidydavo vienas į kitą akmenis, jis aiškino, kad Tajo jau seniai norėjo jam atkeršyti.

Visi turėjo savo aiškinimų: policija, psichiatrinės palatos gydytojai, netgi tetulė ir senolė; jie kaltino alkoholį ir karą.

— Pranešimuose teigiama, kad nuo Antrojo pasaulinio karo pabaigos tarp indėnų veteranų, radosi elgsenos apraiškų, nulemtų alkoholio ir smurto, kurių anksčiau nebuvo pastebėta. — Tačiau kai gydytojas baigė skaityti tą pranešimą, Tajo papurtė galvą. — Ne? — garsiai paklausė gydytojas.

— Ne tik. Aš tai jaučiu. Tai vyksta jau seniai.

— Kaip jums atrodo, kas tai?

— Aš nežinau, kas tai, bet jaučiu tai aplinkui.

— Tai todėl jūs mėginote nužudyti Imou?

— Imou to prašėsi.

Vėjas sukėlė dulkes.

Žmonės badavo.

„Ji ant mūsų supyko, —

kalbėjo žmonės. —

Gal dėl tos

Ck’o’yo magijos,

kuria kvailai užsikrėtėme.

Geriau pasiųskime ką nors

prašyti, kad ji mums atleistų.“

Jie pastebėjo, kad kolibris

buvo įmitęs ir blizgėjo,

maisto jam netrūko.

Paklausė jo, kaip čia yra,

kad jis taip puikiai atrodo.

Jis atsakė,

kad apačioj,

Trimis pasauliais žemiau,

Viskas

žaliuoja,

auga visi augalai,

žydi gėlės.

„Aš nusileidžiu ten ir

palesu.“

„Tau iš tikrųjų pasisekė, žmogau. Iš tikrųjų pasisekė. Galėjai sėsti į kalėjimą. Bet tave tik vėl nusiuntė į ligoninę. Jeigu tai būčiau buvęs aš, tikriausiai tebesėdėčiau kalėjime.“ Harlio žodžiai darėsi padriki ir jis pabrėžtinai ištardavo vien tik jų pradžią, nurydamas galūnes, galiausiai jie jau skambėjo visai kaip nebe angliški. Jis išgėrė dar vieną butelį alaus, tada jau pats sau Lagūnos tarme svaičiojo niekus.

Imou pabarškino Bull Durham kapšelį. Permetė jį iš vienos rankos į kitą, dar gurkštelėjo viskio. Prieš prabylant jam per gerklę reikėjo perleisti du tris gurkšnius viskio; kai jau buvo pasirengęs kalbėti, išsitraukė tą medžiaginį kapšiuką.

— Žinote ką, — prabilo nukąsdamas žodžius, — mes, indėnai, nusipelnome geriau nei šitas prakeiktas perdžiūvęs kraštas. Vėjas kasdieną nusineša jo dalelę vieną.

Jis nusijuokė iš netyčia išėjusio rimo. Kiti vaikinai irgi juokėsi, nes Imou, kai pasigerdavo, subjaurėdavo.

— Mums reikia to, ką gavo jie. Aš pasiimu San Diegą. — Jis nusikvatojo, visi kiti irgi labai garsiai kvatojosi. Paskui mestelėjo kapšelį aukštyn ir vėl pagavo, neabejodamas, kad yra kas į jį žiūri. Jis nematė kampe sėdinčio Tajo, atsilošusio kėdėje ir užsimerkusio. Nežinojo, jog Tajo sutraukė visus raumenis, kad negirdėtų jų balsų, nežinojo, kad, visas išpiltas prakaito, Tajo stengiasi pergalėti šleikštulį, kuris sukilo jame, kai išgirdo barškant tą kapšelį.

— Mes kariavome jų karą jiems.

— Taip, iš tikrųjų.

— Taip, kariavome.

— Bet jie gavo viską. O mes — nė šūdo ant pagaliuko, argi ne taip? Ką?

Visi garsiai sušuko: „Negavome, po velnių“, ir ėmė dar greičiau maukti alų, Imou pakėlė aukštyn butelį, nebesivargindamas įsipilti viskio į stiklinaitę.

— Jie atėmė mūsų žemę, jie atėmė viską! Užtat dabar mes prikišime nagus prie baltaodžių moterų! — Jie pakėlė alų į jo sveikatą. Harlis ir Lirojus vaipėsi ir tapšnojo vienas kitą per nugarą. Harlis pažvelgė į Tajo, kuris skaitė alaus butelio etiketę. („COORS“ ALUS, pagamintas iš gryno Uolinių kalnų šaltinio vandens. Adolph Coors, Co., Goldenas, Kolorado valstija.) Tajo spitrijo į kaskadomis besileidžiančio šaltinio paveiksliuką ant butelio. Nežinojo kur nors esant tokio didumo šaltinio. Ar Kolorado valstijoje būna sausrų? Gal Imou klydo: gal baltaodžiai turi ne viską. Tik indėnai turi sausras. Baigė gerti alų; Harlis stebėjo jį ir padavė jam kitą butelį. Jis jau nebegirdėjo barškant kapšelio, bet matė Imou su juo žaidžiant. Jį kankino troškulys. Giliai apačioje, kažkur už vidurių, prie pat širdies. Jis gėrė alų, tarsi šis būtų tas kaskadomis virstantis šaltas it ledas šaltinis kalnų kanjone, pavaizduotas alaus etiketėje. Vis nepaliovė gėręs, o Harlis nepaliovė stumdęs jam per stalą butelių. Visų dėmesys nuo Imou nukrypo į Tajo.

— Nagi, tik pažiūrėkite į jį!

— Nenuostabu, kad jis tyli. Kiek jau išmaukė? — Harlis suskaičiavo tuščius butelius. Kažką pasakė, bet Tajo nenugirdo ką: jų balsai jam skambėjo neaiškiai ir kažin kur labai toli.

Jis atsistojo ir tarp kėdžių bei staliukų nukilpojo į tualetą salės gale. Tolimiausiame ilgo tunelio, skiriančio jį nuo pasaulio, gale stūksojo geltonos dėmėtos sienos. Tajo ištiesė ranką per visą tą tunelį, stengdamasis eiti tiesiai, prisilaikydamas už sienų. Pažvelgė žemyn į šlapimo srautą: jis buvo ne geltonas, o tyras kaip vanduo. Tada jam pasidingojo — jeigu žmogus gali prišaukti sausrą, vadinasi, gali ir sugrąžinti vandenį, iš savo pilvo, iš savo kūno. Įtempė pilvo raumenis ir išstūmė jį lauk.

Palenkė žemyn unitazo rankenėlę, bet ji vandens nenuleido; unitazo dangtis buvo atremtas į sieną, o ant grindų telkšojo purvinas vanduo. Jis sunkėsi jam pro batus. Tas pojūtis užplūdo Tajo staiga, gąsdinamai: jis negali išsigauti iš tos patalpos, bijo, kad tuoj įkris į tą dvokiantį purviną vandenį ir kad jam teks per jį šliaužti, kaip kitados, džiunglių debesims pilant ant žemės purviną vandenį, tvoskiantį subrandinta mirtimi. Jis nėrė durų link; keturpėsčias sudribo tamsoje už tualeto. Sapnai nebelaukė nakties, jie lankydavo jį bet kuriuo paros metu.

Grįžęs prie stalo, Tajo pamatė, kad Imou akiniai kreivai stirkso ant išpurtusio veido. Imou nenuleido nuo jo akių, kai jis per salę žengė prie stalo.

— O štai ir jis. Jis iš tikrųjų manosi esąs pavyzdingas. Nes iš dalies yra baltaodis. Argi ne taip, mišrūne?

Tajo sustojo priešais juos. Matė, kaip visų jų veidai susitelkė aplink riebią, prakaituotą Imou galvą; pagalvojo apie šunis, susigrūdusius prie kažko negyvo. Neišskyrė Harlio, Lirojaus ar Pinkio, matė tik surūgusį Imou veidą. Šitaip stovėjo priešais juos ilgai, kol akys pasimiglojo. Kažkas palietė jam ranką.

— Eikš, Tajo, atsisėsk prie mūsų, — ištarė Lirojus. Prikišo lūpas Tajo prie ausies.

— Imou nieko neturėjo omeny. Jis pasigėrė, ir tiek.

Tajo atsisėdo. Jis žinojo, kad Imou tai pasakė sąmoningai; Imou jo nekentė nuo tada, kai jie kartu lankė pradžios mokyklą, ir vienintelė tos neapykantos priežastis buvo — kad Tajo turėjo baltaodžių kraujo. Bet dabar Tajo jau buvo prie to pripratęs. Nuo tada, kai save prisiminė, žinojo, kad tetulė gėdijosi to, ką padarė jo motina, ir kad ji gėdijosi jo. Prisiminė, kaip baltaodžiai, kurie tiesė kelią per Lagūną, rodydavo į jį pirštais. Jie baksnodavo vienas kitą alkūnėmis ir vienas kitam merkdavo. Jis niekada to nepamiršo ir galiausiai, po daugelio metų, suprato, ką reiškė kalbos apie baltaodžius vyrus ir indėnes moteris — gėdą indėnių, kurios su jais sueidavo. O per karą jis sužinojo apie baltaodes moteris ir indėnus vyrus.

Mudu nuėjom į tą barą Ketvirtojoje aveniu, supranti,

aš ir O’Šėjus, tas beprotis airis.

Išmaukėme kelis stiklus, tada aš pamačiau

tas dvi baltąsias moteris,

sėdinčias vienas.

Viena buvo storoka,

tamsiais plaukais.

O jau antroji, žmogau, —

didžiuliais papais,

su tikrais šviesiais plaukais.

Aš ir sakau jam:

„Ei, biče, aš noriu tos,

ana tenai.“

Jis man atsakė: „Eik ir paimk jas, vade.“

Tasai vaikinas buvo mano geriausias sugėrovas.

Ir jis stebėjo,

kaip man pavyks su kiekviena iš jų.

„Šią naktį aš — italas.“

„O, makaronininkas!“ Jis nusikvatojo

ir sušuko taip garsiai,

kad tos abi merginos į mus sužiuro.

Aš šyptelėjau

joms abiem, na supranti, kad jos abidvi

pamanytų, jog aš joms — draugas.

Bet „ypatingu žvilgsniu“ pažvelgiau

į baltaplaukę. Kad ji žinotų, supranti.

Štai šitaip ketinau pradėti.

Tada nužingsniavau prie baro ir

pasakiau barmenui, kad užsakau

dar du stiklus to, ką ana tos ponios

geria, ir nuėjau prie jų.

Jos priėmė

stiklus, storulė

pakvietė mane prisisėsti.

Aš atsisėdau prie blondinės

ir pasakiau joms savo pavardę.

Tą vakarą aš pasiskolinau Matučio,

to mūsų būrio makaronininko, pavardę.

Toji storulė turėjo automobilį.

Aš atsisėdau vidury ir abiem rankomis

grabaliojau papus

per visą kelią į Ilgąją pakrantę.

O kitą dieną mano bičas

mirė iš noro viską sužinoti.

Jis nesiliovė klausinėjęs visą rytą:

„Na kaip? Na kaip?“

Aš pasakiau jam:

„Na, man pavyko kuo puikiausiai.“

„Su kuria, su kuria?“

„Ne su viena, — paaiškinau — su abiem!“

„Kad tave kur!“ —

pasakė jis, —

abi vienoje lovoje?“

„Taip, sere, šitas va indėnas

baltąją katytę grabaliojo

kiaurą naktį!“

„Po velnių, vade,

nieko sau reputaciją

tu sukūrei Matučiui!“

„Po perkūnais, — tariau, —

Gal kitą kartą nusiųsiu jam sąskaitą!“

Pinkis taip juokėsi, kad net už pilvo susiėmė. Lirojus ir Harlis tapšnojo vienas kitam per nugarą ir kvatojo pasiriaumodami.

— Na, Imou, šita tai jau tikrai gera!

— Ei, papasakok, kaip tas vaikinas tave apskundė.

— Koks vaikinas?

— Kai dulkinai tą mažytę raudonplaukę ir, na, kuo jis ten vardu, tas airis?..

— Taip, jis beldė į duris. Supranti, tas airis beldė į duris ir šaukė: „Ei, Džeronimai5!“

— A-a-a. Taip. Tąsyk... — Imou kakta buvo nusėta prakaito lašeliais. Jis nusivalė juos plaštaka. Nenuleido akių nuo Tajo.

— Nagi, Imou, papasakok tą istoriją.

— Nenoriu. — Jo lūpų kampučiai niūriai susiraukė.

— Ji velniškai juokinga! Tas baltaodis šaukia: „Ei, Džeronimai!“, o baltaodė moteris jį išgirsta ir klausia: „Kas jis?“ Jis atsako: „Girtas airis.“ O ji jam: „Ne, kas tas Džeronimas?“ Tu įsikandęs jos papą, todėl neatsakai. Tada ji klausia: „Jis indėnas, ar ne?“ Ir vėl užrinka: „Tas tipas — indėnas?“ Jis atsako: „Taip, jis vardu Džeronimas.“ Ji ima klykti ir nualpsta.

— Praranda sąmonę.

— Na, nualpsta ar praranda sąmonę, koks skirtumas, — baigė istoriją Lirojus drauge su Pinkiu ir nuėjo atnešti dar alaus. Imou kažkas toje istorijoje nepatiko. Tajo stebėjo jį, nenusuko akių, kai tas atrėmė į jo žvilgsnį. Juodu sėdėjo žiūrėdami vienas į kitą per didelį apskritą stalą. Tajo visa tai priminė pulti pasiruošusias kates: sustingusi poza, išlenktos nugaros, tik uodegos trūkčioja iš pykčio, kol galiausiai viena kuri žengia pirmąjį žingsnį ir jos pradeda raičiotis dulkėse.

— Tau nepatinka mano istorijos, ar ne? Per prastos tau? Manai, kad tu — ne šūdas, kaip ir tavo pusbrolis. Futbolo žvaigždė. Didvyris. — Imou parodė pirštu į priešais Tajo išrikiuotus tuščius butelius. — Vienintelis dalykas, ką sugebi, tai — gerti kaip indėnas, ar ne? Tai gal tu nesi už mus visus geresnis, ką?

Tuomet Tajo prisiminė Rokį ir pajuto pasididžiavimą, kad Imou taip jam pavydi. Alus atlaisvino jo vidinę įtampą. Imou žodžiai jo visiškai nekliudė. Alus glostė paširdžius ir migdė visus jausmus.

Tada Imou vėl paėmė į rankas kapšelį. Pagrabaliojo geltonus raištelius ir jį atrišo. Išbėrė ant stalo žmogaus dantis. Pažvelgė į Tajo ir garsiai nusikvatojo. Išdėliojo tuos dantis ratais bei eilėmis kaip nesuvertus karoliukus; paskui susižėrė į ranką ir ėmė barškinti jais kaip lošimo kauliukais. Tai buvo jo karo suvenyrai — dantys, kuriuos jis išmušė iš japono kareivio lavono. Vakaras slinko pagal tokį ritualą: iškeikus bergždžią sausringą žemę, kurią jiems paliko baltaodžiai, prasidėdavo kalbos apie San Diegą ir miestus, kur baltaodės moterys vis dar laukė jų grįžtant ir vėl suteikiant joms tai, ko baltaodėms moterims niekada nebūdavo gana. Bet galiausiai, apsukę ratą, jie visada sugrįždavo į tą patį tašką.

— Mes buvome geriausi. Jungtinių Valstijų kariuomenė. Išskerdėme visus japus, kuriuos tik radome. Nė vienas iš tų šunsnukių nebuvo vertas paimti į nelaisvę. Mes turėjome visokiausių būdų išgauti iš jų informaciją prieš jiems numirštant. Nupjauti tą, aną. — Imou išsiviepė ir pasilenkė į priekį, spoksodamas į išbertus dantis.

— Priversdavome juos kalbėti greitai, o mirti lėtai. — Jis nusikvatojo. Pinkis ir Harlis irgi juokėsi iš jo pokšto. Priėjo Lirojus, paprašė pridėti pinigų, Tajo nusviedė jam dvidešimties dolerių banknotą. Įtampa jame augo. Reikėjo išgerti dar alaus, kad vidus atsipalaiduotų ir pilvas nesusitrauktų. Jis trūktelėjo dar gurkšnį. Kiekvienas Imou ištartas žodis kaskart jam pilve stipriau užverždavo mazgą.

— Aš turėjau reikalų tik su karininkais. Šitie dantys — japų pulkininko. Ta-aip.

Iš Imou balso Tajo atpažindavo, kai šis kalbėdavo apie žudymą — jis tarsi ūgteldavo sulig kiekviena auka. Tarsi įgaudavo daugiau jėgų sulig kiekvienu nužudytu žmogumi, ir, juo aukštesnis būdavo nužudytojo rangas, tuo aukščiau pakildavo Imou.

— Mes juos visus nusiuntėme į pragarą. Vertėjo numesti bombas ant visų likusiųjų ir juos nušluoti nuo žemės paviršiaus.

Tajo nuėjo į senuko lauką apžiūrėti melionų, tokių apskritų, su gausybe slidžių drėgnų sėklų. Atsargiai pakėlė koją ir smarkiai trėškė batu per patį meliono vidurį. Melionas pokštelėjo. Pro susprogusią žievę ištryško sėklos ir drėgnas minkštimas — žvilgantys sultimis. Jo dalis Tajo išspardė tarp kukurūzų kotų. Vieną nuraškė nuo virkščios ir laikė rankose. Meliono žievė blizgėjo, glotni, gyslota ir su dėmelėmis, it žalias turkis; Tajo čiuopė meliono pavidalą. Jam patiko jo ovalo simetrija; pakėlė jį aukštai virš galvos ir trenkė į žemę. Įsitikino, kad jų nebeliko. Atsigręžė pažvelgti į ilgą eilę. Ant tų sutraiškytų melionų zujo mažulytės juodos skruzdėlės, ant minkštimo ir žievės atplaišų kojeles trynė musės. Tajo trypė tas skruzdėles batais ir spardė žemes ant sėklų ir ant minkštimo. Stebėjo, kaip aplink tas kapavietes ratais zvimbia musės.

Imou patikdavo tai, kas jam buvo rodoma: didžiuliai mortyrų sviediniai, sumalantys į šipulius tankus ir didžiulius sunkvežimius, metalo skeveldros, pasipilančios sprogus granatai, tai, kaip liepsnosvaidis sulydo šautuvą į beformį gumulą. Jis juos suprasdavo iš karto, žinojo, ko jie nori. Jis — pats geriausias, jie jam tai pasakė; buvo vyrų, kurie nemėgo jausti, kaip virpa jų žudomas žmogus, kiti subloguodavo nuo kraujo kvapo. Bet jis buvo geriausias, jis buvo vienas iš jų. Geriausias. Jungtinių Valstijų kariuomenės karys.

Šįkart alus buvo kažkoks ne toks, jis plėtėsi jo kraujyje, atpalaidavo ir sušildė visus raumenis, tačiau išlaisvino ir dar kažką, kas jame glūdėjo giliau, kažką, kas šiaip jau sulaikydavo pyktį, suspaudęs jį, neleisdavo jam išsiveržti. Tajo jautė, kad tai prasideda. Taip būna, kai dviejų dienų sniegas, susikaupęs ant didžiulės pušies šakų, antrosios dienos rytą, saulei patekėjus ir smelkiantis į jį kristalas po kristalo, imdavo tirpti ant pušies spyglių, kol pūsteldavo pirmas kalnų vėjo gūsis, ir tada visas nugarmėdavo žemyn.

Imou žaidė su dantimis: vaidino, kad juos dedasi sau į burną keistais kampais. Visi juokėsi. Dantys sugėrė šviesą, ir aplink Tajo, patekusio į angliškai ir japoniškai kalbančių balsų pasalą, susitvenkė tamsa. Jo rankos butelį gniaužė vis smarkiau, smarkiau, kol pajuto tą aštrų trakšt. Tada jau buvo per vėlu. Pančiai sutruko. Tas mažas japoniukas Los Andželo stotyje šypsojosi; tamsa užslinko it nakties rūkas“ ir kažkas pasilenkė ties mažu kūneliu.

Sunkiai alsuodamas Tajo pašoko nuo stalo, skruostais jam kaip ašaros tekėjo prakaitas.

— Žudikas! — sušuko jis. — Žudikas!

Visi liko ramūs, tik Imou pradėjo juoktis. Jo balsas baro salėje aidėte aidėjo.

— Tu geri kaip indėnas ir esi toks pat pamišęs, kaip ir jie, bet tu nesi indėnas, šūde, baltaodis šiukšle. Tau japai patinka lygiai taip pat, kaip tavo motinai patiko kruštis su baltaodžiais.

Po abiem pažastimis ant Imou marškinių ryškėjo dideli tamsūs ratai. Tajo stebeilijo sau į pilvą ir į prilipusius prie jo prakaituotus marškinius, stebėjo, kaip virpa pilvas, kai Imou iš jo juokiasi. Pašoko staigiai, jo judesiai buvo lengvi ir grakštūs, kaip pumos. Sulig kiekvienu Imou trūktelėjimu siekiant išsivaduoti, Tajo jėgos tik augo, jis juto, kad jam palengvės, jei jį nužudys. Bet jie neleido jam to padaryti, sučiupo už rankų ir atitraukė delnus nuo Imou pilvo. Jis matė, kaip jų burnos prasivėrė, šaukė, bet negirdėjo jų, o paskui jį užgriuvo tas sniegas. Tyla buvo sodri, tamsa šalta.

Kai pasirodė policininkai, rankoje jis vis dar laikė sudužusį butelį ir žiūrėjo, kaip jo paties kraujas teka tarp sugniaužtų pirštų ir varva ant alyvos prisodrintų medinių meksikiečio grindų. Stovėjo ramiai, judėjo tik jo smegenys. Alaus sukeltas rūkas išsisklaidė kaip karštis ir dulkės, kurias nuo dangaus nuplauna vasaros lietus. Jis privalėjo nekęsti Imou, jis privalėjo nekęsti tų japonų kareivių, kurie nužudė Rokį. Erdvė, kurioj jis laikė tą neapykantą, slypėjo jame giliai, po plaučiais, už pilvo, tačiau dabar ji buvo tuščia. Jis stebėjo, kaip jie atsiklaupė prie Imou, paskui įkėlė jį į greitosios pagalbos mašiną.

Rankos jam irgi neskaudėjo, kraujas buvo kaip šiltas nuo pirštų varvantis vanduo. Jis nieko nejautė.

Policininkai liepė jam parodyti tą ranką. Apvyniojo ją plačiu bintu ir uždėjo antrankius. Visą kelią iki Albukerkio jis snaudė užpakalinėje policijos automobilio sėdynėje, puikiai suvokė, ką mato jo akys ir ką girdi ausys, suvokė, ką jaučia pilvu ir stuburu. Tačiau jau nebebuvo tikras dėl to, ką tikėti ar kuo pasitikėti. Nebuvo tikras.

Karininkas naujokų verbuotojas sulankstomo stalo kraštą apklijavo žygiuojančių kareivių ir tankų plakatais. Valdiškas automobilis stovėjo greta pašto kontoros prie vėliavos stiebo, ir karininkas stalą pastatė to automobilio užuovėjoje. Tačiau plakatai plaikstėsi, raitėsi, o ploni popieriaus kampai pradėjo trūkinėti ir plyšti. Pastarosiomis dienomis, saulei danguje vis dar užimant savo vasarinę vietą, vėjas plūsteldavo lediniais gūsiais — ir tai, kaip jis nešė priešais save smėlį ir dulkes, kažką nenumaldomo turėjo. Verbuotojas sėdėjo ant sulankstomos kėdės, bet gavo abiem rankom prilaikyti savo lankstinukus, kad šie nepabirtų. Prieš pradėdamas kalbą jis laukė pasirodant daugiau žmonių, bet Rokis, Tajo ir senukas Džefas buvo vieninteliai, po pietų išėję į tą vėją.

— Visi gali kautis už Ameriką, — prabilo jis, itin pabrėždamas žodį „Amerika“, — net ir jūs, vaikinai. Kai reikia, visi gali už ją kautis.

Juos apsiautė stiprus smėlio sūkurys; Rokis atsuko jam nugarą, o Tajo užsidengė veidą rankomis; senukas Džefas įėjo į paštą. Karininkas nutilo, tvarkydamas lankstinukus ir dairydamasis, ar vėjas nesuplėšė plakatų. Atrodė susierzinęs ir buvo panašu, kad netrukus iš ten dings. Tačiau tęsė savo kalbą toliau.

— Žinau, kad jūs, vaikinai, mylite Ameriką taip pat, kaip mes, bet dabar jums pasitaikė puiki proga tai parodytu — Tada atsistojo, ir, kaip buvo surepetavęs, nuoširdžiai pažvelgė jiems į akis. Padavė spalvotus lankstinukus: ant viršutinio jų puslapio puikavosi vyras, vilkintis chaki uniformą su auksiniais galionais, fone, už tos uniformuotos figūros, — kilnusis erelis, išskėtęs sparnus per visą Amerikos vėliavą.

Rokis įdėmiai perskaitė visus lankstinuko puslapius. Pakėlė akis į Tajo, jo veidas buvo rimtas ir kupinas išdidumo. Tajo iškart suprato jo ketinimus. Vėjas pūstelėjo stipriau, jo gūsis pagavo lankstinukus ir nusinešė juos nuo staliuko. Jie pabiro ant žemės kaip sudžiūvę lapai. Karininkas, ištiesęs į priekį rankas, puolė jų vytis, tarytum būtų gaudęs kalakutus. Rokis padėjo jam juos surinkti ir griežtai linktelėjo galva Tajo, kad ir šis prisidėtų. Kol jie iš lankstinukų kratė smėlį, Rokis su karininku kalbėjosi apie mokymo programas.

— Aš norėčiau būti pilotas. — Nutilo ir pažiūrėjo į karininką. — Taip galėčiau skraidyti po visą pasaulį, ar ne?

Karininkas dėjo lankstinukus į kartoninę dėžę ir akių nepakėlė.

— Žinoma, žinoma, — užtikrino, — stokite į karo tarnybą dabar ir gausite teisę į viską — į apmokymą pilotuoti lėktuvą, — į viską. — Sulankstė staliuko kojas ir užtrenkė mašinos bagažinę. Žvilgtelėjo į didelio chromuoto rankinio laikrodžio ciferblatą.

— Tai ar norite pasirašyti stojimo dokumentus, vyrai?

Rokis pažvelgė į Tajo, tarsi būtų norėjęs jo kažko paklausti.

Buvo keista matyti tokią jo veido išraišką, nes Rokis visada žinojo ką darąs, nieko niekada neklausdamas.

— O mano brolis? — paklausė Rokis, linktelėjęs galva į Tajo. — Jei mudu abu pasirašysim, ar galėsim tarnauti kartu?

Tai buvo pirmas kartas per visą krūvą metų, kuriuos Tajo gyveno drauge su Rokiu, kai šis jį pavadino „broliu“. Tetulė visados uoliai žiūrėjo, kad Rokis nevadintų Tajo „broliu“, o kitiems apsirikus ir pavadinus, skubiai tą klaidą ištaisydavo: „Jie ne broliai, — paaiškindavo. — Šitas — Lauros vaikas. Žinote ją.“ Kai tai pasakydavo, kartėlis balse išduodavo visą istoriją ir gėdą, kurią patyrė ji ir visa šeima. Gentainiams buvo nelengva pamiršti, ką iškrėtė Laura, tačiau tetulė mokėjo išlaikyti atstumą tarp Rokio, savo pasididžiavimo, ir to kito, nepageidauto vaiko. Niekas kitas to atstumo ir nejuto, bet jai ir Tajo jis buvo akivaizdus.

Tą vakarą, kai motina jį čia paliko, jam buvo ketveri metukai. Jis ne ką teprisiminė: tik kad ji priėjo prie jo jau sutemus ir suvyniojo į vyrišką švarką — tiesiog tas švarkas atsidavė vyru, — kad mašinoje drauge su jais buvo vyrų ir kad ji visą kelią laikė jį prispaudusi prie savęs tvirtai suvyniotą, o jis snaudė ir klausėsi, pusiau sapnuodamas, jų juoko ir atkemšamo bei vėl užkemšamo butelio paf paf. Nebeprisiminė, ar motina jį pavalgydino, bet kai tą vakarą jie atvažiavo į Lagūną, alkanas nesijautė ir atsisakė duonos, kurios dėdė Džozajas jam pasiūlė. Įsikibo į motiną, nes žinojo: kai ji paliks jį, tai bus ilgam. Ji pabučiavo jį į kaktą, atsiduodama viskiu, paskui švelniai pastūmė į Džozajo glėbį ir atbula išėjo pro duris. Jis verkė, veržėsi iš Džozajo rankų, norėjo bėgti paskui ją, bet dėdė tvirtai jį laikė ir prašė neverkti: juk dabar jis turįs brolį — Rokis būsiąs jo brolis ir jis galėsiąs pasilikti pas jį iki Kalėdų. Rokis spoksojo į jį, tačiau, išgirdęs apie Kalėdas, pravirko ir ėmė spardyti stalo koją. Veidas buvo šlapias nuo ašarų, o nosis varvėjo.

— Eik sau, — rėkė, — tu man — ne brolis. Man nereikia brolio!

Tajo užsikimšo delnais ausis ir verkdamas paslėpė veidą tarp Džozajo kojų, nes žinojo: šįkart ji neateis jo pasiimti. Džozajas išsitraukė raudoną nosinę, nuvalė jam akis ir nosį. Rūsčiai pažvelgė į Rokį ir paėmė abu berniukus už rankų. Visi kartu nuėjo į galinį kambarį, ir Džozajas parodė jam lovą, kuria juodu su Rokiu dalysis tiek metų.

Kai tą vakarą senolė ir tetulė grįžo iš bažnyčios, kur sulošė bingo partiją, Tajo ir Rokis jau gulėjo lovoje. Iš Rokio kvėpavimo Tajo suprato, kad šis užmigo. O pats gulėjo ir klausėsi balsų virtuvėje: Džozajo ir tetulės bei silpno senolės balso. Taip ir nesužinojo, ką jie tą vakarą kalbėjo, nes visi balsai susiliejo į bendrą zvimbesį, kaip tų apie lempą besisukančių nakties vabzdžių, bet Tajo atrodė, kad jis girdėjo tetulę užkėlus balsą ir barškinamų į viryklę puodų bei keptuvių garsą. O daug vėliau patyrė, kad taip ji elgdavosi, kai supykdavo.

Juodu su tetule sudarė tokį slaptą tarpusavio paktą. Kai Džozajas, senolė ar Robertas būdavo greta, tas paktas būdavo suspenduojamas ir tetulė vaidindavo, kad su juo elgiasi lygiai taip pat, kaip ir su Rokiu, tačiau abu žinojo, kad tai tik laikina. Kai ji palikdavo su berniukais viena, nepaleisdavo Rokio nuo savęs; minkydama duoną, duodavo jam pažaisti tešlos gabalėlių; adydama puskojines, pakišdavo audeklo skiautelių bei adatą su siūlu. Ji uoliai prižiūrėdavo, kad Rokis nesidalytų su Tajo tais daiktais, kad tarp jųdviejų ir Tajo išliktų šioks toks atstumas. Ir niekada neleisdavo Tajo išeiti į lauką ar vienam žaisti kitame kambaryje. Norėjo, jog jis būtų tiek šalia, kad jaustųsi atskirtas, kad žinotų, jog tarp jo ir jų esama atstumo. Abu berniukai su tuo atstumu susitaikė, bet Rokis niekada nebuvo žiaurus Tajo. Regis, žinojo, kad ta ankšta tyla yra skirta tik toms valandėlėms, kai jie būdavo trise. Abudu jausdavo, kaip ta tyla pakisdavo, kai šalia atsirasdavo senolė ar Džozajas, ir, neišduodami savo paslapties, be jokių dvejonių prie to pakitimo prisitaikydavo.

Tačiau, abiem pradėjus lankyti mokyklą, tasai atstumas prarado savo aštrias briaunas, o ir tetulė retai kada belikdavo viena su berniukais. Didžiąją dienos dalį jų nebūdavo namie, senolė tada jau buvo visiškai apakusi ir niekur neišeidavo, vien tik sėdėdavo prie savo krosnelės. Rokis labiau nei Tajo troško išsprukti iš namų, likti po pamokų su draugais, pažaisti ar pasportuoti. Ne kas kitas, o Rokis tolo nuo jos, nors tai suprato tik ji pati ir Tajo. Jis tai darė natūraliai, kaip zuikis, iššokantis iš staiga jį užkritusio šešėlio.

Tajo ir tetulė puikiai vienas kitą suprato. Praėjus daugeliui metų Tajo klausdavo savęs, ar kas nors kitas, net senolė ar Džozajas, suprato ją taip gerai, kaip jis. Jis išmoko išgirsti jos balso pustonius. Robertas ir Džozajas vengė jos, jie buvo kurti tiems pustoniams. Aklumo ir senatvės užspeista senolė atkakliai jos nepaisė ir girdėjo tik tai, ką norėjo girdėti. O Rokis su savo sportais ir merginomis po pamokų tvarkėsi savaip. Vienas Tajo išgirsdavo — it kas pirštais būtų draskęs pliką uolą — tetulės siaubą, kai ši pakliūdavo į kurios nors tradiciškiausios gyvensenos žabangus.

Tetulė paveldėjo tą senųjų laikų juslumą — kai žmonės dalijosi vienu klano vardu ir sakėsi vienas kitam, kas esą; jie smulkiai išpasakodavo kiekvieno klano nario būtus ar būsimus žygius bei žodžius; dar prieš gimdami ir dar ilgai po mirties gentainiai dalijosi tokiu pačiu suvokimu. Regėdami paprastą juos supančio pasaulio tikrumą, jie žinojo, kaip viskas turi būti.

Tačiau penktasis pasaulis sumišo su europietiškais vardais: upių, kalnų, gyvūnų ir augalų pavadinimai — visa kūrinija staiga įgijo du vardus: indėnišką ir baltaodžių. Krikščionybė atskyrė žmones nuo jų pačių; ji siekė sunaikinti vieningą klano vardą, skatino asmenį tapti individu, nes Jėzus Kristus išgelbės tik individo sielą; Jėzus Kristus nepanėšėjo į Motiną, kuri mylėjo juos kaip savo vaikus, kaip savo šeimą ir jais rūpinosi.

Tasai juslumas išliko: gebėjimas patirti tai, ką kiti jautė savo viduriais ir krūtine, žodžiai nebuvo būtini; tačiau dabar žmogaus pajuntamos žinios susijaukė. Kai Mažoji sesutė pradėjo gerti vyną ir važinėti automobiliais su baltaodžiais bei meksikiečiais, gentainiai nebesugebėjo apibūdinti, ką jai jaučia. Katalikų kunigas grasino pirštu girtavimui ir geiduliams, tačiau gentainiai jautė kažką giliau: jie buvo ją beprarandą, jie buvo beprarandą dalį savęs. Vyresnioji sesuo turėjo veikti, ji privalėjo veikti gentainių labui ir sugrąžinti tą merginą.

Gal tai ir būtų buvę įmanoma, jei mergina nebūtų gėdijusis pati savęs. Gėdijusis dėl to, ko buvo išmokyta mokykloje, kur nuolat buvo kalama, esą indėnų gyvensena verta vien apgailėjimo; tie dorybingi baltaodžiai misionieriai, indėnams siekę vien gero, tie baltaodžiai, paaukoję savo gyvenimus, kad indėnams padėtų, jie ir paskatino merginą nutraukti ryšius su namais. Kaip džiugu būdavo matyti, jog, nepaisydami to, kad ji indėnė, baltieji vyrai jai šypsodavosi iš automobilių, kai ji Albukerkyje pėsčia iš autobusų stoties žingsniuodavo į indėnų mokyklą. Ji jiems šypsodavosi ir mojuodavo, eidama pro šalį, žiūrėdavo į savo atvaizdą namų langų stikluose: suknelė, lūpų dažas, šukuosena — viskas jos buvo tobula, taip, kaip jas mokė namų ruošos mokytoja, visiškai taip, kaip baltaodžių mergaičių.

Su jais suartėjusi, ji pajuto jų kumščių ir jų godaus paliegėliško mylėjimosi tiesą, bet tai buvo tiesa, kuriai išreikšti jai stigo angliškų žodžių. Ji bjaurėjosi saviškiais, kai baltaodžiai kalbėdavo apie jų keistybes, bet savimi ji visada bjaurėjosi labiau, nes vis dar galvojo apie juos, nes suvokė jų skausmą matant, ką ji daro su savo gyvenimu. Tie du gėdos jausmai — saviškių ir baltaodžių — augo joje, vienas prie kito, tarsi pabaisos dvyniai, kuriuos reikėtų palikti kalnuose numirti. Saviškiai norėjo, kad ji sugrįžtų. Vyresnioji sesuo turėjo ją sugrąžinti. Saviškiams tai buvo aišku kaip dieną, ir kai jiems šitai nepavyko, pažeminimas krito ant jų visų; tai, kas nutiko merginai, nutiko ne jai vienai, šitai nutiko jiems visiems.

Savo pyktį jie nukreipė į merginą ir į jos šeimą, bet po daugel metų trukusio konflikto suprato, kad pyktis negali būti sutelktas į vieną asmenį ar šeimą, jis turi ištekėti ir susigerti į žemę, ant kurios stovi visas kaimas.

Taigi tetulė iš kailio nėrėsi mėgindama sutaikyti šeimą su gentainiais; senas instinktas visada kuždėjo, jog privalu surinkt krūvon išbirusius po kaimą jausmus ir nuomones, surinkti juos kaip gluosnio vyteles ir jas surišti į vieną maldų pluoštą, suteiksiantį ramybę jiems visiems. Tačiau dabar jausmai atrodė lyg išsiklaipiusios, suregztos šaknys, ir visi pavadinimai, galėję įvardyti tos painiavos šaltinį, buvo palaidoti po anglų kalbos žodžiais ir nepasiekiami. Taigi nebus taikos, gentainiai neras ramybės, kol ta raizgalynė nebus atpainiota iš pačių pagrindų.

Pažvelgęs į tetulės veidą, Tajo nuspėdavo, kokios ji nuotaikos. Norėdama pasikalbėti su juo akis į akį, ji pažiūrėdavo į jį ypatingu žvilgsniu. Jis negalėjo pamiršti to keisto jaudulio, kurį patyrė, kai ji taip pažvelgė ir pasivadino jį į šalį.

— Niekas niekada tau to nepasakys, — prabilo ji, — tačiau tu privalai tai išgirsti, kad suprastum, kodėl viskas taip susiklostė. — Ji turėjo omeny tą atstumą, kurį laikė tarp jo ir savęs. — Tavo dėdė ir senolė tos istorijos nežino. Aš negalėjau jiems jos papasakoti, nes ji būtų labai juos įskaudinusi. — Ji sunkiai nurijo seilę, stengdamasi nuvyti gerklę surakinusį skausmą, jam irgi surakino gerklę: juk jei ne jis, šeimai nebūtų kliuvę tiek negarbės ir gėdos.

— Vargšė senolė. Ji numirtų iš skausmo, jei kada nors išgirstų tą istoriją. — Tetulė žvilgtelėjo į Tajo ir išpešė siūlą iš prijuostės padurko. Kai ji kalbėdavosi su juo akis į akį, kietai sučiaupdavo lūpas, ir jos burna palikdavo labai maža. Tajo sėdėjo ant džiuto maišo, prikimšto kukurūzų, kuriuos Robertas ir Džozajas pernai išdžiovino, ir, vos tik krustelėjęs, išgirsdavo, kaip šiugžda sujudėję grūdai. Tas kambarys visada, net vasarą, būdavo vėsus ir kvepėdavo džiovintais obuoliais, kurie, sukrauti į maišus nuo miltų, kabojo jiems virš galvų ant gegnių. Tądien Tajo užuodė blyškų, beveik melsvą molį, kuriuo senos moterys tinkuodavo sienas.

— Kartą ryte, tau dar negimus, — kalbėjo ji toliau, — aš atsikėliau ir išėjau į lauką prieš pat aušrą. Žinojau, kad ji namuose nenakvojo, nes negirdėjau jos pargrįžtant. Žodžiu, nusprendžiau nusileisti iki upės. Tiesiog kažkokia nuojauta apniko, supranti. Sustojau ant tos smiltainio uolos virš upės vingio ir žiū: kitoje upės pusėje ant tako išniro ji. — Tetulė pervėrė Tajo akimis. — Pasakoju tau šitai tik todėl, kad ji buvo tavo motina, ir tu privalai suprasti. — Ji atsikosėjo. — Saulei vos patekėjus, ji žengė po ta didžiule tuopa, ir aš ją aiškiai mačiau: ji buvo visiškai be nieko. Jokio drabužio. Ji buvo visiškai plika, išskyrus aukštakulnius batelius. Ji numetė po tuo medžiu savo rankinę. Vėliau vaikai ją ten rado ir atnešė. Ji buvo tuštut tuštutėlė, išskyrus lūpdažį.

Tajo nurijo seilę ir įkvėpė oro.

— Tetule, — prabilo jis švelniai, — kaip ji atrodė prieš man gimstant?

Ji kyštelėjo ranką už užuolaidėlių podėlyje, pradėjo stumdyti lentynose stiklainius su abrikosų bei persikų uogienėmis, ir Tajo suprato, kad ji jau baigė su juo kalbėti. Jis uždarė podėlio duris, nuėjo į galinį kambarį ir atsisėdo ant lovos. Ilgai sėdėjo ir vis galvojo apie motiną. Kitados čia stovėjo jos nuotrauka, naktimis jis nusinešdavo tą skardos rėmelį į lovą ir pašnabždomis su juo kalbėdavosi. Bet vieną vakarą virtuvėje buvo svečių, ir tetulė ištraukė jį jam iš rankų. Jis pravirko, ir Džozajas atėjo jo paguosti, paklausė, ko jis verkiąs, bet lygiai taip, kaip Tajo gėdijosi pasakyti Džozajui apie jųdviejų su tetule sutarimą, negalėjo pasakyti ir apie nuotrauką: per daug mylėjo Džozają, kad pripažintų tą gėdą. Tad tiktai smarkiai prigludo veidu prie jo flanelės marškinių ir uodė medžio dūmus, avies vilną bei prakaitą. Vėliau jis tą nuotrauką net pamiršo, išskyrus tuos kartus, kai mėgindavo prisiminti, kaip ji atrodė. Tada jam kildavo noras paprašyti tetulės, kad grąžintų tą nuotrauką pasistatyti ant Džozajo komodos. Bet niekaip nepajėgdavo prisiversti to padaryti. Tądien podėlyje, kai paklausė, kaip motina atrodė prieš jam gimstant, jau buvo beveik užsimenąs apie tą nuotrauką.

Tai ten išvyko mūsų motina.

Kaip mums ten nusileisti?

Kolibris nužvelgė visus tuos

perkarusius žmones.

Ir jam pagailo jų.

Jis tarė:

„Jums reikia pranašo,

Klausykit, aš jums patarsiu,

ką daryti:

Atneškite grąžų molio ąsotį

su ištapytomis papūgomis ir didelėmis

gėlėmis.

Sumaišykit juodos kalnų žemės su

truputėliu kukurūzų miltų

ir šlakeliu vandens.

Uždenkite ąsotį

nauja elnena

ir sukalbėkite prie to ąsočio štai šitai,

ir švelniai sugiedokite štai šitai

prie to ąsočio:

Po keturių dienų

tu atgysi

Po keturių dienų

tu atgysi

Po keturių dienų

tu atgysi

Po keturių dienų

tu atgysi.“

Karininkas verbuotojas įdėmiai nužvelgė rusvą Tajo odą ir miško riešuto spalvos akis.

— Argi jūs broliai, vaikinai?

Rokis ramiai linktelėjo galva.

— Na, jeigu taip sakote, — neprieštaravo karininkas. Jau buvo pradėję temti, ir jis norėjo grįžti į Albukerkį.

Tajo padėjo savo parašą po Rokio parašu. Pasijuto tarsi įgijęs sparnus, patenkintas, kad bus drauge su Rokiu, kad, tarnaudami kariuomenėje, jie keliaus po pasaulį, drauge, kaip broliai. Rokis, irgi šypsodamasis, patapšnojo jam per nugarą.

— Viskas rūks kaip iš pypkės, Tajo. Pamatysime pasaulio. Įvairių vietų ir įvairių žmonių. Pažvelk į tą vyruką karininką. Jis net savo valdišką mašiną turi.

Bet, išvydęs namus ir Džozajo pikapą kieme, Tajo staiga prisiminė. Visada galiojo susitarimas, kad Rokis, ir niekas kitas, bus tas, kuris paliks namus, įstos į universitetą ar į karo tarnybą. Tačiau kažkas juk turi likti namie ir padėti tvarkytis darže bei ganykloje su avimis. Jis buvo pažadėjęs Džozajui padėti dorotis su Meksikos galvijais. Tajo sustojo. Rokis paklausė jo, kas nutiko.

— Aš negaliu išvykti, — paaiškino, — aš pažadėjau Džozajui likti namie ir padėti tvarkytis.

— Juodu su Robertu susitvarkys.

— Ne, — atsakė Tajo, jausdamas, kaip tuštuma, apėmusi jo vidurius, išplito į krūtinę, jam ausyse aidėjo širdies dūžiai. — Ne.

Palikęs jį, Rokis nuėjo tolyn, Tajo stovėjo ir žiūrėjo, kaip leidžiasi sutemos. Tas tuštumos jausmas jam buvo pažįstamas. Prisiminė jį dar iš tų naktų po motinos laidotuvių, kai spausdavo sau prie pilvo, arčiau širdies lovos apklotus, apkabindavo antklodes, kad jos užpildytų tą tuščią netekties erdvę, tą gailestavimą dalykų, kurių negalima pakeisti.

— Išleisk jį, — įkalbinėjo Džozajas, — juk neišlaikysi jo čia amžinai.

Prikaistuvio dangtis, kurį tetulė laikė, barkštelėjo į viryklės viršų.

— Rokis — visai kitas reikalas, — kartojo ji, — o šitas turi likti namie.

— Išleisk jį, — pritarė senolė. — Jie vienas kitą prižiūrės ir vienas kitą parveš namo.

Rokis mirkė savo tortilją į aštrų pupelių troškinį ir nesiliaudamas kramtė, jam buvo nė motais, ką jie kalba. Jis jau galvojo apie ateinančius metus, apie naujas vietas ir žmones, laukiančius jo ateityje, kurios jis siekė nuo tada, kai pirmą sykį pasakymu „vieną gražią dieną“ įtikėjo taip, kaip juo tiki baltaodžiai.

— Aš parvešiu jį sveiką namo, — švelniai pasakė Tajo tetulei jų išvykimo išvakarėse. — Jūs nesirūpinkit.

Ji pakėlė akis nuo Biblijos ir Tajo regėjo, jog yra pasiruošusi tam, kad kažkas atsitiks; tačiau žinojo, jog ji visada vylėsi, visada tikėjosi, kad tai atsitiks ne Rokiui, o jam.

Penkių šimtų dolerių sandėryje su Ulibariu buvo numatyta, kad jis atvarys jiems galvijus. Tajo padėjo Džozajui nuo likusios bandos atskirti geriausius. Džozajas pasiskolino stambų Ulibario sartį, tą, kuris, anot Ulibario, buvo Valstijos mugėje čempionu tapusio karves nuo bandos atskiriančio arklio brolis. Kiekvienąsyk, kai Džozajas kurią nors karvę atskirdavo nuo bandos, Tajo plačiai atverdavo vartus ir žengdavo atgal, leisdamas jai įbėgti į diendaržį. Taip Džozajas atskyrė dvidešimt karvių, pasirinko jaunesnes ir stipresnes. Jie stengėsi išvengti Ulibario kėslų iškrėsti ką nors nedora, pavyzdžiui, apkeisti sveiką karvę luoša arba atsiųsti kokią nors varvančiomis akimis, todėl, prieš išeidami, iš lėto apėjo diendaržį, kad įsidėmėtų kiekvieną gyvulį, — ilgų lenktų ragų pavidalą, rudų dėmių išsidėstymą ant dramblio kaulo spalvos kailio, jų dydį ir svorį. Galiausiai Džozajas persilenkė per pikapo langą ir Ulibariui pasakė: „Nenumarink jų badu.“

Visą kelią namo iš Magdalenos Džozajas pešiojo ūsiukus, nulinkusius žemyn ties lūpų kampučiais, niekaip nesiderinusius su jo burna, nes jis nuolat šypsodavosi. Džozajas pažvelgė į Tajo ir plačiai išsišiepė.

— Aš vis mąstau apie tuos galvijus, Tajo. Supranti, kartais dedasi keisti dalykai. Dabar, dėl tos ilgai trunkančios sausros, galvijų kainos krito. Visi bijo juos pirkti. Bet mums tai gera proga. Kitaip, ko gero, niekada nebūtume ėmęsi galvijų verslo.

Pro užpakalinį automobilio stiklą įspindo saulė, Tajo nuleido savo langą, iškišo ranką ir jautė, kaip ją plaka vėjas. Kai Džozajas kalbėdavo apie galvijų verslą, jį užplūsdavo išdidumas. Jis buvo pasiryžęs sunkiai dirbti drauge su dėde. Jie visa tai jau aptarė. Po mėnesio jis baigia mokyklą ir tuomet dirbs drauge su Džozaju ir Robertu. Jie veis karves, ypatingas karves, ne tas paliegėles, glebias Herfordo karves, kurios nunykdavo ir pastipdavo, per sausrą prisiėdusios dagių bei apdegintų kaktusų. Galvijai, kuriuos jiems pardavė Ulibaris, buvo kaip tik tai, apie ką jie galvojo. Jie buvo daugelio dykumos galvijų kartų palikuonys, gimę ant sauso smėlio tarp nuskurusių meskitų, kur vandens ieškodavo taip, kaip jo ieškodavo dykumų antilopės.

— Galvijai — visai tas pats, kas ir bet koks kitas gyvas daiktas. Jei per ilgai laikai juos atskyręs nuo žemės, jei laikai juos tvartuose ir koraliuose, jie kažką praranda. Jų skrandžiai pripranta ėsti tik avižas ir sudžiovintas liucernas. Kai vėlei juos paleidi laisvėn, jie tekini pakrinka į visas puses. Jie išsigąsta, nes žemė jiems — neįprastas dalykas, ir jaučiasi sutrikę. Jie nesiliauja baiminęsi net tuomet, kai atrodo ramūs ir jau nebebėga. Įbauginti gyvūnai numiršta lengvai.

Į rytus nuo Magdalenos nutiestu žvyrkeliu juodu važiavo Sokoro greitkelio link. Tajo buvo įpratęs klausytis taip kalbančio Džozajo, — garsiai mąstančio, kuriančio planus, o paskui paklausiančio, ką jis apie tai manąs.

— Supranti, aš nenoriu padaryti klaidos, kurią padarė kiti vyrukai, pirkdamas tuos baltasnukius Herfordo galvijus. Jeigu sausra truks dar kelerius metus, mums reikia ypatingos galvijų veislės.

Ant grindų prie Džozajo lovos gulėjo krūva knygų, o ant jos — skaitymo akiniai. Kas vakarą, atsigulęs miegoti, jis keletą minučių apie galvijų veisimą paskaitydavo knygose, kurias jam paskolino žemės ūkio reikalų patarėjas. Moksliškas galvijų veisimas — labai sudėtingas dalykas, pasiskųsdavo ir palaukdavo, kol Rokis ir Tajo prie virtuvės stalo atliks namų darbus, tada atslimpindavo iš galinio kambario, pasibalnojęs nosį akiniais ir nešinas knyga.

— Paskaityk čia, — paprašydavo Rokio, — ir pasakyk man, ar tu manai, kad čia taip parašyta, kaip aš manau. — Baigęs skaityti Rokis stumteldavo knygą prie Tajo, nurodydamas pastraipą. Paskui Džozajas paklausdavo: — Na, kaip? — Ir vaikinai paaiškindavo jam ką supratę. — Aš taip ir maniau, — ištardavo Džozajas, — bet tai pasirodė taip kvaila, kad suabejojau gerai supratęs.

Visa bėda buvo ta, kad tas knygas parašė baltaodžiai, kurie negalvoja apie sausras, apie žiemos pūgas ar sudžiūvusius dagius, su kuriais galvijams reikia gyventi. Pamatęs Ulibario galvijus, Tajo prisiminė idealios mėsinės karvės schemą ant vieno galinio tų knygų viršelio, bet šitie galvijai buvo visiška idealios karvės priešingybė. Jie buvo aukšti, ilgomis laibomis kojomis, kaip elniai, jų galvos pailgos, kampuotos, virš akių — stambus kaulas, prilaikantis plačius aštrius ragus, išriestus virš pečių. Jų akys buvo didelės ir nuožmios.

— Manau, mums teks apsieiti be šitų knygų, — pasakė Džozajas. — Turime elgtis savaip. Gal net patys parašysime knygą:

Galvijų veisimas indėnų žemėse arba kaip išvesti galvijus, kurie neėda žolės ir negeria vandens.

Tajo ir Robertas juokėsi drauge su juo, bet Rokis buvo tylus. Paskui pakėlė akis nuo savo knygų.

— Tos knygos parašytos mokslininkų. O jie žino viską, kas žinotina apie mėsinius galvijus. Čionykščių žmonių bėda, — kad jie visada veikia savo nuožiūra, nežinodami, ką daro. — Ir vėl įniko į knygą. Jis nė trupučio nesudvejojo prieš taip prabildamas į tėvą ir į dėdę, nes kalbėjo apie knygas bei mokslo žinias, — dalykus, kuriais išmoko tikėti.

Tajo staiga nuliūdo, nes Rokis sakė teisybę. Ką jie išmano apie karvių veisimą? Jie juk nebuvo mokslininkai. Tetulė klausėsi, bet, regis, nepastebėjo nepagarbaus Rokio elgesio. Ji labai vertino jo gilėjantį išorinio pasaulio, knygų, viso to, kas svarbu ir susiję su valdžia, supratimą. Jis pamažėle darėsi tuo, kuo ji visada norėjo jį tapsiant: žmogumi, ne tik suvokiančiu išorinio pasaulio reikšmę, bet dar ir įsiliejančių į jį. Jai nepatiko visas tas galvijų verslas ir ji džiaugėsi gavusi moksliškai paaiškintą to jausmo priežastį. Tasai galvijų sandėris su Ulibariu prie nieko gero neprives, nes Ulibaris buvo tos kekšės pusbrolis. Tetulė buvo beveik tikra, kad niekas kitas, o ta moteris pasikalbėjo su Džozaju ir jam pripasakojo visokiausių nebūtų dalykų, nesuderinamų su mokslo knygomis, kurias jiems paskolino žemės ūkio reikalų patarėjas iš Indėnų reikalų valdybos. Tačiau tie pinigai buvo jo, ir, jei jis nori šitaip pasielgti su savo dvidešimties metų santaupomis, tegu sau kvailinasi.

— Manau, čia būta kažkokios apgavystės, — vieną vakarą, kai senolė užknarkė savo kėdėje, tarė ji Rokiui ir Tajo. Prieš pasakydama, tetulė žvilgtelėjo į senolę, kad įsitikintų, jog ji iš tikro miega. — Ta nevala meksikietė pasidarbavo, kad Ulibaris galėtų atsikratyti bevertėmis savo karvėmis. Juodu apsuko jį. Apkvailino senį.

Rokis jos negirdėjo, jis skaitė sporto laikraštį. Tačiau Tajo girdėjo, jis visada jos klausydavosi, ir dabar jam surakino pilvą: jis bijojo, kad tetulė gali pasirodyti esanti teisi, Tajo žinojo atvejų, kai ji neklysdavo.

— Viena bėda veja kitą, ir taip visą laiką. — Ji pažvelgė į Tajo, tas nusisuko ir žiūrėjo į senolę. Kai ši miegodavo, jos lūpa truputį atvipdavo ir retkarčiais jis išgirsdavo knarktelint.

— Ką gi, — giliai atsidususi baigė tetulė, — žmonės gaus dar vieną progą pasijuokti.

Rokis tylėjo, tačiau kai vertė puslapį, pažvelgė į ją tokiu žvilgsniu, lyg būtų pavargęs nuo jos balso. Tajo žinojo, kad Rokiui jau nė motais, ką kaimo žmonės apie jį galvoja. Jis jau susiplanavo, kur patrauks po mokyklos, jis jau kalbėjo apie vietas, kuriose gyvens, o rezervacija toli gražu nebuvo viena iš jų.

Tetulė išsitraukė savo juodus bažnytinius batus, kruopščiai nuvalė juos švariu drėgnu skuduru, įkišusi į tą skudurą pirštą apvalė visas raištukų skylutes; įdėmiai apžiūrėjo juos prie stalinės lempos, norėdama įsitikinti, kad ant jų neliko jokios dulkelės ar purvo dėmelės nuo to karto, kai juos nusiavė aną sekmadienį. Kiek siekė Tajo atmintis, tetulė į bažnyčią visada eidavo viena, ir, nors ir sakė jam meldusis, kad jie būtų pakrikštyti, niekada jų nekvietė, net Rokio, eiti kartu. Vėliau Tajo pamanė, kad jai, matyt, patiko elgtis kaip tik taip: eiti į bažnyčią vienai, čia ji galėjo žmonėms pasirodyti esanti pamaldi krikščionė, o ne amorali pagonė, kaip kiti jos šeimos nariai. Kai reikalas buvo susijęs su jos sielos išganymu, ji niekada neleisdavo sau suklysti.

Senolė nubudo. Pasiteiravo tetulės, ką ji daranti. Paskui paklausė to paties Tajo ir Rokio. Tetulė gavo kreiptis į Rokį, nes tas nenugirdo senolės klausimo, ką darąs. Tada senolė atsitiesė kėdėje.

— Bažnyčia, — ištarė, trindamasi akis popierine nosinaite, kurią išsitraukė iš prijuostės kišenės. — Ak, Teima, negi tau iš tikrųjų vėl reikia tenai eiti?

Jie išleido karves po vieną, kruopščiai jas apžiūrėjo. Jos atrodė liesesnės nei prieš savaitę Magdalenoje, bet, kaip sakė Džozajas, juk negali tikėtis, kad Ulibaris šertų svetimą bandą. Tajo plačiai atvėrė didžiulius vartus į koralin vedantį koridorių, o Robertas atidarė sunkvežimio gardo duris. Viena po kitos karvės mikliai nubėgo nuožulnia plokštuma žemyn ir, išvydusios priešais atvirus vartus, nulenkė galvas, sušnarpštė ir lenktyniaudamos puolė į tą angą. Visos bėgo tolyn nesustodamos ir, tik nubėgusios tris ar keturis šimtus metrų, stabtelėjo atsigręžti į didžiulį sunkvežimį ar į koralius. Nepatiklios ir baikščios, susimetė į krūvą ir, kai paskutinė karvė įbėgo į tą mažytę kaimenę, visos valandėlei sustojo, spoksodamos į vėjo malūnus, koralius bei vyrus prie sunkvežimio. Paskui vienodu žingsniu, pritinkančiu ilgai kelionei, patraukė tolyn į pietus. Tajo žiūrėjo, kaip jos dingsta už horizonto, jų dramblio kaulo spalvos kailiai su rudais lopiniais — lyg drugelio sparnai.

— Jos iš tikrųjų gražios, ar ne? — džiaugėsi Džozajas.

Tajo linktelėjo galva. Sunkvežimio vairuotojas trinktelėjo duris ir užvedė dyzelinį variklį. Robertas prisidėjo prie jų.

— Na ir kaip? — paklausė Džozajas.

— Kažin, kaip toli jos nulėks? — šyptelėjo Robertas. — Nuo valstijos mugės arklių lenktynių nesu matęs nieko taip greitai skuodžiant.

Sedijo žemėse jie jas paleido, nes ten dar buvo tinkamos žolės. Džozajas norėjo, kad nuo pat pradžių joms būtų gerai — juk vėliau jos atsives veršiukų. Bet po savaitės, kai jie nuvyko patikrinti, kaip karvėms sekasi prie vandens malūno, kur buvo jas paleidę, ten jų nerado. Šiaip jau galvijai būtų pasilikę prie vandens, nebent būtų paliję ar atsiradę kitų vandeningų vietų.

Džozajas sustabdė sunkvežimį, išlipo lauk; išsitraukė iš užpakalinės kišenės odines darbines pirštines ir jas užsimovė. Tajo atrišo arklius ir atidarė galvijų priekabos duris. Pirmiausia atbulą išvarė didįjį bėrį.

Jie jojo į pietus, o rytuose, nutvieksdama visą dangų, tekėjo saulė, beveik akinanti. Dangus buvo giedras, ir oras vis dar kvepėjo vėsa. Tajo norėjo įsiminti tą rytą, ryškų ir tyrą, kaip tie lapeliai ant mažyčių žalių augalų, išaugusių palei smėlėtą žemės paviršių. Jis buvo vaiskus it padangė po vasaros audros, nuplovusios visas dulkes, o kalvų spalvos bei stalkalnių šešėliai — tokie ryškūs, jog viskas, ką Tajo regėjo, atrodė pasiekiama ranka, sakytum jis galėjo visa tai paliesti, net mažulyčiai kiškiažolių, augančių palei pat smėlį, lapeliai telkėsi žvaigždutėmis.

Tajo žvilgtelėjo į Džozają. Tas pūtė mažytes dūmų sruogas iš plonytės suktinės, irgi atrodė labai patenkintas, tarytum viskas tą rytą jį būtų džiuginę, net ir tai, kad nuklydo jo galvijai. Jis apie kažką mąstė. Tikriausiai apie tuos galvijus. Jie pasišalino nuo vandens malūno, vadinasi, keliavo tol, kol surado vandens. Herfordo karvės vandens neieškotų. Kai vėjo malūnas sulūždavo ar tvenkinys išdžiūdavo, Tajo matydavo jas stovint ir kantriai laukiant sunkvežimio ar vežimo su vandeniu, arba raitelių, kurie nugins jas prie vandens. Jei niekas neateidavo ir neiškrisdavo sniegas ar lietus, jos ten belaukdamos nustipdavo. Bet šitie meksikietiški galvijai — kitokie. Džozajas plačiai išsišiepė, žiūrėdamas į Tajo, ir linktelėjo galva. Tajo nusišypsojo ir linktelėjo atsakan.

Atjoję prie Sedijo žemių tvoros visi nulipo nuo arklių ir kokius dešimt metrų iki tos vietos, kur pėdsakai kryžiavosi, žingsniavo pėsčiomis. Čia galvijai suko ratus, kol prasilaužė pro tvorą. Ant spygliuotos vielos buvo užkibę plaukų kuokštų, o kai kuriose vietose ji buvo nutraukta nuo mieto ir karojo it kokia sena skalbinių virvė.

— Ką gi, manau, ir šito turėjome tikėtis, — pasakė Džozajas, traukdamas plaukus iš vielos ir leisdamas juos pavėjui.

— O kas, jeigu jos keliauja vis tolyn, na, supranti, traukydamos užtvarų vielas, atgal į Meksiką?

— Jos taip elgiasi pirmas dvi ar tris dienas po to, kai jas perkeli, paskui apsiramina. Mes su jomis susidorosime, Tajo.

Tie meksikietiški galvijai aprimo ir jau lėčiau išjudėdavo iš vietos, bet užtvaras vis dar niekino. Kelias dienas jie rupšnojo žolę ir atsigerdavo prie Kanjončito vandens malūno, tik paskui patraukė tolyn. Sekti, kur link jie juda, buvo lengva, nes jie tolydžio traukė į pietus. Gegužės pabaigoje jau buvo nusibastę iki lygumos prie Fernando valdų. Tačiau jei raiteliai mėgindavo prie jų prisiartinti, jie vis dar bėgdavo bėgte, o suvaryti į tvorų sankirtos kampą, nedvejodami puldavo stačia galva pirmyn, nulėkdavo tolyn saugiu atstu, ten pusračiu sustodavo ir spoksodavo į raitelius.

Jie nepasivargino įspausti jiems įdagų, nes turėjo pirkimo pažymėjimą, kuris pripažino jų Meksikos įdagus. Bet kai pamatė, kad jie nesiliauja traukę tolyn, Džozajas sunerimo ir nusprendė juos pažymėti, jei kartais išsigautų iš rezervacijos žemių. Taigi birželio vidury Tajo, Rokis ir Robertas nuvyko padėti Džozajui prie karvių. Užtruko kone visą dieną, kol jas surinko į krūvą, tokios jos buvo pašėlusios. Atvirose lygumose, kur buvo tik kelios girdyklos, — jokios bėdos, anot Roberto: ten jas surasti nebuvo sunku. Tačiau baisiausia būtų, jei jos užkoptų į kalvas, kur sugebėtų pasislėpti tarp tankių kadagių ir pinijų. „Tuomet jau jų iš ten neiškrapštytum, nebent su 3030 šautuvu“, — pasakė Robertas, ir Džozajas pritariamai linktelėjo galva. Kai jie uždarė jas į koralį, jos jau buvo atsivedusios tris veršiukus, ir dar dvi karvės atrodė apsiveršiuosiančios po kelių dienų. Tajo veršiukai priminė naujus batus: ryškiai balti su rudais lopinėliais, žvilga kaip šilkas, dar nepaliesti purvo ir smėlio. Buvo sunku įsivaizduoti, kaip jie užaugs pagal Džozajo teorijas. Buvo tos pačios spalvos kaip ir jų motinos, su tokiomis pačiomis laukiniškomis akimis. Bet Robertas turėjo pripažinti, kad per pečius ir per šlaunis veršiukai atrodė kresni, o tai buvo vardinio Herfordo buliaus, su kuriuo, kaip Ulibaris tikino, karvės buvo sukergtos, požymis. Didžiuliame koralyje jie vis dar laigė kaip antilopės ir mūkė, stengdamiesi išvengti žmonių su virvėmis. Džozajas tvirtino, kad jie užaugs sunkūs, apaugę mėsa kaip herfordai, tačiau atsparūs kaip tos meksikietiškos karvės, gebančios ištverti sunkias žiemas ir daug sausringų metų. Toks tad buvo jo planas.

Kai jie spaudė galvijams įdagus, diena buvo graži. Po pietų dideli purūs debesys, ryte aukštai tvyroję vakarų horizonte, nusmuko žemyn ir tapo tamsiai mėlyni, užėjo staigi liūtis ir nuplovė visas koralio dulkes bei darbo prakaitą. Karvės ant šonų jau turėjo po didelį Meksikos įdagą, tokį didžiulį, jog, anot Džozajo, jis buvo matyti aštuonių šimtų metrų atstu. O Robertas pridūrė: „Šiaip ar taip, ir prisiartinti prie jų gali maždaug tokiu atstu.“ Į dagas nebuvo panašus į amerikietiškus įdagus, kurie paprastai būna inicialai arba raidės, net skaičiai; jis priminė didžiulę peteliškę išskėstais sparnais arba dvi draugėn per vidurį surištas virvės kilpas. Jie joms dar pridėjo tetulės įdagą — 4 su stogeliu viršuj ant kairio karvių ir veršelių peties — ir jas paleido. Karvės nušuoliavo tolyn, kaip visada į pietus, keldamos raudonas dulkes.

Džozajas jos aplankyti nuvyko tądien, kai buvo pristatyti galvijai. Jis tyliai, akis į akį, paprašė Tajo padaryti taip, kad tetulė su senole to nesužinotų. Juodu buvo lauke prie malkų stirtos, abudu laikė po glėbį prakurų, bet jis Tajo šnibždėjo taip, tarsi tetulė būtų už poros žingsnių. Paskui atsitiesė ir pažvelgė Tajo virš galvos į saulę, kuri jau buvo kone nusileidusi, ir prabilo natūraliau:

— Beje, — pridūrė atsainiai, — aš ten einu tik dar kartą jai padėkoti, kad mestelėjo man tokį puikų sandėrį.

Jis persivilko marškinius, apsimovė naujus, dar kietus „Levi’s“ džinsus ir rankšluosčiu, dar drėgnu nuo nusišluostytų rankų bei veido, nusivalė penkiasdešimt dolerių kainavusius batus. Paprašė Tajo, kad atneštų iš tetulės siuvimo krepšio aštrias žirkles ir pasitrumpino plonus ūsus. Tajo nubidzeno jam iš paskos į tą vėsų, blankų vakarą. Džozajas pažvelgė į savo atvaizdą pikapo lange, pasiglotnino ūsus. Prisaikdino Tajo, kad tetulei ir senolei pasakytų, jog darbo reikalais išvažiavęs į Paguatę. Tajo linktelėjo galva, bet manė, kad jos ir taip žino, kur Džozajas važiuoja.

Ji sėdėjo pavėsyje ant iš vytelių supintos kėdės; buvo užsimerkusi, veidas buvo atsipalaidavęs. Jam patiko raukšlelės ant jos rudos odos ties akių ir lūpų kampučiais — nuo per dažno juokimosi, kaip ji aiškino. Ji žinojo, kad jis čia stovi, nes sugirgždėjo laiptai į antrojo aukšto verandą.

— Sėskis, — pakvietė nepramerkdama akių, — pasidžiauk drauge su manimi pavasariu.

Jam patiko, kaip ji kalba. Kažkas buvo ir jos akyse. Pirmą kartą jis tai išvydo, kai ji pasakė:

— Aš jau daugybę kartų tave mačiau ir niekaip negalėdavau pamiršti.

Džozajas neprisiminė, kad būtų matęs ją kada anksčiau, bet kažkas jos rudose kaip riešutas akyse jį vertė patikėti jos žodžiais. Jis atsisėdo greta ant kėdės su tiesia atkalte ir žvelgė į didžiulę tuopą, augančią prie slenksčio: stambios šakos lingavo, ji uždengė dalį dangaus šiaurės rytuose.

Ketvirtąją dieną kažkas

pradėjo zvimbti

tame ąsotyje.

Jie kilstelėjo elneną —

didžiulė žalia musė

su geltonais čiuptuvais galvoje

išskrido iš ąsočio.

„Musė skris su manim“, —

tarė kolibris.

„Mes pamatysim,

ko ji nori.“

Jie nuskrido į ketvirtąjį pasaulį

apačioje.

Tenai

dienos šviesa buvo kitokia,

viskas žydėjo,

augo,

viskas buvo labai gražu.

Karštis ir tai, kad Lalas visad slapta pardavinėjo alų lagūniečiams ir akomiečiams, kartą atvedė jį čionai, kai ji sėdėjo verandos šešėlyje baro kieme. Ji prabilo pirmoji: paklausė, ar jis neturįs suktinių popieriaus. Džozajas nustebo, kad meksikietė kreipėsi į jį, ir, nepažvelgęs jai į veidą, padavė.

Įdūrė akis į Bull Durham kapšelį jos skreite ir stebėjo, kaip, neprametusi nė žiupsnelio tabako, ji susuko suktinę. Staiga pajuto, kad ji stebi jį, ir kažką sumurmėjo apie karštą dieną, paskui, nešinas popieriniu krepšiu, prikrautu šalto alaus, pasišalino. Bet visą likusią popietės dalį ir visą vakarą jį vargino jausmas, kad kažką Lalo bare pamiršo ar pametė. Po vakarienės nuėjo patikrinti, ar jo darbinės pirštinės tebeguli ant pikapo sėdynės. Kyštelėjo ranką į kišenę ir suskaičiavo pinigus, norėdamas įsitikinti, kad Lalas teisingai atidavė jam grąžą. Prastai tą naktį ir miegojo: net sapnuodamas jautė kažką tenai palikęs. Tad kitą dieną vėl nuvažiavo į Kuberą. Tik pravažiavęs pro Kubero parduotuvę ir susivokęs, kad žvalgosi, ar ji sėdi verandoje, pajuto, jog širdis daužosi kaip berniuko, bet buvo jau per vėlu. Tuomet suprato, ką palikęs.

Ji pažvelgė į jį ir šyptelėjo, tarsi būtų jo laukusi. Pakilo nuo kėdės, kai jis priėjo prie laiptų, mostelėjo ranka į ryškią saulę ir giedrą dangų: „Čia per karšta“, — pasakė žengdama ilgos verandos gale stūksančių laiptų link. Jis nieko neatsakė, tik sraigtiniais laiptais nusekė jai iš paskos.

— Yra dalykų, kuriuos prisimenu prastai, — pasakė ji. — Vietovių pavadinimus, žmonių vardus, netgi jų veidus. Tokiuose miestuose kaip EI Pasas ir Sokoras buvo pilna pro šalį pravažiuojančių žmonių, tokių kaip aš. Aš šokau. Tik tai ir buvo svarbu.

Ji atsistojo nuo lovos ir dingo už moskitų tinklelio durų. Džozajas išgirdo ją užsukant „Viktrolą“: kambarį užliejo adatos braižomi flamenko garsai. Iš pakišto po lova lagamino ji išsitraukė batelius. Jie buvo rūpestingai suvynioti į baltą suktinių popierių: žvilganti juoda oda ir aukštos kvadratinės pakulnės. Kilstelėjo mėlyno šilko suknelę aukštėliau ant plačių šlaunų ir, kai išlenkė nugarą ir krestelėjo galvą, abiem rankom suėmė audinio kraštus. Iš pradžių Džozajas suvokė tik skubriai į grindis plakančius batų kulniukus ir klausė savęs, ar Lalas ir popietiniai baro lankytojai apačioje juos girdi. Bet, muzikai pagreitėjus, jau nebekreipė dėmesio į tai, kad ji drebina kambarį, nes virpčiojantis jos kūno sūkurys ir muzikos pulsavimas įtraukė jį savin, o „Viktrolai“ nuščiuvus, pasijuto sunkiai alsuojąs ir išpiltas prakaito.

Ji vėlei atsisėdo ant lovos greta jo, nuvalė batelius tos mėlynos suknelės palanka, tada vėl suvyniojo juos ir pakišo po lova.

— Jie mane praminė Nakties gulbe, — pasakė. — Prisimenu kiekvieną vakarą, kai šokau.

Jeigu nebūtų buvusi tokia jauna, būtų suvokusi, kad jis — niekas, kad ta jėga, kurią ji jautė, visad joje glūdėjo, augo, brovėsi lauk, ir tik jos proveržis sutapo su to naujo meilužio atsiradimu. Bet ji buvo jauna, anksčiau dar niekada taip stipriai nebuvo pajutusi šokio galios ir geidė ją išsaugoti; ji geidė jos su baisiu nuožmumu, kurį pamanė esant aistra tam vyrui. Dėl jo neabejojo nė trupučio: jam niekada nebūdavo jos gana. Jis gulėdavo greta jos po antklode, o akys degdavo karščiu net tuomet, kai jau būdavo suglebęs ir nepajėgdavo iš jos paimti nieko. Kol galėjo, ji nepaleido jo, ieškodama ribos, to jausmo proveržio galo. Geidė tol tyrinėti tas artimas šiltas erdves, kol ras jų pabaigą, nes tuomet dar nesuprato, kad horizontas — tik iliuzija ir kad tos lygumos driekiasi į begalybę, tad iki paskutinio vakaro ji taip ir neaptiko jokios ribos.

Ji jau žinojo, jam dar nespėjus apie tai prabilti. Jo akys vis dar karštligiškai degė, kai kalbėjo, pirštai virpėjo it miegančio šuns kojos — tuomet jis geidė jos labiau nei buvo geidęs kada nors. Kaip tik už tai ji jam niekada ir nedovanos. Ji būtų susitaikiusi, jeigu būtų jai pasakęs, kad jo jau nebejaudrina jos šviesiai rudas pilvas. Ji būtų tai pajutusi ir pati būtų liepusi jam dingti. Tačiau jis buvo ją bepaliekąs todėl, kad jos sukeltas geismas išlaisvino jame kažką slypėjusį, kažką, turėjusį sparnus, gebėjusį skraidyti, išsilenkti Bažnyčios, miesto, motinos, žmonos traukos. Todėl jis ir norėjo tai nužudyti: nusukti sprandą, panardinti jį į plunksnas, sutraiškyti sparnų kaulus.

— Kekše! Ragana! Tu tik pažvelk, kaip mane privertei pasielgti su šeima ir su žmona.

— Pasitenkinimas užimdavo tau kvapą, — atsakė ji jam tvirtu balsu, — bet melas visuomet tau bus mielesnis. Tu jį kartosi savo žmonai, tu jį kartosi per išpažintį. Tu pats savo sielą prakeiki kur kas labiau, nei aš tai būčiau sugebėjusi.

Jis griebė ją už pečių, jo pravira burna išsikreipė, kvėpavimas buvo karštas ir skubrus, tačiau virpėjo jo kūnas, o ne jos. Paskui jo rankos suglebo ir pačios nuslinko nuo jos pečių.

— Mes išvarysime tave iš miesto, — pareiškė jis. — Žmonės mane išgirs. Aš ne bet kas šiame mieste.

Tą vakarą, kai jinai šoko, jis jau buvo lavonas, gyvas lavonas, čiulpiantis iš gyvųjų gyvastį, geidžiantis tos gyvasties ir sykiu jos nekenčiantis tą akimirką, kai ją čiulpė. Ekstazė, kurios jis sėmėsi iš jos, nušvietė nebegyvus jo kūno audinius ir kontūru apibrėžė jo dvasios tuštumą. Ji šoko, sukaliojo savo kūną, griežtais ir ūmiais judesiais išryškindavo klubus bei šlaunis: čia pasilenkdavo, viksėjo visu kūnu, staigiai pakrypdavo, apsukdavo ratus ir sūkuriuodavo, kol galiausiai, sijoną išskleidusi kaip skraistę, virsdavo buliumi ir jo budeliu sykiu.

Vyrai, sėdintys prie staliukų šokių aikštelės pakraštyje, traukėsi, o kiti kliuvo už kėdžių ir, panikos, kuri jiems daužės į krūtines kaip jos kulniukai į grindis, apnikti, praliedavo pro šalį alų. Barmenas pamiršo šluostę stiklinėje, kurią valė. Bet niekas nenuleido akių nuo jos — susiglaudę, virpėdami atokiausioje baro kertėje, jie ją stebėjo, ir kai galiausiai gitaristas, padėjęs savo instrumentą ant grindų, susiėmė galvą rankomis, ji nepaliovė šokusi.

— Minutės ir valandos išnyko. Jaučiau tik pokyčius: šokių aikštelės lentos ėmė linkti ir blizgėti. Medžio girgždėjimas virto dejone, verksmu; nebejutau pusiausvyros, sakytum, grindys būtų tapusios nebeplokščios. Ir staiga pajutau, kad kažkas man po kojomis sulūžo, šokio batelių pakulnės įsmigo į kažką tamsų, sutraiškytą, paskui pusiausvyra ir grindų lygumas atsistatė. — Ji įsmeigė akis į Džozają ir ištraukė iš suknelės rankovės kyšantį mėlyną siūlą.

— Į barą klykdama įžengė jo žmona. Pro duris, kurias ji paliko atlapotas, paskui ją įsėlino drėgnas sniego pūgos šaltis. Atmintis — keistas daiktas. Nebeprisimenu jos veido nei vardo, tačiau prisimenu pėdas. Nuo namų iki baro ji atbėgo basa, pėdos buvo šviežiai apsnigtos, atrodė mažos, blyškios ant tų tamsių išalyvuotų grindų. Kol ji man svaidė kaltinimus, žiūrėjau, kaip tarp jos pirštų tirpsta sniegas ir telkiasi mažytėmis balutėmis.

Ji nutilo ir susisuko dar vieną ploną suktinę.

— Tą patį vakarą, vėlai, atsitiko nelaimė, prie kurios prisidėjo jo arkliai, — prabilo vėl, prisidegdama suktinę, giliai įtraukdama dūmą ir iš lėto linguodama galva. — Ją pažadino jo riksmas. Ji kaip stovėjo — su naktiniais marškiniais, basa — išlėkė į sniegą ir rado jį koralyje. Jį sutrypė jo paties arkliai. Štai ir viskas. — Šviesiai rudos jos akys blizgėjo, ji šypsojosi Džozajui. — Kas klausosi žmonų pasakojamų istorijų? — Suspaudė jam ranką. — Bet visa tai buvo labai seniai; aš netgi neprisimenu, prieš kiek metų tai atsitiko Las Krusese. — Ji kliūstelėjo jam dar alaus į storą molinį puodelį su aplinkui išpieštomis geltonomis gėlėmis. — Dabar aš — močiutė. Mano duktė Los Andžele augina dvi gražias dukreles. Ir kai aš šoku dabar, šoku joms.

Ji pasislinko ant lovos arčiau jo.

— Kartą aš atsikėliau ir nužingsniavau pagrindine Sokoro gatve. Vėjas mažytėse šalutinėse gatvelėse nešė dulkes, ir aš pasijutau vienintelis ten esąs gyvas padaras. Sausra džiovino žemę, čiulpė upę, net tuopos ir eglūnai palei jos krantus pradėjo džiūti. Tuomet mane apniko jausmas, kad kažkas manyje ėmė trauktis, plonėti, džiūti, tarytum koks pageltęs senas laikraštis palaikio lagamino dugne. Sėdau į autobusą, atvažiavau iki čionai. Išvydau šitą kalną, ir man patiko iš čia atsiveriantis vaizdas. — Ji linktelėjo galva kalno pusėn. — Tse-pi’na, debesimis apsisiautusi moteris.

Ji lėtai palingavo galva ir į savo puodelį susipylė likusį alų.

— Senatvė, — pareiškė juokdamasi. — Pirmas senatvės požymis — kai va šitaip plepi, užuot dariusi kažką kita... — Mirktelėjo jam, ir Džozajas ją prisitraukė arčiau, pasižadėdamas niekada nepaklausti, kuo tas kalnas privertė ją čia apsistoti.

Iš pradžių kuberiečiai nusiminė dėl to, kad nusišalinimui nuo pasaulio Nakties gulbė pasirinko jų miestą. Lalas paniurdavo, kai kas nors apie tai paklausdavo, paaiškindavo, kad kambarius virš baro jai išnuomojo jo žmona. Ir visada pridurdavo, esą tie kambariai — seni, nešvarūs ir niekas kitas juose negyventų, nes automatinis patefonas grodavo labai garsiai, o po ilgąją verandą šūkalodavo ir klupčiodami šmirinėdavo pasigėrę vyrai, vis kopdavo bei leisdavosi laiptais. Tik tokia moteris kaip ji, pripratusi prie šitokio gyvenimo, būtų ištvėrus visa tai.

Žmonės kalbėjo, esą, jai įsikrausčius, sraigtiniai laiptai gale verandos jau niekada nebūdavo apdulkėję; tačiau tai buvo tik gandai, o kalbos apie tai, kaip ji prasigyveno, buvo prieštaringos. Bet dėl vieno dalyko neabejojo niekas — ji buvo sena baro šokėja su katės akimis. Moterys nenuleisdavo akių nuo tų žydrų durų antrame verandos aukšte, įsivaizduodamos nenusakomas scenas, vykstančias tarp Nakties gulbės ir jų vyrų arba sūnų. Kai ją pradėjo lankyti Džozajas ir mėlynas jo GMC pikapas stovėdavo tenai kas vakarą iki vidurnakčio, Kubero moterys lengviau atsiduso. Jos net leisdavo sau pasišaipyti.

— Ji tokia sena, susiraukšlėjusi, — šnibždėdavo, — ir jau visai susibaigusi. Tik koks nors senas indėnas ir begali jos geisti. — Tačiau vis tiek kas vakarą patikrindavo, ar jo pikapas stovi ten, tarsi būtų žinojusios, kaip suniežėdavo jų vyrų slėpsnos kiekvienąsyk, kai jie, praeidami pro Lalo barą, išvysdavo tas žydras duris.

— Tai štai apie ką visi nesiliauja tauškę, — sušvokštė tetulė, prirėmusi Tajo prie sienos podėlyje. — Aš paskutinė sužinojau, ką veikia mano brolis. Kodėl tu man nepasakei?

— Nes nežinojau iš tikrųjų.

— Melagiai ir kvailiai, — pareiškė ji, perstumdama į kitą lentynos vietą užsukamus stiklainius su persikais, ji stumdė juos taip įnirtingai, kad Tajo baiminosi, jog barkštelėjęs suduš jų stiklas. — Aš visą gyvenimą gyniau šitą šeimą, bet čia niekas nė valandėlei nesusimąsto dėl to, ką žmonės pasakys, arba, kad tėvas Kenetas po pamaldų pasikvies mane pasikalbėti. — Ji atsitiesė visu ūgiu, nes buvo neaukšta ir kresna. Akys žibėjo priekaištu.

— Man tai — nė motais, — pridūrė sušvelninusi balsą, — bet tai be galo liūdina senolę. — Jos žodžiams stigo užtikrintumo. — Mūsų šeima, senolės šeima, kitados pelnė tokį gerą vardą. Mes įpratome būti žmonių gerbiami. — Ji liovėsi stumdžiusi stiklainius ir pradėjo šluostyti dulkes nuo stalo, kur sulankstyti ir į krūvą sudėti gulėjo seni parduotuvės krepšeliai.

— Jauni žmonės nesupranta, kaip tai svarbu. Galėti pereiti per kaimą nesirūpinant ir negalvojant, ką aplinkiniai šnabždasi apie tave. — Prijuostės palanka ji nusivalė ašaras akių kampučiuose ir išėjo iš podėlio. Nuožmiai trenkė paskui save durimis.

Tajo visuomet stengdavosi suprasti, iš kur ji žino, ką žmonės šnabždas apie ją, kai ji išeina iš bažnyčios, jis stengdavosi suprasti ir tai, ar tetulė meluoja, ar iš tikrųjų nesuvokia, kad senolei nė motais, ką žmonės kalba. Ji mėgdavo sėdėti prie savo krosnies ir liežuvauti apie tuos, kurie narsto jų šeimą po kaulelį.

— Aš žinau dar geresnę istoriją apie ją pačią! Tenedrįsta ta moteris kalbėti apie mus. Pamenate tą kartą, kai žmonės rado ją besivoliojančią žolėje su tuo kurčnebyliu iš Ensinalio? Ką jūs į tai pasakysite? Visi tai prisimena! — Senolė pergalingai bilstelėjo į grindis lazda. Svarbu buvo tik istorija. Jei jos istorija apie kitus buvo geresnė, — vadinasi, tai, ką kalbėjo jie, buvo visiškai nesvarbu.

— Aš vis galvoju, — tarė Nakties gulbė Džozajui vieną vakarą, kai juodu sėdėjo jos kambaryje. Ji sėdėjo ant lovos krašto ir žiūrėjo į veidrodį, o jis sėdėjo kampe, sename mėlyname krėsle. — Tu šitiek metų darai vis vieną ir tą patį.

Džozajas šyptelėjo ir gūžtelėjo pečiais:

— Aš visą laiką šitaip gyvenau. Lig šiolei.

Ji nusijuokė dėl tos jo užuominos apie ją.

— Mano pusbrolis Ulibaris iš Magdalenos man parašė, — toliau kalbėjo ji, — kad labai pigiai parduoda meksikietiškus galvijus. Jie ganosi dykumoje, Sonoroje, ir jam šovė į galvą — gal kas nors iš čionai norėtų juos nusipirkti.

— Nežinau, — atsakė Džozajas, — kai anąkart užėjo sausra, turėjome parduoti viską, net avis ir ožkas.

— Aš ničnieko neišmanau apie galvijus, — prisipažino ji, — tačiau jis sakė, kad šitie gyvena ant akmens ir smėlio. — Ji nusijuokė ir nuėjo į virtuvę įpilti juodviem kavos. — Kodėl nutaisei tokią rimtą miną? — paklausė grįžusi ir padavė jam puodelį.

— Mąstau apie galvijų verslą, — atsakė jis.

Birželio gale Džozajas paskirstė savo laiką tarp galvijų, kurie tuomet jau buvo už Gėlės kalno ir vis dar traukė į pietvakarius, ir tos moters. Jis jos beveik nebeminėjo nuo tada, kai tetulė prirėmė Tajo prie sienos podėlyje. Tarė, kad šitaip bus geriau: jei Tajo nieko nežinos, jam nereikės meluoti. Kaip ir buvo žadėjęs, Tajo jam padėjo; juodu kartu jodinėjo palei užtvaras tarp Akomos ir Lagūnos žemių. Radę galvijų pėdsakus ir nutrauktą užtvarų vielą su kuokšteliais užkibusio šviesaus plauko, įjodavo pro Akomos valdų vartus ir parsivarydavo karves atgal.

Baigus dorotis su galvijais visada likdavo darbo prie avių bandos. Tetulė reikalavo, kad jie tikrintų piemenį, nes buvo įtikėjusi, kad šis pabėgs, palikęs avis lėtai numirti iš troškulio užtvaroje, ar — dar blogiau — pasigers ir sudegins tą ganyklos namelį. Netgi tuomet, kai jie pikapu nukakdavo per tas kupras bei paplautas nuožulnumas smėlėtame kelyje ir įsitikindavo, kad nenutiko nieko panašaus, tetulė aprimdavo tik dviem ar trim dienom. Paskui ji vėl neabejodavo, kad piemuo praganė visas avis ir patingėjo jų ieškoti, o avys klaidžiojo po tas raudonas uolas, kur po tris, po keturias jas nusičiumpa kojotai. Tajo nuolat svarstydavo, kaip tokios mintys šauna jai į galvą, — juk šitaip niekad nenutikdavo, tačiau kai ji va taip prabildavo, šitai atrodydavo įmanoma, nepanašu, tačiau įmanoma, ir jie vėl gaudavo važiuoti tikrinti. Iš pradžių Tajo manė, kad taip tetulė elgėsi todėl, kad nepasitikėjo samdytais piemenimis, tačiau vėliau suprato ją norint, jog Džozajas būtų taip apsikrovęs darbais, kad neturėtų laiko nuvažiuoti į Kuberą. Tuo metu jiems dirbo puikus vyrukas, apačų vaikinukas iš Baltosios Upės, jis, ko gero, buvo geriausias jų turėtas piemuo, bet vos tetulė užsigeisdavo įtikinti Džozają, jog reikia nuvažiuoti patikrinti bandos, ji iškart įsileisdavo į ilgą istoriją apie tai, ką pridarė apačai pueblo gyventojams, ypač ilgai gvildendama Džeronimo žygius. Kartą, prieš išeidamas į laukus, Robertas nugirdo ją įsivažiavus. Mirktelėjo Džozajui ir Tajo, paskui su rimta mina pasakė:

— O aš maniau, kad tas piemuo vardu Maikas, o ne Džeronimas, — ir išėjo pro duris.

Stojus tokiai siaubingai sausrai, kai žolė visiškai sumenko ir nebeaugo, Džozajas sakė, jog patikrinti neprošal, ypač jeigu pradėjo džiūti upė, ir jiems vėl teks avims gabenti vandenį, kaip jau darė sausros metais anksčiau. Maikui jie nuvežė truputį cukraus, miltų ir kavos. Jis visada būdavo nekalbus su jais, bet Tajo pamatė, kad skaito kažkokią knygą apie automobilių mechaniką. Maikas gražiai žiūrėjo avis, bet darė tai savotiškai atsainiai: jas ganydamas neišleisdavo iš rankų knygos, o kai sena juoda kalė atsivedė šuniukų, du geriausius išdresavo būti aviganiais. Tajo užsiminė Džozajui apie tą knygą, tas palingavo galvą ir pasakė: „Ką gi, jis čia ilgai neužsibus. Gaila. Geras vyras.“ Po savaitės apačas išvyko į Kaliforniją, ir jie vėlei nusamdė savo pusbrolį Pinkį. Tetulė buvo prieš, nes Pinkį ištikdavo sąmonės aptemimo priepuoliai, ji pasakė: „Kol jis atsitokės, visa banda gali nuklysti ant geležinkelio bėgių ir bus sutraiškyta Santa Fė bendrovės sąstato.“ Bet jie vis tiek jį nusamdė, ir iškart po to pradingo šešios avys, per dulkių audrą, kaip aiškino pats Pinkis; o jis užtat turėjo naują lūpinę armonikėlę ir naujus mėlynus džinsinius marškinius su perlamutrinėmis sagomis, kurių anksčiau jie nebuvo matę.

Visą tą vasarą, kol Džozajas ir Tajo prižiūrėjo galvijus ir avių bandą, o Robertas kasdien dirbo laukuose, Rokis skaitydavo žurnalus ir dusyk per dieną treniruodavosi beisbolo aikštėje. Popietėmis autostopu nuvažiuodavo į Paguatę aplankyti savo merginos. Tetulė visiems leido aiškiai suprasti, esą tai būtina, norint išsaugoti jo futbolininko stipendiją stojant į universitetą. Bet Tajo žinojo, kad apie karą, apie stojimą į kariuomenę Rokis jau kalbėjo dar prieš tai, kai buvo pašauktas. Jis bus pirmasis, kuris gaus futbolininko stipendiją, pirmasis, kuris prasimuš be Indėnų reikalų valdybos ar kieno nors kito pagalbos. Dėl Rokio ji gali vaikščioti aukštai pakelta galva. Ir, tai sakydama, rūsčiai pažvelgė į Džozają, lyg norėdama parodyti, kad čia esama ir kitų, kurie nesuteikia jai galimybės taip savimi didžiuotis.

Vakarais, pavalgęs, Džozajas nusiprausdavo, persirengdavo ir vėl išeidavo į lauką. Senolė, visą dieną praleidusi kieme po guoba, jau vėl sėdėdavo prie savo krosnelės ir įdėmiai klausydavosi, kaip Džozajas į skardinę kriauklę leidžia vandenį. Paskui pasiteiraudavo: „Gal eisi pailsėti, Džozajau?“ Nieko jai neatsakęs, Džozajas iš lėto nusišluostydavo veidą, rankas, juodu abu puikiai žinojo, ko jinai klausia iš tikrųjų. Kada gi baigsis romanas su ta meksikiete? Džozajo plaukai buvo žili, bet kai jis juos susišukuodavo ir išeidavo pro duris, šypsodavosi, ir jo veidas jau neatrodydavo pavargęs arba senas. Kai jis jau būdavo išėjęs, tetulė kažką neaiškiai sumurmėdavo prie viryklės, ant kurios laikydavo dubenį indams plauti, kad vanduo jame neatšaltų. Vandens ant indų ji kliūstelėdavo taip energingai, kad šie griausmingai subarškėdavo. Paskui ji juos sušluostydavo, sukraudavo indaujon ir su trenksmu užverdavo šios duris, tada šiurkščiai nusviesdavo keptuvę ant viryklės. Taip jie visi žinojo, kad ji siunta, ir visą vasarą kas vakarą klausydavosi tų garsų. Senolė niekada nė vienu žodžiu apie tai neužsiminė, Tajo nenutuokė, kada, iš kur ji apie tai sužinojo, o gal išvis jai šitai buvo žinoma nuo pat pradžių. Jie buvo įpratę išeiti iš namų dar prieš Džozają arba iškart po jo. Robertas išeidavo anksčiau, pasinaudodamas dingstim, esą jam reikią sukapoti malkas arba patikrinti, kaip už namo auga obelaitės. Rokio išvis nebūdavo namie, nes jis dažniausiai vakarieniaudavo su savo merginos šeima Paguatėje. Tetulei tai irgi nepatiko, bet Rokis buvo jos numylėtinis, tad ji, nutaisiusi piktą miną, tik tiek ir tepaklausdavo: „Kaip tau patinka gyventi Paguatėje?“

Tajo jau atsistojo eiti, kai išgirdo, kad Džozajo pikapas išvažiavo iš kiemo. Tačiau, jam dar nespėjus išeiti pro duris, tetulė atsisuko, pažvelgė į jį; regis, jai buvo nesvarbu, ar senolė girdi, ką ji sako, ar ne.

— Aš visada džiaugiausi, kad jis liko viengungis, — ištarė ji nuožmiu balsu, — bet dabar viskas rieda į pakalnę. Tai, kaip jis kas vakarą išvažiuoja, man primena mūsų seną šunį Pipirą.

Tas lygiai taip elgdavosi kiekvienąsyk, kai tik kalė įkaisdavo. Visiškai taip pat. Aš stengiuosi įkalbinti jį likti su saviškiais, bet jis manęs neklauso. Ta moteris dabar medžioja visus, kas tik papuola.

Senolė palinksėjo galva ir pasakė:

— Tikra teisybė, taip ir nutiks.

Triumfuodama tetulė atsisėdo ant suolo palei stalą. Čia sulankstydavo, čia išlankstydavo priešais save drėgną pašluostę. Tajo atkreipė dėmesį į tai, kaip, pro langą vis dar smelkiantis blyškioms sutemoms, blausiasi kambarys.

— Prisimeni, kas tam šuniui nutiko? — Ji, regis, kalbėjo jiems abiem, nors Tajo Pipiro niekada nebuvo matęs. Atrodė, kad jos balsas sklinda iš visų to kambario kampų. — Pipiras buvo suvažinėtas greitkelyje, kai vijosi kažkokią įkaitusią kalę.

Tajo prisiminė, kaip buvo tuomet, kai mirė jo motina. Ir tada buvo karštas metas. Tądien, kai jie ją laidojo, vėjas pro namą nešė smėlio šuorus ir ant stogo žvangino atsiknojusius skardos lakštus. Tajo negalėjo pamiršti to garso ir to smėlio, čaižiusio jam veidą, kai stovėjo kapinėse prisiglaudęs prie Džozajo. Galvą laikė žemai nulenkęs ir žiūrėjo į vėjo apnuogintus apskritus akmenukus. Kai jie ėjo iš kapinių, Džozajas laikė jį už rankos. Paskui užkėlė ant priekinės pikapo sėdynės ir padavė nuo Kalėdų likusį saldainį. Paprašė, kad neverktų.

Tajo žinojo, kad šventi žmonės per sausras elgdavosi savotiškai. Žmonės pasakojo, esą jie kopdavo kalnų takais į viršūnes pasižvalgyti į vakarus bei pietvakarius ir ten šaukdavosi lietaus bei perkūno. Nuo viršūnių jie tyrinėjo naktinį dangų, auštant įsiklausydavo į vėją. Nusileidę žemyn gentainiams pranešdavo, kad jau atėjo metas šokiais kviesti lietų. Džozajas niekada per daug Tajo nepasakodavo apie maldas, tik sakė, kad jis pats turįs pajusti jas savyje. Tad tąją paskutinę vasarą prieš karą jis atsikėlė dar prieš aušrą ir bėrąja kumele nujojo į pietus prie upokšnio, tekančio siauru kanjonu. Vanduo sruvo iš tamsiai oranžiško smiltainio to ilgo stalkalnio papėdėje. Tajo palaukė, kol iš už kalnų patekės saulė. Pririšo kumelę kanjono gale prie kadagio ir pėsčias patraukė siauru taku: jam žengiant kanjonu vis gilyn, uolos kaskart labiau jį rėmė iš abiejų pusių. Kai jis priėjo sietuvą, kanjonas jau buvo pilnas šešėlių. Eidamas visąlaik skynė gėles su ilgais saulės spalvos žiedlapiais. Švelniai purtė nuo jų žiedadulkes ir barstė ant vandens paviršiaus, paskui sudėjo tuos žiedus prie sietuvos ir laukė. Girdėjo, kaip iš didelio plyšio uoloje į sietuvą lašas po lašo sunkiasi vanduo. Jam atrodė, kad jis atlieka tai, ką reikia, taip, kaip širdy įsivaizdavo debesų šventikų per sausrą atnašaujamas apeigas. Čionai dulkės ir karštis ėmė mažti, neūžauga žolė ir skurdūs kukurūzai atrodė esantys kažkur labai toli.

Oras dvelkė drėgme ir buvo vėsu net tuomet, kai saulė pakilo gana aukštai ir nušvietė kanjoną. Tamsiai oranžiški smiltainio dariniai tokius, kaip šis, upokšnius priglobė per visą savo pagrindą, kur vėjas ir erozija akmenyje išgraužė siaurus kanjonus. Jie sunkėsi iš žemės gelmių, ir žmonės jais kliovėsi net tuomet, kai dangus buvo tuščias, o vėjai — karšti ir prisodrinti dulkių.

Pirmoji išlindo voro patelė. Ji gėrė iš sietuvos krašto, atsargiai ant pilvo prilaikydama trapius maišelius kiaušinėlių, kad nesušlaptų. Paskui patraukė tuo pačiu keliu atgal, ploname geltoname smėlyje palikdama nežymius kryžmus pėdsakus. Tajo prisiminė pasakojimus apie ją. Ji laukdavo tam tikrose vietose, kad žmonės ateitų paprašyti jos pagalbos. Tik ji viena žinojo, kaip pergudrauti piktąją kalnų dvasią kačiną, įkalinusią lietaus debesis savo burtingų namų šiaurės vakariniame kambaryje. Moteris Vorė paaiškino Vyrui Saulei, kaip iš Lošėjo atsikovoti audros debesis, kad jie vėl būtų laisvi ir atneštų žmonėms lietų bei sniegą. Tajo žinojo, ką baltaodžiai mano apie tuos pasakojimus. Mokykloje gamtos mokytoja paaiškino, kas yra prietarai, ir aukštai pakėlė gamtos vadovėlį, kad mokiniai pamatytų tikrąjį tų aiškinimų šaltinį. Tajo išstudijavo tas knygas ir nebeliko pagrindo tikėti tokiais pasakojimais. Mokslo knygos paaiškino priežastis ir padarinius. Tačiau senolė nuolatos kartodavo: „Senų senovėje, neatmenamais laikais, viskas buvo kitaip: gyvuliai mokėjo kalbėtis su žmonėmis ir nutikdavo daug nepaprastų dalykų“. Tajo vis dėlto neprarado to jausmo, suspausdavusio jam krūtinę, kai senolė ištardavo tuos žodžius, o ji juos ištardavo kiekvieną sykį, kai pasakodavo jiems pasakojimus; jis vis dar jautė, kad tai tiesa, nesvarbu, ko buvo išmokytas mokykloje, — kad senų senovėje viskas iš tikrųjų buvo kitaip, ir žmonės suprato, ką kalba gyvuliai, ir kad kartą Lošėjas įkalino audros debesis savo kalno viršūnėje.

Kai šešėliai nuslinko, o uolos įšilo, iš plyšelių bei nišų uoloje virš sietuvos, iš savo miegaviečių, išlindo varlės. Jos buvo prie upelio augančių samanų spalvos, o jų nugaros — nutaškuotos drėgno smėlio spalvos dėmėmis. Mirksėdamos didžiulėmis akimis pamažėle nuslinko į saulėkaitą. Tajo stebėjo, kaip viena paskui kitą jos įneria į sietuvą, pliumpteli tyliai, gracingai. Perplaukia į saulės nutviekstą kraštą ir ten kiurkso, spoksodamos į Tajo, vis grybšteldamos vieną kitą mažytį vabzdį, kurių aibės knibždėjo šešėlyje bei tvenkinį apaugusioje žolėje. Tajo nusišypsojo. Jos buvo lietaus vaikai. Tajo daug kartų matė, kaip tai nutinka po audros. Išdžiūvusiuose tvenkiniuose bei sausame arroyo smėlyje, lietui dar nesiliovus, jos netikėtai išnirdavo iš žemės, joms prie nugarų dar būdavo prilipę drėgno smėlio. Džozajas sakė, kad jos gali daug metų kiurksoti, užsikasusios sausame smėlyje, laukdamos, kada ir vėl užeis lietus.

Virš sietuvos pažiro sklandyti laumžirgiai. Visokių mėlio atspalvių — purios dangaus žydrynės, tamsios, kone juodomis vaivorykštėmis mirguliuojančios nakties mėlynės, ir kalnų mėlio. Ir apie laumžirgius yra daug pasakojimų. Tajo apsidairė. Kur tik pažvelgsi, regėjo iš pasakojimų sukurtą pasaulį, iš tų senų senovės, neatmenamų laikų pasakojimų, kaip juos vadino senolė. Tai buvo gyvas pasaulis, nuolatos kintantis, judantis, ir, jei žinojai, kur žiūrėti, galėdavai jį pamatyti, kartais beveik nepastebimą, kaip kad žvaigždžių judėjimas danguj.

Kumelė snaudė po medžiu. Kairė užpakalinė sulenkta jos koja rėmėsi priekine kanopos dalimi — taip arkliai daro, kai gauna ilgai stovėti vienoje vietoje. Tajo iš lėto jojo pro sudžiūvusius saulėgrąžų stiebų guotus, likusius iš geresnių laikų, ir kaip tik tuomet išvydo ryškiai žalią kolibrį, mirgantį virš sauso smėlio; jis kilo vis aukštyn, aukštyn, kol iš jo liko tik ryškus taškelis. Paskui išvis pradingo. Bet jis kažką paliko Tajo viduje: jeigu kolibris dar neišskrido iš šito krašto, vadinasi, kažkur vis dar yra gėlių, ir gyvenimas nesustojo.

Kitą dieną Tajo stebėjo, kaip niaukstosi vakarinis horizontas, o dar kitą rytą dangus jau buvo užgultas žemų tamsių lietaus debesų. Į pikapo galą juodu sukrovė kauptukus bei kastuvus ir patraukė į laukus. Kol laukė, išravėjo iš ankštinių pipirų piktžoles ir kastuvais užbėrė žemių ant įdubų kukurūzų gretose, kur grėsė, kad vanduo beregint pradings. Kai liovėsi dirbę ir sėdo užkąsti duonos su tamalėmis, kurias tetulė buvo jiems suvyniojusi, tolumoje išgirdo duslų griaustinio dundesį, atsklindantį nuo Tse-pi’na’os, nuo Teiloro kalno pusės. Vėjas pakilo nuo vakarų, jis kvepėjo vėsa, kaip drėgnas molis. Kaip tik tada Tajo ir išvydo lietų. Sūkuriuodamas iš audros debesų jis audė pilkus voratinklius ir raizgė juos aplink kalno papėdes. Juodu nuėjo prie kitų žmonių, kurių laukai plytėjo prie pagrindinio griovio, — niekas negrįžo dirbti po pietų. Visi slampinėjo, šypsodamiesi, pokštaudami, ir laukė, nenuleisdami akių nuo virš galvos susitelkusių debesų. Kai pirmi dideli lietaus lašai garsiai ištiško ant kukurūzų lapų, Džozajas pamojo Tajo, kad drauge su juo eitų į pikapą. Lietus plakė kabinos stogą, dusliai, tolygiai. Džozajas kažką užrašė į mažą spirale surištą bloknotėlį, kurį nešiojosi marškinių kišenėje, tada išplėšė mėlynai suliniuotą lapelį ir rūpestingai jį sulankstė.

— Gal galėtum nuvežti jai šitą raštelį? Buvau žadėjęs atvažiuoti šiandien po pietų ir nuvežti ją į Grantsą, bet dabar, lietui užėjus, nebeturėsiu kada.

Tajo linktelėjo galva. Girdėjo, kaip daužosi širdis, pašėlusiai kvėpavo, kažkas virpėjo jo viduriuose.

Ji visą vasarą nenuleido nuo jo akių, stebeilydavo kiekvienąsyk, kai jis su Džozaju atvykdavo į Kuberą. Sėdėdavo supamajame vytelių krėsle virš baro įrengtos verandos laiptų šešėlyje ir žiūrėdavo žemyn į jį. Nenuleisdavo nuo jo akių, kol Džozajas viduje pirkdavo alaus pakuotę. Tajo stengėsi išvengti jos žvilgsnio, tačiau ji buvo kantri moteris. Žiūrėjo į jį atkakliai, iš lėto supdamasi krėsle, laukdama, kada jis žvilgtels į ją iš pasalų. Šypsojosi jam, kol Džozajas kopė laiptais. Paskui šyptelėjo Džozajui ir pasakė: „Turi gražų sūnėną, Chosėo“, atsistojo ir nusekė paskui jį vidun.

Tajo rankos slydinėjo ant mašinos vairo, jam atrodė, kad kiekvienas kelio posūkis lėtina kelionę ir kad jis niekada neprivažiuos tos vietos. Saulė jau buvo pasislėpusi už debesų, ir Tajo nebesuvokė, kokios spalvos ta žemė. Artėdamas prie tikslo išsigando, kad jos ten neras. Perjungė antrą pavarą, kai važiavo per tiltelį iš metalinių vamzdžių, saugantį, kad gyvuliai neįsibrautų į kapines. Priartėjo jau pakankamai, kad pajustų baimę, tad visąlaik mintyse kartojo tik vežąs raštelį, ir, šiaip ar taip, jos gali ten nebūti. Į priekinį automobilio stiklą tolydžio tėkšdavosi lietaus lašai, lyg būtų stačia galva puolantys skraidantys vabzdžiai. Jam užėjo noras pasukti mašiną atgal. Pakėlė koją nuo akseleratoriaus pedalo ir apsidairė, kur galėtų apsisukti, bet kelias buvo siauras ir grioviai jo abiejose pusėse buvo patižę nuo nuotakų. Priešais save išvydo didžiulę tuopą.

Lietus barbeno į surūdijusį skardos stogą, iš lietvamzdžio plūdo vanduo ir taškė verandos turėklus. Tajo lėtai kopė įvijais laiptais, uosdamas drėgną plaušamolio tinką, klausydamasis, kaip lietus teška į vaškingus žalius greta verandos augančios tuopos lapus. Iš senos brūkšinčios „Viktrolos“ sklido gitaros ir trimitų garsai, kažkoks vyriškis dainavo liūdną ispanišką dainą: „Y volvere“ buvo vieninteliai jos žodžiai, kuriuos Tajo suprato. Sustojo prie moskitų tinklelio durų ir, žiūrėdamas į Džozajo raštelį, pabeldė. Raštelį laikė atsargiai, nes delnai buvo suprakaitavę, ir jis nenorėjo sutepti to, kas buvo parašyta. Laukdamas nusivalė rankas į „Levi’s“ džinsus. Niekas prie durų nepriėjo, bet muzika grojo garsiai. Tajo dar kartą pabeldė į tinklines duris, šįkart taip smarkiai, kad jos atsimušė į staktą. Sunkiai kvėpuodamas laukė ir juto, kaip it lietus jo šonkauliais žliaugia prakaitas. Nusprendė pakišti raštelį po tinklinėmis durimis: ji ras jį. Jau lenkėsi to padaryti, kai ji atėjo. Užuodė ją anksčiau negu pamatė: tie kvepalai jam priminė nuo medžių svyrančių dramblio kaulo spalvos vikmedžio žiedų kvapą pavasarį. Išsprūdęs pro tinklelį, jos kvapas tvyrojo ant audros sukeltų oro gūsių. Kambario gale durų angą dengė ilga balta užuolaida, jai einant, ji išsigaubė. Tajo žvelgė į ją pro pasmukusį moskitų tinklelį, kurio viduryje buvo įspraustas purus vatos gumulas musėms atbaidyti. Pamatė jos pėdas, atviras mėlyno atlaso šlepetes bei lakuotus nagus. Kimono buvo iš mėlyno atlaso, standžiai prigludęs, išryškinantis jos šlaunis ir pilvą. Tajo skubiai atsitiesė ir pajuto, kaip jam įkaito veidas. Padavė jai raštelį. Ji nusišypsojo, bet į raštelį nepažvelgė. Žiūrėjo į jį.

— Užeik, — pakvietė. Mostelėjo į mėlyną krėslą, tamsios medinės jo kojos buvo išskaptuotos kaip erelio letenos. Kambarys kvepėjo šlynu, kuriuo vietiniai baltindavo sienas. Jame buvo vėsu. Užuolaida jo gale kilstelėjo nuo oro gūsio, plūstelėjusio pro langą ar už jo esančias duris. Muzika irgi sklido iš už užuolaidos, tos dainos buvo švelnios, lėtos, bet be balsų. Lauke it milžiniški akmenys, atskilę nuo aukštų uolų ir virstantys į siaurus kanjonus, trankėsi perkūnas. Kartais kambarys suvirpėdavo ir subarškėdavo langų stiklai. Kol ji skaitė raštelį, Tajo nenuleido nuo jos akių, spėliodamas, ką gi ji slepianti už tos užuolaidos. Jautė kažką ten esant, ko negalėjo paaiškinti, kažką iš jos gyvenimo. Kambarys tvinkčiojo kažkokiu jausmu, jausmu, kuris drauge su muzika bei vėjeliu plūdo nuo tos užuolaidos, jausmu, nuspalvintu tomis jo sienas apkraštavusiomis tapytomis mėlynomis gėlėmis. Tajo juto tą jausmą esant visur, netgi tose mėlynose lovą aptempusiose paklodėse. Kažkur, kitame kambaryje, girdėjo iš lėto, aiškiai tiksint laikrodį, sakytum tame garse būtų pasiklydę metai, amžiai. Lietus kaskart garsiau daužėsi į skardos stogą, paskui ji pakėlė akis nuo raštelio, nužvelgė moskitų tinklelį ir tuopą kieme, lietaus čaižomus jos lapus. Kimono truputį prasiskleidė ties jos kaklu ir Tajo pamatė šviesiai rudą jos odą. Ilgi tamsiai rudi plaukai buvo kiek senamadiškai ilgomis garbanomis sukelti aukštyn. Tada ji nepasirodė jam nei sena, nei jauna, buvo kaip tas lietus ir vėjas, amžius išvis neturėjo su ja jokio ryšio. Ji pasitraukė nuo lovos krašto ir sučiupo moskitų tinklelio duris. Uždarė jas ir užstūmė velkę. Muzika nuščiuvo, buvo girdėti tik audra.

Tajo tai sapnavo ir vėl: vis skendo ir ridenosi su šlaunis bei kulkšnis apsivijusiomis šviesiai mėlynomis paklodėmis ir su tuo drėgnu lietaus bei jų abiejų prakaito kvapo jauduliu. Norėjo šitaip gulėti amžinai.

Ji kažką šnabždėjo ispaniškai ir švelniai jį lietė, braukdama iš pradžių per nugarą, kaklą, paskui lūpomis brūžuodama ausį ir kaklą. Prisispaudė jam prie krūtinės, pilvo, ir jis susigūžė taip stipriai, kad pajuto, kokios šiltos ir švelnios jos kojos, pilvas. Jos išleidžiami garsai buvo švelnūs, o lauke garsiai trankėsi audra. Jis girdėjo, kaip į stogą barbena lietus ir kaip vėjyje įsitempia senoji tuopa. Negalėjo atplėšti lūpų jai nuo veido, paskui iš lėto prasimerkė: ji šypsojosi. Pajuto, kad ji virpa, ir, prisitraukęs ją arčiau, suprato, kad virpa ir pats. Kažin kas standžiai rangėsi. Ji pradėjo skubriau kvėpuoti ir jis įtaikė į jos ritmą. Tada ji slystelėjo po juo — taip po varteliais pralenda katė. Judėjo po juo, judesių ritmas miešėsi su gegnes purtančio vėjo ir į medžio lapus barbenančio lietaus garsais. Jis jau buvo kažkur paklydęs, labai giliai nugrimzdęs nuo savo kūno ir sąmonės paviršiaus, plaukė tolyn nuo viso prieš šią akimirką gyvento gyvenimo.

Sėdėdama ant lovos, susisupusi į paklodes ji žiūrėjo, kaip jis velkasi drabužius.

— Aš jau seniai tave stebiu, — pasakė. — Mačiau, kokios spalvos tavo akys.

Tajo į ją nežiūrėjo.

— Meksikietiškos akys, — pasakė. — Vaikai mane taip erzindavo.

Lietaus barbenimas į stogą nuslopo, griaustinis nutolo ir traukėsi į rytus. Tajo atšovė sklendę, atvėrė duris, žiūrėjo, kaip iš lietvamzdžio per ilgos verandos kraštą žliaugia lietaus vanduo.

— Aš visada norėjau, kad mano akys būtų tamsios, kaip kitų. Kai žmonės į mane žiūri, prisimena, kas nutiko. Mano motiną. — Jam sugniaužė gerklę. Jis niekada nebuvo su niekuo apie tai kalbėjęs.

Ji lėtai palingavo galva.

— Jie bijo, Tajo. Jaučia, kad kažkas vyksta, mato, kad kažkas vyksta aplink juos, ir tai jiems kelia baimę. Indėnai, meksikiečiai, baltaodžiai — didžioji žmonių dalis bijo pasikeitimų. Jie mano, jei jų vaikų odos spalva, akių spalva — tokia pati kaip jų, vadinasi, niekas nesikeičia. — Ji tyliai nusijuokė. — Jie — kvailiai. Jie smerkia mus, tuos, kurie kitaip atrodome. Taip jiems nereikia galvoti, kas gi nutiko jų pačių viduj.

Ji įdėmiai žvelgė į jį, jam pasidarė nejauku. Žengė į tarpdurį, šnerves užplūdo drėgnos žemės kvapas. Viena ranka jau laikė moskitų tinklelio duris, pasirengęs išeiti.

— Tau nėra būtina suprasti, kas dedasi. Bet prisimink šią dieną. Vėliau ją atpažinsi. Dabar tu — jos dalis. — Ji pakėlė akis į stogą prilaikančias pušines sijas. Pasuko galvą ir jam nusišypsojo. — Ak, Tajo, — ištarė švelniai, ir jis pajuto esąs jai labai brangus.

— Sudie, — atsisveikino. Pastūmė tinklines duris ir išėjo į vėsią drėgmę.

— Sudie, Tajo. Ačiū, kad atnešei raštelį.

Jis paliko Harlį, abiem rankom spaudžiantį „Coors“ butelį, besikalbantį su savimi pačiu. Ir pėsčias nužingsniavo vakarų pusėn. Matė Teiloro kalno viršūnes, aukštai iškilusias virš visko, aukštai virš slėnio. Nuo aukštų jo viršūnių jau nutirpo plonytis sniego sluoksnis ir šventasis kalnas buvo dulkėmis apneštos sausai mėlynos spalvos. Batų padais jis jautė svilinančią žemę, atsimušdamos į grindinį, aplink jį šokčiojo ir vertė svirduliuoti mirgančios karščio bangos, tarsi jis būtų žengęs per stiprų vėją. Tą sunkią karščio paklodę ribino jį lenkiantys pikapai bei automobiliai, bet ir tas judantis oras buvo ne ką vėsesnis.

Senas meksikietis jam atnešė dubenį menudo6. Juodu buvo vieni toje kavinukėje. Tajo žvilgsnis per siaurą virtuvę nuklydo prie užpakalinių durų — jos buvo atviros, paremtos kėde, kad įeitų vėsaus oro, o karštas išeitų pro priekines, irgi atviras, duris. Ant abiejų tinklinių durų tupėjo musės ir trynėsi kojeles, laukdamos, kada gi pasiseks įskrist vidun. Senukas sėdėjo ant taburetės prie priekinių durų, dešine ranka laikė raudonos gumos musmušį ir jas stebėjo. Retkarčiais pakeldavo akis į žemas tinkuotas lubas, nuo kurių lyg kokios vakarėlio girliandos buvo nukarę koks pustuzinis žvilgančių geltonų lipnių musgaudžių. Visi jie buvo aplipę negyvomis musėmis, viena kita dar dėjo šiokių tokių pastangų išsilaisvinti. Tajo sumokėjo senukui ir išėjo lauk, tinklines duris pastūmęs tik tiek, kad prasmuktų, paskui skubiai jas vėl uždarė, kad neįleistų vidun musių. Saulė jau buvo nuslinkusi už kalnų į pietvakarius nuo „Makarčių“, ir, lydimas ilgų šešėlių, krintančių už nugaros, jis nužingsniavo į barą parsivesti Harlio. Prisiminė tuos laikus, kai buvo dar visai paauglys ir tvatijo muses virtuvėje žilvičio rykšte, nes būdavo smagu tai daryti, — anaiptol ne toks rimtas užsiėmimas, koks jis buvo šitam senam meksikiečiui. Kartą Džozajas įėjo vidun ir paklausė Tajo, ką jis darąs, o Tajo išdidžiai parodė negyvų musių krūvelę ant virtuvės grindų. Džozajas pažiūrėjo į jas ir palingavo galva.

— Bet juk mokytoja mums sakė. Ji sakė, kad jos blogos ir nešioja ligas.

— Na, mokyklos aš nelankiau ir nieko apie tai nežinau, bet, supranti, senų senovėje, neatmenamais laikais, genties motina supyko ant gentainių dėl jų elgesio. Jai buvo nė motais, kas jiems nutiks ir ar jie mirs iš bado. Gyvuliai išgaišo, augalai išnyko ir ilgą laiką neiškrito nė lašo lietaus. Tada juk ne kas kitas, o žalioji musė atskrido pas ją atsiprašyti gentainių vardu. Nuo to laiko gentainiai liko dėkingi musei už tai, ką ji mums padarė.

Tajo paleido iš rankų žilvičio rykštę. Ir įsispitrijo į ją sau po kojomis.

— Kas dabar bus? — paklausė netekęs žado.

— Manau, viskas bus gerai, — nuramino jį Džozajas, bato galu išsklaidęs negyvų musių krūvelę. — Čia nėra nė vienos žaliosios musės — tik jos pusseserės. Žmonės daro klaidų. Musės tai žino. Kaip tik todėl žalioji musė iš pradžių ir pasirodė. Norėjo padėti suklydusiems žmonėms. — Džozajas prisitraukė berniuką arčiau savęs. — Kitąsyk tiesiog prisimink šitą pasakojimą.

Vis dėlto džiunglėse jis negalėjo pakęsti musių, ropinėjusių Rokio lavonu: jos varė jį pasiutin. Jis keikė lipnias jų kojeles ir drėgnas burnas, o kai pavykdavo kokią sugauti, sutraiškydavo tarp delnų.

Harlio tenai jau nebebuvo. Meksikietis barmenas jau buvo išėjęs namo, dabar už prekystalio stovėjo baltaodis baro savininkas ir skuduru šluostė butelius. Tajo stabtelėjo tarpduryje, apsidairė po vidų, nužiūrėjo tuščius staliukus išsukaliotomis skirtingo aukščio kojomis. Kažkas jau buvo iššlavęs grindis: alaus buteliai bei cigarečių nuorūkos gulėjo sustumtos į aukštą krūvą salės viduryje, o greta į kėdės atkaltę atremtos stovėjo šluotos. Tasai sudvisęs baro oras išginė jį lauk — užgesintų cigarečių bei išlaistyto alaus dvokas. Tajo stovėjo lauke veidu į pietus, bet visi jo jausmai krypo į šiaurės rytus jam už nugaros, Kubero pusėn. Jis atsigręžė. Už to baro, geltono smiltainio atodanga driekėsi palei platų arroyo. Jam reikėjo tik eiti juo neiškrypstant iš kelio. Kubero link jis patraukė sutemoms jau nusileidus, kartkartėmis žvilgteldamas į kalną, kurio viršūnes jau gaubė saulėlydis. Buvo šilta. Greitkelyje matė į rytus ir į vakarus judančias priekines bei užpakalines mašinų šviesas, tačiau jautėsi vienišas, sakytum tas pasaulis būtų buvęs jam labai tolimas. Tame gamtos sukurtame žvyrkelyje — jokių mašinų, tylų tyliausia, tik tarp uolų svirpė žiogai ir pro veidą prazvimbdavo vienas kitas vakaro vabzdys; tolumoje lojo šunys. Kubero parduotuvė buvo uždaryta, ant benzino kolonėlių kabojo spynos. Tajo užuodė kažkur vakarienei verdant aitriąsias paprikas. Kelias, vedantis pro parduotuvę, — tuščias, išskyrus vieną seną karvę su palei snukį kabančiu nulaužtu ragu. Jam nereikėjo atsigręžti, kad pamatytų saulėlydį.

Jo spalvų atšvaitai ryškiai nuauksino, paskui užliejo tamsiu raudoniu smiltainio uolas. Jis sėdėjo ant ilgos verandos laiptelių ir ilgai spitrijo į plaušamolio sienas. Nuo daugybės lietingų ir vėjuotų metų tinkas sudūlėjo, atidengė pilkų, stačiakampio pavidalą jau beprarandančių plaušamolio plytų simetriją, dabar įgaunančią minkštesnius stalkalnių ir kalnų kontūrus.

Tajo prisiminė, kaip va šitaip ant tų laiptelių sėdėjo su Rokiu, kol Džozajas nuėjo į Lalo barą nusipirkti šalto alaus, o jiems — saldaus gazuoto vandens. Per karą Lalas išėjo į pensiją. Pardavė alkoholio licenciją ir uždarė barą. Tačiau tas baras pasikeitė labai nežymiai. Sraigtiniai laiptai liko kur buvę, tos ilgos verandos gale. Išskaptuoti iš storų ąžuolo lentų, jie lyg stuburo slanksteliai įvijai sukosi aplink masyvų vidurinį rąstą, prilaikomi storų medinių kaiščių, kad neišnirtų. Rankos, metų metais slenkančios jų turėklais, bei laiptus brūžinančios kojos taip nugludino medį, kad jis tapo glotnus it kaulas ir papilkėjo. Didžioji tuopa jau gyveno paskutines dienas. Storos šakos per vidurį buvo lūžios ir baltos. Viena dar gyva trynėsi į verandos turėklus laiptų viršuj. Tajo uodė vaškingus tamsiai žalius lapus, prisiminė, kaip kopdavo į dideles palei upę augančias tuopas ir raškydavo sunkiai nusvirusias uogų kekes, kurios per vasarą užaugdavo ant moteriškos giminės medžių. Parnešdavo namo glėbius ankščių su žirnio didumo sėklomis, jos atsiverdavo, išleisdamos purios vatos gumulus. Sutrintų lapų kvapas tais laikais taip jaudindavo todėl, kad tuopų uogos buvo amunicija

kaunantis su kitais kaimo berniūkščiais: jie susikišdavo marškinius į džinsus ir vidun prisikimšdavo tiek tuopų uogų, kad išsipūsdavo pilvai. Paskui bėgdavo juokdamiesi, svaidydamiesi saujomis žalių uogų.

Ir šiandien, kaip ir visados, tuopos jam žadino artumo jausmą. Jos visą laiką buvo čia, neatskiriamos nuo žmonių, bet reiškė kur kas daugiau nei vien tik vasaros pavėsį. Prabėgus šimtmečiams, kai tie didžiuliai medžiai galop pasendavo, sudžiūdavo, iš kaimų ateidavo kačinų drožėjai pasirinkti tokių, kuriuos galėdavo supjaustyti į gabalus ir drožti iš jų minkštos medienos mažytes skulptūrėles.

Tajo atsisėdo viršutinėje verandoje, atsikolė į plaušamolio sieną ir užsimerkė. Žiogų, vėjo ir tuopų pasaulyje jis vėl beveik atgijo — jis buvo matomas. Žalios negyvų veidų bangos ir mirštančiųjų riksmai, aidėję galvoje, liko tūnoti po žeme. Negalia pasitraukė šešėlin už nugaros, liko kažkuo, ką jis sau už peties regėjo tik akies kampučiu.

Čia buvo gera. Jis tvirčiau atsirėmė į sieną, pajuto ją visu stuburu. Pakėlė nukritusio tinko gabalą ir juo sau ant plaštakų išvedžiojo baltus ruožus: taip kartais per ceremonijas darydavo šokėjai, tik jie tai darydavo ne tinku, bet šlynu. Dulkių trynimas į rankas buvo toksai raminantis, Tajo kruopščiai įtrynė jas į savo šviesiai rudą odą, tos ryškiai baltos gipso dulkės pasklido dėmėmis, ir Tajo tapo aišku, kodėl šokėjai taip darydavo: šitai juos susiedavo su žeme.

Tada jis aiškiai suvokė kur esąs. Po ano karto daugiau nebuvo su ja susitikęs. Visą vasarą jie buvo labai užsiėmę, o rugsėjo pradžioje juodu su Rokiu užsiverbavo į kariuomenę ir išvyko. Žmonės kalbėjo, kad ji išvyko po Džozajo laidotuvių, o kur nuvyko, — niekas nežinojo, žinojo tik, kad nešina lagaminu išėjo į plentą.

Tinklinės durys buvo atlapos ir apvaliu didžiuliu akmeniu priremtos prie pastato krašto. Pasukęs durų rankenos bumbulą iš briaunoto stiklo, pamanė, kad jos bus užrakintos, tačiau jos atsidarė. Kambarys buvo tuščias. Jo žingsniai viduje aidėjo nelyginant smiltainio oloje kalnuose. Grindys buvo nuklotos plonu rudų dulkių sluoksniu, jų buvo prisikaupę po durimis, tarp sienų ir tarp lango rėmo. Jos debesėliu sukilo jam aplink kojas.

Baltos užuolaidos jau nebebuvo, ir pro durų angą jis pamatė mažą galinį kambarėlį. Viskas, ko tenai būta, — muzikos, skersvėjų, taip duskinusių užuolaidą anądien, buvo pradingę. Tajo pasidairė kokių nors būtų dalykų pėdsakų, tačiau išvydo tik skylę, žiojinčią lubose ten, kur kitados buvo viryklės vamzdis.

Stovėjo, gaubiamas blausios pilkos šviesos, stebėjo, kaip tarp jo ir pliko kambario tirštėja tamsa. Giliai įtraukė oro, mėgindamas užuosti žydinčio vikmedžio kvepalų pėdsaką, tačiau užuodė vien tik šlyną, tokį pat amžiną kaip ir tos uolos, iš kurių jis atsirado. Į Kazą Blanką Tajo grįžo pėsčias, klausydamasis žiogų, lyg žvaigždės išsibarsčiusių aplinkui, svirpimo. Senomis kopėčiomis užkopė į daržinės palėpę už Harlio senelio namo. Naktis buvo šilta, Tajo atsigulė į seną šieną ir išmiegojo visą naktį be sapnų.

Musė pradėjo čiulpti

ten, kur saldu, todėl

Kolibris gavo liepti, kad

ji palauktų:

„Palauk, kol susitiksim mūsų motiną“.

Jie ją surado.

Jie dovanojo jai geltonų ir mėlynų žiedadulkių,

jie dovanojo jai turkio karoliukų,

jie dovanojo jai maldos lazdelių.

„Įtariu, kad kažko norite“, — pasakė ji.

„Taip, mes norim maisto ir audros debesų.“

„Pirmiausia liepkite senajam Grifui iškuopti

jūsų miestą,

tada gal vėl pasiųsiu jums

maisto ir lietaus“

Musė su Kolibriu

išskrido atgalios.

Miestiečiams jie pasakė,

kad Grifas turi iškuopti

miestą.

— Aš jau geriau jaučiuosi, — pasakė Tajo. — Jau kuris laikas. Galiu padėti jums. — Pripylė Robertui puodelį kavos ir nunešė prie stalo; kai statė jį, jam drebėjo rankos. Robertas nieko neatsakė. Iš lėto, tyliai maišė puodelyje cukrų, lyg būtų rengęsis kažką sakyti. Gal tie šešėliai jam už nugaros, akių kampučiuose niekada neišnyks, o naktį — tie sapnai ir tie balsai. Gal niekas negali jam padėti. Robertas pakėlė į jį akis.

— Anądien buvo užsukęs senasis Ku’ooshas. Pasakė senolei, ką kai kurie senoliai mano. Jie mano, kad tau reikia skubios pagalbos.

— Bet man jau seniai nebuvo nieko nutikę, nuo tos istorijos su Imou.

— Žinau, tačiau yra dar ir kitų dalykų.

— Ak. — Tajo suprato. Kitų dalykų buvo. — Bet juk ne aš vienas, Robertai. Kitiems vaikinams irgi nekas. Ta ceremonija jiems nepadėjo.

Robertas neatsakė. Jo veidas buvo ramus. Valandėlę Tajo nesuvokė, pyktį ar liūdesį įžvelgė jo akyse. Lėtai pakilo nuo stalo: juto visiškai išsekus jėgas.

— Aš nueisiu, — pasakė tyliai, — padarysiu, ką būsiu lieptas.

Vėl grįžo senieji pojūčiai. Tajo norėjo ištirpti ore, dar netapęs toks plokščias, kokia atrodė jo paties ranka, plokščias it piešinys smėlyje, kuris nei kalba, nei juda, laukdamas, kol palei pat žemę atsūkuriuos vėjas ir nupūs šalin jo linijas. Tajo girdėjo, ką pasakytų tetulė, regėjo jos griežtą veidą ir kaip ji, išgirdusi, kas buvo kalbama apie jį kaime, sukando žandikaulius. Jis leisis jų nuvedamas — kad ir ko jie norėtų, nes jie buvo teisūs. Jie visad buvo teisūs jo atžvilgiu.

„Ta kelionė mane nuvargino. Bet aš prisimenu, kaip mes važiavome pro Galapą. Mačiau navahus suplyšusiomis senomis striukėmis stovinčius priešais barus. Ten buvo ir zunių, ir hopių, net lagūniečių. Visi sudribę ramstė purvinas barų palei 66-ąjį greitkelį sienas, jų akys buvo įbestos į žemę, lyg jie būtų pamiršę saulę danguje; o gal taip jie svajojo apie vyną, taip jo ieškojo šaligatvio purve. Tokie ir mes, pamaniau pats sau. Kaip tie žmonės, susigūžę priešais barus kaip sustingusios, prie sienų prilipusios musės. “

Jie pastatė savo pikapą prie bendrovės „Trailways“ autobusų stotelės ir nužingsniavo geležinkelio bėgiais. Buvo dar ankstus rytas, ir aplinkui sandėlius bei pastatus driekėsi ilgi šešėliai. Gatvės — tuščios, ir Tajo žinojo, ką jie išvys šeštadienio rytą Galape. Naudotų prekių parduotuvės tarpduryje pamatė pėdas: pro skyles puskojinėse kyšojo pirštai. Kažkas per naktį išsipagiriojo, tačiau liko be batų, nes kažkas kitas juos nutraukė, kad iškeistų į butelį pigaus vyno. Vaikinas buvo įsirėmęs galva į duris; rudas jo veidas buvo ramus, jis garsiai knarkė. Tajo nusišypsojo. Toks tad buvo tas Galapas, įdomus, netgi smagus, jeigu pro jį tik pravažiuoji, kaip baltaodžiai turistai, traukiantys 66-uoju greitkeliu ir trumpam sustojantys paspoksoti į suvenyrus. Bet jeigu tu esi indėnas, atvykai čia atlikti savo reikalų ir dingti, niekad nepasilik tame mieste sutemus. Taip įspėdavo senieji zuniai, hopiai ir navahai, kalbėdami apie Galapą. Visų saugiausia buvo vengti tų netikusių vietų sutemus.

Geriausiai juos pamatydavai vos išaušus, nes saulei patekėjus jie slėpdavosi arba miegodavo senos skardos, kartono ar lentgalių pašiūrėse. Tos pašiūrės buvo išsibarsčiusios palei upės krantus. Kai kurios jų kėpsojo plačiame arroyo, kurį paliko per Galapą plūsdami vandens srautai, dar kitos glaudėsi upės krantus apaugusiose eglūnų bei gluosnių giraitėse. Du tris kartus metuose paupyje apsilankydavo policija ir socialinės tarnybos, suimdavo tuos vyrus bei moteris už valkatavimą, girtavimą viešose vietose, o vaikus nugabendavo į nakvynės namus. Šiaip ar taip, jie glaudėsi šiaurinėje miesto dalyje, Mažojoje Afrikoje, kur gyveno juodaodžiai, meksikiečiai ir indėnai, vieninteliai baltieji čia buvo slavai krautuvių savininkai. Tvarkdariai ten apsilankydavo per Galapo indėnų festivalį, prieš į miestą atvykstant turistams. Vilkdami žmones į policijos automobilius jie postringaudavo apie sanitarines sąlygas ir saugumą. Liepą ir rugpjūtį staigiai užeinančios liūtys esą galėjo užtvindyti arroyo ir nusinešti tas pašiūres.

Jie gimė Galape. Jie buvo šviesiaplaukiai, šviesiaakiai, tankiais kaltūnais, storomis lūpomis — vaikai, kuriuos jų motinos gėdijosi siųsti namo, kad juos augintų jų šeimos. Kurie nenumirė, augo prie upės ir matydavo, kaip saulei nusileidus jų motinos išeidavo. Jie išmoko įsiklausyti į tamsą, į žingsnius bei garsų juoką, į balsus ir pilstomo vyno kliuksėjimą, jie išmoko pajusti, kada jų motinos grįžta su vyru. Išmoko atsistoti atokiau ir patykoti: gal ji numes jiems maisto, kad jie nueitų šalin pavalgyti ir pro skylutes surūdijusioje skardoje nebespoksotų į vyriškį, kuris, sagstydamasis kelnes, laisto ant savęs vyną.

Jie patys susirasdavo, kur permiegoti, nes tie atėję vyrai išbūdavo iki aušros. Dar neišmokę vaikščioti, jie jau išmokdavo išvengti kumščių, spyrių.

Pabudusi vidurdienį ji pašaukdavo vaiką, kad tas atneštų vandens. Plastmasinis kibirėlis nuo taukų jau buvo kone tuščias, vanduo atrodė surūdijęs. Jis luktelėjo, kol ji atšliaužė prie angos. Stebėjo, kaip geriant jos gerklė čia kilo, čia leidosi, pamėgino užmesti akį vidun, patikrinti, ar ji atnešė maisto, bet saulė jau buvo pakilusi aukštai, ir pašiūrės vidų gaubė šešėlis. Kai kibiras ištuštėjo, motina jį numetė ir vėlei nušliaužė vidun. „Mam!“ — šūktelėjo jai vaikas, nes buvo alkanas ir iš ryto nerado nieko valgomo. Moteriškė rausvais plaukais, toji, kuri jį pamaitindavo, pradingo. Jos pašiūrė jau buvo nuversta ir po gabalėlį išnešiota kitų arroyo gyventojų. Vaikas apšmižinėjo visas šiukšliadėžes gatvelėse už tų namų, bet vyresni vaikai jau buvo jas apieškoję. Jis nusisuko nuo pašiūrės, pakėlė akis į tiltu važiuojančius automobilius. Kartą buvo užšliaužęs ant to tilto, atsistojo, pažvelgė žemyn į pašiūrę, tada apsidairė ir pažvelgė į gatvę, ten, kur ji kirto geležinkelio bėgius, jis matė netgi miesto centrą. Kai dar buvo visai mažas, ji buvo ten jį nusivedusi. Prisiminė skaisčią saulę, karštį, visus automobilių ir gaminamo maisto kvapus, triukšmą ir žmones. Prisiminė pastato vidų, tamsą, vėsą ir muziką. Gulėjo kniūbsčias, įrėmęs smakrą į medines grindis, žvelgė į kojas, batus po stalais, į grindimis judančias kojas, vienos judėdavo lėtai, kitos klupdavo. Apieškojęs grindis rado plastikinį baro šiaudelį, paskui žaidė su susirinktų nuorūkų krūvele. Kai rasdavo prie stalo apačios prilipusį kramtomosios gumos gniutulėlį, įsikišdavo jį į burną ir stengdavosi palaikyti, bet visados prarydavo. Kada pirmąsyk suprato, kad apsivems, jeigu užvalgys cigarečių, neprisiminė. Žaisdavo po stalais kiauras valandas, tylus, laukiantis, kad kas numes maišelį nuo bulvių traškučių ar pakramtytą gumą. Sužinojo apie monetas ir jų ieškodavo, o radęs įsikišdavo į burną. Anksčiau juodu gyveno kitur, ten, kur buvo daug maisto. Jis svajojo apie tą būtą vietą, apie raudoną antklodę, kuri buvo šilta, judėjo ritmiškai, tarsi kvėpavimas.

Jis priprato prie to, kad ji iš baro išeidavo su vyrais, kam nors padavusi dolerį, kad nupirktų berniukui maisto, kol jos nebus. Pavalgęs jis po stalais užmigdavo ir laukdavo jos grįžtant. Kai ji negrįžo pirmą kartą, jį rado grindų šlavėjas. Jis neverkė, kai tas vyriškis jį pabudino, neverkė, kai atėjo policininkai ir stengėsi išgauti jo vardą. Spaudė delne paskutinę duonos kriaukšlelę ir gūžėsi kampe; kai jie jo siektelėjo, užsimerkė. Daug laiko praėjo, kol ji atėjo jo pasiimti. Kvepėjo taip maloniai, kai nešėsi jį ant rankų ir švelniai kalbėjo. Bet paskutinį kartą jis prisiminė baltas sienas ir eiles vaikiškų lovelių. Stovėdamas lovelėje, įrėmęs smakrą į viršutinį jos skersinį, jis ilgai verkė. Kandžiojo tą skersinį taip, kad nusilupo dažas, ir verkė verkė, bet galiausiai susidomėjo tuo, kaip nuo metalo lupasi dažas ir limpa jam prie dantų.

Kai ji atėjo jo pasiimti, kvepėjo jau nebe taip. Kvepėjo kaip to lovelių pilno kambario grindys, o ilgi jos plaukai buvo nukirpti. Bet ji sugrįžo jo pasiimti ir tvirtai spaudė prie savęs.

Po to jie apsigyveno arroyo. Toji moteris rausvais plaukais padėjo jiems iš sąvartyno paupiu atvilkti lakštus senos išsiklaipiusios stogo skardos iki tos vietos, kur riogsojo kitos pašiūrės: jos buvo matomos nuo tilto. Jie įrėmė skardą į trupų pilką arroyo kraštą. Motina iš upės vagos išrideno didžiules plytas ir užspaudė jomis tą skardą, kad nenuvirstų. Tuomet jau buvo šalta ir, saulei nusileidus, jie iš dėžių atplaišų, pasirinktų gatvelėse, ir žilvičių bei eglūnų šakų, nusilaužtų prie upės, susikurdavo laužiukus. Žilvičiai ir eglūnai jau buvo beveik pliki, išskyrus šakas virš galvos, kurių žmogaus ranka nepasiekė. Kartą vyriškis atsinešė kirvį nulūžusią rankena, ir girtuokliai, gyvenę tame arroyo, juokdamiesi ir leisdami per rankas butelį, kai perduodavo vienas kitam kirvį, eglūnus ir žilvičius iškirto. Paliko tik tuos medžius, kuriais žmonės naudojosi. Ten tvyrojo stiprus dilgus kvapas. Jis išmoko apeiti mėšlą, o žiemą, kai šis sušaldavo, juo žaisdavo — mėtydavo žilvičio rykštele. Su tais kitais vaikais nežaisdavo, pabėgdavo nuo jų, kai tik jie prisiartindavo. Jie buvo vaikai moters, gyvenusios po tiltu, tarp žemų skardos sienų, saugančių nuo vakarų vėjo. Tą žiemą jis išgirdo keistą verksmą, kuris sklido iš po tilto, ir pamatė, kad tie vaikai, sustoję prie žemų pašiūrės sienų, kažką stebi. Kitą dieną buvo ramu, ir toji moteriškė nuo tilto tolyn į šiaurę, kalnų link, nunešė kruvinų skarmalų ryšelį. Vėliau jis nusekė taku, kuriuo ji ėjo, palei arroyo, rytų link, paskui į šiaurę, kur jis vingiavo į blyškias geltonas kalvas. Tą vietą, kur ji tuos skarmalus pakasė į geltoną smėlį, rado prie arroyo krašto. Smėlis ant kauburėlio, iškasto jos rankomis, dar buvo drėgnas. Jis apėjo tą kauburėlį, nenuleisdamas akių nuo kyšančio mėlyno išblukusio skuduro, virpančio vėjyje. Ten, kur tamsavo rausvai ruda dėmė, skuduras buvo sukietėjęs. Jis pasišalino ir niekada daugiau ten nėjo, o vėlai vakare, motinai išėjus, verkė, nes susapnavo tą blyškiai gelsvo smėlio kauburėlį.

Jį smaugė drėgnas geltonas smėlis, pirma užkimšo šnerves, paskui užpylė akis, kai jis mėgino jam priešintis ir stengėsi neužsimerkti, kad matytų. Smėlis ribėjo, sūkuriavo jo sapne, apsupo galvą, tasai geltonas smėlis ir šešėliai sunkėsi jam į burną, kol kūnas pagaliau jo prisipildė ir nurimo. Nubudo jis verkdamas lėkštoje įduboje prie molingo kranto, kur motina buvo išmetusi seną antklodę.

Jis miegodavo vienas, kol motina bendraudavo su vyrais, — baltaodžiais, kurių sprandai ir skruostai būdavo ryškiai įraudę nuo vasarinės saulės, su meksikiečiais iš geležinkelio tarnybos: šie gyveno prekiniuose vagonuose ir ateidavo pasiieškoti moterų, laukiančių prie tilto, — tokių, kurios žemyn nulips už pusbutelį vyno. Juodaodžiai irgi ateidavo nuo geležinkelio, stovėdavo ant tilto ir žiūrėdavo į juos. Jis nežinojo, ar jie žiūrėdavo į jį, ar tik į motiną ir moteris, išsirikiavusias prie jos, kurios šypsodavosi šaukdamos: „Ei, branguti“ tiems vyrams, stovintiems ant tilto. Baltaodžiai mašinose pravažiuodavo pro šalį nesidairydami. Bet vieną vėlią popietę užgriuvo kažkokie baltieji ir šaukė tol, kol moterys išėjo iš pašiūrių, tada jie ėmė keikti jas ir svaidė tuščius butelius, stengdamiesi jas užgauti. Ta rausvaplaukė moteriškė sviedė butelius atgal ir atsikirto jų pačių keiksmais. Išdygo policininkai. Išvilko žmones iš pašiūrių, išvartė skardos lakštus, kartoną. Surakino antrankiais sulysusius vyriškius ištinusiais veidais ir spardydami stūmė juos kabarotis aukštyn trupančiais molingais arroyo krantais. Moteris privertė stovėti ratu, kol patys gaudė vaikus, kurie, vos pamatę artinantis policininkus, iškriko į visas puses. Vyrai ir moterys, nuo girtumo nebepastovintys ant kojų, buvo išvilkti lauk, kiekvienas dviejų policininkų. Vaikas pasislėpė eglūnuose, sunkiai kvėpavo, širdis jam daužėsi, ant basos kojos užuodė šūdą. Saulei kylant aukštyn į dangų karštis leidosi vis žemiau, ir jis stebėjo juos, kniūbsčias gulėdamas tarp sausų eglūno lapelių, sukėlusių jam niežulį, paskui atsargiai krustelėjo, norėdamas pasikasyti ranką ir sprandą. Stebėjo, kaip jie nugriovė paskutinę pašiūrę, paskui į krūvą sumetė rąstus, skarmalus, striukes ir apšlakstė juos žibalu. Į giedrą mėlyną dangų, įkaitusį, negairinamą vėjo, pašėlusiai kilo tiršti juodi dūmai. Jautė, kaip jam per blauzdas, padus zvimbia ir ropoja musės, ir bijojo, kad tie naršantys vyrai išgirs jį ir suras. Tačiau tos dar išlikusių eglūnų bei žilvičių giraitės dvokas buvo pakankamai stiprus, kad juos nubaidytų.

Pasirodė vyrai tamsiai žaliais kombinezonais, su kanistrais ant nugarų ir aplaistė vietas, kur stovėjo pašiūrės: degančio audeklo ir medžio kvapuose vaikas užuodė ilgų baltų to pastato, kur laikomi vaikai, koridorių kvapą. Saulei leidžiantis jis nubudo ir ant tilto išvydo automobilių šviesas. Iš lėto atsistojo ir, galvodamas apie maistą, sunerimęs pažvelgė į arroyo krantus.

Naktis buvo šilta, ir jis ilgai klajojo gatvelėmis už namų, kur sulodavo šunys, kai jis kaišiojo ranką į skardines šiukšliadėžes. Grįždamas prie arroyo kramsnojo minkštas kiaulės šonkaulių kremzles. Kaulus pasilaikė vakarui ir čiulpė juos, kol nuėjo miegoti tarp eglūnų ir žilvičių. Vėlai naktį girdėjo balsus: vyrai klupo ir virto žemyn stačiu trupančiu arroyo krantu; girdėjo, kaip vienas į kitą daužėsi buteliai, barkšėjo kamščiai. Jie garsiai kalbėjo ta kalba, kuria su juo kalbėdavo motina, o vienas vyras sėdėjo atsikolęs į krantą ir dainavo dainas, kol baigėsi vynas.

Jis nušliaužė giliau į eglūnų krūmynus ir prisitraukė prie pilvo kelius. Pakėlė akis į žvaigždes, mirgančias viršuje tarp žilvičių šakų. Jis jos palauks, ir ji ateis jo pasiimti.

Jie prisirinko daugiau žiedadulkių,

dar karoliukų ir maldos lazdelių

ir nuėjo pasimatyti su senuoju Grifu.

Atvyko į jo namus rytuose.

„Kas čia?

Čia niekas dar nesilankė.“

„Tai mes, Kolibris su Muse.“

„Ak. Ko jūs norite?“

„Mums reikia, kad iškuoptum mūsų miestą.“

„Nagi pažvelkite. Jūsų auka

dar nepilna. Kur tabakas ?“

(Matote, tai nebuvo lengva.)

Musė su Kolibriu

gavo skristi atgal į miestą.

Robertas ir Tajo stabtelėjo ant tilto ir žvilgtelėjo žemyn į išdžiūvusią upės vagą. Ji jau seniai buvo sausa, ir smėlyje žymėjo žmonių praminti takai. Juodu patraukė tolyn. Visus smėlingo molio krantus buvo nugulę žmonės, daugiausia išsikėtoję miegantys vyrai, kai kurie kniūbsti ten, kur nuvirto, tik vienas kitas atsivertė aukštielninkas ar pasisuko šonu, pasidėjo ant rankų galvą. Saulė karštėjo, ėmė rodytis musės. Jie matė, kaip jos zvimbia aplink po tiltu gulinčio vyriškio veidą, mat užuodė saldų vyną, o gal ir vėmalus ant jo marškinių priekio. Robertas palingavo galva. Tajo pajuto, kaip jam sugniaužė gerklę, jis sunkiai sumirksėjo ir nieko nepasakė. Apačioje senvage artinosi vyras ir moteris, jie pažvelgė aukštyn į juodu.

— Ei, biče! — sušuko vyras. — Gal turi paskolinti dolerį?

Robertas pažvelgė į juos, ramiai papurtė galvą, bet Tajo išpylė prakaitas. Jis ėmė kniaustis po kišenes ieškodamas monetų. Iš suveltų moters plaukų kyšojo atsegti smeigtukai, jie kaip ornamentai karojo jai aplink galvą. Ši lingavo iš vienos pusės į kitą, kai prisimerkusi stengėsi sutelkti žvilgsnį į viršuj einantį Tajo. Apatinukas buvo įplėštas ir, išlindęs iš po sijono, vilkosi pažeme, ant kaktos ryškėjo tamsi mėlynė. Tajo rado dvi dvidešimt penkių centų monetas ir nusviedė jas į ištiestas vyro rankas, iškeltas virš galvos; abu, vyras ir moteriškė, puolė ant kelių į smėlį jų ieškoti. Robertas žengė šalin, bet Tajo sustojo: prisiminė tiltuką San Diego parke, kur visi kareiviai tą naktį, prieš išplaukdami į Ramiojo vandenyno pietus, nusivedė savo draugužes ir į negilų tvenkinį mėtė monetas. Tajo tas monetas jiems nusviedė lygiai taip pat, kaip nusviedė jas nuo tiltelio San Diege, — tokiu grakščiu ir lėtu išlinkiu. Rokio tą naktį garsiai išreikštas noras buvo sugrįžt sveikam iš karo, o savo noro Tajo niekaip nepavyko prisiminti. Jis stebėjo, kaip tiedu vyras ir moteriškė klupdami byrančiu moliu ropštėsi į statų krantą. Vyriškis traukė moterį aukštyn jau paskutinį metrą. Kelnių praskiepas buvo atsegtas, ant kojos mataravo neužrištas batas. Juodu nupėdino pietinėje tilto pusėje prisiglaudusio baro link palaukti, kol jį atidarys.

Kiūtino nelyginant išlikėliai, tuščiomis, užgesusiomis akimis, kumščiuose spaudė jo numestas monetas. Jie buvo navahai, bet Tajo ten matė ir zunių, lagūniečių, hopių, jie po vieną, po du, po tris bindzino dulkinomis Galapo gatvėmis. Jis nežinojo, kaip jie pateko čionai, į Galapą, iš rezervacijų, vienas kitas tikriausiai čia gavo laikiną darbą ir pigius kambarius į šiaurę nuo geležinkelio, ten ir gyveno, kol darbo nebeliko arba kol juos atleido. Rezervacijų indėnai darbo netekdavo pirmieji, nes baltaodžiai Galape žinojo, kad jie nevargins jokiais klausimais ir nesupyks — jie paprasčiausiai išeis. Jų išsimokslinimo pakako tik tam, kad pasijustų norį palikti rezervaciją, o kai atkakdavo į Galapą, darbų ten būdavo ne tiek jau daug. Vyrai iškraudavo sunkvežimius sandėliuose prie geležinkelio, lentpjūvėse sukraudavo rąstus ar stumdydavo karučius statybose; moterys valydavo motelius palei 66-ąjį greitkelį. Galapiečiai žinojo, kad neverta mokėti jiems gerų algų ar taikytis su tuo, kas nepatinka, nes ten, iš kur šitie atėjo, dar buvo begalės indėnų.

Tajo manė, kad jie anksčiau arba vėliau grįždavo namo, kai pasijusdavo išalkę, purvini ir likę be skatiko, kad atsistodavo prie ženklo 666 miesto šiaurėje ir palaukdavo, kol kas nors, važiuojantis į Kymso kanjoną ar Lukačukus, sustos ir pavėžės juos; ar pasiskolindavo du dolerius ir į Lagūną parvažiuodavo autobusu. Bet Galapas — pavojinga vieta, ir kai jie susivokdavo, kas jiems nutiko, grįžti namo jau būdavo per vėlu.

Robertas luktelėjo Tajo ant aukštumėlės.

— Tavo seni pažįstami?

— Gal, — atsakė Tajo.

Jiems virš galvų sodriai mėlyname tarsi geros kokybės turkis danguje jau švietė saulė.

Tajo atsigręžė į tiltą ir sugalvojo norą. Tą patį, kurį Rokis buvo sugalvojęs tąnakt San Diege: kad grįžtų sveikas.

— Koks šamanas gali gyventi tokioje vietoje, kalno papėdėje į šiaurę nuo Festivalio aikštės? — negalėjo suprasti tetulė. Senolė jai atsakė:

— Nesijaudink. Senasis Ku’ooshas jį pažįsta ir mano, kad tas Betonis gali jam padėti.

Galapo festivalis nuo seno buvo reikšmingas metų įvykis. Jis labai pravertė turizmo verslui, nes vasaromis 66-ąjį greitkelį užplūsdavo minios keliaujančiųjų. Jie mėgdavo spoksoti į indėnus ir jų šokius, ieškodavo progos nusipirkti indėnų rankų darbo papuošalų ir navahų austinių kilimų. Kasmet tą festivalį surengdavo ten gyvenantys baltaodžiai: Tarpenas, Foutzas, Kenedis bei miesto meras. Šokėjų grupėms iš pueblų už dalyvavimą jie sumokėdavo, į jį atvykdavo indėnų lanko šokėjų iš Didžiųjų lygumų ir aplink stulpą skraidančių šokėjų iš šiaurinės Meksikos. Būdavo rengiamos visų genčių indėnų rodeo varžybos bei žirgų lenktynės. Susirinkdavo indėnai iš visų aplinkinių rezervacijų, o kai kurie ir iš toliau; jie atsiveždavo daiktų parduoti turistams ir apsikeisti vieniems su kitais: baltųjų elnių kailių, plunksnų, džiovintos mėsos ar piki duonos. Turistai pamatydavo tai, ką pamatyti norėdavo: sėdėdami centrinėje Festivalio aikštės tribūnoje stebėdavo šokėjų atliekamus šokius, indėnų kaubojus ant arklių, besistengiančių išmesti juos iš balno, bei Brahmos bulių. Ten vykdavo vežimų lenktynės ir moterų malkų skaldymo, taip pat aliejuje kepamos duonos varžybos. Visą festivalio savaitę Galapo komersantai užkeldavo kainas moteliuose bei restoranuose ir iš turistų susižerdavo krūvas pinigų. Indėnams jie parduodavo gausybę svaigalų, o tais metais, kai jie indėnams buvo uždrausti, pinigų užsidirbo dar daugiau, nes pardavinėjo juos slapta.

Senojo Betonio namai į visa tai žvelgė iš aukšto: nuo geltono smiltainio kalnų papėdės apačioje vėrėsi visas miestas. Senukas buvo aukštas, plačių pečių; kitados ir gana kresnas, bet viską, išskyrus kaulus, sueikvojo amžius. Jo plaukai raudonais verpalais buvo tvarkingai surišti atgal į čongo mazgą, kaip tai darydavo senoliai. Jis sėdėjo ant apversto seno skardinio kibiro prie durų savo hogane. Kai atsistojo ir ištiesė ranką Robertui bei Tajo, judesiai buvo tvirti, ryžtingi, visiškai neišduodantys jo amžiaus. Jis stebėjo, kaip Tajo dairosi po hoganą, paskui vėl pasisuka į Festivalio aikštę ir miesto gatves tolumoje. Linktelėjo Tajo galva.

— Žmonės manęs paklausia, kodėl gyvenu čionai, — prabilo taisyklinga anglų kalba. — Ir aš jiems atsakau, kad noriu sekti žmonių gyvenimą. „Kodėl kaip tik čia?“ — teiraujasi jie. — „Nes kaip tik čia Galapas laiko indėnus iki festivalio. O tada jie nori parodyti mus turistams. — Jis žvilgtelėjo žemyn į išdžiūvusią upės vagą, vingiuojančią per šiaurinį Galapą. — Ten, — parodė smakru į tiltą, — jie miega, gatvelėse tarp barų. — Pasisuko ir parodė į miesto sąvartyną į rytus nuo Festivalio aikštės bei rodeo aikštelių. — Jie laiko mus šiauriau geležinkelio, prie upės ir savo sąvartyno. Kur nė vienas iš jų gyventi nenori. — Senukas nusikvatojo. — Jie nesuvokia. Mums tos kalvos pažįstamos ir jose mes gerai jaučiamės“ Žodžius „gerai jaučiamės“ senukas ištarė kažkaip ypatingai. Jie reiškė kažką kita — ne gerą savijautą dideliuose namuose ar valgant įvairų maistą, ir netgi ne švarias gatves, o gerą savijautą dėl to, kad toji žemė — tavo vieta pasaulyje ir kad tos kalvos teikia tau ramybę. Tačiau tą ypatingą reikšmę, kurią senukas suteikė tiems anglų kalbos žodžiams, išdegino saulės blyksnis ant stiklo šukių bei skardinių, akinantys veidrodėlių bei sukežusių automobilių chromo atspindžiai apačioje, tame sąvartyne. Tajo pajuto, kaip tas senasis šleikštulys kyla jo viduriais aukštyn, drauge su kažin kokiu neaiškiu jausmu, jog jis žino kažką, ko nesugeba prisiminti. Saulė karštėjo, ir jis prisiminė muses, zvimbusias žolėje aplink veidus žmonių, miegančių prie arroyo. Vėl atsigręžė į Betonį. Nepajėgė suprasti, kaip šamanas gali žiūrėti į tai kiekvieną dieną.

— Žinote, kitados, kai mano prosenelis dar buvo jaunas, visos šitos kalvos buvo apgyvendintos navahų. — Jis nurodė kalvas ir kalnų keteras į pietus nuo geležinkelio, kur sau namus buvo pasistatę baltieji. Linktelėjo į upės išgraužtą arroyo. — Jie turėjo nedidelius ūkius palei upę. Kai atvyko geležinkelio tiesėjai ir baltieji pradėjo statytis namus, navahai turėjo išsikraustyti.

Staiga senukas nusikvatojo. Pliaukštelėjo rankomis sau per šlaunis. Nors tas juokas buvo natūralus, Tajo pajuto, kaip nugara nuėjo pagaugais. Šitas Betonis kalbėjo visiškai ne taip, kaip Tajo įsivaizdavo kalbėsiant šamaną. Jis elgėsi visai ne kaip šamanas.

— Man juokinga, kai žmonės stebisi, kad aš gyvenu šito purvino miesto pašonėje, — vėl prabilo šamanas. — Bet suprantat, juk šitas hoganas čia atsirado daug anksčiau. Jis buvo pastatytas, kai baltųjų čia nebuvo nė kvapo. Ne šamanas, o šitas miestas čia ne vietoje. — Jis vėl nusikvatojo, ir Tajo skubriai žvilgtelėjo į Robertą, norėdamas suvokti, ką tas galvoja apie senį, bet Roberto veidas buvo ramus, be jokio įtarumo ar panikos šlakelio. Kai senasis Betonis nutilo, Robertas žengė prie Tajo ir švelniai palietė jam petį.

— Aš jau eisiu, — pasakė tyliai.

Tajo stebėjo, kaip jis žengia taku tolyn nuo senuko namo, ir tarp pirštų pajuto šaltą prakaitą. Širdis jam daužėsi ir jis galvojo vien apie tai, kad, pasileidęs bėgte, Robertą dar pavytų.

— Dumk, — paragino senasis Betonis, — gali bėgti. Šitaip šalia manęs pasijunta dauguma navahų. Tu būsi ne pirmas pabėgęs.

Tajo pasisuko, akimis ieškodamas Roberto, bet jo jau nebesimatė. Tada pažvelgė į išdžiūvusią geltoną žolę prie senuko kojų. Saulės karštis išsunkė jėgas, jam nebebuvo kur eiti, nebent tik grįžti į ligoninę Los Andžele. Tokio, koks jis dabar, Lagūnoje nereikėjo niekam.

Visą tą laiką jis jautė senuką turint kažką pažįstamą. Atsisuko, norėdamas suprasti, kas tai galėtų būti. Nužvelgė jo drabužius: palaikiai mokasinai su nusklembtais elnenos padais, ant odos — tamsios purvo bei riebalų dėmės; pilkos vilnonės kelnės, visiškai nudėvėtos ir ties keliais išsiduobusios, pro darbinių mėlynos medvilnės marškinių rankoves kyšojo alkūnės rudais lopais. Pažiūrėjo į veidą. Skruostikauliai — it vanago sparnai abipus plačios nosies; nukarę tankūs ūsai buvo plieno pilkumo. Tada Tajo pažvelgė jam į akis. Jos buvo miško riešuto spalvos, kaip ir jo paties. Šamanas linktelėjo galva.

— Mano senelė buvo nuostabi meksikietė žaliomis akimis, — paaiškino.

Kaip ir senukas, eidamas pro žemas duris Tajo pasilenkė. Vėsaus oro srovės iš vidaus uždavė jam veidą ir, akims dar nespėjus apsiprasti su kambario prietema, Tajo užuodė, ko jame esama: gausybę žolių, šaknų kvapčių beveik užgožė kalnų šalavijų aromatas ir kažkas tokio banalaus kaip kario miltelių dvelksmas. Pro džiovintų dykumos arbatžolių aromatą smelkėsi sunkesni kvapai: sūrus senų išdirbtų odų — jos buvo susiūtos į vario lankais suveržtas dėžes, senų laikraščių bei kartono, dulkių, atsiduodančių visais tais metais, kurių joms prireikė, kad sutrūnytų, kvapas.

Senukas parodė ranka į to apskrito kambario galą.

— Vakarinė dalis įstatyta į kalvą, senoviškai. Smėlis ir žemė atstoja stogą, kone pusė šio namo yra po žeme. Jauti tai, ar ne?

Tajo linktelėjo galva. Jo kojos buvo įžengusios į ryškų saulės ratą po skyle sijos viduryje, išgręžta išleisti dūmams. Nors stirtos dėžių ir lagaminų kilo kone iki lubų sijų, savo erdvės patalpa neprarado.

Senasis Betonis parodė į rudą ožkeną ant grindų po dangaus skyle. Tajo atsisėdo, bet nenuleido akių nuo tų kartoninių dėžių, užpildžiusių didžiulę patalpą. Kai kurių jų kraštai neatlaikė spaudimo, sulinko, iš jų kyšojo seni drabužiai, skarmalai; iš kitų lindo sudžiūvusių šaknų „antenos“, rausvos karklų vytelės, senomis medvilnės virvutėmis surištos į tvarkingus ryšelius. Stirtos buvo netiesios, rėmėsi, prilaikydamos viena kitą tik kampais. Iš dėžių be dangčių styrojo parduotuvės krepšių virvelinės rankenos; „Woolworth“ parduotuvės maišeliai iki viršaus buvo prikimšti džiovintų šalavijų ryšelių bei rudų džiovintų kalnų tabako lapų, suvyniotų į sidabriškas neverptos vilnos sruogas.

Tajo matė ir laikraščių paketus jau parudavusiais ir sukietėjusiais kraštais, telefono knygų barikadas — skirtingi metai miešėsi su skirtingų miestų vardais: Sent Luisas, Sietlas, Niujorkas, Ouklandas, — tad pajuto kitokį senojo šamano namų mastą. Širdis jam suplakė smarkiau, ir jis ėmė jausti, kaip atima kojas. Nespėjęs suformuluoti klausimo, jis jau žinojo atsakymą. Pro tirštą melsvai žalią kokakolos butelių stiklą kelią skynėsi šviesa, įspindusi pro duris; Tajo akys sekė tą šviesą, kol jam apsvaigo galva ir ėmė pykinti. Jis norėjo visa, ką išvydo, atmesti kaip senio šlamštą, kaip lūženas, susikaupusias per daugybę metų, tačiau tos dėžės, lagaminai, ryšeliai ir sukrautos stirtos akivaizdžiai gyvavo kaip sudėtinė visumos dalis: visa tai atliepė koncentriškiems patalpos šešėliams.

Senukas nusišypsojo. Jo dantys buvo dideli, balti.

— Nurimk, — tarė jis, — nesistenk pamatyti visko iš karto. — Ir nusijuokė. — Mes tuos daiktus rinkome ilgai — šimtmečius. Ji tai darė dar prieš man gimstant, o jis darbavosi dar prieš jai ateinant. Ir taip toliau grįžtant atgal laiko tėkme. — Senukas šypsodamasis nutilo. — Ir šitos kalbos — nieko gera, ar ne? Per daug, kad nurytum per vieną kartą.

Tajo linktelėjo, tačiau dabar jo akys buvo įbestos į apvalias lubų sijas, kur nuo medinių vagių ir vinių kvadratinėmis galvutėmis karojo kapšeliai ir krepšiai. Kieti susiraukšlėję odiniai kapšeliai ir juodos odos krepšiai, padailinti plaktuku iškaltomis sidabro sagomis, jam buvo suprantami daiktai. Tai buvo šamano reikmenys, dedami greta ištapytų moliūgų tarškynių bei elnio kanopų tarškalų, naudojamų per ceremoniją. Bet šitas senis turėjo daug daugiau; po vaistažolių krepšeliais ir žaliaminės odos ritinėliais ant sienų Tajo matė storus senų kalendorių klodus: metų seka buvo supainiota, sakytum seniausi kalendoriai iškrito ar buvo išimti iš krūvos apačios, paskui uždėti ant paskiausiųjų viršaus. Kai kurie rodė sausį taip, tarytum vėlesni mėnesiai nebuvo nei atversti, nei išplėšti.

Senasis Betonis pamojo ranka aplink hoganą:

— Ir ką aš su visu tuo darau? — Jis palengva lingavo galvą. — Gal užuodei įėjęs? Kitados viskas buvo paprasta. Šamanas galėjo apsieiti be visų šitų dalykų. Bet šiandien... — Jo balsas pamažu nutilo, jis linktelėjo galva Tajo, kad tas užbaigtų mintį.

Tajo tyrinėjo kalendorių paveikslėlius ir vardus. Atpažino Finikso bei Albukerkio parduotuvių pavadinimus, bet pastaraisiais metais senukas labiau pamėgo Santa Fė geležinkelio kalendorius su tapytomis indėniškomis scenomis — navahai, ganantys avis, elnio šokis Kočičio pueble ir asiliukus gaudantys pueblo vaikai. Šiurpas, nukrėtęs jam sprandą, persimetė į akis, kai jis išvydo datas ant paveikslėlių: 1939, 1940. Džozajas kasmet atveždavo kalendorių iš Santa Fė stoties: rezervacijoje jie buvo labiau mėgstami nei kokakolos kompanijos kalendoriai. Baugintis nebuvo ko. Šitas senis darė tik tai, ką darė ir kiti. Tajo pasistengė atsikratyti to nemalonaus jausmo ir prabilo:

— Prisimenu tuos du, — tarė.

— Tai duoda man šiokią tokią progą pradėti, — pasakė senasis Betonis, prisidegdamas mažą rudą ką tik susuktą suktinę. — Visuose šituose daiktuose glūdi gyvos istorijos. — Jis parodė į Santa Fė geležinkelio kalendorius. — Aš — vienas geriausių jų klientų. 1903 metais su jais nuvažiavau į Čikagą. — Senuko akys suspindo, jis įsmeigė žvilgsnį tiesiai į Tajo. — Žinau, — pasakė išdidžiai, — žmonės visad nustemba, kai jiems išvardiju vietas, kur esu buvęs. — Parodė į telefonų knygas. — Parsivežiau visas su miestų pavadinimais. Kad galėčiau suskaičiuoti. — Pasiglostė ūsus, lyg kažką prisimindamas.

Tajo nenuleido nuo jo akių, mėgindamasis nuspėti, ar senis nemeluoja. Jis net nebuvo tikras, kad anais laikais indėnams buvo leidžiama važiuoti traukiniu. Senuką prajuokino Tajo veido išraiška. Jis į marškinių rankovę nusišluostė lūpas.

— Ji išsiuntė mane į mokyklą: į Šermano institutą Riversaide, Kalifornijoje. Tai buvo pirmas traukinys, kuriuo aš važiavau. Čionai į juos nuo kalvos žiūrėdavau visą gyvenimą. Pasakiau jai, esą jis primena gyvatę, šliaužiančią tarp raudonų uolingų stalkalnių. Aiškinau jai, kad nenoriu išvykti. Tada jau buvau didelis vaikas. Didesnis už kitus. Bet ji pasakė: „Dabar tai perduodama visomis kalbomis, todėl tu privalai išmokti ir anglų kalbą“.

Senukas vėl persibraukė pirštais per ūsus, vis dar šypsodamasis, tarytum prisimindamas kitas istorijas, kurias norėjo jam papasakoti. Bet nuo tankių pilkų jo ūsų atsiskyrė vienas plaukas, ir dėmesys staiga susitelkė į tą tarp pirštų styrantį plauką. Jis atsistojo ir nupėdino į hogano galą. Tajo girdėjo raktų žvangesį ir kaip negarsiai atsidaro metalinė skrynia. Užraktas klanktelėjo ją uždarant, senukas sugrįžo, atsisėdo; ūso plaukas jau buvo dingęs.

— Aš niekada nerizikuoju, — prabilo jis, vėl atsisėdęs ant ožkenos. Tajo girdėjo ausyse plakant savo pulsą. Jis nelabai suprato, ką senukas norėjo pasakyti, tačiau kažkokią mintį jis turėjo. — Tavęs niekada niekas nemokė tų dalykų?

Tajo papurtė galvą, tačiau žinojo, kad šamanas mato, jog jis meluoja. Jis žinojo, kas buvo daroma su rastomis plaukų sruogomis, jis žinojo, kas buvo daroma su rastomis rankų ir kojų nagų nuokarpomis. Kvėpavo vis greičiau, greičiau, pajuto, kaip sulig kiekvienu širdies dūžiu jį užplūsta baimė. Tarp jų jis buvo nepageidaujamas. Jie smerkė jį. O dabar pasiuntė čionai, ir čia jam ateis galas. Galapo policija suras jo kūną krūmuose prie didžiojo arroyo, ir jis bus tik vienas iš dviejų trijų rastų negyvų tą savaitę. Jam dar kartą šovė į galvą, kad reikia bėgti: jis buvo stipresnis už tą senį, jis pro jį prasibrautų. Bet išdavystės skausmas it koks kumštis sugniaužė gerklę. Jis pamirksėjo, norėdamas nustumti ašaras, bet iš vietos nepajudėjo. Jau pavargo kautis. Jei nebeliko kuo pasitikėti, vadinasi, jam nebėra prasmės gyventi.

Senukas vis juokėsi ir juokėsi. Juokėsi, o kai tas juokas, rodės, tuoj liausis, papurtė galvą ir pradėjo juoktis iš naujo.

— Buvau Pasaulio mugėje Sent Luise, Misūrio valstijoje, tais metais, kai buvo rodomas Džeronimas. Baltaodžiai mirtinai jo bijojo. Kai kurie net norėjo, kad kojos jam būtų supančiotos geležinėmis grandinėmis.

Tajo nepakėlė akių. Gal jis jau iš tikrųjų išsikraustė iš proto. Gal tas šamanas visą tą laiką nesijuokė; gal jį ir vėl užvaldė sapnai ir balsai.

— Jei manimi nepasitiki, geriau išeik dar nesutemus. Šiais laikais atsargumo niekada nebus per daug, — patarė Betonis mostelėjęs į metalinę skrynelę, kurioje laikė plaukus. — Šiaip ar taip, man nepavyko padėti nė vienam, kuris manęs bijojo. — Ir ėmė tyliai niūniuoti sau po nosimi dainą, kurią Tajo vos tegirdėjo, tačiau ji priminė jam drugelių nardymą nuo gėlės prie gėlės.

— Jie pasiuntė mane tenai po karo. Ten buvo balta. Ten viskas buvo balta. Išskyrus mane. Aš buvau nematomas. Bet ten aš nebijojau. Nejaučiau, kad kas manęs iš pasalų tykotų. Neverkiau nei dėl Rokio, nei dėl Džozajo. Nebuvo nei balsų, nei sapnų. Gal ten ir yra mano namai, į kuriuos turėčiau sugrįžti.

Betonis įsikišo ranką į marškinių kišenę, išsitraukė maišelį tabako. Iš rudo šiaudinio popieriaus susisuko plonytę trumpą suktinę ir pasiūlė maišelį Tajo. Iš lėto linksėjo galva, rodydamas, kad klausosi.

— Tikra teisybė, — pasakė senukas, — tu gali grįžti į tą baltą vietą. — Trūktelėjo suktinės dūmą, įsistebeilijo į raudono smėlio grindis. Paskui staiga pakėlė galvą: akys švytėjo, jis plačiai šypsojosi. — Bet jeigu ketini tai padaryti, lygiai taip pat sėkmingai galėtum nusileisti ana tenai, drauge su jais visais miegoti purve, vemti pigiu vynu, ristis per moteris. Taip pasimirsi ir viskas baigsis. — Jis papurtė galvą ir nusijuokė. — Toje ligoninėje jie mirusiųjų nepalaidoja, jie laiko juos kambariuose ir su jais kalbasi.

— Apie mane pasakojama visokių istorijų, — pradėjo Betonis ramiu aksominiu balsu. — Gal vieną kitą esi girdėjęs. Sako, kad aš beprotis. Kartais ir dar blogiau pasako. Bet, kad ir ką sakytų, jie manęs nepamiršta, net jeigu iš čia dingstu. — Tajo nepatikliai žiūrėjo jam į akis. — Tikrai taip, — toliau aiškino Betonis, — kai išvažiuoju traukiniu už šimto penkiasdešimt kilometrų, tie navahai nesiartina prie šito hogano. — Jis valandėlę rūkė ir žiūrėjo į juodu skiriantį saulės ratą ant grindų. Tajo jautė veikiant kažkokią galią, tačiau nesuvokė, kas tai.

— Tądien mano dėdė Džozajas buvo ten. Nors aš žinojau, kad jo negalėjo ten būti. Jis buvo už tūkstančių kilometrų, namuose, Lagūnoje. Mes buvome Filipinų džiunglėse. Šitai aš suprantu. Žinau, kad jo ten negalėjo būti. Tačiau tas jausmas nuolat mane lydi, aš negaliu jo atsikratyti, nors ir žinau, kad jo tenai nebuvo. Jaučiuosi taip, lyg jis ten būtų buvęs. Jaučiuosi taip, tarsi jis būtų buvęs tarp tų mirštančių japonų kareivių. — Tajo balsas virpėjo, jis jautė tuoj pratruksiąs ašaromis. Staiga jį užplūdo tas jausmas, toks pats stiprus kaip ir tą dieną džiunglėse. — Jis mane mylėjo. Jis mane mylėjo, o aš nieko nepadariau, kad jį išgelbėčiau.

— Kada jis mirė?

— Kai mes su Rokiu buvome išvykę. Jis mirė dėl to, kad nebuvo kas jam padėtų surasti tuos pavogtus galvijus.

— Rokis, — švelniai ištarė Betonis, — papasakok man apie Rokį.

Tajo skruostais, per smakrą tekėjo ašaros, joms varvant tuštuma krūtinėje susispraudę į juodą skylę, ir jis laukė, kada gi viskas jo viduje sugrius.

— Tai buvo vienintelis dalykas, kurį galėjau padaryti. Visiems jiems, už visus tuos metus, kuriuos jie mane augino... už visa tai, kas jiems nutiko per mane...

— Tu juk nuolat kažką darei. Visą tą laiką. O dabar priėjai svarbią to pasakojimo vietą. — Jis nutilo. — Japonai, — vėl prabilo šamanas, lyg stengdamasis kažką prisiminti. — Nenuostabu, kad tu išvydai jį tarp jų. Tu matei, kas jie tokie. Prieš trisdešimt tūkstančių metų jie buvo ne svetimi. Tu išvydai, ką nuveikė blogis: išvydai, kaip visam pasauly siaučia raganystė.

— O tie galvijai... Kuberiečiai ją vadino Nakties gulbe. Ji jam pasakė apie tuos galvijus. Paragino jį juos nupirkti. Tetulė sakė, kad...

Senukas mostelėjo ranka.

— Nepasakok man apie savo tetą. Aš noriu sužinoti apie tuos galvijus ir apie moterį.

— Kartą ji man pasakė vieną dalyką. Apie mudviejų akis. Žalsvas kaip miško riešutas. Aš taip ir nesupratau. Nejau ji buvo tokia bloga, kaip nesiliovė kartojusi tetulė? Ar jį nužudė galvijai? Ar aš leidau galvijams jį nužudyti?

Senukas pašoko iš vietos. Vaikštinėjo aplink židinio duobę Tajo už nugaros. Buvo susijaudinęs ir kartais pats sau kažką ištardavo navahų kalba.

Sau aplink veidą keldamas dulkių debesis Betonis rausėsi kartono dėžėse. Galiausiai išsitraukė rudą spirale sujungtą užrašų knygelę nuplėštu viršeliu, palengva krutindamas lūpas iš lėto nykščiu pervertė jos puslapius. Paskui su ta knygele skreite vėl atsisėdo priešais Tajo.

— Aš pradedu kažką įžvelgti, — pasakė užsimerkęs, — taip. Kažką labai svarbaus.

Patalpa kiek atvėso. Šviesa, sklindanti iš kiaurymės stoge, driko ir darėsi pilka. Saulė leidosi. Betonis dūrė pirštu į Tajo.

— Tai vyksta jau labai labai seniai. Jie stengiasi neleisti tau užbaigti ceremonijos iki galo.

Tuštuma Tajo viduje staiga tapo pernelyg maža, kad sutalpintų tą pyktį.

— Klausykit, — iškošė jis pro sukąstus dantis, — aš ligonis, ir pusę laiko nesuvokiu, ar vis dar esu beprotis, ar ne. Aš nieko nenutuokiu apie ceremonijas ar visus tuos dalykus, apie kuriuos jūs čia kalbate. Aš nežinau, kiek laiko visa tai jau trunka. Man tiesiog reikia pagalbos. — Tie žodžiai virpino jo kūną, tarsi savo pačių galia, kurią jis išlaisvino kalbėdamas.

— Visi mes seniai jau laukiame pagalbos. Tačiau tai niekada nebuvo lengva. Tai turi padaryti gentainiai. Tu privalai tai padaryti. — Betonis kalbėjo taip, lyg mažam vaikui būtų aiškinęs kažką be galo paprasta, tačiau svarbaus. Bet klausantis tų žodžių Tajo viduriai susitraukė, tarsi į žarnas būtų buvęs įsmeigtas peilis. Senuko žodžiuose slypėjo kažkas milžiniška ir grėsminga. Jis norėjo aprėkti šamaną, išrėkti dalykus, kuriuos jam išrėkė baltieji gydytojai — esą jis privaląs galvoti tik apie save, o ne apie kitus, esą jis niekad nepasveiks, jeigu vartos tokius žodžius kaip „mes“ ir „mus“. Bet Tajo atsakymą žinojo visąlaik, netgi tuomet, kai tie baltieji gydytojai tikino, kad jis galįs pasveikti, o jis taip stengėsi jais įtikėti — vaistai veikia ne taip, kadangi ne taip veikia pasaulis. Jo liga — tik dalis kažko didesnio, ir galimybė pagyti bus rasta tik kažkame didžiuliame, į ką sutelpa viskas.

— Turiu tau šį tą pasakyti, — pradėjo Betonis švelniu balsu. — Šiandien žmonės savaip suvokia ceremonijas. Jie mano, kad jos privalo būti atliktos tiksliai taip, kaip visada buvo atliekamos, matyt, todėl, kad menkiausias apsirikimas ar klaida gali nutraukti visą ceremoniją ir išardyti smėlio piešinį. Tai teisybė. Jie mano, kad, giedotojui suklydus kurią nors apeigų dalį, gali įvykti didis blogis, gali gaivališkai išsprūsti didžios jėgos. — Valandėlę senukas sėdėjo tylėdamas ir pro dūmų angą žiūrėjo į dangų. — Tai irgi gali būti teisybė. Bet kitimas prasidėjo jau senų senovėje, kai genčiai buvo suteiktos tos ceremonijos, tegu tik tuo, kad senėjo geltonoji moliūgo tarškynė ir traukėsi erelio letenos oda, tegu tik tuo, kad iš kartos į kartą kitaip skambėjo giesmes giedančiųjų balsai. Supranti, ceremonijos nuolat kito įvairiais būdais.

Tajo pritariamai linktelėjo galva; jis žiūrėjo į po lubomis kabančius vaistažolių krepšelius ir pamėgino įsivaizduoti, ko juose esama.

— Kitados tų ceremonijų, taip kaip jos buvo atliekamos, tuometiniam pasauliui pakako. Bet atėjus baltiesiems šito pasaulio elementai pradėjo keistis, ir atsirado būtinybė kurti naujas ceremonijas. Aš tas apeigas truputėlį pakeičiau. Gentainiai tuo didžiai suabejojo, tačiau tik ta raida ir išsaugo ceremonijų galią.

Ji išmokė mane suvokti: tai, kas nesikeičia, nesirutulioja, yra negyva, ir tai buvo svarbiausia. Kaip tik šito ir siekia raganaujantieji. Raganavimo tikslas — įbauginti žmones, priversti juos bijoti raidos. Tačiau ji visad buvo būtina, o dabar — dar labiau. Kitaip mums nepavyks. Mes neišliksime. Raganystė kaip tik to ir siekia: kad mes tvirtai laikytumėmės ceremonijų tokių, kokios jos buvo, ir tuomet raganių galia triumfuos, o tautos nebeliks.

Tajo norėjo tikėti senuoju Betoniu. Jis norėjo išsaugoti savyje gyvą jo žodžių pojūtį, kad patikėtų, jog pasveiks. Bet kai senukas išėjo lauk, staiga sugrįžo į seno hogano tikrovę: raudono smėlio grindys buvo sušluotos kupstais, o iš dėžių kyšojo skarmalai, lagaminai buvo prikimšti šlamšto, šiukšlių, kurių nesugeba atsikratyti seniai, — visokių užrašų knygelių, ūsų plaukų. Parduotuvių maišeliai buvo suplyšę ir iš jų rudo popieriaus įpjovų kyšojo žolės bei vytelės. Kalendoriai, Betonio gauti dykai, ir parsivežtos telefonų knygos — staiga tai pasirodė taip apgailėtina ir menka, palyginti su tuo pasauliu, kuriame gyveno baltieji: su patogumų kupinu pasauliu erdviuose pastatuose, kuriuos jis matė Kalifornijoje, su maisto gausos pasauliu, kuris jam atsivėrė iš karininkų barakų į šiukšlyną nešant atliekas. Senuko drabužiai buvo purvini, seni, ko gero, pakelti kur nors nuo žemės, kaip ir tie kalendoriai. Baltųjų atmatos. Viskas, ką Betonis turėjo, sutilpo šitame kambaryje. Kokia gi gydomoji galia čia galėjo slypėti?

Pyktis privertė jį pašokti: kojos sustingo nuo tokio ilgo sėdėjimo. Tai štai kur indėnai liko dėl baltaodžių ir jų duotų pažadų. Visų tų pažadų, kuriuos jie davė jam, Rokiui, — jie niekuo nesiskyrė nuo kitų jų duotų pažadų.

Jis išėjo į vėsų vakarą, kvepiantį kadagių dūmais, tokiais, kaip tie senuko židinyje. Betonis sėdėjo prie laužo ir stebėjo, kaip ant grotelių, kurias jis iš sulūžusios mašinos radiatoriaus išsitraukė sąvartyne apačioje, kepa avies šonkauliai. Grotelės buvo įspraustos tarp dviejų didelių smiltainio akmenų: po tikštančia mėsa kūpsojo karštos anglys. Tajo pažvelgė žemyn į slėnį, į miesto žiburius, į priekines bei užpakalines automobilių šviesas 66-ajame greitkelyje.

— Jie pasiėmė beveik viską, ar ne?

Senis pakėlė akis nuo laužo. Lėtai palinkčiojo galva, išsišakojusia lazdele versdamas mėsą.

— Mes nuolat prie to sugrįžtame, ar ne? Taip buvo numatyta. Kad vis justume tą pyktį, neviltį. Ir tą kaltės jausmą. Visą gyvenimą indėnai kasryt nubunda, kad pamatytų iš jų pavogtą žemę, tebesančią čionai, ranka pasiekiamą, ir ta vagystė jiems bado akis. Tad randasi pašėlęs noras neteisybę atitaisyti, atgauti tai, kas buvo pavogta, ir nebeleisti jiems sunaikinti to, ką pasiglemžė. Bet supranti, Tajo, mes kiek įmanydami kovėmės su tais naikintojais, vagimis: kiek tik gebėjome kautis, patys nesusinaikinę.

Tajo priėjo ir atsiklaupė priešais šonkaulius, kepančius virš pabalusių laužo anglių.

— Pažvelk, — tarė Betonis, rodydamas į rytus, į tamsiai mėlynai paskutinėse sutemų atošvaistėse dunksantį Teiloro kalną. — Jie tik save apgaudinėja, manydami, kad jis priklauso jiems. Žygiai ir popieriai nieko nereiškia. Žmonės priklauso tam kalnui, o ne jis jiems.

Tajo lazdele vartė angliukus, stebėjo, kaip jie praranda pavidalą ir virtę baltais pelenais subyra.

— Kartais aš savęs klausiu, — prabilo jis, — nes mano motina išeidavo su baltaodžiais. — Ir nutilo, nebepajėgdamas išspausti nė vieno žodžio. Jo gimimas išdavė motiną ir užtraukė gėdą šeimai ir genčiai.

Senukas Betonis pritūpė ant kulnų ir pažvelgė į tolį.

— Viskas ne taip jau paprasta, — pasakė jis. — Visų baltųjų negali užbraukti, lygiai kaip ir negali pasitikėti visais indėnais. — Parodė ranka į kavinuką, stovintį prie angliukų krašto ant smėlio, paskui į mėsą:

— Geriau užvalgyk, — pridūrė.

Tajo nugraužė mėsą nuo avies kaulo ir numetė jį iš už hogano atslinkusiam geltonam šuniui įkritusiais šonais. Paskui šunį atėjo kokių penkiolikos šešiolikos metų berniukas su glėbiu malkų. Atsiklaupė prie ugnies su prakurais. Betonis į jį kreipėsi navahų kalba ir linktelėjo galva Tajo pusėn.

— Čia mano pagalbininkas, — paaiškino jis Tajo. — Jis vardu Šušas. Tai reiškia lokį.

Buvo tamsu, bet laužo šviesoje Tajo tame berniuke įžiūrėjo kažin ką keista, kažin kas tolima švietė jo akyse, lyg jis stovėtų vienas ant tolimo kalno viršūnės, o laužas, hoganas ir miesto žiburiai apačioje po jais neegzistuotų.

Jis buvo mažas berniukas,

mokęsis manytis

pats vienas.

Jo šeima traukė vežimu

į kalnus prie

Išgraužtos uolos.

Buvo ruduo,

jie rinko pinijų sėklas.

Regis, jis tiesiog nuklydo į šalį,

eidamas į tankmę

paskui brolius ir seseris.

Jo teta manė, kad jis prie motinos,

o toji manė, kad jis prie jos sesers.

Kai kitą dieną jie nusekė jo pėdsakais,

šie vedė į kanjoną,

į vietą, priklausančią

lokiams. Jie nužengė

gylyn, kiek tik įstengė,

iki tos vietos,

kur joks žmogus

nebegalėjo įžengti,

ir jo mažyčių kojų pėdsakai

buvo sumišę su lokio pėdsakais.

Tad jie paprašė to šamano,

kad jis ateitų. Nes jis žinojo, kaip

pakviesti vaiką, kad tas sugrįžtų.

Laiko buvo nedaug.

Šamanas bėgo, o

padėjėjai skuodė jam iš paskos.

Visi jie buvo pasirišę meškažolių

ant riešų, ant kulkšnių

ir aplink kaklą.

Šamanas garsiai kriūkė, kapstė prieš save žemę,

nenuleido akių nuo angos į lokio olą.

Vis kriūkė ir tyliai urzgė.

Netrukus lauk išlindo maži lokiukai,

kadangi jis kartojo motinos lokės garsus.

Šamanas dar pakriūkė, paurzgė,

tada išėjo vaikas.

Bet vaikščiojo jau taip, kaip vaikščiojo jo seserys, —

jis jau ropojo pažeme.

Jie negalėjo paprasčiausiai jo sučiupti,

Jie negalėjo paprasčiausiai jo atsiimti,

nes taip jis būtų amžiams likęs tarp vienų ir kitų

ir tikriausiai būtų miręs.

Jie gavo šaukti jį, —

žingsnis po žingsnio šamanas

vaiką sugrąžino.

Taigi, labai labai seniai

jie jį susigrąžino,

bet jis jau nebebuvo visai toks pats

po to,

jis buvo nebe toks kaip kiti vaikai.

Tajo atsistojo ir pradėjo nejaukiai vaikštinėti aplink laužą; berniukas paėmė kelis šonkaulius ir vėl pradingo už hogano. Senukas ant laužo užmetė šakų.

— Nebijok jo. Yra žmonių, kurie elgiasi taip, tarytum viskas, kas nutinka, pavaldų raganavimui, bet iš tikrųjų raganavimas manipuliuoja tik nedaugeliu dalykų. — Ir mostelėjo ta kryptimi, kuria nuėjo berniukas. — Nelaimių nutinka, ir čia mes ne ką tegalime padėti. Bet neskubėk dalykų vadinti gerais arba blogais. Esama pusiausvyros, darnos, kuri tolydžio kinta, kurią tolydžio reikia išlaikyti. Su lokiais viskas vyksta be galo taikiai; sakoma, jog kaip tik todėl žmonės retai kada iš jų pargrįžta. Tai pereigos klausimas, supranti, su kitimu, tapsmu turi elgtis labai budriai ir rūpestingai. Taip, lyg tai būtų daigai, laukuose virstantys augalais.

PASTABA APIE LOKIO TAUTĄ IR RAGANIUS

Nepainiokite tų, kurie eina pas lokius, su raganiais. Žmonės, kurie gyvena su lokiais, lokio kailio nedėvi. Jie vaikšto nuogi ir nesuvokia, kad skiriasi nuo savo giminaičių lokių. Raganiai įšliaužia į negyvų žvėrių kailius, tačiau nieko negali, tik žaisti su daiktais ir kūnais. Gyvi žvėrys kraupiai bijo raganių. Jie tvoskia mirtimi. Todėl raganiai ir negali prie jų prieiti. Todėl žmonės prie savo hoganų ir laiko šunis. Sūnys staugia iš baimės, kai raganiai žvėrys slampinėja aplinkui.

Vėjo gūsis įplieskė ugnį. Tajo stebėjo, kaip iš pabalusių anglių iššliaužė raudona liepsna; pakėlė kadagio šakelę ir įmetė į laužą. Sakelė užsiliepsnojo. Jis trynė sakus tarp pirštų ir žvelgė žemyn į Galapą.

— Aš nepapasakojau jums apie Imou, — prabilo. — Nepasakiau, kas nutiko Rokiui. — Ir parodė į šviesas apačioje. — Kažkuo tos šviesos ana tenai, žemai, tie automobiliai, tos neono iškabos man primena juos abu.

— Taip, — atsakė senukas, — mano močiutė nenorėjo palikti šitos kalvos. Ji sakė, kad nuo čia matyti visas pasaulis.

— Rokis norėjo palikti rezervatą, norėjo tapti kažkuo išskirtiniu. Kur nors mieste.

— Tenai apačioje yra tokių. Kaip tavo brolis. Tenai apačioje yra tokių.

— Bet jam tai nepavyko. Aš privalėjau jam padėti, kad jis pargrįžtų. Namiškiai daug iš jo tikėjosi. Jie juo didžiavosi.

Buvau jiems daug skolingas. Po viso to, kas nutiko. Buvau už tai skolingas. — Jis pažvelgė į senuką, bet tas buvo įdūręs akis į švysčiojimą apačioje, žvilgsniu lydėjo priekines automobilių šviesas, judančias iš vakarų, kol jos pavirsdavo rytuose pradingstančiomis užpakalinėmis šviesomis. Rodės, kad nesiklauso.

— Šitam dalykui ribų nėra, — pareiškė Betonis. — Išlaisvintas, jis pasklido visur — nuo kalnų ir lygumų į miestelius bei miestus, upės ir vandenynai jo nesustabdė. — Vėjas nepaliovė šėlęs ir beveik nustelbė senuko balsą.

— Imou žaidžia su tais dantimis — žmogaus dantimis — ir sako, kad indėnai, palyginti su baltaisiais, neturi nieko. Jis kalba apie jų miestus, jų automobilius ir maistą, kurį jie valgo. Sako, kad žemė nieko neverta, ir kad mes turim siekti to, ką turi baltieji, siekti ir pasiimti tai iš jų. — Tajo užsikosėjo, pamėgino atsikratyti to, kas jam surakino gerklę. — Na, aš nemoku to išsakyti, bet man viskas regis štai šitaip. Tereikia apsidairyti. Todėl ir klausiu savęs, — aiškino toliau, jausdamas, kaip tas gniutulas gerklėje spaudžia ašaras, — ką gera indėnų ceremonijos gali nuveikti prieš tą jų karų, jų bombų, jų melų sukeltą ligą?

Senukas palingavo galva.

— Čia ir yra raganystės vingrybė, — paaiškino. — Jie nori mus įtikinti, kad visas blogis slypi baltaodžiuose. Tada mes nesiskverbsime gilyn, siekdami suvokti, kas dedas iš tikrųjų. Jie nori, kad mes atsiskirtume nuo baltaodžių ir liktume bejėgiai neišmanėliai, žvelgiantys į savo pačių susinaikinimą. Bet baltaodžiai — tik įrankis, kuriuo raganystė manipuliuoja, o aš sakau tau, kad mes galime turėti reikalų su baltaodžiais, su jų mašinomis, su jų tikėjimais. Galime, nes baltaodžius sukūrėme mes patys; indėnų raganystė iš esmės ir sukūrė baltaodžius.

Senų senovėje,

iš pat pradžių,

šiame pasaulyje nebuvo baltaodžių,

nebuvo nieko europietiško.

Ir šis pasaulis ir toliau galėjo taip gyvuoti,

jei ne vienas dalykas:

raganystė.

Šis pasaulis buvo jau pilnas,

Net ir be baltaodžių.

Čia buvo visko,

neišskiriant nė raganystės.

Tada tai ir nutiko.

Tie raganiai suėjo krūvon.

Vieni atėjo iš labai toli,

iš už vandenynų,

iš už kalnų.

Vienų jų akys buvo įkypos,

kitų buvo juoda oda.

Visi suėjo į varžytuves,

lygiai kaip šiandien žmonės surengia beisbolo varžybas,

tik anos varžytuvės buvo

dėl neaiškių dalykų.

Šiaip ar taip,

visi jie susirinko,

raganiai iš visų pasviečių,

raganiai iš visų pueblų

ir iš visų genčių.

Ten buvo navahų raganių,

truputis hopių ir vienas kitas zunis.

Jie surengė raganių konferenciją,

kitaip to nepavadinsi,

tose lavos akmens kalvose

į šiaurę nuo Kanjončito,

jie susiėjo draugėn

olose pakvailioti,

su savo žvėrių kailiais.

Lapė, barsukas, rudoji lūšis, vilkas

sukosi aplink laužą

ir per ketvirtąjį taktą

įšoko į savo žvėries kailį.

Bet šįkart to nepakako

ir vienas jų,

gal sijas ar koks eskimas,

ėmė puikuotis.

„Visa tai buvo vien niekai,

Pažvelkit štai į šitai!“

Taip prasidėjo varžytuvės.

Paskui vieni iš jų nukėlė

savo didžiulių puodų dangčius

ir pakvietė kitus

pažvelgt vidun:

negyvi kūdikiai, iš lėto verdantys kraujyje,

nukirstos kaukolės

su iščiulptomis smegenimis.

Raganiaus vaistas,

kurį reikėjo sudžiovinti, sugrūsti į miltelius,

kad paviliotum naujas aukas.

Kiti atrišo ryšulėlius su šlykščiais daiktais:

tamsiais titnagais, sudegusių hoganų, kur gulėjo negyvėliai,

pelenais,

odos, nurėžtos nuo pirštų galiukų,

vijomis,

nupjautomis nuo penių ir nuo klitorio.

Galiausiai liko vienas raganius,

neparodęs savo burtų bei galių.

Jis stovėjo šešėlyje už laužo

ir niekas nežinojo, iš kur jis atsirado,

iš kokios jis genties,

ar jis vyras, ar moteris.

Tačiau visų svarbiausia —

tasai raganius neparodė nei juodų griaustinio nutrenkto

medžio anglių,

nei raudonų skruzdėlyno karoliukų.

Jis tik paprašė jo išklausyti:

„Aš turiu tiktai pasakojimą“

Iš pradžių visi jie juokėsi,

bet tas raganius tepasakė:

Ką gi,

prašom,

juokitės, jei taip norite,

bet kai papasakosiu tą pasakojimą,

jis pradės pildytis.

Išjudintas iš rimties taško,

išjudintas iš rimties taško mūsų raganystės,

kad imtų veikti vietoj mūsų.

Olos kitapus vandenyno,

tamsių kalnų olose —

žmonės, kurių oda balta

nelyginant plaukais apaugęs

žuvies pilvas.

Paskui jie užaugo ir atsiskyrė nuo žemės,

paskui jie užaugo ir atsiskyrė nuo saulės,

paskui jie užaugo ir atsiskyrė nuo augalų ir gyvūnų.

Jie nemato gyvybės, —

žiūrėdami, jie mato tiktai daiktus.

Pasaulis jiems — tik kažkas negyva,

medžiai ir upės — negyvi,

kalnai ir akmenys — negyvi.

Lokys ir Elnias — tik daiktai.

Gyvybės jie nemato.

Jie bijo.

Jie bijo pasaulio.

Naikina tai, ko bijo.

Jie bijo savęs pačių.

Vėjas nupūs juos per vandenyną

tūkstančiais didžiuliuose laivuose,

knibždančius it lervos,

išlindusios iš sugriauto skruzdėlyno.

Jie atsigabens daiktus,

galinčius paleisti mirtį

greičiau nei pamatys akis.

Jie užmuš tai, ko bijo, —

visus gyvūnus,

žmonės badaus.

Jie užnuodys vandenį,

privers jį suktis ir ištekėti,

tada ateis sausra,

žmonės badaus.

Jie išsigąs to, ką ras,

jie išsigąs žmonių,

jie užmuš tai, ko išsigąs.

Ištisi kaimai bus nušluoti,

Jie išskers ištisas gentis.

Lavonai — mums.

Kraujas — mums.

Žudynės žudynės žudynės.

O jie, jie nenužudys,

vis tiek numirs

išvydę tą sunaikinimą,

tą netektį,

tą vaikų netektį,

netektis sunaikins tuos, kurie dar liko.

Pavogtos upės ir kalnai,

pavogta žemė sugrauš jų širdis,

atplėš nuo Motinos jų burnas.

Žmonės badaus.

Jie atsineš kraupias ligas,

kurių žmonės nepažinojo.

Ištisos gentys išmirs,

nusėtos pūlinių žaizdų,

kakodamos kraujais

ir vemdamos kraujais.

Lavonai mūsų triūsui,

jau išjudinti iš rimties taško,

išjudinti iš rimties taško mūsų raganystės,

išjudinti iš rimties taško,

kad imtų veikti vietoj mūsų.

Jie pasiglemš šitą pasaulį nuo vandenyno iki vandenyno,

jie stos vienas prieš kitą,

sunaikins vienas kitą.

Čia,

šituose kalnuose,

jie suras uolienų,

uolienų su žaliomis, geltonomis, juodomis gyslomis.

Ir jie nubrėš tomis uolienomis tą paskutinį raštą,

paskleis jį per pasaulį ir viską susprogdins.

Jau išjudinti iš rimties taško

išjudinti iš rimties taško,

kad sunaikintų,

kad nužudytų.

Daiktai, veikiantys vietoj mūsų,

daiktai, sprendžiantys vietoj mūsų,

raganauja,

kad būtų skausmo,

kad būtų kančios,

kad gimtų negyvi kūdikiai,

kad būtų luošų,

nevaisingų,

negyvėlių.

Sūkuriuojant,

Sūkuriuojant,

Sūkuriuojant,

sūkuriuojant

jau išjudinti iš rimties taško,

išjudinti iš rimties taško.

Tuomet kiti raganiai tarė:

„Gerai, tu laimi, prizas atitenka tau,

bet tai, ką pasakei dabar, —

visai nelinksma.

Tai anaiptol nedžiugina.

Mums gera ir be tokių dalykų.

Atsiimk jį.

Atšauk tą pasakojimą. “

Tačiau raganius tik papurtė galvą,

žiūrėdamas į tuos su dvokiančiomis odomis, kailiais, plunksnomis.

Tai nebevaldoma.

Tai jau artėja.

To jau nebeatšauksi.

Jie išjojo dar neišaušus. Senukas sėdo ant liesos keršos kumelės: jos šonkauliai ir klubikauliai kyšojo išsišovę iš odos kaip seno automobilio sėdynės spyruoklės. Tačiau ji buvo stipri ir mikliai traukė į kalną siauru akmenuotu taku į šiaurę nuo Betonio hogano. Senuko padėjėjas jojo juodu poniu ir buvo taip žemai palinkęs virš jo kaklo, kad karčiai dengė veidą. Gal jis taip jojo, norėdamas sušilti, nes prieš aušrą tose kalnų papėdėse buvo šalta; aukštikalnėse nakties oras dėl žvaigždžių šviesos ir mėnulio šešėlių atrodė dar šaltesnis. Geltonas išdaris, kuriuo jojo Tajo, klupčiojo; Tajo trūktelėjo vadeles ir tas žengė lėčiau. Jiems už nugaros greitkelis slėnyje buvo tik vos įžiūrima tamsi gysla, nusidriekusi per geltoną smėlį ir raudonas uolas. Vėjyje, kuris pūtė nuo akmeningos keteros, Tajo užuodė pinijų medžius ir šalavijus. Jie išjojo iš raudono smiltainio slėnio ir įjojo į vulkaninių Časkos kalnų papėdes.

— Kitą naktį nakvosime tenai, — pasakė Betonis, rodydamas į akmeninį hoganą, pastatytą kiek atokiau nuo uolos krašto.

Tajo liko stovėti prie arklių ir žiūrėjo į jų nujotą kelią. Plynaukštės ir kanjonai po juo driekėsi lyg vienas į kitą įkrintantys debesys už horizonto. Pasaulis apačioje buvo tolimas, mažas, užgožtas tokio mėlyno ir neaprėpiamo dangaus, kad debesys jame pasiklydo. Toli pietuose stūksojo mėlynai pasimiglojusios zunių krašto kalnų keteros. Tajo perbraukė delnu per pakaušį, pajuto saulės spindulius. Kalnų vėjas buvo vėsus; jis kvepėjo upokšniais, pasislėpusiais labai giliai po samanotais juodais akmenimis. Tajo nematė nė ženklo to, kas buvo nebevaldomai išdriekta ant žemės paviršiaus: greitkeliai, miestai, net tvoros išnyko. Čia buvo aukščiausias žemės taškas: Tajo tai juto. Jis neturėjo nieko bendra su išmatavimais ar aukščiu. Tai buvo ypatinga vieta. Tajo šypsojosi. Jautėsi stiprus. Turėjo paliesti savo paties ranką, kad prisimintų, kokie dabar metai: atpažino storus rumbuotus randus nuo sudužusio stiklo šukių.

Jo uošvė kažką įtarė.

Kartą iš ryto ji užuodė kojoto srutas.

Pasakė dukrai.

Pamanė, kad tai kojoto darbas.

Ji suprato žentą pradingus.

Nežinia, ką kojotas jam padarė.

Jie keturiese patraukė vyro pėdsakais ieškoti jo.

Nusekė iki ten, kur šis buvo aptikęs elnio pėdsakus.

Surado vietą, kur elnias buvo sužeistas strėlės,

kur vyras ėmė jį vytis.

Paskui surado vietą, kur jį aptiko kojotas.

Nebuvo jokių abejonių, kad čia kojoto pėdsakai.

Aplink tas smėlyje gulėjusio žmogaus žymes.

Žmogaus pėdsakai suko

kalno link,

kur vyrui, regis, teko šliaužti.

Jie nusekė jais ligi kietojo ąžuolo,

kur vyras pernakvojo.

Nuo ten jis nušliaužė toliau

ir pernakvojo po nykštukiniu ąžuolu.

Tada jo pėdsakai nuvedė prie pinijos,

paskui — po kadagiu, kur jis nakvojo trečią naktį.

Pėdsakai vedė vis tolyn,

galiausiai vis dėlto jie jį pavijo,

miegantį po laukinės rožės krūmu.

„Kas tau nutiko? Ar esi tas,

kuris išėjo prieš keturias dienas, vaikaiti?“

Bet tas tik unkštelėjo kaip kojotas.

„Tu išėjai prieš keturias dienas,

ar tu — tas pats žmogus, vaikaiti?“

Vyriškis pamėgino atsakyti,

bet pasigirdo tik kojoto stūgsmas,

ir uodega švytavo pirmyn atgal

suraukšlėdama smėlį.

Jis kentė troškulį ir alkį,

buvo beveik per silpnas, kad pakeltų galvą,

vis dėlto linktelėjo „taip“ galva.

„Aišku, tai jis,

bet ką mes galim padaryti, kad jį išgelbėtume?“

Nubėgo į šventas vietas,

paklausė, kas gali būti padaryta.

„Ant Tamsiojo kalno viršūnės

paklauskit keturių Lokio genties senolių.

Jie — jūsų vienintelė viltis,

jie turi galios grąžinti protą.

Ne vieną kartą

tai buvo padaryta. “

Didžioji musė atskrido jiems paaiškinti.

Lokio genties senoliai sakėsi ateisią.

Jie paliepė:

„Priruoškit kietojo ąžuolo,

nykštukinio ąžuolo,

pinijų medžio,

kadagių ir laukinės rožės šakelių.

Išlenkite lankus,

jų viduje pririškite žolių ryšelių.

Surinkit keturis ryšelius,

suriškite juos juka,

melsvąją eglę sumaišykit su sudegintų piktžolių anglim,

storabambiais rūgčiais, ganykline žole bei uolų šalavijais.

Surinkit keturis ryšelius.“

Vaivorykštės buvo sukryžiuotos.

Jomis jis kitados keliavo.

Tų vyrų tikslas buvo

jam tai sugrąžinti.

Žiedadulkių berniuką jie nupiešė pačiam

baltųjų kukurūzų piešinio viduryje.

Jo akys buvo mėlynosios žiedadulkės,

jo lūpos buvo mėlynosios žiedadulkės,

jo kaklas — irgi.

Mėlynųjų žiedadulkių žiupsnelių buvo

ir ant jo sąnarių.

Tajo sėdėjo baltųjų kukurūzų smėlio piešinio viduryje. Piešinyje jam už pečių kryžiavosi vaivorykštės. Betonio padėjėjas

nukasė truputį smėlio, išduobė griovelius, įkišo į juos lankų apačias, kad jie laikytųsi stati atstu vienas nuo kito, kietojo ąžuolo — arčiausiai jo, laukinės rožės lankas — priešais duris. Senukas nupiešė tamsias kalnų virtines prie toliausio lanko, kitą, artesnį, nupiešė mėlynai, artėdamas prie Tajo atsiklaupė ir nupiešė geltonus kalnus, o priešais jį — baltą kalnų grandinę.

Padėjėjas triūsė šešėlyje už tamsios kalnų virtinės; jis darbavosi su juodu smėliu, vieną prie kito piešė lokio pėdsakus. Į dešinę nuo lokio pėdų senukas mėlynai, paskui geltonai ir galiausiai baltai nupiešė letenų pėdsakus. Piešti baigė abu kartu — didžiule vaivorykšte, išlinkusia aukštai virš tos kalnų virtinės. Betonis padavė jam palaikyti krepšį su maldos lazdelėmis.

en-e-e-ya-a-a-a-a!

en-e-e-ya-a-a-a-a!

en-e-e-ya-a-a-a-a!

en-e-e-ya-a-a-a-a!

Po pavojingas vietas tu keliavai,

pavojuje tu keliavai,

į pavojingą vietą tu keliavai,

pavojuje e-hey-ya-ah-na!

Tu keliavai tenai,

kur sūkuringa tamsa pradėjo savo kelionę

palei uolų kraštus,

palei švelnaus vėjo buveines,

palei žydrų debesų kraštą,

palei tyrų vandenų kraštą.

Sūkuringa tamsa atslinko iš Šiaurės,

Sūkuringa tamsa nuslinko į Rytus

Ji slinko palei Pietus,

Ji atslinko į Vakarus.

Sūkuringa tamsa nuslinko įvijai žemyn

ir išniro Viduryje.

Iš tamsos žengė Betonio padėjėjas; jis riaumojo kaip lokys. Pakėlė aukštyn galvą taip, tarsi ji jam būtų per sunki, pauostė orą. Atsitiesė ir nuėjo prie Tajo; tiestelėjo ranką paimti maldos lazdelių ir, spausdamas jas prie širdies, aiškiai tarė žodžius. Tada į priekį žengė senis ir akimoju rėžtelėjo Tajo per pakaušį. Tai buvo netikėta, bet tamsus titnagas buvo aštrus, įpjova — negili. Tada abudu ištiesė jam rankas, pakėlė jį už pečių, įstatė jo kojas į lokio pėdsakus ir, sakydamas maldą, Betonis pervedė jį per visus penkis lankus.

eh-hey-yah-ah-na!

eh-hey-yah-ah-na!

eh-hey-yah-ah-na!

eh-hey-yah-ah-na!

eh-hey-yah-ah-na!

Tajo jautė, kaip jam iš galvos sunkiasi kraujas, jautė plaukuose susitvenkiant upeliukus. Jie iš lėto tekėjo žemyn per galvą, ant veido ir ant kaklo, kai, eidamas pro kiekvieną lanką, Tajo susilenkdavo.

eh-hey-yah-ah-na!

eh-hey-yah-ah-na!

eh-hey-yah-ah-na!

eh-hey-yah-ah-na!

Ant Tamsaus kalno,

gimusio iš kalno,

praėjęs palei kalną,

aš atvesiu tave pro savo lanką,

aš parvesiu tave atgal.

Eidamas mano pėdsakais

keliauk namo,

eidamas mano pėdsakais

grįžk namo, laimingai

grįžk į savo namus,

grįžk į ilgą gyvenimą ir laimę vėl,

grįžk į ilgą gyvenimą ir laimę.

eh-hey-yah-ah-na!

eh-hey-yah-ah-na!

eh-hey-yah-ah-na!

eh-hey-yah-ah-na!

Ant tamsaus kalno,

gimusio iš kalno,

jo ranka slenka palei kalną.

Aš palikau užpakaly žaibo zigzagą,

Aš palikau užpakaly žaibo tiesę.

Aš turiu rasą,

iš mano kūno išspindo saulės spindulys.

Gimiau iš kalno,

palieku laukinių gėlių taką.

Iš manęs iškrinta lietaus lašas.

Aš keliauju namo,

grįžtu ten, kur man skirta būti,

grįžtu namo, į laimę,

grįžtu į ilgą gyvenimą.

Kai jis peržengė paskutinį lanką,

tai dar nebuvo pabaiga.

Jie apsuko jį pagal saulės tekėjimą,

ir jis pasveiko,

jis atsistojo.

Vaivorykštės jį sugrąžino

į namus, bet tuo viskas nesibaigė.

Jis vis dar liko neatsikratęs visokių piktžaizdžių.

Po to, kai jis perlindo pro paskutinį lanką, jie pervedė jį pro durų angą. Buvo tamsu, dangus švytėjo žvaigždėmis. Šaltis sustingdė kraują ant galvos; rankos ir kojos virpėjo. Padėjėjas padavė jam antklodę; juodu nuvedė jį prie uolos krašto, ir šamanas liepė atsisėsti. Tajo girdėjo, kaip jam už nugaros buvo laužomos šakos ir krūmokšniai prakurams. Užuodė ugnį. Jie davė jam atsigerti indėniškos arbatos, tada senukas Betonis liepė jam pamiegoti.

Jis sapnavo tuos lopinėtuosius galvijus. Jį pamatę jie išsilakstė tarp kadagių, skuodė per aukštą geltoną žolę stalkalnių papėdėje prie teškančio upokšnio. Paskui vienus iš jų bėgo margi veršiukai, baltai švystelėdavo jų kaulėti pasturgaliai, paskui pradingdavo tarp medžių. Tajo mėgino juos pasivyti, tačiau be arklio tai buvo tuščias darbas. Jie dingo iš akių, vėl pasukę į pietvakarius, aukšto, nuo kitų atsiskyrusio stalkalnio, kurį žmonės pavadino Pa’to’chu, link.

Jis nubudo drebėdamas. Atsistojo, jį klojusi antklodė nuslydo ant žemės. Norėjo vykti ieškoti tų galvijų šiandien pat — kol nesuras jų, neturės ramybės. Apsidairė Betonio ir jo padėjėjo. Arklius jie buvo pririšę prie tokios aukštos pinijos, bet dabar jų jau nebebuvo. Tajo užčiuopė įkirtą pakaušyje: ji nebuvo nei patinusi, nei degė. Ir neskaudėjo. Jis atsistojo ant uolos krašto ir žvilgtelėjo apačion: kanjonai ir slėniai buvo tirštai, puriai juodi, menkesnė juoduma žymėjo jų aukščio ir gylio skirtumus. Jis prisiminė juodą smėlio piešinių ant hogano grindų spalvą — šitos kalvos ir kalnai buvo kalnai ir kalvos, kuriuos senukas su berniuku nupiešė smėlyje. Tajo giliai įkvėpė šalto kalnų oro: ribų nebuvo; pasaulis apačioje ir smėlio piešiniai viduj tąnakt susiliejo į viena. Tą naktį kalnai iš visų pusių susirinko čionai.

Tajo išgirdo kažką ateinant nuo keteros vakarinės pusės. Atsisuko. Tamsoje Betonis atrodė netgi aukštesnis. Jis pamojo Tajo, kad šis atsisėstų. Pats atsisėdo greta ir pasikniausė kišenėje tabako bei popieriaus iš kviečių šiaudų. Nežiūrėdamas į pirštus, nenuleisdamas akių nuo dangaus rytuose, susisuko ploną suktinę. Prisidegė ir kelis kartus paptelėjo neįtraukdamas dūmo.

— Visa tai prasidėjo labai seniai. Mano senelis Desčynis tuomet buvo jau senas žmogus. Medžiotojai traukė namo iš Pietų viršūnės. Jie du mėnesius medžiojo elnius ir džiovino jų mėsą. Asiliukai buvo apkrauti maišais, pilnais džiovintos mėsos ir kietų išdžiovintų odų ryšulių. Navahai buvo apdairūs. Jie nenorėjo painiotis į bėdą su kareiviais iš San Matėjo forto. Nakvynvietę įsirengė virš siauro gilaus kanjono į šiaurės rytus nuo gyvenvietės ir nekūrė nė vieno laužo. Naktis buvo šilta, dangus — giedras ir kupinas žvaigždžių, kurios tviskėjo ryškiai it liepsnelės. Senesni vyrai sėdėjo susivynioję į antklodes, rūkė, akis įbedę į dangų, stebėdami krintančias žvaigždes. O jaunesnieji stovėjo prie arklių, kalbėjo pašnabždomis ir dažnai nusijuokdavo. Dalijosi cigarete — raudonas jos galiukas patamsyje ėjo per rankas. Jie nenorėjo kiaurą naktį sėdėti susėdę ratu ir klausytis, kaip seniai raugėja, raunasi iš smakro gyvaplaukius ir galiausiai užknarkia. Jiems knietėjo nujoti iki gyvenvietės ir pažiūrėti, ar nesama ten kokio benamio arklio ar pasiklydusių avių, slampinėjančių po kalvas už miestelio. Jau daugel metų nepasitaikė jokių antpuolių, tačiau jie nujautė, kaip smagu naktį joti pro pinijas, lėkti šuoliais per lygumas, gairinamiems vėsaus vėjo.

Seniai tam buvo visiškai abejingi. Jie sėdėjo ir iš pinijų vytelių pjaustė dantų krapštukus. Jie žinojo, ką jauti paleidęs arklius šuoliais per vėsų orą: jau daugiau kaip savaitę jie saulei plieskiant iš lėto greta asilų traukė per dulkes. Tad stebėjo, kaip jaunėliai atriša arklius; kažkuris jų pareiškė, esą naktis labai jau viliojanti, seniai visi drauge nusikvatojo ir vėl patogiai įsitaisė stebėti dangaus ir pasakoti pasakojimų, kurių turėjo prisikaupę tokioms naktims kaip toji.

Žvaigždės skleidė ypatingą šviesą, subtilesnę, spindulingesnę nei mėnesiena. Raiteliai įžiūrėjo medžių tankmes, masyvių uolų kontūrus, tačiau patys vis dar buvo slepiami tamsos. Kai prijojo pakankamai arti, kad užuostų medžio anglis, pristabdė arklius ir paleido juos risčia. Arkliai buvo įsijaudrinę, įkaitę, jie purtė galvas ir mėgino atsikratyti vadžių. Tarpkojy raiteliai jautė jų karštį, užuodė jų prakaitą. Jie žiūrėjo į rytus, į nediduką miestelio kvadratą slėnyje, kuris driekėsi nuo vakarinio kalnų aukštomis mėlynomis viršūnėmis, vis dar storai užklotomis sniegu, šlaito. Išskyrė kelis neryškius langų kontūrus. Jojo lėtai, įsiklausydami, stebėdami. Nesitikėjo ką nors rasti, nes žinojo, kaip meksikiečiai naktį savo galvijus saugo. Buvo patenkinti jau tuo, kad prijojo tiek arti, jog užuodė medžio dūmus ir išgirdo tolumoje lojant šunis.

Apsuko arklius ir palei pinijomis apaugusį kalvagūbrį vėl patraukė į stovyklą. Kirto apžėlusį skynimą, vėl įjojo į medžių plotą, kai arkliai staiga sustojo ir, apimti panikos, ėmė suktis ratu. Kažkas jiems nepatiko toje didžiulėje pušyje ties skynimo kraštu; jie šastelėjo atgal ir padūkusiai prunkštė, kai vyrai stengėsi prijoti arčiau. Vaikinai būtų taip ir prašuoliavę pro tą vietą, jei vienas jų nebūtų pastebėjęs kažkokio šviesaus daikto, lengvai kaip paukštis nukrintančio nuo medžio. Jis nusėdo nuo arklio, iš lėto prisiartino prie medžio ir tą daiktą pakėlė. Tai buvo žydra mezginių skraistė. Priėjo kiti ir visi pakėlė akis į to didžiulio medžio šakas.

Jie kilstelėjo vieną vyrą iki didžiulės šakos, kad šis nukeltų ją. Tas artinosi atsargiai, manydamas, kad ji puls priešintis, bet ji pati nulipo žemėn, minkštai nušoko į sausus spyglius po medžiu. Neverkė, kaip kad verkia belaisviai, ašarodama nevebleno savąja kalba. Kietai sučiaupė plonas lūpas, sukando dantis ir žiūrėjo į juos žaliomis miško riešuto akimis, kurios naktį švytėjo kažin kaip ypatingai, it vilko ar lūšies. Nuo medžių pakilo vėjas, pašėlusiai plaikstė palaidus jos plaukus aplinkui platų rudą veidą. Vyrų pasitikėjimas savimi nuskriejo drauge su vėju: žiūrint į ją juos sukaustė ledinis šaltis. Kiekvienas buvo pasiryžęs ją paleisti, kad eitų ir kuo skubiausiai dingtų, tačiau nė vienas nenorėjo prisipažinti bijąs. Šiaip ar taip, jai buvo tik koks dvylika, trylika metų, ir už ją galėjai gauti gerą kainą.

Jie ją pririšo prie neaukšto medžio skynime taip, kad matytų. O ji kiaurą naktį nenuleido nuo jų akių, taip įsmeigusi žvilgsnį, kad jie galiausiai nebedrįso į ją pažvelgti. Iš ryto senoliai nepratarė nė žodžio. Nejuokavo ir nepokštavo, kai krovė nešulius ant asilų. Jie davė jai arklį, o ant kito užsėdo dviese: nė vienas nenorėjo prie jos artintis. Vakarop sustojo pailsinti gyvulių kanjone, kurį supo raudonų uolų stalkalniai. Senoliai tarėsi, kaip ja atsikratyti; niekas to nepasakė atvirai, tačiau visi žinojo, kad negali jos paleisti arba palikti pririštos prie medžio. Jie įkliuvo į bėdą. Jie nužudytų ją, jei tiktai rastų, kas žino, kaip tai padaryti. Su baisia panieka senoliai aptarinėjo jaunų vyrų kvailumą. „Gerai, kad mes netoli senojo Desčynio namų, — pasakė vienas, — galėsim paprašyti jo pagalbos.“

Ankstų kitos dienos rytą visi įjojo į Časkos kalnus. Sustojo prie šlyno šaltinių ir pasiuntė vieną saviškių į kalvą ieškoti Desčynio. Pažvelgė į meksikietę belaisvę, paskui į mėsa apkrautus asilus ir svarstė, kiek Desčynis iš jų paims už tai, kad juos išgelbės iš tokios keblios padėties. Pirmiausia nuo kalvos nusileido Desčynio žmonos; jos smalsiai ją nužiūrėjo, tada vėl užkopė taku aukštyn.

„Kaip ji atrodo?“ — paklausė savo žmonų Desčynis, joms dar nespėjus prabilti. „Kas?“ — klaustelėjo jos, ir dėjosi nesuprantančios, ko jis teiraujasi, — taip apsimesdavo visuomet, kai norėdavo jį supykdyti. Bet šįkart Desčynis šyptelėjo ir atsistojo iš savo įprastinės vietos prie durų.

Nesuteikit man rūpesčių, ponios, — tarė užsivoždamas opšraus kailio kepurę ir tiesdamas ranką prie lazdos, — kitaip aš sumanysiu ją vesti. “

Jis stovėjo ant tako virš upelio ir ją nužiūrinėjo. Klūpodama ties sietuva ji prausėsi. Desčynis nusileido prie medžiotojų, šie dėjosi tvirtiną kamanas ir veržią pavaržas. „Gražios mėsos nešulius gabenatės“, — pasakė rodydamas smakru į ryšulius. „Turime ir dar kai ko, kaip jūs tikriausiai pastebėjote, — atsainiai tarė aukštas vyras. — Ji labai jau brangi, bet lėtina mūsų kelionę. Žinote, kokios jos. Visąlaik verkia, šaukia.“ Desčynis iš tų melų tik nusišiepė. Palingavo galva: „Matau, ką turite. Padėsiu jums už du ar tris mėsos nešulius. Kitaip...“ Jis nutilo ir medžiotojai ėmė šnibždėtis tarpusavyje.

— Jis mokėjo šiek tiek ispaniškai. „Esu per senas, kad varginčiausi dėl tavęs, — pasakė. — Rytoj grąžinsime tave taviškiams. Patikinsim, kad nebuvai paliesta vyro. Galėsi grįžti į savo pirmykštį gyvenimą. Desčynis buvo savimi patenkintas, pamanė, kad jo žodžiai nuskambėjo pakankamai tauriai ir jautriai. Pažvelgė jai į veidą, — jos veidas nepasikeitė. „Mes pasakysime taviškiams, kur tave suradome. Medyje, ar ne? Kalvose, vėlią naktį.“ Ji tik nusikvatojo jam į veidą, šnervės išsiplėtė, žvilgsnyje buvo justi patyčia. „Tu juk žinai atsakymą, senas žmogau, nežaisk su manimi žaidimų. Tu juk žinai, ką žmonės ten man padarys“

„Mes čia to daikto nenorime, — trys seserys pareiškė savo vyrui. — Tu su ja miegi kasnakt. Kokia gėda! Mes stengiamės išmokyti vaikus, kad svetimų daiktų neliestų, bet jie kas dieną mato tave tai darant, senas kriošena“. Tad jis iškėlė ją į žiemos namelį kalnų papėdėje, pietvakariuose, kur virš upės stūksojo geltonos smiltainio kalvos.

— Vidurnaktį jis išgirdo ją vaikštant hogane: kaip ji patylomis nukelia krepšių dangčius ir išvynioja elnenų ryšelius, kaip šiugžda sėklos ir sudžiūvę lapai, kaip čerkšteli išimti iš jo krepšio erelio nagų ir vilko dantų vėriniai. Paskui viskas nuščiuvo.

„Aš girdžiu tave, seni. Miegok“. — „Man šalta, kai tavęs nėra šalia. Grįžk atsigulti“. — „Gerai, jei pasakysi man, kodėl aš naktimis girdžiu tiek daug balsų šitame hogane. Visomis kalbomis, kurių anksčiau nesu girdėjusi“. — „Eikš, atsigulk, aš visas drebu“.

Ji atsigulė šalia jo, antklodę užsitraukė iki burnos ir pamažėle traukėsi prie jo, kol pajuto jo kylančius ir nusileidžiančius šonkaulius. Senojo Desčynio širdis vis dar daužėsi, kai jis išgirdo ją kvėpuojant, jo šlaunimis į pilvą šliaužė jaudulys laukiant to malonumo, kuris įvyks netrukus.

„Regis, tai ir vėl jie“. — „Taip“. — „Darbuojasi pasaulio pabaigai, ar ne?“ — „Manau, kad taip“. — „Kartais aš nežinau, ar toji ceremonija bus tiek galinga, kad juos sustabdytų. Turime pasikliauti dar negimusiais žmonėmis. Tais, kur ateis po šimto metų“, — ji įstengė tik pašnabždėti tuos žodžius, nes jis ją laikė prisiglaudęs. — „Jūs, meksikiečiai, labai nekantrūs, — pasakė glostydamas jai pilvą. — Tai niekada nebuvo lengva. Reikės daug laiko ir daugiau tokių pasakojimų, kaip šis, jiems paguldyti“.

Ji skubriai užsiropštė ant jo. „Esama dar kažko, kam nutikti reikia daug laiko, — pasakė tyliai. — Kurio galo aš varginuosi gulėti su tavim, seni?“

— Senatvė padarė jį bebaimį. Senas dainas, tikėjimus jis įtempdavo it kalnų ąžuolo lanką. Prieš jai atvykstant jis stebėdavo dangų, planetas ir žvaigždynus, kurie suko ratu ir keitė senųjų pasakojimų raštus. Jis matė tą pereigą ir buvo pasiruošęs. Kai kurie iš senųjų giedotojų regėjo ant mėnulio naujus šešėlius, tarp žvaigždžių išskyrė naujas tamsumos zonas. Jie siuntė Desčyniui ligonius, kurių patiems išgydyti nepavyko, — to naujo pasaulyje išsklidusio blogio aukas.

Desčynis samprotavo: kadangi tasai blogis buvo paskleistas viso pasaulio raganystės ir jiems atneštas baltaodžių, prieš jį nukreipta ceremonija privalo būti tokia pati. Atvykusi, ji neilgai jį kvailino. Ji atvyko dėl tų jo ceremonijų, dėl tų giesmių ir pasakojimų, iš kurių jie išaugo.

„Tai vienintelis būdas, — pareiškė jam. — Negalim tenkintis vien ceremonija. Galią turime rinkti iš visur. Net tą, kurios galim įgyti iš baltaodžių.“

— Nors žmonės pastebėjo pakitimus Desčynio ceremonijose, jie liko joms pakantūs dėl jo visuotinai pripažintos galios padėti krikščionybės ar svaigalų užkrėstoms aukoms. Bet kai atvyko ta belaisvė meksikietė, jie įsibaimino, ir tik nedaugelis jų likdavo stebėti, kuo baigiasi jo ceremonijos. Tačiau tuomet Desčynis jau rengės mirti, tad ir nebesivargino pavieniais gydymais.

Jis žvelgdavo į savo aprūkusį kvarco kristalą, o ji stebeilydavo į ugnį, ir juodu abu aptardavo ceremonijos eigą pagal tamsių nakties vėjų kryptį ir pagal molio spalvą sausros nusiaubtuose slėniuose.

„Tądien, kai aš gimiau, žmonės pamatė mano akių spalvą ir išvežė mane iš kaimo. Ispanai miestelyje į mane spoksojo, o katalikų kunigas pasakė: „Tegu ji miršta.“ Jie pasmerkė raganą už tą gimimą ir liepė jai palikti kaimą dar prieš sutemstant. Ji palaukė, kol žmonės pasišalins, tada nuėjo į arroyo prie senos šiukšlių krūvos, kur jie mane paliko. Išsivežė mane į šiaurę, į EI Pasą, o po daugelio metų juokėsi iš to, kaip ilgai laukė manęs tam kaime, kur buvo šitiek bjaurių kvailių. Retkarčiais ją apnikdavo pagieža prisiminus, ką jie padarė jai po to, kai ji tiek metų jiems padėjo. „Kartais aš negaliu nelinguoti galva, — kalbėjo ji, — nes žmonės gavo būtent tai, ko nusipelnė“.

Žmonės paklausė:

„Ar jūs jį radote ?“

„Taip, bet kažką pamiršome.

Tabaką“.

Tačiau tabako nebuvo,

tad Musė ir Kolibris turėjo nuskristi

visą kelią atgal

iki ketvirtojo pasaulio apačioje

paklausti mūsų motinos,

kur jiems gauti tabako.

„Mes vėl sugrįžome“, —

pasakė jie mūsų motinai.

„Gal jums ko reikia?“

„Tabako.“ „Paprašykite vikšro.“

— Radosi vaikas. Ją auginti meksikietė patikėjo Desčynio dukterims. Įseserės išmokė ją bijoti savo motinos. Po daugelio metų ji susilaukė vaiko. Kai buvau nujunkytas, močiutė atėjo manęs pasiimti. Mama ir mano senos tetos nesipriešino, nes visa tai jau buvo sutarta dar prieš Desčynio mirtį.

Betonis nutilo ir į dangų išpūtė dūmų žiedus. Tajo ištiesė kojas priešais save. Jis mąstė apie ceremoniją, kurią su juo atliko šamanas, ir stengėsi įvertinti jos poveikį, savijautą lygino su tais senais pojūčiais, su ta pykinimą skatinančia tuštuma viduriuose, kurią jam sukeldavo Rokio ir Džozajo prisiminimai, bei su visais tais metais, kai turėjo kęsti tetulės žvilgsnius ir sukąstus dantis. Tą ceremoniją jis juto lyg dirželius, karančius nuo žaliaminės šamano kapšelio odos ir mėginančius sulaikyti balsus, sapnus ir veidus džiunglėse, Los Andželo stotyje, tą aprūkusią tvirtų baltų sienų tylą.

— Viena naktis ar devynios naktys nieko nebepagelbės, — pasakė šamanas. — Ceremonija dar nebaigta. — Jis piešė pirštu smėlyje. — Prisimink šitas žvaigždes, — pridūrė. — Aš jas mačiau, aš mačiau lopinėtuosius galvijus; aš mačiau kalną ir mačiau moterį.

Siūbtelėjęs vėjo gūsis įsigavo į Tajo marškinių rankoves. Nuo senuko drabužių padvelkė medžio anglimis ir šalavijais. Iš šoninės kišenės Tajo išsitraukė piniginę.

— Norėčiau sumokėti jums už naktį atliktą ceremoniją.

Senasis Betonis papurtė galvą.

— Visa tai trunka jau labai ilgai. Viskas priklauso nuo tavęs. Neleisk jiems tavęs sustabdyti. Neleisk jiems sunaikinti šio pasaulio.

Išdžiūvęs kailis

vis dar buvo prilipęs

jam prie kūno.

Bet raganavimo,

to blogio,

poveikis

jau ėmė iš jo kūno

trauktis.

Raganavimo,

to blogio, poveikis

jo aplinkoje

ėmė

trauktis šalin.

Jis pasitraukė tolyn,

jis pasitraukė žemiau Šiaurės.

Sunkvežimio vairuotojas sustojo San Fidelyje pasipildyti dyzelino. Tajo užėjo į degalinę nusipirkti kokio nors saldumyno: buvo nevalgęs nuo tada, kai kalnuose paliko Betonį ir jo padėjėją. Patalpa nuo palubėje kabančio ventiliatoriaus diržų tvoskė guma. Priešais prekystalį krūvomis, stirksojo variklių alyvos dėžės, skardinės buvo aptrauktos plona alyvos plėvele. Už prekystalio rašomasis stalas skendėjo geltonų ir rausvų popieriaus lapų šūsnyse: važtaraščiai ir sąskaitos, prislėgtos pusiau nugertu puodeliu atšalusios kavos. Kalendoriuje virš rašomojo stalo besišypsanti šviesiaplaukė blizgančiu mėlynu būgnininkės kostiumu su baltais aulinukais iki kelių rankomis buvo apkabinusi sarčio kaklą. Viena ranka ji laikė kokakolos butelį. Tajo ilgai spoksojo į kalendorių: arklio karčiai buvo ryškiai išbalinti, o ant jo kailio nebuvo nė menkiausio dulkių pėdsako. Kanopos — nublizgintos juodu batų tepalu — švietė it metalas. Tos moters akys ir apnuoginti dantys jam priminė stiklines lūšies iškamšos akis virš baro Bibe. Dantys irgi. Jis nusisuko nuo kalendoriaus, pasijuto tuoj subloguosiąs, lyg būtų koks vaikštantis šešėlis, gležnas, smulkus ir vis dar svirduliuojantis nuo važiavimo cisternos kabinoje. Visuose saldumynų automatuose buvo išstatytos raudonos vėliavėlės: „parduota“.

Vidun įžengė degalinės tarnautojas. Įtariai nužvelgė Tajo, tarsi tas būtų girtas arba įslimpinęs čionai ko nors nugvelbti. Įsiutęs Tajo įsivaizdavo esąs filmo scenos herojus, kuris išverčia savo džinsų kišenes, atsisagsto marškinius, kad parodytų, jog nieko nepavogė. Susiremti būtų buvę labai jau lengva, bet Tajo neketino leistis sulaikomas; jis paklausė vyriškio, kur galėtų nusipirkti saldėsį.

— Kiek tolėliau važiuojant šituo keliu, — atsakė tas, nepakeldamas akių nuo kasos aparato. Jo baltas kaip pienas veidas buvo apžėlęs poros dienų raudona barzda. Tarp tų raudonų puikavosi keli žili plaukai, o oda ant kaktos ir ties akių kampučiais buvo raukšlėta, sakytum, jis visąlaik būtų laikęs surauktus antakius. Ant plaštakų — garbanoti rausvi plaukeliai, pirštai — juodi ir alyvuoti. Tajo dar niekada nebuvo taip aiškiai matęs baltojo. Turėjo nusigręžti. Visi senuko Betonio išsakyti dalykai jo galvoje sukosi sūkuriu, krėtė keistas išdaigas: jam kilo noras nusikvatoti. Jam kilo noras nusikvatoti iš to degalinės vyruko, kuris net nežinojo, kad jo būtis, kaip ir visų baltųjų būtis, buvo pradėta raganystės.

Sunkvežimio vairuotojui jis pasakė, kad toliau važiuoti jam nebereikia. Saulė švietė už nugaros, iš pietvakarių pūtė šiltas sausas vėjas, pakankamai vėsus, kad atvėsintų ant kaktos prakaitą ir išdžiovintų drėgnas marškinių pažastis. Tajo nusileido į griovį palei greitkelį, palei jo kelkraštį. Mašina važiuoti nebenorėjo. Norėjo eiti pėsčias, kol vėlei atpažins save. Priešais jį iš žolės svirpdami šokčiojo žiogai, iš jų ryškiai žalios pavasario spalvos jau nieko nebeliko — vien tik sausas geltonis. Kai jie pašokdavo, sparneliai atspindėdavo saulės blyksnius. Tajo nudelbė akis į žolę. Žengė atsargiai, iš pradžių bato galu patikrindavo, ar žiogai jau iššoko iš žolės, ir tik tuomet statydavo koją į traškančius, diržingus išdžiūvusių saulėgrąžų stiebus. Kitapus greitkelio, už Seritoso baro plytėjo didžiulis kukurūzų laukas, bet augalai buvo maži, menki, o jų lapai — blausiai geltoni, kaip ir žiogų sparneliai. Stiebai išaugins tik vieną kitą burbuolę, o grūdai bus maži ir beformiai. Kažin, ką mano meksikiečiai Kubere? Jų galvijai irgi liesi. Ką jie darė? Puldavo koplyčioje ant kelių, su permirkusiomis nuo prakaito šiaudinėmis skrybėlėmis rankose, uodė vaško žvakes ir stebėjo raudonus bei mėlynus įžadinių lempelių atšvaitus? Melsdavosi gipsiniam Jėzui rausvais drabužiais su ištiestomis į priekį rankomis: „Padėk mums, atleisk mums“?

Jis išgirdo, kaip jam už nugaros ant plento greitį sulėtino pikapas. Atsigręžė ir pamatė Harlį, iškišusį pro langą galvą, jis mojo jam ranka. Tam senam žaliam pikapui dar nespėjus sustoti Harlis atidarė duris ir plačiai šypsodamasis nušoko nuo sėdynės, abejose rankose laikė po butelį „Garden Delux“ tokajaus. Patapšnojo Tajo per nugarą ir stumtelėjo prie pikapo. Tajo matė, kad vairavo Lirojus, bet pikape buvo ir dar kažkas, kažkas sėdėjo per vidurį tarp jųdviejų.

— Ei, biče, susipažink su Helen Džyn, — ištarė Harlis ir suktai mirktelėjo, sakytum, jau kuris laikas nebūtų iš rankų išleidęs butelio. Mergina mūvėjo aptemptomis mėlynomis vakarietiškomis kelnėmis, vilkėjo kryputėmis papuošta rausva vakarietiška palaidinuke. Ji nieko nepasakė, tik šyptelėjo ir pasislinko arčiau Lirojaus. Lirojus plačiai išsiviepė Tajo. Ji pasitrynė koja į Lirojų, bet tuo pat metu žvelgė pro langą, tarsi jos mintys būtų buvusios kažkur kitur. Lirojus ir Harlis buvo laimingi: turėjo vyno ir dvi šešių butelių alaus pakuotes, jie į merginą žiūrėjo visai kitomis akimis nei Tajo. Jos kvepalai buvo svaiginantys ir sunkūs, sakytum, juos kvėpdamas, būtum rijęs didžiules raudonas rožes, — jie jį dusino. Jis pasisuko veidu į gryną orą, bangomis srūvantį pro langą.

— Gerai, kad esi liesas, biče. Kitaip nebūtume uždarę durų! — Lirojus grabinėjo pavarų svirtį. Mergina jam šypsojosi, nes buvo ją apžergusi, ir, keisdamas greitį, Lirojus vis brūkšteldavo jai per šlaunį. Harlis niuktelėjo ją alkūne į pašonę, pasiūlė butelį.

— Tu tik pažvelk į ją! Geria kaip tikriausia profesionalė, — pasidžiaugė Harlis. — Mudu ją susiradome vakar vakare Galape, ar ne taip?

Lirojus pritariamai linktelėjo galva. Jo akys buvo pasruvusios krauju.

Harlis padavė jam butelį. Tajo papurtė galvą.

— Nori alaus?

Tajo papurtė galvą ir parodė į pilvą.

— Negaluoji? Ei, Lirojau, šitas vaikinas sakosi negaluojąs! Mes juk žinome, kaip jį pagydyti, ar ne, Helen Džyn?

Mergina pritariamai linktelėjo galva. Tajo pastebėjo, kad ties jos akių kampučiais matyti raukšlelių ir jau formavosi pagurklis. Plaukai buvo trumpi, sušukuoti standžiomis garbanomis, o blakstienos net sukietėjusios nuo dažų; ieškodama lūpdažio, ji nuolat kniausėsi ornamentuotos odos rankinėje, kurią laikė tarp kojų, paskui energingai braukdavo juo per lūpas į priekį ir atgal, kol šios pastorėdavo ir tapdavo ryškiai raudonos. Ji buvo ne ką už juos vyresnė.

Tajo persilenkė per langą, kad kabinoje būtų daugiau vietos, nors Harlis, Helen Džyn ir Lirojus meilijo būti susigrūdę. Jam kur kas mieliau būtų buvę ir toliau traukti pėsčiam, bet jis juos pažinojo kaip nuluptus. Buvo beprasmiška atsisakyti su jais važiuoti, kai jie buvo girti: sumažinę greitį, jie kelkraščiu būtų sekę jam iš paskos dešimt mylių, kol jis galiausiai būtų neišlaikęs ir įsėdęs. Jis norėjo pagauti žiogą, priglausti jį prie skruosto, pažvelgti į jo dideles akis ir blizgančias plonytes kojas su juodais ir rudais ruoželiais, tarsi tai būtų įmantriais raštais suverti karoliukai. Kai laikė žiogą pastarąjį kartą, buvo su Rokiu, ir juodu žiogų išspjautais tabako spalvos syvais rudai susipurvino pirštų galiukus.

— Ei! — šūktelėjo Harlis. — Į ką žiūri?

— Į žiogus.

Mergina sukikeno.

Harlis palingavo galva ir padavė jam vyno butelį:

— Še. Geriau išgerk. Prastai jautiesi, aš nesuklydau, Lirojau, ar ne? Spoksoti į žiogus, kai galima žiūrėti į Helen Džyn, nieko sau! — Jis vėl nusikvatojo.

Butelis buvo lipnus. Beveik tuščias. Tajo žvelgė į pro šalį lekiančias griovio žoles. Po mėnesio žiogai jau bus negyvi: senatvė ir rudens vėjas sustingdys juos į kaulo baltumą, drauge su sausais lapais griovyje sūkuriuos vien tik tušti jų lukštai.

— Ei! Tau patinka mano pikapas?

Tajo linktelėjo galva.

— Iš kur jį gavai?

— Dar nesumokėjau! Sumokėsiu pirmąją kito mėnesio dieną!

— Jei jie sugaudys jį! — nusijuokė Harlis.

— Taip! Pirmiausia jiems teks mane sugaudyti!

Harlis ant sėdynės šokinėjo iš juoko.

— Jie mums jį skolingi — mes iškeitėme jį į dalį žemės, kurią jie pavogė iš mūsų!

Helen Džyn nesišypsojo, tik tarstelėjo:

— Jus vėl apmovė! Tas kledaras nevertas nė pusės akro!

Tuomet nusijuokė ir Tajo, nes tai buvo teisybė. Jis užuodė dūmus, su garsu besiveržiančius iš pagedusio duslintuvo, ir jau ketino pajuokauti apie tai, kaip baltieji parduoda sukežusius pikapus indėnams, kad tie jais važinėtų, kol uždus, bet tai visai nebuvo juokinga. Tai jau tikrai.

Jie jau artėjo prie Lagūnos, jau kirto kelio tiltą prie Naujosios Lagūnos; pūškuodamas į kalvą, Lirojus perjungė antrą pavarą.

— Ačiū, kad pavežėt, — padėkojo Tajo. — Galite išleisti mane čia bet kur. — Ir padavė vyno butelį Helen Džyn. Ji įsistatė jį sau tarp šlaunų ir vėl ištraukė kamštį.

— Ramiau, ramiau! — sudraudė ji Lirojų. — Vieną, vyručiai, jau ant manęs išlaistėte. — Ji buvo arba apačė, arba jutė. Veidas kampuotas, ir kažkuo iš nosies ir akių priminė vanagą.

Lirojus sumažino greitį ir ties dešiniuoju kelkraščiu sustojo.

— Ei! Palauk! Juk jis eina drauge su mumis. Ar ne, Tajo? Ką, biče? — Harlis laikė Tajo už žasto, pasilenkė prie pat, kvėpdamas jam į veidą vyno garus. Jo veidas blizgėjo nuo prakaito. Jie — jo labai seni draugai, dabar vieninteliai likę. Tajo sudvejojo, ir Harlis tai pamatė. Pradėjo šūkauti ir plekšnoti jam per nugarą; Lirojus paspaudė akseleratorių ir įjungė pirmą pavarą. Užpakaliniai ratai įsuko į buferį smėlio bei akmenėlių, pikapas čiuožtelėjo ir vėl išvažiavo į asfaltą. Lirojus skubiai įjungė antrą pavarą ir paleido mašiną visu greičiu per tiltą, paskui į kalvą pro Vilio Krygerio garažą. Helen Džyn spiegė ir juokėsi, nes Lirojus vairavo taip, kad jie nuolat vienas į kitą atsitrenkdavo; Harlis laikė apkabinęs jai kaklą, šūkčiojo karo šūksnius ir kvatojo. Senas pikapas pasiutusiai kratėsi; vairo niekas nelaikė, mašinos priekis nuolatos kirsdavo baltą liniją, įvažiuodavo į priešpriešinę juostą, ir automobiliui, judančiam iš priekio, kiekvienąsyk reikėdavo priartėti, kad Lirojus suimtų vairą ir vėl pasuktų į dešinę. Baltieji, parduodantys indėnams laužus, Tajo priminė tą 1860 metų kariuomenės kapitoną, kuris apačams padovanojo vilnonių antklodžių: visa šūsnis tų antklodžių buvo apkrėsta raupais. Bet jis vis tiek kvatojo, tas kratymasis purtė iš jo juoką — taip iš senos pagalvės kratomos plunksnos, kol jis visai suglebo, ir jo akyse pasirodė ašaros. ‘

— Mes tave pagydysim! Žinom, kaip tai padaryti, juk taip? — Harlis šokčiojo ant sėdynės, o visas pikapas sverdėjo ant savo išsidėvėjusių spyruoklių. Helen Džyn suklykė, ir vyno butelis, kurį ji laikė rankose, ištiško ant jų visų. Tajo sučiupo jį ir išmaukė, kas jame dar buvo likę.

— Išgerk! Išgerk! Bus tik į naudą! Pasijusi geriau! Nuvežkite šitą vyruką į šalto „Coors“ ligoninę! Paskubėkite!

Lirojus iki dugno paspaudė greičio pedalą, ir spidometro rodyklė ėmė suktis ratu, kol pradėjo švytuoti ties 110 mylių. Nuo įtampos motoras suvaitojo, o temperatūros rodyklė pašoko iki šimto laipsnių. Tajo užuodė karštą alyvą ir gumą, bet Lirojus taip lėkė, kol pralėkė Mesitą.

Kiek toliau greitkelis nėrė žemyn per arroyo, ir Lirojus tai matė. Bet greičio nesulėtino, senas pikapas pašoko ir sunkiai klestelėjo kitoje įdubos pusėje. Visi galvomis atsitrenkė į kabinos stogą, ir Harlis pareiškė, esą tai buvo kur kas geriau nei važiavimas per Lagūnos karnavalą. Tajo užplūdo įvairiausi pojūčiai: mašinos vibravimas ir šokčiojimas ant kelio, kietai prie jo prigludę kūnai, kvepalų, prakaito ir vyno tvaikas bei tą prakaitą vėsinantys šviežio oro gūsiai. Viskas jiems kėlė juoką, kol galiausiai jie juokėsi jau iš savo pačių klegesio ir kvatojimo. Jam nereikėjo nieko prisiminti, jam nereikėjo nieko justi, tik šitai, ir jis norėjo, kad tas pikapas nesiliautų lėkęs, kad jie šitaip važiuotų amžinai.

Lirojus pastatė pikapą po guobomis prie Y baro. Visur aplinkui mėtėsi vyno butelių šukės ir padangų suplotos alaus skardinės. Lirojus pasuko raktą, bet paliko įjungtą greičių dėžę, tad, kai nuo sankabos nukėlė koją, pikapas staigiai truktelėjo į priekį. Tuo tarpu Harlis padėjo Helen Džyn išlipti, ir tas netikėtas truktelėjimas šastelėjo ją prie jo. Abu juokdamiesi pargriuvo. Jos odinės rankinės su rožių ornamentu turinys išsibarstė ant žemės. Ji pakėlė piniginę, o visi kiti puolė keturiomis rinkti žalvarinių lūpdažių tūtelių, veidrodėlio ir pudrinės. Harlis čiupo jai iš rankos veidrodėlį ir vaikštinėjo krypuodamas aplink guobas kaip koks „pedas“ — eidamas trūkčiojo nugaros raumenis.

— Ei, Harli! — šūktelėjo Tajo. — Mūsų nebeapgausi! Mes žinom, kad tu vienas iš jų! Kur tavo lūpdažis ir nagų lakas?

Harlis atbidzeno smulkiais žingsneliais ir įmetė veidrodėlį į Helen Džyn rankinę. Ji sau po nosimi kikeno, žirgliojo ir tvirtai statė ant žemės pėdas, lyg būtų abejojusi, kad žemė ją išlaikys. Jie peržengė per navahą, pavėsyje miegantį ant medinių laiptų. Automatinis patefonas grojo meksikietišką polką ir Harlis pats vienas ėmė šokti. Viduje buvo keli meksikiečiai geležinkelininkai: prie kampinio staliuko jie gėrė alų, o trys navahai, sudribę ant taburečių, sėdėjo prie baro. Meksikiečiai matė, kad Helen Džyn girta, ir jau pradėjo regzti mintį jos atžvilgiu.

Tų vyrų žvilgsniai į ją privertė Tajo sugniaužti kumščius. Jau buvo praėjęs ir smagumas, ir juokas. Nugarą sukaustė, jis įsitempęs klestelėjo į kėdę, kurią jam pastūmė Lirojus. Harlis pasodino Helen Džyn tarp savęs ir Tajo, toliau nuo Lirojaus. Jam verčiau reikėjo baimintis kampe sėdinčių meksikiečių, o ne Lirojaus. Bet jis vėl atsistojo, užsakė visiems alaus ir grūdo monetas į automatą, spausdamas visus Henko Viljamso dainų mygtukus.

Helen Džyn koketiškai šypsojosi vienam iš meksikiečių. Tajo stengėsi toje blausioje šviesoje įžiūrėti kuriam, bet zvimbesys galvoje neleido to padaryti. Jis gurkštelėjo dar alaus, norėdamas nuplauti tą buką skausmą, paskui nusprendė esąs per daug pavargęs, kad rūpintųsi tuo, ką ji daro.

— Vis tiek nieko neišeitų, — garsiai papostringavo Harlis, — tarpas tarp mano alaus pripampusio pilvo ir jos didžiulio pilvo būtų per didelis! — Jis nusikvatojo ir pažvelgė į Helen Džyn, norėdamas patikrinti, ar jai patiko jo samprotavimai. Helen Džyn skubiai nusuko akis nuo aukšto meksikiečio ilgomis žandenomis. Nudelbė jas į stalą ir šypsojosi pati sau.

Meksikiečiai atsistojo; aukštasis iš lėto užsivožė kepurę ir gundomai smauktelėjo ją ant šono. Nenuleido akių nuo Helen Džyn, jam buvo nė motais, ar indėnai tai mato. Linktelėjo galva, ir ji nusišypsojo. Užsivertęs butelį Harlis siurbė paskutinius alaus lašus. Buvo pernelyg girtas ir pernelyg patenkintas, kad pastebėtų, kas čia dedasi. Lirojaus marškinių skvernas kyšojo išsipešęs iš džinsų, ir, atsakydamas į Harlio klausimą, jis vos beapvertė liežuvį.

Helen Džyn tiestelėjo ranką žemyn pasiimti rankinės. Padvejojo ir pažvelgė į Tajo. Sukikeno ir tarė: „Man reikia nueiti pasisioti“. Jis pritariamai linktelėjo galva ir iki dugno išgėrė alų. Harlis ir Lirojus net nepastebėjo, kad ji išėjo.

Šįryt ji jau apie tai galvojo, kai jie važiavo iš Galapo. Kažkas jai sukėlė tuos prisiminimus; gal tie žmonės bare, kurie kalbėjo apie po dviejų savaičių prasidėsiantį Galapo festivalį. Ji iš Tovako išvyko kaip tik tokiu metu, rugpjūtį. Išvyko iš rezervacijos visam laikui, ieškoti darbo. Ligi šiolei apie tai nepagalvojo. O gal tos mintys kilo todėl, kad ji buvo su šitais indėnais iš rezervacijos, gėrė su jais, o Galape šoko su visų kitų rezervacijų indėnais. Gal kuris nors net buvo užsiminęs apie Tovaką.

Ji pasiėmė susitaupytus pinigus, — kuriuos ponia iš misijos jai sumokėjo už maisto taisymą, — ir sustojo prie Emos namų atsisveikinti. Bet ant durų kabojo užrakinta spyna, o tai reiškė, kad Ema išvykusi visai dienai. Gal į Kortežą. Tad ji išvyko, nepasimačiusi su sesutėmis, bet ketino kiekvieną savaitgalį autobusu parvažiuoti jų aplankyti ir atvežti joms pinigų pragyvenimui.

Apskritai tie Lagūnos vyrukai buvo prasčiausi iš visų jos sutiktų, ypač tas, kurį jie paėmė nuo greitkelio, jis elgėsi labai keistai. Pernelyg jau ramus ir nelabai draugiškas. Ji norėjo juos palikti. Nors jie ir nebuvo tokie bjaurūs kaip tiedu iš Oklahomos, kurie ją vieną popietę primušė mašinoje, pastatę ją už „EI Fidelio“. Sakėsi esą pomai. Minėjo Normandiją. Omahos pakrantę. Jie ją prikūlė, laikė vienas po kito paeiliui ir kūlė. Saukė ant jos, nes abu jos geidė, buvo neišskiriami draugai, nesiskyrė per visą karą, o ji atseit norėjusi juos išskirti. Šitie lagūniečiai jos neprikuls, tik dėl to ramiojo ji nebuvo tikra. Bet Harlis ir Lirojus — normalūs vyrukai. Ji tiesiog nenorėjo važinėtis mašina po užkampius su tais vaikinais iš rezervacijos, net jeigu jie ir buvo karo veteranai.

Tas jausmas ją tiesiog užvaldė nuo pat ryto. Ji galvojo apie artėjantį festivalį. Ji nebuvo pasiuntusi nė vieno laiško Emai nei mergaitėms. Ketino pasiųsti, tuos laiškus buvo netgi parašiusi, — rašė juos vakarais, ant rausvo Stefanijos laiškų popieriaus prie mažo stalelio virtuvėje, kuriuo visos merginos dalijosi. Bet laikė juos neužklijuotuose vokuose, laukdama, kada atsiras pora dolerių jiems išsiųsti.

Reikalai taip ir nesusitvarkė. Kambario draugės buvo malonios, bet privalėjo surasti pinigų kambario nuomai, o jai reikėjo pirktis savo maisto dalį. Kartą visą šeštadienį merginos praleido viena kitai darydamos pusmetinius ir pešiodamos antakius, o paskui pieštuku brėždamos virš akies plonyti lanką. Pirmadienį ji pasiskolino mėlyną Ilainės suknelę ir nužingsniavo į Kimo kino teatrą samdytis į darbą, kurį jie skelbė lange. Vyriškis paprašė jos palaukti vestibiulyje. Ten tvoskė atšalusiais spragėsiais ir cigarečių nuorūkomis. Ji pernelyg drovėjosi vyriškio paklausti, koks tas darbas, ar pasakyti, kad moka spausdinti mašinėle. Žiūrėjo į duris, ant kurių buvo užrašyta PAŠALINIAMS ĮEITI DRAUDŽIAMA bei RAŠTINĖ, ir mėgino įsivaizduoti, kaip atrodo rašomieji stalai ir kokios ant jų stovi rašomosios mašinėlės. Vyriškis jai nenusišypsojo ir nepažvelgė į akis. „Galite pradėti šiandien, — pasakė, — bet tikriausiai norėsite persirengti.“ Ji stovėjo priešais jį, bijodama paklausti, kuo gi netinka jos drabužiai. Vyriškis nusigręžė ir pamojo jai sekti įkandin. Koridoriaus gale atidarė duris, ir ji pamatė grindų kibirą ir šepetį. „Ak! — tarstelėjo. Sutrikusi ji visada šypsodavosi. — Kiek jūs mokate?“ — „Septyniasdešimt penkis centus už valandą“, — atsakė vyriškis ir nuėjo.

Su tais Lagūnos vyrukais buvo smagu. Be to, jie negailėdami švaistė pinigus. Ji nežinojo, ar dar bus jų likę, kai ji paprašys jų truputį jai pagelbėti. Kambario kaimynėms jau nusibodo ją gelbėti. Jos manė, kad ji dirba sekretore, ir nuolat klausdavo, ką gi ji daranti su savo pinigais. Ji meluodavo, aiškindavo turėjusi juos pasiųsti Emai ir mergaitėms. Kas rytą ji apsirengdavo ir drauge su jomis išeidavo į darbą. Persirengdavo moterų tualete. Bet reikalai nesitvarkė. Dabar tas vyriškis iš kino teatro palaukdavo jos ir akimis nulydėdavo į moterų tualetą. Ji nenustebo, kai vienądien išgirdo duris atsidarant ir užsidarant ir kai po kabinos durimis pamatė jo rudus batus.

Tie kariavę indėnai pasakodavo aibes istorijų apie visas matytas vietas. San Diegas, Ouklandas, Vokietija, Filipinai. Kai klausėsi jų pirmus kartus, tikėjo viskuo. Tai atsitiko vos jai spėjus atvykti į miestą, kai merginos savaitgalį išsivedė ją iš namų. Ji vaikštinėjo gatvėmis, užkėlusi galvą spoksojo į aukštus pastatus ir į visas neono iškabas Centriniame prospekte. Kiekvienąsyk užvažiavusi aukštyn liftu prisimindavo senukus, kurie liko namie, — jie purtydavo galvas, vos tik kas prabildavo apie liftą, aukštus pastatus ar plokštelių automatus, galinčius groti šimtus įvairių plokštelių. Senieji jutai tvirtino, esą tai melas, atseit tokių dalykų nebūna. Bet ji juos matydavo kasdien, ir ilgą laiką, žvelgdama į tokius dalykus, dėl tų senukų namie, kurie jais netikėjo, jautėsi nejaukiai. Todėl saugojosi, kad pati nepadarytų tokios klaidos, ir tikėjo visomis istorijomis, kurias tie vaikinai pasakojo. Jie turėjo ordinų ir medalių, kuriuos nešiojosi piniginėse, ir jeigu JAV vyriausybė juos apdovanojo, vadinasi, jie šaunuoliai.

Ji žinojo, kur juos surasti, — kokius barus miesto centre jie mėgo. Ji žinojo, kad veteranų invalidumo čekiai ateidavo apie pirmąją mėnesio dieną. Ji visa tai sužinojo, kai metė darbą

Kimo kino teatre. Tądien ji ėjo pro „EI Fidelį“ ir išgirdo, kaip jie viduje kvatoja ir šūkaloja, tad suprato, jog jie indėnai. Tądien įėjo tik norėdama paprašyti, kad paskolintų jai pinigų, nes merginos jau vėlavo sumokėti nuomos mokestį. Vaikinai pakvietė ją prisėsti. Ji užsisakė kokakolos, o jie liepė barmenui kliūstelėti į ją romo.

— Na, ir kaip tau čia? — klausė jie juokdamiesi ir tapšnodami vienas kitam per nugarą. — Tovake nieko panašaus nerastum, ką?

Ji išsėdėjo su jais visą popietę. Buvo prieblanda ir vėsu, nes jų stalelis stovėjo prie ventiliatoriaus. Liepą gatvės ir šaligatviai būdavo per karšti paliesti. Ji ieškojo darbo, tačiau kai prasidėjo karščiai, kasdien praeidavo pro „EI Fidelį“ pažiūrėti, kas jame sėdi. Vyrukai džiaugdavosi ją pamatę, supažindindavo su savo draugais. Vakarop, kai jau stodavosi eiti, ji paprašydavo kurio nors truputį pagelbėti pinigais. Tuomet jie būdavo jau gero ūpo ir kuris nors visuomet išsitraukdavo penkis ar dešimt dolerių.

— Per karą mes tai darydavom kas vakarą, — prisipažino jai vienas jų. — Kartą San Diege pavaišinome visą barą — visus kareivius ir jų merginas. Barmenas palingavo galva ir pasakė: „Žinau, kad jūs — indėnai, nereikia nė įsižiūrėti. Dar niekas čia nebuvo to daręs, kol pasirodė indėnai kareiviai.“

Jie jai papasakojo ir kitokių istorijų. Jau vėliau, kai pradėjo į ją spoksoti ir sėsdavosi arčiau. Seržantas iš Isletos tebedėvėjo chaki marškinius su antsiuvais ant rankovės. Kai pasilenkė papildyti jai alaus, virpančia ranka brūkštelėjo jai per šoną, norėdamas pajusti krūtų iškilumą. Ji ir tada nenustebo. Žinojo, — kadangi jie jai padeda, vadinasi, ir jų draugystė juntamesnė. Jis jau buvo papasakojęs jai, kaip susprogdino japonų pilną bunkerį. Papasakojęs iš piniginės išsitraukė parodyti bronzinę žvaigždutę su mėlyna juostele.

— O dar buvo moterų. Baltaodžių moterų Kalifornijoje. Ohoho! Niekada nesi mačiusi nieko panašaus! Mūsų joms visad buvo negana, argi ne taip, vyručiai?

— Taip! — atsiliepė visi sėdėję prie stalo.

— Matai, — apsidžiaugė seržantas, gudrokai į ją žvilgtelėjęs. — Papasakosiu tau apie vieną, kuri buvo mane įsimylėjusi. — Ir teatrališkai palingavo galva. — Taip, ir tikrųjų buvo. Aš pasakiau jai, kad esu vedęs, bet jai tai buvo nė motais. Kad būtum mačiusi šviesius jos plaukus! Vienos garbanos! O krūtys — va tokios! — atkišo rudas rankas priešais krūtinę ir išsiviepė savo bičiuliams. Paskui vėl atsigręžė į ją ir, sunkiai įkvėpdamas oro, pašnabždėjo jai į ausį: — Nagi, eime kur nors, kur galėsiu tau visa tai papasakoti.

Tačiau ji nenorėjo eiti su juo.

— Papasakok čia, — pasiūlė, — aš noriu baigti gerti alų.

— Jos vardas buvo Dorina. Pinigų jai reikėjo tik todėl, kad turėjo luošą motiną. Ji buvo ne tokia kaip kitos. Eidavo su manimi, nes mane mylėjo. Galėčiau vėl su ja susieiti, jeigu tik grįžčiau į Kaliforniją.

Vienas vaikinų prie stalelio, apačas, Isletos seržantui šūktelėjo:

— Ji su visais vyrukais taip kalbėdavo, ta Dorina. Taip ji buvo pasivadinusi. Žinoma, indėnai jai patiko! Nes buvo tokie pat bukapročiai kaip ir tu!

Tasai apačas jau kuris laikas nenuleido akių nuo Helen Džyn: matė, kaip Isletos seržantas prie jos glaustosi. Dabar seržantas suėmė ją už žasto.

— Eime, — paragino.

Ji nekrustelėjo. Apačas pašoko, pasiruošęs muštis.

— Ji nenori su tavim eiti, — išpyškino.

Isletos seržantas pasisuko į ją, jo akys blykčiojo įniršiu:

— Kale! Manai, kad esi geresnė už baltaodę?

Ir trenkė jai per veidą. Ji įsikando liežuvį ir lūpas. Veidu pasruvo ašaros. Apačas čiupo seržantą, ir svirdinėdami jie ėmė stumdytis ratu šokių aikštelėje. Kiti vaikinai ragino pradėti muštynes. Ją visi pamiršo.

Visos tos istorijos apie baltaodes San Diege, Ouklande ir Los

Andžele jai buvo žinomos. Visada šviesiaplaukės ar raudonplaukės, tokios mielos merginos su namie laukiančiais pasiligojusiais arba luošais tėvais. Jai jos visos buvo vienodos. Vyrai gerdavo tol, kol nepaeidavo, neįsikibę jai į ranką. Tuomet ji paprašydavo pinigų, pinigų, kuriuos nusiųsdavo Emai į Tovaką — mergytėms. Paskui jie klupdami kopdavo „Hadsono“ viešbučio laiptais. Jei ji ganėtinai užgaišdavo tualete, mirtinai nusigėrę jie užmigdavo lovoje.

Net ir žiemą, kai „Hadsono“ kambariuose būdavo šalta ir langas prie lovos apšerkšnydavo, jie prakaituodavo alum ir ją užguldavo taip sunkiai, kad ji imdavo dusti. Jų burnos būdavo drėgnos, apkartusios nuo alaus, o kai sudribdavo ant jos, ji pajusdavo, kokie jie menki, suglebę tarp jos šlaunų. Žiūrėdavo į dėmes lubose ir laukdavo, kol jie atsisakys savo ketinimų arba užmigs, tada iš po jų išslysdavo.

Ji žvelgė į tuos Lagūnos vaikinus. Kai jie dėvėjo uniformas, su jais buvo elgiamasi kaip su pirmarūšiais. Kol vyko karas ir kol baltieji bijojo japonų ir Hitlerio. Bet tie indėnai klydo manydami, kad taip bus visada. Ji pavargo jų draugijoje apsimetinėti, pavargo vaidinti, kad visa tai dar tęsiasi. Praėjo jau beveik metai, kai ji išvyko iš Tovako. Kažkas Galape ją privertė tai prisiminti. Jai nepatiko išvaizda tų indėnių, kurias ji matė Galapo Edžio klube šokant su ant kojų nepastovinčiais girtuokliais. Jų tiesūs plaukai būdavo nešvarūs. Jos skusdavosi antakius, bet šie ataugdavo, ir jos nebesivargindavo perbraukti per juos pieštuku. Palaidinių sagos būdavo ištrūkusios, tad susisegdavo jas žiogeliais. Vakarietiškos jų kelnės plyšo per siūles, o šakumas būdavo dėmėtas.

Iš rankinės ji išsitraukė mažą pudrinę ir pažvelgė į veidrodėlį. Jos plaukai buvo trumpai kirpti ir standžiai garbanoti. Ji pirštu palietė kairį antakį ir pasidažė lūpas. Nepatiko jai ir vietinis peizažas: akmenys, smėlis, arroyos ir nė vieno medžio. Visą gyvenimą nugyvenus Tovake, jai nevertėjo tuščiai leisti laiko čia, šitoje skylėje, prastesnėje vietoje nei rezervacija, kurią ji paliko. Jei ir toliau čia trainiosis su tais vaikinais, taip ir pabaigs gyvenimą. Kaip ir visi kiti indėnai. Ji šyptelėjo meksikiečiui, o jis jai mirktelėjo. Ant stalelio priešais jį gulėjo grąža iš geležinkelininko atlyginimo čekio, grynaisiais. Jis jai pagelbės, duos pinigų nusiųsti į Tovaką. Šįkart ji jau tikrai pasiųs juos Emai ir nebegaiš laiko paikai trainiodamasi su tais indėnais karo veteranais.

Tajo atsilošė kėdėje, galvą atrėmė į vėsią tinkuotą sieną. Nors automatinis patefonas ir plyšojo, jis girdėjo, kaip dainuoja tas navahas, dabar jau atsirėmęs į tinklines duris. Kažkas pažįstama buvo tose dainose, ir jis prisiminė, kaip dainavo senasis Betonis; kažkas palengva jo viduriuose sukruto, bet dabar tai buvo kažkur per daug toli. Jis įšliaužė giliau į tą juodą plonytį voratinklį, kur galėjo ilsėtis tyloje, kur jo švytavimas šiame pasaulyje buvo ne ką daugiau negu žvaigždė, švystelinti per nakties dangų. Galvos skausmas ir ūžesys liko kažkur toli, jie nepajėgė įveikti šito didžiulio tamsybės nuotolio.

Kažkas šaukė. Kažkas jį purtė iš aukšto medžio, į kurį jis buvo įsilipęs. Pamanė, gal senasis Betonis kviečia jį leistis į kelią, sako, kad jis per ilgai užsimiegojo, kad jo laukia galvijai, kuriuos surasti privalu, ir žvaigždės, ir kalnas, ir moteris.

Jis prasižiojo atsakyti senajam Betoniui, kad to nepamiršo.

— Einu, — pasakė.

— Labai gerai darai, kad išeini! — atsakė jam baltaodis vyriškis. — Tavo bičiuliui ką tik buvo išarta šikna, ir aš nenoriu čia daugiau bėdos.

Paskutiniai ryškūs saulės spinduliai perskėlė jam galvą pusiau, tarytum koks didžiulis kirvis, pusiau perskeliantis žiemai ruošiamą malką. Dengdamasis nuo saulės, jis prie akių pakėlė ranką. Atsargiai nulipo laiptais, prisiminęs, kad ten sėdi tasai dainuojantis navahas. Bet navaho jau nebebuvo, ir meksikiečiai buvo dingę, o dangus iki pat Teiloro kalno buvo sodriai oranžiškas ir raudonas. Lirojus klūpojo prie Harlio ir sverdėjo, mėgindamas prisilaikyti ranka. Jo marškinių skvernai kyšojo išlindę iš kelnių ir aplink plonas šlaunis atrodė lyg sijonėlis. Jis vis kartojo:

— Harli, bičiuli, ar jie tave sužalojo?

Lirojaus lūpos buvo kruvinos, ištinusios toj vietoj, kur buvo trenkta. Harlis kvėpavo ramiai, Tajo nesuprato, nualpęs ar pritvotas. Virš kairiojo jo antakio žiojėjo gili įkirta, nors kraujas jau buvo sukrešėjęs.

Jie nunešė Harlį prie pikapo, ilgos jo kojos vilkosi virtuodamos, palikdamos ant žemės ilgus pirštų pėdsakus. Jį pasodino per vidurį, o Tajo sėdo prie vairo. Lirojus, atsirėmęs į duris, apkvaitęs, susmuko. Pagrabaliojo po prietaisų skydą žibintų svirtelės. Kai ją trūktelėjo, ši paliko jo rankose; buvo pernelyg pavargęs ir prastai jautėsi, kad iš to pasijuoktų, bet jei čia būtų buvusi Helen Džyn, būtų pasijuokęs. Juk ji pasakė: ir vėl apgauti.

Sutemus žemė paliko tamsesnė už dangų ir buvo sunku įžiūrėti, ar palei asfalto kraštą nesigano kokia Romero avis ar ožka. Turistų mašinos jau buvo dingusios iš 66-ojo kelio, ir Tajo įsivaizdavo baltaodžius kur nors Granto kavinėje kabinant bulvių košę su riebiu padažu.

Praėjusią vasarą, perkėlinėdami tuos lopinėtuosius galvijus ir ženklindami veršiukus, jie tas lygumas išjodinėjo pirmyn ir atgal. Važiuodamas per daubą, Tajo pikapą vairavo iš lėto, beveik švelniai, sakytum tas senas automobilis būtų buvęs aklas baltas mulas, per senas, kad su juo būtų elgiamasi šiurkščiai. Galvojo apie Harlį ir Lirojų, apie Helen Džyn ir save. Kiek ilgai jie dar tvers? Kiek dar truks, kol kuris nors iš jų per muštynes bare bus ne vien tik pritvotas, bet ir nudurtas peiliu? Kiek dar truks, kol šitas senas kledaras įgarmės į griovį ar trenksis į autobusą? Bet argi tai svarbu. Jie paprasčiausiai gerdavo ir lėbaudavo, kaip kad jis sėdėdavo kiaurą popietę rančoje ir spoksodavo į tą geltoną katę, tuščiai kramsnojančią orą, kad pagautų musę, — vien tik tam, kad prastumtų laiką, kad laikas kaip nors baigtųsi.

Kažkas sudejavo, Tajo pasigręžė pažiūrėti kas. Užuodė vėmalus. Harlis jau buvo visas apsivėmęs. Tajo nuleido žemyn langą ir iškišo pro jį galvą, kaip daro garvežio mašinistai; šviežio oro gūsiai uždavė jam veidą, jis akimis sekė abipus pikapo šliaužiančias baltas greitkelio linijas.

Prie Mesitos išvažiavo iš greitkelio, tiestelėjo ranką ir, suėmęs už rankos, papurtė Lirojų. Tas tik burbtelėjo ir nustūmė Tajo ranką. Tajo išjungė variklį ir nužvelgė kaimą. Namų žiburiai buvo it tolimos žvaigždės — išsibarstę ir blankūs. Jis paliko raktus prietaisų skyde ir uždarė langą, jei kartais naktį imtų pūsti vėjas. Vienas jų nusilengvino, ir guminis kilimėlis po Lirojaus kojomis sušlapo, o uždarius langus Tajo užplūdo šlapimo dvokas. Darydamas duris pajuto pykinant, ir kažkas jo viduriuose atsileido. Išvėmė viską, ką buvo su jais išgėręs, ir, šleikštuliui praėjus, vis dar klūpojo ant kelio prie mašinos, laikydamas liulantį pilvą, stengdamasis išvemti viską — visą praeitį, visą savo gyvenimą.

Skalpo ceremonija leido suteikti galimybę japonų sieloms ramiai ilsėtis žaliose, drėgnose džiunglėse ir patenkino milžinę, kuri mito kariūnų svajonėmis. Tačiau dabar, anot Betonio, čia atsirado dar kai ko: tai buvo viskas, ką jie matė, — miestai, aukšti pastatai, triukšmas ir šviesos, jų ginklų bei mechanizmų galia. Visam tam atsiradus, jie jau buvo nebe tie patys: jie pamatė, ką baltieji padarė su pavogta žeme. Vėl kartojosi baltųjų kriauklių karolių vėrinio istorija, nuo kapo pavogtų baltųjų kriauklių karolių, rastų vyriškio, ėjusio tuo taku. Tą gražų baltą vėrinį jis nešė ant lazdos galo, nes įtarė, iš kur jie atsirado, paskui paliko juos kaboti ant pinijos šakos. Nors jų ir nepalietė, jie visą laiką jam vaidenosi, jis tik ir tegalvojo, tik ir tesvajojo apie tą baltą kriauklių karolių vėrinį, kabantį ant to medžio. Negalėjo nei valgyti, nei dirbti. Visai prarado ryšį su gyvenimu, kurį gyveno prieš atrasdamas tą vėrinį, žmogus, kuriuo jis buvo prieš tą dieną, pasiklydo kažkur tame kely, kur jis išvydo jį pirmą kartą. Kiekvieną mielą dieną jie turėjo žiūrėti į tą žemę, plytinčią nuo horizonto iki horizonto, ir kiekvieną mielą dieną jie jautė tą praradimą; tai buvo nepalaidoti mirusieji, ir praradimo gedulas truko amžinai. Todėl tą netektį jie stengėsi nuskandinti svaigaluose, skausmą nutildyti karo istorijomis apie savo drąsą, kurią parodė gindami savo jau prarastą žemę.

Tajo vežėčių keliu ėjo į Lagūną, ėjo iš atminties, laikydamasis senų vėžių. Buvo vėsu, ir jis užuodė drėgmę, kuri sunkėsi lauk drauge su žvaigždėmis. Senasis Betonis tai tikriausiai paaiškintų šitaip (nors Tajo nebuvo tikras): buvo pereigos, kurias įvykdyti reikėjo, kad vėl pavirstum visuma, kad taptum ta tauta, kurią prisimins mūsų Motina: pereigos, kaip tas švelnus berniuko, einančio per lokių šalį, šaukimas atgalios.

Šiaurėje

prie Raudonojo lapo kalno

buvo ck’o’yo’ų burtininkas

visų vadinamas Kaup’a’ta arba Lošėju.

Jis buvo aukštas,

gražaus veido,

tačiau akis ir galvą visados dengė mėlynosios eglės šakomis.

Vilkėjo gražiausiomis baltomis elnenomis,

jo mokasinai buvo tobulai pasiūti.

Ausyse buvo įsegti žydrojo turkio

ir raudonų koralų vėriniai.

Visais atžvilgiais

Lošėjas buvo labai dailus pažiūrėti.

Jo namai buvo aukštai

Zunių kalnų viršūnėse,

ir jis laukė žmonių atklystant

į jo buveinę.

Laikė jiems jau paruoštas

Į krūvą sudėtas lošimo lazdas.

Jis vaikščiodavo, sukinėdavos priešais juos,

puikuodamasis prašmatniais drabužiais ir brangiais karoliais.

Paskui pareikšdavo norįs su jais palošti —

iš jų drabužių bei karolių mainais į savuosius.

Dauguma žmonių vilkėdavo senais drabužiais,

kai eidavo į kalnus pamedžioti,

todėl manydavo neturį ką prarasti.

Šiaip ar taip, jie turėjo galimybę išlošti visus jo puošnius daiktus.

Nedaugelis galėjo atsispirti tokiam pasiūlymui.

Bet žmonės nežinojo.

Jie valgė mėlynuosius kukurūzus,

kuriais jis juos vaišindavo.

Jie nežinojo,

kad jis juos miešė su žmonių krauju.

Užvalgę jų, svečiai

prarasdavo menkiausią šansą.

Taip jis įgydavo jiems galios,

ir jie, pradėję su juo lošti,

nesiliaudavo, kol prarasdavo

viską, ką turėjo.

O kai palikdavo pliki,

ir viskas pereidavo jam,

jis tardavo:

„Žinote ką,

kadangi aš esu toks geras ir dosnus,

suteiksiu jums paskutinį šansą.

Matote tą žaliaminės odos krepšį, kabantį

ant anos šiaurinės sienos?

Jeigu atspėsit, kas yra tame krepšyje,

grąžinsiu jums visus drabužius bei karolius

ir viską, ką čionai turiu -

tas plunksnų antklodes,

visus koralų karoliukų vėrinius,

šituos dailius baltus mokasinus iš elnenos.

Bet jeigu neatspėsite, —

prarasite gyvybę“

Jie būdavo jo galioje,

juk jie prarado viską.

Tai būdavo jų paskutinis šansas.

Todėl dažniausiai atsakydavo „gerai“,

bet niekad neatspėdavo,

ko esama tame krepšyje.

Jis sandėlyje juos pakardavo žemyn galva,

greta kitų aukų.

Išpjaudavo jiems širdis,

o kraują nuleisdavo

į mėlynųjų kukurūzų miltų dėžes.

Štai ką darydavo ck’o’yo’ų Kaup’a’ta, Lošėjas,

tenai,

Zunių kalnuose.

O kartą

jis netgi paėmė nelaisvėn audros debesis.

Išlošė iš jų viską,

tačiau, kadangi jie buvo nenužudomi,

jis tegalėjo

juos užrakinti

keturiuose savo namų kambariuose:

rytinius debesis — rytiniame kambaryje

pietinius debesis — pietiniame kambaryje

vakarinius debesis — vakariniame kambaryje

šiaurinius debesis — šiauriniame kambaryje.

Saulė — jų tėvas.

Jis juos pažadina kas rytą.

Bet vieną rytą jis nuvyko

pirmiausia ant šiaurės vakarų kalno viršūnės,

paskui ant pietvakarių kalno viršūnės,

po to ant pietryčių kalno viršūnės

ir galiausiai ant rytinės šiaurės kalnų viršūnės,

tada suprato, kad jų jau nebėra.

Debesys buvo pradingę trejus metus,

kol Lošėjas juos laikė nelaisvėje.

Žemė džiūvo,

žmonės ir gyvuliai badavo.

Jie buvo jo vaikai,

tad Saulė išvyko jų ieškoti.

Pasiėmė mėlynų žiedadulkių bei geltonų žiedadulkių,

pasiėmė tabako bei koralų karolių

ir išvyko į atvirą šalį, plytinčią po stalkalniais.

Čia, smėlingoje vietovėje, prie mėlynų žiedų vijoklio

jo laukė Moteris-Voras.

„Vaikaiti“, — pašaukė ji.

„Aš girdžiu tavo balsą, — atsiliepė Saulė, —

bet kur tu esi?“

„Čionai, apačioje, prie tavo kojų.“

Jis pažvelgė žemyn ir išvydo skylutę.

„Aš atnešiau tau šio bei to, močiut.“

„Ačiū, vaikaiti,

„Bus proga pasinaudoti“, — atsakė ji.

„Audros debesys dingo.

„Juos užrakino Ck’o’yo Kaup’a’ta, Lošėjas“, —

paaiškino ji jam.

„Kaip man juos susigrąžinti?“

„Tai bus nelengva, vaikaiti,

bet štai,

paimk šitų miltelių.

Papūsk jų ant juodųjų Lošėjo ančių,

saugančių jo namus.

Užklupk jį iš netyčių.

Ir dar:

nevalgyk nieko, ką jis tau pasiūlys.

Nedvejok,

lošk su juo.

Tegu pamano, kad priveikė ir tave.

Paskui jis tau pasiūlys —

gyvybę arba šansą laimėti viską:

net jo gyvybę.

Jis paklaus:

„Kas kaba tame odiniame krepšyje

ant mano rytinės sienos ?“

Tu atsakysi: „Gal kokie blizgūs akmenėliai,

tada trumpam nutilsi, o vėliau tarsi: „Leisk pagalvoti“

Paskui vėl spėk, sakyk:

„Gal kartais uodai“.

Jis ims galąsti titnago ašmenis ir pasakys:

„Tai tavo paskutinis šansas. “

Bet tąkart tu atspėsi:

„Plejadės! “

Jis pašoks ir suriks: „Heheya! Tu pirmasis atspėjai.“

Paskui parodys tau į austą medvilnės krepšį,

kabantį ant pietinės sienos.

Paklaus:

„Ką aš turiu jame?“

Tu atsakysi:

„Ar ten galėtų būti kamanių?“

Jis nusijuoks ir pasakys: „Ne!“

„Gal peteliškės, tokios mažos, geltonos.

O gal mažytės juodosios skruzdės“, — tarsi.

„Ne!“- ir tada Kaup’a’ta išsišieps.

„Artėjame prie pabaigos“, — pareikš.

Bet tai bus paskutinis kartas, vaikaiti,

tu pasakysi: „Gal turi tenai Orioną.“

Ir tuomet

viskas —

jo drabužiai, karoliai, jo širdis

ir lietaus debesys

bus tavo.“

„Gerai, močiute, aš einu.“

Saulė pasiėmė su savimi į Zunių kalnus tuos miltelius.

Jis išsuko iš tako ir ėmė kopti į vieną iš viršūnių.

Juodosios antys puolė jį,

tačiau jis papūtė ant jų miltelių

nespėjus joms nė sukvaksėti.

Išniro už nugaros Lošėjui,

besimankštinančiam su lazdomis

ant namų grindų.

„Aš pasninkauju, — pasakė jis Kaup’a’tai,

kai tas pasiūlė jam mėlynųjų kukurūzų, —

Bet vis tiek ačiū.“

Žmogus-Saulė išsitraukė savo daiktus:

keturias naujų drabužių poras,

dvi poras mokasinų,

du baltų kriauklių karolių vėrinius.

Kaup’a’ta išsišiepė, tuos daiktus išvydęs.

„Lošime visą naktį“, — tarė.

Viskas nutiko

lygiai taip, kaip sakė Moteris-Voras:

Kai jis prarado viską,

Kaup’a’ta suteikė jam paskutinį šansą.

Lošėjas lažinosi iš visko, ką turėjo,

kad Žmogus-Saulė nesugebės atspėti, ką jis turįs

krepšyje ant rytinės sienos.

Kaup’a’ta lažinosi iš savos gyvybės,

kad jis nesugebės atspėti,

ko esama krepšyje, kabančiame ant pietinės sienos.

„Heheya! Tu atspėjai teisingai!

Čiupk tą juodą titnago peilį, Žmogau-Saule,

nedvejok ir išpjauk man širdį, nužudyk mane.“

Kaup’a’ta atsigulė ant grindų

ir nusuko galvą į rytus.

Tačiau Žmogus-Saulė žinojo, kad Kaup’a’ta — stebukladarys

ir kad jo neužmuši jokiais būdais.

Kaup’a’ta ten ketino gulėti apsimetęs negyvu.

Tad Žmogus-Saulė sumetė, ką daryti:

paėmė titnago peilį ir išpjovė Lošėjui akis.

Nusviedė jas į pietų dangų,

ir jos virto rudens žvaigždėmis horizonte.

Tada jis atlapojo keturių kambarių duris

ir pašaukė audros debesis:

„Mano vaikai, — prabilo, —

aš suradau jus!

Išlįskite. Išlįskit vėl.

Jūsų motina žemė verkia jūsų.

Grįžkit namo, vaikai, grįžkit namo.“

— Ką čia veiki?

Balsas atsklido iš kiemo. Moteris stovėjo po abrikosmedžiu, iš dalies gaubiama tankių gumbuotų šakų skliauto, jos buvo nusileidusios taip arti žemės, kad, papūtus vėjui, siauri jo lapai liesdavo žemę. Šešėlyje moters oda ir plaukai atrodė tamsūs.

— Negalėjau pravažiuoti vandens nuneštu tiltu. Todėl pikapą palikau anoje pusėje, atjojau arkliu.

Saulė nusileido už stalkalnio viršūnės. Dangus ir debesys ties horizontu buvo ryškiai raudoni.

— Kas tave pasiuntė?

— Ieškau galvijų. Jie buvo mano dėdės.

— Kažkas tave pasiuntė, — tarė ji, ir Tajo pastebėjo, kad rankose ji laiko žilvičio lazdą, truputį užlinkusią ties vienu galu. Pūtė vėsus vėjas virš jų nuo šiaurės vakarinio aukštikalnės krašto, čežino abrikos lapus. Tajo nusėdo nuo kumelės ir atlaisvino pavaržą; kumelė pamėgino nusipurtyti prakaitą ir nuovargį. Odiniai ir metaliniai balno bei kamanų priedai pašėlusiai daužėsi vieni į kitus. Tada ji žengė iš medžio šešėlio. Vilkėjo vyriškais marškiniais, sukištais į geltoną sijoną, kuris jai siekė žemiau kelių. Blyškios elnenos mokasinai lietė sijono kraštą. Ant palei siūlę ėjusių sidabrinių sagų buvo išraižyti lietaus paukščiai. Ji buvo ne ką už jį vyresnė, bet ilgus plaukus buvo pasileidusi taip, kaip juos nešiojo senos moterys: susegusi mazgu ant sprando.

— Ar galėčiau gauti truputį vandens arkliui pagirdyti?

Ji mostelėjo smakru koralio pusėn. Įkypos jos akys paryškino atsikišusius skruostikaulius: lyg kokia kaukė antilopės šokiui.

— Prašom, — paragino.

Jos oda buvo šviesiai ruda, akys — ochros spalvos. Ji stovėjo kieme ir žiūrėjo, kaip jis nusiveda kumelę.

Vėjas ėmė pūsti stipriau, ir ilga kumelės uodega blaškėsi į visas puses it aukšta kopų žolė; koralio vartai trankėsi vėjyje. Kumelė buvo ištroškusi: panardino šnerves į vandenį ir ištraukė jas tik atsikvėpti. Tajo pamasažavo jai už ausų, kur kamanos kailyje paliko prakaituotas žymes. Užuodė arklio prakaitu sudrėkusią odą ir šlapią tvenkinio pakraščio molį, į kurį kumelė buvo įsibridusi iki kelių; vėjo gūsiuose juto artėjant žiemą.

Tajo pririšo kumelę koralyje ir nutraukė balną. Nusiėmė prie jo galo pritvirtintas susuktas antklodes, pasiieškojo smėlėtos užuovėjos, kur galėtų jas pasitiesti. Vėjas smėlį nešė taip smarkiai, kad Tajo neišgirdo žingsnių už nugaros. Atsigręžė ir išvydo — ji čia.

— Eikš vidun, — pakvietė ji gana garsiai, kad perrėktų vėją. Užsitraukė ant pečių ir galvos rankų darbo austinę antklodę ir palenkusi galvą nužingsniavo per geliantį smėlį. Jis nubidzeno jai įkandin, irgi nunėręs galvą, nuo smėlio prisimerkęs, bet keturspalvį antklodės raštą įžiūrėjo: baltų ir pilkų audros debesų bei rudą vėją perveriančio juodo žaibo.

Jis per ilgą tinklu išmuštą verandą paskui ją žengė prie siaurų pušinių durų. Kai ji jas atvėrė, pakvipo džiovintais abrikosais ir degančiomis kadaginėmis malkomis. Vidinės sienos buvo storos, o visos durys — žemos. Molio ir kalnų šalavijų kvapas pažadino senus prisiminimus. Žengdamas pro duris, palietė baltintą sieną ir tarp pirštų patrynė molio miltelius. Širdis pašėlusiai daužėsi, o rankos buvo drėgnos nuo prakaito.

Židinys stūksojo kambario kampe; prakurams traškant, liepsnos, įsiurbdamos kaminu nusileidžiantį vėją, šokčiojo aukštyn. Jis atsistojo priešais tą židinį ir atkišo rankas pasišildyti.

— Sėskis. Pavalgyk.

Jis nusivilko švarką ir pasidėjo jį šalia savęs ant suolo. Stebėjo, kaip ji kilnoja dangčius ir puodus ant mažos viryklės. Ji pastatė priešais jį dubenį, padėjo šaukštą. Aitriųjų paprikų troškinys buvo tirštas, raudonas kaip šviežias kraujas ir pilnas džiovintų kukurūzų bei šviežios elnienos. Ji stovėjo prie lango ir žvelgė laukan.

— Dangus giedras. Šiąnakt matyti žvaigždės, — kalbėjo ji neatsisukdama. Tajo pajuto, kaip kaklu perbėgo šaltis ir pasidarė sunku nuryti šaukštą troškinio.

Jis kiekvieną naktį stebėjo dangų, ieškodamas to žvaigždžių rašto, kurį senukas tąnakt nupiešė ant žemės. Vėlų rugsėjį išvydo jį šiaurėje.

Iš Lagūnos Tajo išvyko dar prieš aušrą, važiavo visą dieną, kol privažiavo didelį arroyo, kur per metų metus vasaros liūtys taip paplovė molio krantą, kad nuo siauro lentų tilto dabar jį skyrė gilus naujai atsiradęs kanalas.

Jis pakilo nuo stalo ir nužingsniavo per kambarius. Plačiai atvėrė tinklines verandos duris ir pakėlė akis į dangų: jam prieš akis suspindo senojo Betonio žvaigždės.

Taigi jie vėlei skrido

visą kelią aukštyn.

Nuskrido kažkur į Vakarus.

(Suprantate, tie dalykai buvo gan sudėtingi...)

Priešais jo namą jie pašaukė:

„Ei tu, apačioje, kaip laikaisi ?“

„Gerai, — atsakė jis, — nusileiskit“

Jie nusileido ir įžengė vidun.

„Gal ko nors pageidaujate?“

„Taip. Mums reikia tabako“

Vikšras paskleidė ant grindų

sausus kukurūzų lukštus.

Patrynė rankas vieną į kitą,

ir tabakas subyrėjo į kukurūzų lukštus.

Tada vikšras sulankstė lukštus

ir padavė jiems tabaką.

Jis nenuleido akių jai nuo veido, o jos akys nė sykio nekryptelėjo, buvo įsmeigtos į jį, kai ji nėrėsi iš drabužių ir, glostydama jam šlaunis, smaukė žemyn jo džinsus. Ji segė jam marškinius, o jis tesuvokė tik savo karštą kvėpavimą ir šilumą, sklindančią nuo pilvo, tvinkčiojančią tarpkojy. Bijojo pasiklysti, todėl kartojo sau kelio gaires: čia mano burna, jaučianti rudų jos krūtų druską, čia mano ją šaukiantis balsas. Atsipalaidavo ir leido sau į ją įsiskverbti, pajuto priplūstant šilumą — it upės smėlį, lengvai pasiduodantį po kojomis, paskui tvirtai apjuosiantį kulkšnį drumstame šiltame vandenyje. Bet nesutriko, šypsojos jai, prilaikančiai jo šlaunis ir spaudžiančiai jas prie savęs. Leido tai tėkmei nešti jį, pajuto, kaip viduriuose, iš pradžių beveik nejuntama, kaupėsi galingai tvinstanti jėga. Kai ji pratrūko, rodės, kad upės skardis, palengva smunkantis po atūžusia liūtimi, staiga pasileidžia ir pats po savimi sugriūva.

Jis patiesino po antklodėmis ožkenas ir atvirto aukštielninkas. Po koja pajuto plačią drėgną lapo pavidalo dėmę, įsigėrusią į antklodę ten, kur gulėjo ji.

Tąnakt jis sapnavo lopinėtuosius galvijus. Tas sapnas buvo nenutrūkstamas, jis nesiliovė net tada, kai, siekdama jo, ji ištiesė ranką ir užtempė jį ant savęs. Jis vis dar sapnavo, kol skverbėsi į ją, o kai išgirdo ją šnabždant, išvydo juos išsibarsčius ant apskritos plikos kalvos viršūnės, bėgančius nuo jo, sklindančius į visas puses aplinkui, tarsi jie būtų ribuliai ramiame vandenyje.

Ji atsikėlė dar prieš aušrą. Kai ji išėjo lauk, jis apsirengė ir nupėdino jai įkandin. Oras buvo drėgnas, šaltas kaip žemė, kai į ją susigeria ištirpęs sniegas, ir ji apsunksta, tampa sodri. Tajo stovėjo ant laiptelių ir žvelgė į ryto žvaigždes vakaruose. Giliai kvėpavo, ir kiekvienas jo įkvėpimas atsidavė skirtinga kvaptimi: šiaurės sniegu, geltonosiomis pušimis ant uolingo gūbrio viršūnės, galiausiai jis užuodė arklius nuo koralio pusės ir nusišypsojo. Buvo taip gera būti gyvam: jis jau seniai buvo taip kvėpavęs.

Nužingsniavo į koralį ir atrišo kumelę. Nuvedė ją prie aukštos žolės, augančios palei tvenkinį, ir laikė už vadžių, kol ji rupšnojo, stebėdamas, kokius didžiulius kuokštus ji peša ir kaip liežuviu stumia žąslus, kad tie jai netrukdytų kramsnoti. Pritūpė prie to tvenkinio ir stebėjo, kaip aušra it geltoni sparnai išsklinda per visą dangų. Rupšnodama žolę, kumelė žvangino plieninius žąslų strypus, ir Tajo prisiminė varpų skambesį lapkričio gale, kai tasai skimbčiojimas atsklisdavo oru lyg vėjo genamos snaigės. Prieš aušrą, į pietryčius nuo kaimo, varpai paskelbdavo jas ateinant, tas garsas nuvilnydavo per smėlio kalvas, lydimas vėžlio tarškynių paukšėjimo — aušrai išaušus visi tie garsai susiliedavo draugėn. Iš pradžių menki, tokie pat menki kaip ir ta pietryčių horizonte išnirusi blyški geltona šviesa, aušros spalvoms sodrėjant, artėdami prie upės, tie garsai darėsi ryškesni. O kai ties horizonto pakraščiu išnirdavo saulė, ant upės kranto staiga išnirdavo ir jos — kačinos artinosi prie perkėlos.

Tajo atsistojo. Jis žinojo, kad tauta buvo sudėjusi giesmę saulėtekiui.

Saulėteki!

Mes atvykome saulei tekant

tavęs pasveikinti.

Mes kreipiamės į tave

saulei tekant.

Debesų tėve,

tu gražus

saulei tekant.

Saulėteki!

Jis tuos žodžius kartojo taip, kaip juos prisiminė, nebuvo tikras, jog tiksliai, bet jautė, kad jie tikri, jautė, kad ta aušros akimirka buvo įvykis, vienu matu viską sutelkęs draugėn — paskutines žvaigždes, kalnų viršūnes, debesis ir vėjus, — aukštinant tą atėjimą. Kasdienė galia ištvino didingoje tyloje virš kalvų. Saulėtekis. Tą maldą Tajo baigė žodžiu „saulėtekis“, nes žinojo, kad Aušros garbintojai visus savo žodžius pradėdavo ir baigdavo „saulėtekiu“.

Kumelė baigė rupšnoti žolę ir stovėjo rami; Tajo nesumetė, ar ji nuskabė visą žolę, kurią tik pasiekė, ir laukė, kad jis ją perkeltų, ar tiesiog liovėsi, kaip kad juodauodegiai elniai liaujasi rupšnoję prašvitus. Gal blausioje jos kraujo atmintyje aušra pažadino instinktą iš tų laikų, kai arkliai buvo tokie pat laukiniai kaip ir elniai ir, saulei patekėjus, eidavo slėptis tarp medžių, į tankumynus.

Jis vėl pririšo kumelę koralyje ir nužingsniavo atgal į namą. Masyvios sienos buvo ištinkuotos raudonu moliu, bet atšiaurūs orai tame tinke apnuogino šiaudus; ten, kur skardinis lietvamzdis buvo įskilęs, tinkas luposi ir atidengė rudas plaušamolio plytas. Tajo pamėgino nuspėti, kada gi tas namas buvo pastatytas, bet, išskyrus pasmukusį vabzdžių tinklą, kuris juosė ilgą verandą, namas buvo visai toks pats, kaip ir jį supantys stalkalniai: metai jame paliko nedaug žymių. Palei pietinę jo sieną tarp išdžiūvusių kukurūzų tebežydėjo aukštos oranžiškos saulėgrąžos; vakarykštės nakties vėjas apsuko jų žiedus aplink lūžius kukurūzų stiebus, tad priešaušrio šviesoje sudžiūvę kukurūzai buvo pasipuošę didžiuliais oranžiškais saulėgrąžų žiedais, suplūktą žemę apačioje nubėrusiais oranžiškomis žiedadulkėmis. Po visais keturiais plačiais langais kažkas buvo pasodinęs mėlynų pelėvirkščių sukučių, ir vijokliniai tų mėlynų gėlių stiebai kopė aukštyn medvilnės virvėmis, prikaltomis prie langų rėmų. Žiedai buvo plačiai prasiskleidę, dangaus spalvos, su plonyčiais baltais debesėliais, iš jų centro plaukiančiais į skaisčią žydrynę.

Ji pavalgydino Tajo šalta kepta žvėriena ir kava. Pati sėdėjo kitame stalo gale, apžiūrinėjo ryšulius iš elnenos bei žaliaminės odos kapšelius. Retkarčiais padėdavo ant stalo apvalų blizgų akmenuką, o kartą ryšelyje, kurį ji praskleidė, jis pamatė kažkokio gyvūno dantis ir nagus. Norėjo paklausti, ką ji daranti, bet matant, kaip ji vengia susidurti su jo žvilgsniu, kažkas jį sulaikė. Ji kruopščiai plušo prie tų akmenėlių. Kai kurie buvo šviesūs, lyg ir iš smiltainio, iš geltonos ochros miltelių tekstūros smiltainio, — tokių jis dar nebuvo matęs. Iš muslino atraižos ji išvyniojo rausvai pilką akmenuką ir padėjo ant stalo greta trupančio mėlyno akmens, paskui į kietą gumulą suvijo raištelius, kuriais muslino ryšulėlis buvo apvyniotas, ir staiga žvilgtelėjo į Tajo. Vis dar nepratarė nė žodžio, bet dabar dirbo lėčiau, suvokdama, kad jis ją stebi. Kyštelėjo ranką į miltų maišą sau prie kojų ir išsitraukė ką tik surinktų augalų ryšelius. Pauostė, papūtė ant jų, prieš derindama augalus su tais akmenimis, prie mėlynojo akmens pridėjo melsvai pilką kalnų šalavijo šakelę. Tamsiai geltonas augalas nuo to uolėto stalkalnio viršūnės skleidė drėgno tabako kvapą — jį padėjo greta ochros spalvos smiltainio. Paskui ištraukė mažyčiais baltais žiedeliais apsiklėtusį ilgą vijoklį: kiekviename žiedelyje — penki smailūs žiedlapiai, it nukritusios žvaigždės. Švelniai papurtė to vijoklio stiebą, ir ant grindų aplink jos kojas ratu sukrito mažos juodos skruzdėlės, buvusios ant to diržingo žalio augalo, bet galiausiai jas paviliojo trupiniai prie viryklės. Vidun pro langą plūdę saulės spinduliai ant grindų nubrėžė stambų kvadratą, ir kažkas toje kambario tyloje buvo šilta ir malonu, kaip ta saulės šviesa.

Tajo išgėrė kavą iš skardinio puodelio ir atsistojo.

— Ačiū, — padėkojo. Ji kilstelėjo akis nuo vijoklio ir linktelėjo galva.

Tas kelias vedė lygiagrečiai su oranžiško smiltainio stalkalnio viršūne. Jis buvo beveik per siauras arkliui, kumelė gargždo ir akmenėlių sroveles žėrė šlaitais žemyn. Tajo palinko jai prie kaklo, kad ji koptų lygiau. Saulė judėjo dangum aukštyn ir stalkalnio uolos atspindėjo jos šilumą. Netoli viršūnės Tajo kumelę sustabdė ir už balno, virš patalynės ir maisto krepšio, pririšo švarką. Pakėlė akis į dangų: jis buvo toks ryškiai mėlynas, koks gali būti tik rudenį, saulei tekant iš savo vasarvietės. Visą likusį kelią aukštyn Tajo tyrinėjo tą dangų; kumelė galėjo žengti tik viena kryptimi, nes takas taip susiaurėjo, kad apsisukti buvo nebeįmanoma. Ant viršūnės pūtė šaltas vėjas. Tajo sustojo apsivilkti švarko ir pailsinti kumelės. Tą namą apačioje slėpė pašlaitės, bet į visas puses priešais jį driekėsi už jo plytintis kraštovaizdis. Rytuose tįsojo Rio Puerko slėnis, kuriame upė buvo išrėžusi gilų siaurą arroyo, dabar jo vaga buvo nusmukusi per žemai, kad slėnis pasinaudotų jo vandeniu. Daugybė vėjo be lietaus metų galiausiai taip nugrandė tą slėnį, kad jis virto vien tamsiai pilku moliu, kur augo tik melsvos balandūnės. Pietryčiuose, už Rio Puerko, Tajo regėjo mėlynus kalnus, stūksančius į rytus nuo Rio Grandės, kur vešlus slėnis priglaudė daugybę jų miestų. Bet iš čionai nebuvo matyti jokio ženklo, kad kada nors baltieji buvo atvykę į šitą žemę; tąkart jie egzistavo tik atmintyje. Tad kuriam laikui Tajo juos pamiršo ir ieškojo pietinių viršūnių, kurios tolumoje atrodė blyškiai mėlynos ir buvo panašios į griaučius.

To kalno pavadinimas radosi iš sūkuriuojančio debesų šydo ir ūkanoto rūko membranų, įkimbančių į viršūnes, paskui paliekančių jas apsnigtas. Šįryt kalnas buvo apneštas sniegu ir nuo viršūnių vinguriavo melsvai pilki debesys. Tajo trūktelėjo kumelę nuo žolės ir ant jos užsėdo. Patraukė risčia į vakarus per vešliai žole apaugusią plokštumą cerros, link švelniai užapvalintų tamsios lavos uolienos kalvų, padengtų plona apžėlusia žemės pluta ir apkraštuotų nykštukiniais ąžuolais. Palei to kalno gūbrius, virš išdžiūvusio ežero, augo pušų giraitės, tačiau kai Tajo artinosi prie jo, šlaitai buvo apaugę tikrais pušynais, o nykštukiniai ąžuolai ir žolės augo tik mažuose skynimuose.

Baltaodžiai rančų savininkai tą vietą vadino Šiaurės viršūne, bet Tajo prisiminė ją iš Džozajo pasakojimo apie medžiotoją, kuris vaikščiojo po tą vešliai žole apaugusią pievą ir pamatė drugelius besivaikantį pumos jauniklį; kol medžiotojas dainavo jaunikliui dainą, tas nesiliovė žaidęs. Bet vos tik medžiotojas pagalvojo apie jauniklio motiną ir jį surakino baimė — jauniklis išsigando ir pabėgo. Lagūniškiai visuomet ten medžiodavo. Vasarą jie užkopdavo kūgio pavidalo šlaitais, kai elniai būdavo rausvai rudi, jų plaukas trumpas ir blizgus ir, vengdami kaitros, ganydavosi pievose virš medžių linijos. Vėlyvą rudenį, kai sulig kiekviena sniego pūga elniai nusileisdavo vis žemiau, žmonės medžiodavo kalnų papėdėje, cerros ir tankiai žole apaugusiose išdžiūvusio didžiosios plynaukštės ežero plokštumose. Galiausiai žiemą, kai elniai užsivilkdavo sunkius tamsiai pilkus paltus, o aršios sniego pūgos ginė juos vinguriuojančiais siaurais takais žemyn, Lagūnos medžiotojai rasdavo juos nutukusius nuo gilių ir pinijų, kurios augo siauruose stačiuose kanjonuose po stalkalnio viršūne.

Neužimta liko tik nedidelė to kalno dalis: rezervacijos riba užgriebė tik kanjoną virš Ensinalio ir kelis plynaukštės miško kilometrus. Likusi žemės dalis atiteko Nacionaliniam miškų departamentui ir valstijai, kuri vėliau ją pardavė baltaodžiams rančų savininkams, pačioje dvidešimtojo amžiaus pradžioje atvykusiems iš Teksaso. Trečiajame ir ketvirtajame dvidešimtojo amžiaus dešimtmetyje atvyko miško kirtėjai, nusiaubė kalnų pakraščių kanjonus, ant plynaukštės šlaitų iškirto didžiulius skynimus. Miško kirtėjų kompanijos nusisamdę kiaurą dieną dirbančius medžiotojus ir šie maitino jų stovyklas, kas savaitę nušaudami po dešimt penkiolika elnių ir po penkiasdešimt laukinių kalakutų per mėnesį. Patys miškų kirtėjai savo malonumui šaudė lokius ir pumas. Kaip tik tuomet lagūniečiai ir suprato, kad žemė iš jų atimta, nes nebegalėjo sustabdyti baltaodžių, kurie plūste plūdo naikinti žemės ir gyvūnų. Ir kaip tik tuomet Lagūnos šventieji įspėjo gentainius, kad pasaulio pusiausvyra sutrikdyta ir galima tikėtis užeisiant sausras ir sunkmetį.

Baltaodžiai rančų savininkai ten ganė galvijus, ypač sausros metais, kai kalno papėdėje žolė neaugo. Per vasarą ant plynaukštės jie juos nutukindavo, o vėlų rudenį nuvarydavo žemyn pirkėjams. Tajo prajojo pro aplink vėjo malūną sustojusias baltasnukes Herfordo karves, jos kvailai spoksojo į jį ir į arklį. Jis neturėjo jokių iliuzijų, kad ras Džozajo karves prie tų herfordiškių, juk lopinėtieji galvijai tokie bastūnai, tokie pašėlę, o be Betonio jis net išvis nebūtų tikėjęsis jas kada nors surasti. Iki vakarykštės nakties senojo Betonio žvaigždžių, galvijų, moters ir kalno regėjimas atrodė toks tolimas; Tajo tapo budrus, ypač po to, kai aptiko tas žvaigždes ir kai jos pasirodė esančios šiaurėje. Kur kas panašiau atrodė, kad tuos lopinėtuosius galvijus galėtum surasti pietuose, toli toli pietuose — eidamas ta kryptimi, kuria jie traukdavo visados. Kai Džozajas juos matė paskutinį kartą, jie palei rezervacijos ir valstijos žemės ribą traukė į pietvakarius. O kai Tajo pareiškė Robertui einąs ieškoti jų į šiaurę, į kalnus, tas tik gūžtelėjo pečiais ir palingavo galva.

— Gal, — pasakė, — gal. Jeigu jau juos kažkas pasigrobė, tai, mano galva, galėjo nusivesti bet kur.

Tad Tajo išvyko, nesitikėdamas rasti nieko, išskyrus tą žiemos žvaigždyną virš galvos šiauriniame danguje; tačiau staiga

Betonio regėjimas pavirto pasakojimu, kurį jis jautė išsipildant, — iš žvaigždžių ir tos moters rasis tas kalnas ir galvijai.

Tajo sustabdė kumelę prie pušies ant kalno gūbrio, netoli ąžuolų giraitės. Užmetė jai ant kaklo kilpavirvę ir nusmaukė apynasrį, kad pasiėdinėtų. Nuo balno galo nurišo maisto krepšį ir nuėjo prie medžio. Jam po kojų giliai nugrimzdo rausvai rudų pušų spyglių paklotė, o prieš atsisėsdamas jis ranka nustūmė pušies kankorėžius. Iš ten, kur sėdėjo, pasaulis atrodė daugiau nei pusė mėlyno dangaus, užsiskliaučiančio tartum kupolas. Saulė linko į pietvakarių dangų. Tajo džiovintą mėsą kramtė taip pat kruopščiai, kaip ta kumelė skabė žolę, liežuviu stumdė tarp dantų jos kremzlių gyslas ir jautė, kaip slidžios skaidulos pasiduoda dantims. Nurijo paskutinį džiovintos mėsos kąsnį ir pajuto, kaip tas gyvai, su jauduliu vartaliojasi pilve.

Teksasiečiai, kurie nupirko tą žemę, ją aptvėrė ir iškabino ženklus, angliškai ir ispaniškai įspėjančius, kad žengti į ją draudžiama. Tačiau bendruomenės žemių gyventojai ir lagūniečiai bei akomiečiai tų ženklų nepaisė ir medžiojo elnius; meksikiečiai retkarčiais nugvelbdavo kokią karvę. Todėl vėliau tų rančų savininkai samdydavo vyrus, kad raiti patruliuotų su 30-30 šautuvais dėkluose, pritvirtintuose prie balno. Tačiau ir atsiradus tiems ginkluotiems raiteliams nedaug kas tepasikeitė, nes tvora driekėsi daugybę kilometrų, ir du ar trys medžiotojai galėdavo lengvai pro juos prasmukti. Vis dėlto Tajo privalėjo būti atsargus. Suradęs galvijus, jis juos parsivarys atgal. Turėjo iš Ulibario gautą pirkimo kvitą, kurį dėl viso pikto laikė marškinių kišenėje.

Kai atsistojo, jautėsi patenkintas ir susijaudinęs. Jis parsivarys galvijus namo, ir jie įvykdys Džozajo planus — išaugins naują galvijų veislę, kuri gyvuos, nepaisydama sausros ir oro negandų. Maisto krepšį parišo po patalais ir vėl arkliui virš ausų permetė apynasrį. Palei pietinį plynaukštės kraštą patraukė į vakarus, tikėdamasis išvysti judant kažką baltai lopinėtą. Lygiagrečiai su plynaukštės kraštu driekėsi spygliuota viela, ir

Tajo ant tos vielos tose vietose, kur elnių takai kirto tvorą, įžiūrėjo jų papilvės plaukų kuokštus. Tvoros niekad nesustabdydavo ir lopinėtųjų galvijų, bet čia nebuvo jokio jų apsilankymo ženklo. Tad Tajo jojo tolyn į šiaurę, ieškodamas kitos tvoros, galėjusios juos sulaikyti.

Per išdžiūvusį ežerą, per uolėtas cerros jis jojo daugybę kilometrų, kol prijojo aukštą storo plieninio tinklo tvorą su trimis spygliuotos vielos eilėmis viršuje. Tokia tvora galėjo tuos lopinėtuosius galvijus sulaikyti. Floidas Ly, baltaodis vyras, vadino ją tvora, apsaugančia nuo vilkų, bet jis tose kalvose išnuodijo ir iššaudė visus vilkus, ir žmonės žinojo, kam toji tvora buvo skirta: jis sumokėjo po septynis šimtus dolerių už jos kilometrą, kad pro ją neprasmuktų indėnai ir meksikiečiai, septynis šimtus dolerių už kilometrą, kad surakintų plieno viela kalnus, kad ta žemė taptų jo nuosavybe.

Tajo tyrinėjo tą tvorą ir kokiu būdu jos viela buvo įkasta į žemę taip, kad gyvuliai po ja neprašliaužtų ar nepasikastų, kai akies kampučiu pamatė kažką judant. Galvijai buvo per toli, kad jis įžvelgtų jų įdagus, sunku buvo išskirti ir šviesiai rudas dėmes ant šviesios jų odos, bet judėjo jie kaip elniai — ant ilgų plonų kojų. Tai buvo jie.

Jie buvo išsidriekę vora ant pietinio apvalios vulkaninės uolos šlaito ir palei tą tvorą judėjo į vakarus. Tajo stebėjo, kaip jie pradingsta už gūbrio, o po kelių minučių pamatė, kaip ant tolimo šlaito išniro karvė vedlė ir vis dar bidzeno palei tvorą. Palei pietinę užtvarą jos ištrypė gilų taką, be paliovos zujodamos pirmyn atgal iš rytų į vakarus, sakytum laukdamos, kad atsiras proga pabėgti, kad kokia didelė pušis nulūš nuo vėjo ir atvers joms vartus į pietus. Pietūs: toji kryptis joms buvo įsiėdusi giliai į kaulus.

Tajo skubiai trūktelėjo kumelę, jo rankos drebėjo. Kumelė suprunkštė ir nuo tokių netikėtų judesių šastelėjo atgal. Jis tvirtai suėmė vadžias, pasislinko arčiau jos, lėtai, švelniai kalbėjo. Tapšnojo jai per sprandą, kol ji nurimo. Žvelgė į kalvą, už kurios dingo galvijai, ir grabinėjo balno raiščius; išvyniojo patalynę ir pasikniausė tarp antklodžių klosčių. Be virvės, svarbiausias įrankis, kurį pasiimdavo raitelis, buvo plokščiareplės. Šimtai spygliuotos vielos kilometrų ženklino ribas, neleido pasiklysti galvijams ir arkliams. Džozajas pamokė jį paieškoti atsilaisvinusios vielos ir tarpų tvoroje, jis pamokė Tajo juos pataisyti, galvijams dar nespėjus išsigauti iš rezervacijos žemių. Vieną vakarą, kai jie pavalgė vakarienę, jis padėjo Tajo pasiūti odinį dėklą plokščiareplėms ir priminė, jog niekad nežinai, kada jodamas užeisi tvorą. Tai sakydamas Džozajas linktelėjo galva į Teiloro kalną.

Tajo užsimovė darbines pirštines, nukirpo keturias storo plieno vielas, ir tik tada sumetė, kad stovi tokioje vietoje, kur bet kas gali jį pamatyti. Skubiai apsidairė, ar neišvys raito sargo arba pikape sėdinčio patrulio. Širdis daužyte daužėsi, ir jis prisiminė, kaip kitados žaisdavo slėpynių — gulėdavo prisiplojęs prie žemės ir kiek įmanydamas stengdavosi neprivaryti į kelnes. Numetė plokščiareples ir nusitraukė pirštines. Jo mintys taps aiškesnės, kai nusišlapins. Skubėti nebuvo ko. Surasti galvijus nebus sunku, nes jie laikėsi pietinės tvoros. Po kelių valandų sutems ir jis galės leistis jų parsivesti. Tai bus paprasta. Nebuvo jokio reikalo skubėti ar daryti kvailas klaidas.

Jis pririšo kumelę skynime, apsuptame nykštukinių ąžuolų guotų. Atsisėdo po vienu ąžuolu ir nuo žemės aplink save pradėjo rankioti giles. Tamsiai žali ąžuolų lapai jau darėsi šviesiai geltoni, praeis savaitė — ir jie taps auksiniai bei ryškiai raudoni. Gilės jau irgi buvo beprarandančios savo žalumą, o jų išaižos jau pradėjo džiūti. Kai lapai ir gilės nubyrės, jis su galvijais jau bus namie.

Saulė kabojo žemai virš keteros tarp pušų šakų, ąžuolų guotą ir skynimą gaubė gilus šešėlis. Vėjas šiureno ąžuolo lapus, šaltame ore garavo kumelės mėšlas. Tajo pasilenkė, susikišęs rankas į kišenes, striukės apykaklę pasistatęs prie ausų. Čia, aukštumose, žiema jau buvo visai arti. Laukdamas tamsos suvalgė dar vieną džiovintos mėsos gabalą ir saują skrudintų kukurūzų. Gurkštelėjo iš gertuvės vandens ir stebeilijo į dangų, lūkuriuodamas pasirodant rudens žvaigždžių.

Sušėrė kumelei saują skrudintų kukurūzų, pakėlė jos nepakaustytas kanopas patikrinti, ar jų nesužeidė aštri vulkaninė uoliena. Jis nežinojo, kaipgi jai seksis šįvakar šuoliuoti per tą uolėtą nepažįstamą kraštą. Lėkštas išdžiūvęs ežeras ir nykštukiniais ąžuolais apaugę gūbriai gali ją trikdyti. Banguotos kalvos, nusėtos lavos rieduliais, ir pušimis apaugę gūbriai tarp skynimų buvo beveik vienodi. Jis jau anksčiau, kai medžiojo su Rokiu, Robertu ir Džozaju, buvo jų suklaidintas. Pikapą jie paliko atviroje vietoje, ant pušimis apaugusio gūbrio krašto. Tačiau į dienos pabaigą, kai juodu su Rokiu patraukė atgalios, tą seną žalią pikapą tikėjosi pamatysią ant kiekvieno išvysto gūbrio. Juodu nepasiklydo, nes žinojo kur esą, tik paklaidino žalią pikapą. Traukė tolyn lėkštu išdžiūvusio ežero dugnu ir ąžuolais bei pušimis apaugusiais gūbriais, vienas kitam kartodami: „Dabar tai jau tikrai bus ta vieta“, kol galiausiai Džozajas ir Robertas atbildėjo tuo žaliu pikapu per akmeningas lėkštumas ir juos įsisodino.

Tajo iš lėto jojo ant kumelės palei tvorą, ieškodamas tokios vietos, kurią lengvai surastum net ir naktį. Gaus tik vieną progą pervaryti tuos galvijus pro skylę tvoroje, tad, jeigu teks gaišti laiką jos ieškant, jie gali išsilakstyti į visas puses. Jis sustojo prie nudžiūvusios pušies. Žaibas ją buvo perskėlęs per patį vidurį, žievė aplink apanglėjusią šerdį nusilupo ir medis nuo oro permainų tapo sidabrinis. Už tos pušies riogsojo lavos atodanga, tarsi kokia kupra ant gūbrio viršūnės. Tajo nusėdo nuo kumelės ir nužengė darbuotis su viela.

Vielas vieną nuo kitos skyrė dešimties centimetrų tarpas ir visos jos buvo daugiau negu centimetro storio. Tajo teko sustoti ir sulaukti, kol praeis rankų raumenų mėšlungis. Mėnulis patekėjo anksti. Plušo klūpodamas ant kelių, nupjaudavo vielas palei pat žemę, kai kur jos buvo įkastos net į penkiolikos centimetrų gylį, kad vilkai ir kojotai nepajėgtų po jomis pasikasti. Pamėgino apvalyti plotelį sau po keliais, bet žemė buvo beveik vien akmenėliai ir uoliena. Kai jis jau buvo nutraukęs ir atlenkęs vielą pirmųjų trijų metrų plote, keliai buvo nutirpę, jis oda pajuto šaltą orą ir suprato, kad jo „Levi’s“ džinsai suplyšo ties abiem kelėnais. Nesiliovė galvojęs apie tuos galvijus ir apie tai, kaip jie galiausiai atsidūrė Floido Ly valdose. Jei būtų juos pamatęs valstijos skirtose žemėse ar kur nors Akomos koralyje, nedvejodamas būtų pasakęs „pavogė“. Tačiau kažkas jo viduje neleido ištarti to žodžio dabar, kai tie galvijai buvo baltaodžio rančoje. Jį apniko pašėlęs noras įtikėti, kad čia įvyko kažkokia klaida, kad Floidas Ly juos įsigijo nekaltai, gal nusipirko iš tikrųjų vagių. Kodėl gi jis dvejoja apkaltinti vagyste baltaodį, nedvejodamas ja apkaltinti meksikiečio ar indėno? Nusimovė pirštines ir susikišo rankas į striukę, norėdamas į marškinius nusišluostyti prakiurusias nuospaudas. Suprakaitavusias rankas gelte gėlė nuo delnų iki pat pečių, o šie nuo skausmo buvo nutirpę. Staiga suprato, kad atmintinai buvo išmokęs tą melą, kurio jie jį norėjo išmokyti: tik rudaodžiai — vagys, o baltaodžiai nevagia, nes visad turi pinigų, kad nusipirktų tai, ką nori.

Melas. Tajo pradėjo pjauti vielą taip, tarsi būtų norėjęs išpjauti savyje glūdintį melą. Melagiai apkvailino visus, ir baltaodžius, ir indėnus, kol žmonės tikės melais, jie nepajėgs suvokti, kas jiems buvo padaryta, nei ką jie patys daro vieni kitiems. Tajo į striukės rankovę nusivalė prakaituotą veidą. Žingtelėjo atgal ir pažiūrėjo į protarpį vielinėje tvoroje. Jei baltaodžiai niekad nepažvelgs anapus melo ir neišvys, kad jų tauta buvo sukurta ant pavogtos žemės, jie niekada nesugebės suvokti, kaip jais pasinaudojo raganystė; jie niekada nesužinos, kad jais vis dar manipuliuoja tie, kurie moka suplakti draugėn ingredientus — baltaodžių vagystę ir neteisybę, priverčiančią užvirti pykčiu ir neapykanta, kuri galiausiai sužlugdys pasaulį: badaujančiųjų pykčiu ir neapykanta prieš nutukėlius, spalvotųjų — prieš baltaodžius. Naikintojams tereikia tą mechanizmą paleisti, atsisėsti ir skaičiuoti aukas. Bet nepakaks vien suskaičiuoti kūnų; melai surijo baltaodžių širdis, ir jau daugiau kaip du šimtai metų baltosios rasės žmonės mėgina užpildyti tą tuštumą; jie savo tuščiaviduriškumą stengiasi prisodrinti patriotiniais karais, įspūdingomis technologijomis bei jų atneštais turtais. Jie nesiliovė savęs apgaudinėję ir tai žino.

Protarpis tvoroje jau buvo gerų šešių metrų pločio — pakankamas dydis, kad galvijai jį surastų. Tajo nužingsniavo prie arklio ir padėjo į vietą plokščiareples. Užsipylė ant sudraskytos rankų odos vandens, tada išgėrė tai, kas dar buvo likę gertuvėje; dar kartą nusišlapino.

Mėnulis švietė skaisčiai, banguotos kalvos ir išdžiūvusio ežero plokštumos atspindėjo sidabrišką šviesos iliuziją: esą viskas matoma taip pat aiškiai kaip prie ryškios dienos šviesos. Tačiau kumelė klupo ir smarkiai kratė Tajo į balno gugą, tad jis patyrė, kokia apgaulinga ta mėnulio šviesa: plikos šaknys ir tamsūs akmenys tykojo, gaubiami mėnulio metamų sodrių šešėlių. Jų melai sunaikins šį pasaulį.

Takas buvo apdergtas karvių mėšlu, ir Tajo dažnokai timptelėdavo kumelę už pavadžio ir pasilenkdavo nuo balno pažiūrėti, kokio jis šviežumo. Juo labiau traukė į vakarus, juo takas darėsi statesnis, pušys aukštėjo ir tankėjo, o tarpus tarp didžiulių medžių užpildydavo pinijų ir kedrų krūmynai, uždengdami kone visą šviesą. Tajo paleido kumelę žingine, kad ji pati susiieškotų kelią palei taką, iš abiejų pusių gožiamą medžių ir krūmynų. Galvą laikė žemai nulenkęs, akis užmerkė, saugodamasis pušų spyglių ir smailių šakų.

Ties skynimo galu sustojo. Čia oras buvo daug šaltesnis. Jis buvo taip susitelkęs į galvijų paiešką, kad pamiršo visus praėjusių dienų ir metų įvykius. Šiuo atžvilgiu ta galvijų medžioklė buvo išganinga. Senasis Betonis buvo teisus. Tai geras vaistas nuo to, o gal ir nuo kitų dalykų. Daugiau tie lopinėtieji galvijai nebedings, išsklidę jo sapnuose, vejami jo nenoro pripažinti, kad buvo pavogti, kad žemė — visa žemė — iš jų buvo pavogta. Laukimas to, ką jis, galimas daiktas, atras, jo viduriuose įsitempė it virvė; staiga ta įtampa įlūžo ir jis įgriuvo į tuščią kambarį, kur už užuolaidos liovėsi tiksėjęs sieninis laikrodis. Jis sustabdė kumelę. Tyla glūdėjo viduje, jo pilve, skubėti nebuvo ko. Tas jojimas kalnuose jį atvedė į visų laiko krypčių sankryžą. Ir jis suprato, kodėl senoliai apie vakarykštę dieną ir apie rytojų galėjo kalbėti tik kaip apie dabarties — vienintelę tikrą — akimirką, ir ta dabarties prasmė būdavo apibūdinama tik užuominomis į vakarykštę dieną ar į rytojų tariant: „Aš vykstu į kalnus vakar“ arba „aš vykstu į kalnus rytoj“. Tasai ck’o’yo’ų Kaup’a’ta kažin kur deda į krūvą savo lošimo lazdas ir laukia svečio; mudu su Rokiu šviečiant mėnuliui kertame kalnų gūbrį; Džozajas ir Robertas laukia mūsų. Ši naktis — vienintelė naktis, ir nebuvo jokios kitos.

Jis tikėjosi jas pamatyti skynime: vienas stovinčias, kitas gulinčias, jų kailių spalva mėnesienoje švytės kaip sniegas kalnų viršūnėse. Tačiau nieko nerado ir septintame ar aštuntame skynime sustojo pasiklausyti, ar neišgirs jų. Bet išgirdo tik barškant žąslą, kai, jiems sustojus, kumelė pradėjo kramtyti nuskabytą žolę. Tajo trūktelėjo aukštyn jos galvą, kad jai praeitų bet koks noras ėdinėti.

Visas jo pyktis susitelkė į kumelę. Jei jis neperlauš to įpročio dabar, ji niekada jo neatsikratys. Tajo prisiminė tą seną juodą išdarą: kol Džozajas stovėjo ir jį stebėjo, tas senas juodas arklys iš lėto slampinėjo po didžiulį koralį; jis kantriai stovėjo, kol Rokis nuslydo jam nuo pečių ir užkėlė ant jo Tajo. Bet vos tik Džozajas įėjo į pašiūrę pataisyti apynasrio, senasis arklys nusprendė juos išbandyti. Liovėsi slampinėjęs ir pasileido risčia. Tajo dantys barškėjo, daužydamiesi vienas į kitą, ir jis gavo abiem rankom įsikibti į jo kietus karčius; sėdynė skaudėjo nuo trankymosi į išsišovusį stuburkaulį, o tasai juodas išdaras, pajutęs laisvas vadžias, liovėsi risnojęs ir ramiai patraukė palei tvorą prie išdygusių minkštų, žalių gubojos ūglių. Rokis pribėgo, įdavė jam vadžias, tada Tajo užriko ant to seno arklio ir įspyrė abiem kulnais jam į pašonę. Arklys pakėlė galvą ir valandėlę atrodė nustebęs, bet Tajo nebuvo toks stiprus, kad nusuktų tą didžiulę galvą nuo žolių, ir išdaras vėl į jas įniko — skabė jas taip, lyg tų dviejų berniūkščių nė nebūtų buvę. Jie nenorėjo, kad Džozajas sužinotų, jog nugalėjo senas arklys, nes anas visada sakydavo: jei jie negalį priversti arklio gražiai elgtis, vadinasi, jiems nėra ko juo jodinėti. Todėl apsimetė nuo jodinėjimo pavargę ir davę arkliui valią. Kai tas drimblino iš koralio upės link, jie apvanojo jį akmenimis ir lazdomis, o Rokis dar ant jo ir šaukė. Džozajas išėjo iš pašiūrės pažiūrėti, koks ten triukšmas; išbarė juos už tai, kad svaido akmenis į seną arklį, bet jam buvo sunku ištverti nenusišypsojus.

— Vadinasi, senas arklys laimėjo, ką? — paklausė vos nesprogdamas juoku. — Kad net privertė jus svaidyti į jį akmenis ir šūkaloti.

Tajo įtempė kumelės vadžias, kulnais įsispraudė jai į šonus, norėdamas, kad ji suprastų, jog jis nejuokauja. Džozajas jiems visada parodydavo, kaip kvaila smurtauti ir pasiduoti pykčiui; dėl to, kad talžysi kumelę, lopinėtieji galvijai neatsiras.

Jis sustojo prie plataus negilaus upokšnio, nusėdo nuo kumelės ir leido jai atsigerti. Ji jau daug valandų keliavo be vandens; dabar, kai gėrė, jai siūbavo šonai. Baigusi gerti giliai atsiduso ir nusipurtė — jautėsi pavargusi. Kai vedė ją nuo upokšnio, Tajo pajuto, kaip jo šlaunyse virpčioja raumenys, — keliai buvo nelankstūs ir sopėjo nuo tiekos valandų, praleistų balne ir klūpant ant akmenų bei pjaunant vielą. Jam skaudėjo rankas, o pirštai buvo ištinę nuo pūslių, kurias pritrynė plokščiareplėmis. Jis suvokė, kas dedasi. Danguje viršum skynimo Orionas nusileido virš pietinio medžių linijos krašto — šiąnakt jis pristigs laiko. Viduriuose vėl radosi įtampa. Kad ir kokia bus ši naktis, jis vis dėlto atvėrė jų tvoroje didžiulę skylę, dabar reikėjo surasti galvijus ir juos išsivaryti lauk, raitiems sargybiniams nespėjus tos išlaužos surasti. Kitaip jie šoktų vytis jo, persekiotų ir sumedžiotų, kaip sumedžiojo tuos paskutinius kelis šiuose kalnuose išlikusius lokius. Pyktis jam iki skausmo suspaudė krūtinę. Kas privertė jį patikėti, kad pajėgs tai padaryti? Ta moteris po abrikosu juk buvo niekuo dėta, viskas klostėsi jo paties galvoje. Jeigu jie jį pagautų, be abejonės, vėl pasiųstų į beprotnamį. Jis įkliuvo į spąstus, leidosi sugundomas padaryti kažką, kas negali pasisekti.

Jis dar turėjo laiko atsitraukti. Galėjo vėl sudurstyti tas vielas, jas atitaisyti į vietą ir šuoliais pasileisti iš tų kalnų. Jie niekada nesužinotų, kas tai padarė, apkaltintų meksikiečius iš Markeso. Tai būtų protingiausia, ką dar gali padaryti. Visa kita — senasis Betonis ir jo žvaigždžių stebėjimas, ta moteris su audros raštų antklode — visa tai buvo beprotybė, vienas iš tų senovės prietarų, dėl kurių jį ir Rokį mokytojai įspėdavo indėnų mokykloje. Kaip tuomet, kai mokytojas į gamtos pamoką pirmą kartą atsinešė dubenį, pilną negyvų varlių, išsipūtusių nuo formaldehido, ir visi navahai išėjo iš klasės. Mokytojas pareiškė, kad tie seni tikėjimai — nesąmonės. Mergaitė iš Chemeso pakėlė ranką ir pasakė, kad vaikams visados buvo aiškinama, jog varlių žudyti nevalia, nes jos gali supykti ir pasiųsti tiek lietaus, kad ištiks potvynis. Gamtos mokytojas tik garsiai ir ilgai kvatojosi, gavo net ašaras nusišluostyti nuo akių. „Nagi pažvelkite į šitas varles, — pasakė jis, rodydamas į praradusius spalvą ir guma virtusius kūnus apsiblaususiomis akimis. — Argi jos gali ką nors padaryti? Ir kur visi tie potvyniai? Mes juk kiekvienais metais jas šitoje klasėje preparuojame.

Kaip tuomet, kai kariuomenės gydytojai jam aiškino, kad tas Džozajo regėjimas, kai jie šaudė prakeiktus japus — gryniausi prietarai; lygiai tokie pat gryni prietarai buvo ir tai, jog lietūs liovėsi todėl, kad jis juos prakeikė.

Tas jo mintis nulydėjo keistas paralyžius: staiga jį apėmė neįveikiamas nuovargis, širdis pašėlusiai trankėsi, ir jis tiesiog duso, kol stengėsi nuslinkti tuos kelis metrus nuo vietos, kur pririšo kumelę. Keliai sulinko, ir jis nugriuvo po medžiu į senus pušies spyglius bei kankorėžius. Galas. Jis nevalios net pamėginti bėgti; jie suras jį susmukusį po tuo medžiu.

Įgriuvęs veidu į pušies spyglius jis uodė visą medį — nuo šaknų, giliai įsiskverbusių į drėgną žemę, iki mėnesienos mėlynai apšviestų šakų, kurių viršūnės lingavo vėjyje. Kvapai jį siautė it plona plėvelė, išsiurbusi jo raumenų ir kaulų turinį, o kūnas tapo toks nerealus: net jeigu tie raiti sargai atjotų jo ieškoti su savo užtaisytais 30-30 šautuvais atlaužtais gaidukais, jie po medžiu pamatytų tik jo šešėlį.

Skynimo viduryje iš ąžuolų giraitės išniro puma. Ji nei ėjo, nei šokčiojo, nei bėgo, jos judesiai priminė aukštos žolės mirgėjimą vėjyje. Ji prieš vėją kirto pievą. Tajo stebėjo ją, galvą prispaudęs prie žemės, jausdamas į plaukus įsivėlusius pušų spyglius. Jis laukė, kad kumelė šastelės į šoną nuo to artėjančio geltono žvėries, bet ji stovėjo priešais vėją ir net nekrustelėjo. Pumos akyse blykstelėjo dvyniai mėnulio atšvaitai, ir ta geltona žybsinti šviesa persmelkė Tajo krūtinę — jis staiga įkvėpė oro. Didžiausias pumos grožis buvo ta nenumaldoma judėsena — sakytum kalnų debesys, genami vėjo, tolydžio būtų keitę savo turinį ir spalvą, taikydami į kalnų viršūnių kontūrų ritmą: tamsūs, nelyginant vulkaninis akmuo, staiga balti it sniego laukas. Kai puma sustojo priešais jį, sustojo ne apnikta dvejonės — suteikė progą mėnesienai ją pasivyti. Tajo iš lėto atsiklaupė ir ištiesė ranką.

— Puma, — šnibždėjo jis, — puma, sulig kiekvienu oro kvėpsniu tampanti tuo, kuo esi, savo esmę keičianti sykiu su žeme ir dangum.

Puma sumirksėjo — be jokio baimės ženklo. Akimirką stebeilijo į Tajo, paskui įtraukė į šnerves pietryčių vėjo, perbrido upokšnį ir dingo tarp medžių, jos apybraižos dar plūduriavo ore it geltonas dūmas, paskui staiga išnyko.

Kumelė trepsėjo priekine koja ir plėtė šnerves, uosdama pumos kvapą, dabar jau atsklindantį pavėjui. Tajo paglostė jai kaklą ir patikrino, ar tvirtai virvė pririšta prie medžio. Perėjo ten, kur stabtelėjo puma; atsiklaupė ir palietė jos kojų įspaudus, vedžiojo pirštais per trapias letenų apybraižas ant žemės, per gilius apvalius įspaudus: kiekvienas žvėries pirštas paliko ryškų užraitą. Atsukęs vėjui nugarą, iš Džozajo tabako kapšelio į delną įsipylė geltonų žiedadulkių. Palinko prie pat žemės ir apibarstė tuos keturis pirštų atspaudus geltonų žiedadulkių žiupsneliais. Puma, medžiotojau. Puma, medžiotojo padėjėjau.

Užsėdęs ant kumelės vėl jojo į vakarus, ton pusėn, iš kur atėjo puma. Vėjo ūžimas pušų šakose ir nuo kalnų atsklidęs sniego kvapas privertė jį suklusti.

Išbrėškus sustojo ant tirštai apžėlusio gūbrio pažvelgti į tekančią saulę; kumelei leido pasiganyti — tai buvo atsigavimo ciklo dalis. Jo viduje drumsto vandens verpetai ėmė leistis į dugną ir pamažėle vėrėsi šviesos ruožai. Tų lopinėtųjų galvijų surinkimas buvo tik viena smėlio, byrančio nuo pirštų galiukų, spalva; piešinys vis dar plėtojosi, bet Tajo buvo apjuosęs jau seniai.

Kai nusisuko nuo tekančios saulės ir sėdo ant kumelės, išdžiūvusio ežero lygumoje po kalno gūbriu išvydo besiganančius lopinėtuosius galvijus. Jie buvo nusigręžę į pietryčius ir visa banda žolinėjo. Užuodę arklį ir raitelį sužiuro aukštyn, o Tajo pajudėjus, puolė bėgti, ant drėgnų jų lūpų tebekarojo žolė. Bėgo taip, kaip Robertas ir buvo sakęs: laukiniškiau nei antilopės, gudriau nei briedis, pajutęs žmogų. Jų prisiminimas apie žmones liko tvarus, nors visos kitos prijaukinimo žymės ir išnyko, bet Tajo kliovėsi kitu jų instinktu: miglotu krypties prisiminimu, visados traukusiu juos į pietus, į Meksikos dykumą, kur buvo gimę.

Jie bėgo į pietryčius, Tajo norima kryptimi, pakėlę uodegas virš mėšlu apdergtų užpakalinių kojų, bėgo veikiau kaip elniai nei kaip galvijai, nuo atžalyno prie atžalyno, vengdami proskynų. Rinkosi žemesnius, krūmais labiau apžėlusius takus, nepatogius arkliams ir raiteliams. Tajo leido kumelei gerokai atsilikti, pasitikėdamas galvijų pasirinkta kryptimi. Saitas oras spaudė iš akių ašaras, bet jautėsi jis gerai: galvijai priekyje susitelkė į krūvą ir traukė namų link. Jie pasirinko taką, kurį buvo išmynę palei tvorą, ir bėgo juo į rytus; Tajo nenuleido nuo jų akių, norėjo būti tikras, kad jie neapsisuko ir nepatraukė atgal, tačiau tas senas krypties instinktas buvo tvirtas net ką tik nujunkytuose veršiukuose. Tajo sulėtino kumelės žingsnį ir leido galvijams atsiplėšti. Kumelė pradėjo justi nuovargį: pečius ir kaklą išmušė prakaito putos. Jeigu jis prisivys galvijus per arti arba privers juos paspartint žingsnį, jie gali susijaukti ir pasklisti į šalis, jie gali prabėgti pro kiaurymę tvoroje jos nepamatę. Tajo stebėjo, kaip jie trumpam išniro, kai kirto gūbrį už kokių septynių šimtų metrų, — iš pašėlusio galopo jau buvo perėję į risčią.

Saulei nušvitus dangus tapo blyškiai žydras, nuskalautas, be debesų, bet Tajo pajuto stiprų vėją iš vakarų, pučiantį jam į nugarą, ir suprato, kad prieš vidurdienį susirinks audros debesys. Tolumoje priešais save retkarčiais išvysdavo tolygiai risnojančius galvijus, jie išnirdavo skynimuose ir, vis dar traukdami palei pietinę tvorą rytų link, vėl pranykdavo ąžuolų atžalynuose.

Raumenų įtampa Tajo kakle ir pečiuose atlėgdavo sulig kiekvienu oro kvėpsniu. Jis šypsojosi ir tapšnojo per kaklą kumelei: jos kailis vis dar buvo drėgnas, sukietėjęs nuo prakaito. Tajo sulėtino ją iki žinginės: buvo tikras, kad galvijai pasuks pro išlaužą tvoroje ir toliau žemyn į pietus trauks kalnų taku. Ištraukė iš balnakilpių batus, ištiesė kojas, atpalaidavo balno sulenktus raumenis ir sausgysles. Jis kažką buvo įrodęs pats sau; nejuto to taip stipriai kaip kitados. Tai pamažėle kito, brizgo, kaip storos, tamsios, aplink lavoną apvyniotos antklodės gijos; dulkinos, trūnijančios tamsos sruogos vyniojosi, leido vidun oro; troški įtampa, slėgusi kaukolės kaulus, traukėsi tolyn.

Juos pamatė akies kampučiu ir iš pradžių pasirodė, kad tai jo paties plaukų sruoga, blaškoma vėjo. Bet kai atsigręžė — prie jo iš šiaurės artėjo du raiteliai. Tajo paleido kumelę šuoliais, žemai palinko jai ant kaklo, stengdamasis ją išvairuoti žemyn stačiu gūbrio šlaitu per akmeningą nelygią dirvą. Kai pamatė juos pirmąsyk, jie buvo už kokio pusantro kilometro, tad nusprendė susirasti tankų pušyną ir ten palaukti, kol anie prajos pro šalį. Įsitempė pažiūrėti, ar galvijai vis dar akiratyje, jam knietėjo, ar tie raiteliai juos matė. Tasai pirkimo kvitas jo kišenėje nedaug ką reikš įsibrovėlį medžiojančiam ginkluotam patruliui. Spustelėjo kulnais kumelės šonus, ragindamas šuoliuoti greičiau, bet vulkaniniai akmenys iš po jos kanopų jau slydo į šalis ir ji kaip įmanydama stengėsi išlaikyti pusiausvyrą. Tajo atsigręžė pažiūrėti, ar raiteliai tebėra ant kalvos gūbrio jam už nugaros; jų nebebuvo, tad jis sulaikė kumelę, kad bent truputį patausotų jos jėgas. Striukės rankove nusišluostė vėjo išspaustas ašaras ir pasistengė įsižiūrėti į gūbrius bei lygumas priešais, ieškodamas tos vulkaninės uolienos kupros ir žaibo nutrenktos pušies, kurios ženklino angą tvoroje.

Tajo pakėlė akis į ryškų žydrą dangų ir pritvinkusius, bet labai aukštai tvyrančius debesis: akimirką jam pasirodė, kad nubudo prieš kelerius metus bevardėje Ramiojo vandenyno saloje. Pamanė, kad į jį pataikė kulka, ir ėmė šauktis Rokio pagalbos. Paskui pamatė savo marškinių rankovės spalvą ir pajuto sausus, į nubrozdintas plaštakas smingančius lavos akmenėlius.

Prisiminė regėjęs šviesią saulėtą dieną ir vos vos brėžiantis rudenines nykštukinio ąžuolo spalvas; prisiminė pagalvojęs, kaip keista buvo atsidurti tokioje bėdoje dienos aky, kai pavojaus veikiau buvo tikimasi iš nakties ir tamsos. Prisiminė, kad tolumoje, virš dubenio pavidalo išdžiūvusio ežero dugno pamatė tos pušies griaučius ir kaip paskutinė karvė pasispardydama pralėkė pro angą vielinėje tvoroje, paskui dingo už horizonto. Visa tai Tajo prisiminė labai aiškiai, net kaip parpuolė kumelė, priekinėmis kojomis paslydusi ant akmenų, ir kaip virpėdamas nusirito jos kūnas.

Jį apgaubė kalnų šalavijų kvaptys, ir jis susivokė vertęsis per jų krūmą: šalavijo šakelės ir ąžuolo lapai įsmigo jam į plaukus ir nuslydo kaklu žemyn. Kai pamėgino pajudėti, kažkas jo galvoje sukaleno, tad gulėjo paslikas ir spjaudė iš burnos žvirgždėtą kalnų molį. Kai atsidusdavo, suskausdavo šonkauliai, bet jis galėjo pajudinti pirštus ir pakelti abidvi kojas. Užsimerkė, sakydamas, kad gali sau leisti pailsėti truputį ilgėliau, išsitiesęs, kaip būdavo išsitiesęs tais šaltais žiemos vakarais, kai kambaryje dar būdavo tamsu, o ugnis krosnyje — dar neužkurta.

— Kurgi tu taip pašėlusiai lėkei? — Balsas skambėjo priešiškai, jame išryškėjo tęsiama Teksaso tartis. Tajo pasikėlė ant vienos rankos ir pažvelgė į juos. Abudu buvo aukšti, išstypę, šviesiai rudų plaukų ir, išskyrus veidus, niekuo nesiskyrė vienas nuo kito: auliniai nusidėvėję ir purvini, džinsai nublukę ir tokio pat mėlyno atspalvio, net marškinių rankovės buvo vienodai atraitotos iki alkūnių. Bet vienas, tasai siauro veido, atrodė sunerimęs ir piktas. Jis nesiliovė klausinėjęs, ką Tajo čia darąs.

— Brakonieriauji elnius? — paklausė, žengdamas prie Tajo rankos, ir šis pajuto kaip jam prie pirštų prigludo to vyriškio bato sutryptos žolės; akimirką Tajo manė, kad, norėdamas priversti jį kalbėti, vyriškis užsirioglins jam ant kojos.

— O gal ketinai pasiglemžti šiek tiek jautienos, ką?

Tegu jie sau galvoja ką tik nori. Kitas vyriškis buvo apskrito veido, be smakro, bet ramių akių.

— Susižeidei? — paklausė jis. — Ar gali atsistoti? — Uždėjo ranką ant kairio Tajo žasto ir pritūpė greta, kad tvirčiau suimtų. Tajo nesiliovė mąstęs apie galvijus ir tvoroje žiojinčią skylę, tačiau vyriškiai elgėsi taip, tarsi, išskyrus jį, nebūtų nieko pastebėję. Jo ūžiančioje galvoje tvinksėjo viena mintis: jų dėmesį sutelkti į save, kad tik jie nenueitų iki kito gūbrio.

— Geriau nueik parvaryk pikapą, — pasakė apskritaveidis kaubojus. — Jis tikriausiai susižeidė.

— Po velnių! Nieko tam šunsnukiui nenutiko! Tegu lipa ant arklio man už balno.

Kai jie pastatė Tajo ant kojų, akyse jam viskas ėmė suktis, galvą užplūdo ryškių šviesų liūtis. Priėjęs tą stambų sartį jis suklupo, tas suprunkštė ir šastelėjo į šoną.

— Niuo! Asile! Niuo! — Jie užkėlė Tajo ant arklio ir pasodino už kreminės spalvos ornamentuoto balno. Tajo ausyse ūžė. Kad laikytųsi tiesiai, jis gavo tvirtai įsikibti į balno virves. Pajutęs keistą nešulį, nuo vieno šono ant kito svirduliuojantį jam ant nugaros, arklys nervingai žingtelėjo į šoną. Tą akimirką, kai teksasietis permetė per balną ilgą koją, Tajo pasilenkė ir gausiai išsivėmė ant šalavijo krūmo.

Skausmas jam plėšte plėšė galvą, veržėsi pro ausis, kol galiausiai pasiekė pilvą ir sukėlė šleikštulio bangas. Saulė leidosi, apskritaveidis vyriškis sėdėjo susigūžęs ant akmens, šaltam vėjui atsukęs nugarą. Rankas laikė susikišęs į kišenes, kramtė tabaką: įnirtingai judino žandikaulius ir pašėlusiais spjaudėsi, rudomis tabako sultimis aptaškydamas visą žemę aplink kojas. Jis matė, kad Tajo nubudo, tačiau nepratarė nė žodžio. Kaubojaus veido oda buvo susiraukšlėjusi, sausai ir raudonai nugairinta vėjo ir saulės. Po mėlyna bandana, kuria jis buvo apsirišęs kaklą, oda vis dar išliko balkšva, švelni. Jis buvo ne ką vyresnis už Tajo, gal juodu kartu kariavo. Jis elgėsi taip, lyg būtų norėjęs viską pamiršti ir paleisti tą indėną keliauti. Bet teksasietis nuėjo parsivaryti pikapo: norėjo tą indėną parvežti. Gal dėl to, kad jų bosas laukė, jog retkarčiais jie šį bei tą nuveiktų: nušautų kokį kojotą ar sugautų kokį nors meksikietį. Darėsi jau vėlu, vėjas buvo kur kas žvarbesnis ir nešė pūgą, dengiančią kalnų viršūnes. Kai jie nuveš jį į rančos štabą, jau bus tamsu, o paskui dar teks jį vežti visą tą ilgą kelią iki Granto kalėjimo. Labai jau daug rūpesčių dėl vieno vienintelio indėno; gal tai per didelis vargas ir jiems verčiau jį paleisti.

Juodi akmenėliai ir pilkas senų laikų šlakas, nubyrėję nuo kalno, pataikė jam į stuburą. Jis užsimerkė, bet nemiegojo. Jautė šaltus vėjo gūsius, po žolę blaškančius sudžiūvusius ąžuolo lapus. Klausėsi, kaip kaubojus burnoje surenka seiles ir kaip jos ištrykšta jam nusispjovus. Aiškiai suvokė, kad po juo — centras, jis iš žemės jam į kūną sunkėsi per nubrozdintų rankų, apibertų juodomis miltelių pavidalo žemėmis, odą. Magnetinė centro galia palengva išsklido jame — taip sprandu ir pečiais nuteka lietaus vanduo; tas vėsios tuštumos pojūtis skausmo paviršiumi slydo it nuleisti sparnai. Ji traukė jį atgal, prie žemės, kur šerdis buvo vėsi ir tyli kaip kalnų uola ir, net jausdamas tą triukšmą ir skausmą galvoje, Tajo žinojo, kaip visa tai bus: veikiau grįžimas nei išsiskyrimas. Jam palengvėjo, nes jis bijojo palikti žmones, kuriuos mylėjo. Bet tas gulėjimas virš centro, traukusio jį žemyn, arčiau savęs, jam atrodė daug labiau pažįstamas nei bet koks kitas glėbys, kurį pavyko prisiminti; ir jis grimzdo į gaivališką kalnų tylos rankų glėbį. Priešinosi vien tik jo kaukolė; ir tas jos priešinimasis skausmą stiprino taip, kad Tajo ėmė veriamai unkšti. Vaizduotės akimis regėjo kiekvieną savo kaukolės dalelę, pirštais čiuopė kiekvieną įdubą, kiekvieną ertmę, tyrė jų storį, ieškodamas kažkokios paskutinės plonos membranos, kurią suplonino laikas ir ta negyvų plėnių bei it grybai sprogusių kulkų raganystė. Tose plonose sienose, silpnose verpsto formos kaulų siūlėse virš ausų Tajo ieškojo įėjimų. Žinojo: jei savo kaukolę paliks nesaugomą, jeigu leis sau užmigti, tai atsitiks — pasipriešinimas ištekės lauk ir nusineš visus barjerus, visas ribas, jis įsismelks į žemę ir pasiliks su tuo centru, kur tylos balsas buvo toks pažįstamas, o tamsios žemės tankis jį mylėjo. Tas susilydęs skausmas galėjo užglaistyti įėjimus ir tuomet jis išliks; kitas pasirinkimas — leistis pasroviui ir nuplaukti atgal. Viskas priklausė nuo jo paties.

Tajo išgirdo užgęstant pikapo motorą ir trinktelint duris. Atstumas šiek tiek prislopino balsus, bet teksasietis grįžo ne vienas.

— Ei! Ką radau! Prisimeni tuos pumos pėdsakus, kuriuos aptikome aną pavasarį? Dabar čia pilna jų šviežių! Aplinkui dvyliktąjį vėjo malūną. Ta šiknė — kaip reikiant stambi! Pėdsakai didumo sulig delnu! — Naujas balsas net spiegė iš susijaudinimo.

Kaubojus nevikriai pašoko nuo akmens, išspjovė paskutinį tabako gumulėlį.

— O kaipgi šitas vaikinas? — paklausė. — Maniau, kad nori jį parvežti.

Teksasietis atsikrenkštė.

— Po velnių, — nusikeikė, — ispanpalaikių ir indėnų galime pasigauti bet kada. O pumos čia jau porą metų niekas nebuvo sumedžiojęs.

— Gerai jau, gerai. Juk pats norėjai su juo terliotis, ne aš.

— Po velnių, kol mes jį pargabensime, pumos nė kvapo nebus likę.

— Palik jį ten, kur guli, ir traukiam ieškoti skalikų pumai, kol nesutemo.

— Žinoma, mes jau jį pamokėme, — tarė teksasietis, vėjui pučiant, jo balsas čia nuščiūdavo, čia vėl suskardėdavo. — Tie prakeikti indėnai privalo įsisąmoninti, kam šita žemė priklauso!

Kai Tajo vėl nubudo, anie jau buvo dingę, vėjas nurimęs, bet oras tvyrojo drėgnas, sunkus. Dangų buvo užkloję audros debesys. Skausmas ir daužymas galvoje buvo praėję, bet atsisėdęs turėjo judėti lėtai, kad išvengtų veriančio skausmo kaukolės viduje. Nuo šalčio pėdos ir rankos nutirpo, o kojos nuo ilgo gulėjimo sustembo. Tajo sėdėjo, trindamas kojas ir pėdas, jam į nugarą pūtė šaltas vėjas. Žengęs keletą metrų už gūbrio, atsidurtų nykštukinių ąžuolų tankmėje ir pasislėptų nuo audros.

Tie ąžuolai buvo tankiai suaugę, jų šakos prasidėjo prie pat žemės. Tajo atsiklaupė tankumyno pakraštyje ir dairėsi, kol galiausiai aptiko siaurą takelį, vingiuojantį pro pirmąsias ąžuolų juostas. Elniai buvo pramynę takus per visus tankumynus, o kai kuriose iš didžiųjų tankmių du trys takai driekėsi palei patį gūbrio kraštą, saulei nusileidus elniai subėgdavo į tas tankmes ir kiauras dienas leisdavo miegodami, ėsdami giles, o skynimus perbėgdavo tik tuomet, kai reikdavo pasiekti kitą nykštukinių ąžuolų miškelį. Metams bėgant žemę storu sluoksniu užklojo nukritę lapai, Tajo kojos klimpo į naujus vario spalvos lapus, nukritusius jau šiemet. Elniai guolius įsitaisė lėkštose nišose tų tankmių viduryje, kur ąžuolai buvo aukšti, o jų šakos buvo suformavusios skliautus.

Tajo atsigulė į lėkštą įdubą ir žėrė ant savęs lapus, kol galiausiai vėl pasijuto sušilęs. Pro šakas ir lapus, pageltusius, minkštus, jau pasiruošusius nukristi, pakėlė akis į dangų. Dangus buvo sunkus, tamsus, o išpampusius pilkus debesis, per kalno viršūnę velkančius sniego prikimštus pilvus, išruožavo violetinės gyslos. Saitas ir drėgnas sniego kvapas turėjo kažkokio aštrumo, ryškumo, nebūdingo vasaros lietui. Tas kvapas kažką sujudino labai giliai jo viduje, ir jis pajuto seną virpesį, kurį patirdavo dar vaikas, kai laukdavo iškrintant pirmųjų snaigių.

Jis ten gulėjo ir jautė jiems baisią neapykantą. Ne dėl to, ką jie norėjo padaryti jam, o dėl to, ką savo mechanizmais padarė žemei, o gyvūnams — savo šunų gaujomis ir savo šautuvais. Šitai kartojosi be atvangos, o jo tauta turėjo tai stebėti, nesugebėdama išsaugoti arba apginti nė vieno iš tų dalykų, kurie jai buvo tokie svarbūs. Tajo griežė dantimis: juk turėjo būti kažkas, ką jis galėjo padaryti, kad nuramintų tą neaiškią, niekada neišnykstančią, nuolat jame besiraizgančią baimę: baimę, kad žemė ir gyvūnai gali nežinoti, jie gali nesuprasti, kad jis — ne vienas jų, kad jis — ne vienas iš tų naikintojų. Jam kilo noras nuspirti tuos minkštus baltus kūnus į Atlanto vandenyną, sušukti jiems visiems, kad jie — įsibrovėliai ir vagys. Jam kilo noras sekti jiems iš paskos, kai jie medžiojo tą pumą, noras nušauti juos bei staugiančius jų šunis jų pačių ginklais. Naikintojai juos pasiuntė sugriauti šio pasaulio, ir jie tai darė diena iš dienos. Jis norėjo rėkte išrėkti tokiems indėnams kaip Harlis, Helen Džyn ir Imou, kad visi tie baltųjų sukurti dalykai, kuriais jie taip žavėjosi, kurių taip geidė, — tos ryškios miestų šviesos ir garsi muzika, tas minkštas saldus maistas ir automobiliai, — visa tai buvo pavogta, išplėšta iš indėnų žemės: tokia gyva žaliava jų ck’o’yo’iškoms manipuliacijoms. Tauta buvo išmokyta save niekinti, nes jai buvo paliktos bergždžios žemės ir išdžiūvusios upės. Tačiau jie klydo. Beturčiai buvo baltaodžiai, baltaodžiai kentėjo, kaip kenčia vagys, kurie nesugebės pamiršti, kad jų puikybė apgaubta kažko pavogto, kažko, kas niekada jiems nepriklausė ir priklausyti negalės. Naikintojai apmovė baltaodžius lygiai taip pat sėkmingai, kaip jie apkvailino indėnus, ir dabar tiktai vienas kitas tesuprato, kaip veikė ta niekšinga apgavystė; tik vienas kitas tesuprato, kad baltaodžius melas žlugdė sparčiau, negu jis žlugdė indėnų tautą. Bet jo padariniai buvo paslėpti ir reiškėsi tik bergždumu jų meno, ir toliau mintančio kitų kultūrų gyvastim, bei jų sąmonės ištirpimu negyvuose daiktuose: plastike ir neone, betone ir pliene. Tuščiaviduriuose, negyvuose, kaip ta molinė figūrėlė, pasitelkiama raganaujant. Ir tas nedaug, dar likęs baltaodžiams, susitraukė it per ilgai atsargoje laikyta sėkla, susiraukšlėjo, pergyveno savo amžių ir štai suskilo ir parodė gležną, blyškų lapo kotelį, tobulos formos, tačiau negyvą.

Dar buvo tamsu, kai Tajo nubudo ir pajuto vėjo nešamas snaiges. Neįžiūrėjo, ar dangus rytuose jau šviesėja, nes audros debesys vis dar buvo tiršti ir žemi. Nusipurtė nuo plaukų sniegą;

ąžuolo lapai sniegą aplink jį sulaikė kriauklės pavidalu. Jis atsistojo, nusikratė lapų dulkes ir garuojančiu geltonu brūkšniu nusilengvino ant sniego.

Patraukė pietryčių pusėn. Ėjo lėtai, nes skaudėjo visą kūną, nes sniegas skubinai dengė žemę, netgi didelius akmenis, ir nors tamsa jau sklaidėsi ir virto pilka brėkšma, įžiūrėti taką buvo sunku. Dangus dunksojo tirštas, pilkas: sunku buvo įvertinti nuotolius. Tajo sustojo, atsigręžė į kalną, bet jį buvo uždengusi sūkuriuojanti debesų masė. Suvalgė saują sniego, mirksėdamas, kad nuo blakstienų nukratytų snaiges, kai stengės atsigręžti į tą pusę, iš kur artinosi audra, nes kaubojai patraukė ta kryptimi. Vėjo gūsis bloškė audros šerdį žemyn ir aplink Tajo galvą supleveno didžiulės snaigės, kaip vasaros drugeliai, užplūdę dangų, aukštai pakilę virš sudrėkusios juodos lavos krašto ir geltonų žolės stiebų viršūnių.

Sniegas užklojo viską, laidojo pumos pėdsakus ir naikino jos kvapą. Tie baltaodžiai su skalikais jau niekada jų nebesuras. Tajo žingsniavo, o vėjas pūtė jam į nugarą. Sniegas uždengs ir tų galvijų pėdsakus, drėgnos snaigės prikibs prie vielos tvoroje ir sustings balta balta pluta, o viela, kurią jis nutraukė, ir toji žiojinti spraga tvoroje pranyks baltumo monotonijoje, sniege ant sniego. Tamsus kalnų molis po Tajo kojomis prisigėrė drėgmės, tapo slidus ir minkštas: rančos keliai, kai purvas toks kibus, taps nebepravažiuojami, ir praeis daug dienų, kol kaubojai ir vėl galės patruliuoti raiti palei tas tvoras. Tajo nusišypsojo. Pilvas iš vidaus buvo glotnus ir minkštas, atkartojo kalvų kontūrus, palaikė sniego tylą. Jis atsigręžė nužvelgti nueito kelio: snaigės sūkuriavo aukštuose vėjo kaminuose, užpustydavo jo pėdsakus kaip tos žiedadulkės, subertos į pumos pirštų atspaudus. Tajo papurtė galvą taip, kaip elnias nusipurto sniegą, garsiai sušuko: „Aūūūūū!“ ir nubėgo per paskutinę lygumą plynaukštės gūbrio link.

Sniegas dusliai plūkėsi jam po kojų. Didžiulės snaigės vis dar telkėsi už nugaros, tarsi užuolaidos iš tiulio tos moters namuose. Tajo stovėjo ant gūbrio krašto ir žvelgė apačion į tamsius spygliuočius, pinijas, tankiai apaugusius stačius kanjono šlaitus. Gavo nueiti kokius šimtą metrų šiaurėn, kol surado tą vietą, kur takas leidosi žemyn tarp dviejų didelių pinijų. Nuraškė nuo apsnigtos šakos kankorėžį, iškratė į saują stambias rudas sėklas. Eidamas kramtė jas, traiškė vieną po kito kevalėlius, liežuviu traukė branduolius. Kevalėlius spjaudė po kojomis į sniegą, tolumoje stalkalnio apačioj mėgino įžiūrėti tą vietą virš stataus tako krašto, kur stovėjo jos namas. Paskui išgirdo kažką už nugaros dainuojant. Dainą traukė vyriškis. Tajo sustojo, įsiklausė. Pilvas jam susitraukė, sustingo, o šonkauliais tekėjo prakaitas. Širdis daužyte daužėsi, bet jis veikiau buvo išsigandęs nei bijojo.

Hey-ya-ab-na-ah! Hey-ya-ah-na-ah!

Ku-ru-tsu-eh-ah-eh-na! Ku-ru-tsu-eh-ah-eh-na!

Į rytus apačioje,

į pietus apačioje

atvyksta žiemos žmonės.

Hey-ya-ah-na-ah! Hey-ya-ah-na-ah!

Ku-ru-tsu-eh-ah-eh-na! Ku-ru-tsu-eh-ah-eh-na!

Iš vakarų viršuje,

iš šiaurės viršuje

atvyksta žiemos žmonės,

eh-ah-na-ah!

eh-ah-na-ah!

Vėjo ragai,

sniego kanopos,

akys žvilga ledu,

akys žvilga ledu,

eh-ah-na-ah!

eh-ah-na-ab!

Vėjo ragai,

Vėjo ragai

eh-ah-na-ah! eh-ah-na-ah!

Tas balsas čia nuščiūdavo, čia pagarsėdavo, vėjo čia prislopintas, čia užgožtas. Tajo atpažino dainos žodžius, buvo girdėjęs ją dainuojant medžiotojus vėlyvą spalį, kai šie laukdavo, kada šalti vėjai ir sniegas elnius aukštais šlaitais nugins žemyn. Tajo palaukė, kad medžiotojas jį pamatytų, tada prabilo. Medžiotojas nešėsi per petį persimetęs elniuką išsišakojusiais ragais: viena ranka prilaikė jam ragus, kita — kojas. Išvydęs Tajo, nusišypsojo.

Buvo ilgais plaukais, balta medvilnės virvele surištais ant sprando, kaip vyrai nešiojo plaukus senovėje. Į ausis buvo įsivėręs ilgus žydro turkio vėrinius, ant keturių kiekvienos rankos pirštų mūvėjo sidabrinius žiedus. Jo veidas buvo platus, rudas, oda — glotni, švelni kaip senos moters. Vietoje striukės vilkėjo ilgą liemenę, susiūtą iš pilkų kiškių kailiukų. Kailiukai buvo seni ir tarpais švietė nuplikusios odos dėmės. Rudų flanelės marškinių rankovės buvo taip nusidėvėjusios, jog, rodės, tuoj praskys, ir pro jas išlys alkūnkauliai. Užtat ant ausų užmaukšlinta kepurė buvo iš gelsvai rudo tankaus kailio, kuris, kedenamas vėjo, blizgėjo, kailis priminė pumos kailį.

— Medžiojate? — paklausė jis, leisdamas naštai nuo pečių nuslysti ant sniego. Tajo pastebėjo, kad medžiotojas prie ragų jau buvo pririšęs gležnas mėlynas plunksnas.

— Ieškojau galvijų.

— Tikriausiai jie dabar ana ten apačioj, — pasakė medžiotojas, rodydamas į juos supantį sniegą ir vis dar tebekrintančias snaiges.

Tajo pritariamai linktelėjo; jis žvelgė į seną šautuvą, permestą per medžiotojo petį.

— Nenaujas, — tarė, padėdamas medžiotojui vėl užsikelti elnią ant pečių.

— Bet šaudo gerai, — atsakė medžiotojas, leisdamasis taku žemyn Tajo priekyje. — Šaudo iš tikrųjų gerai. O tai svarbiausia. — Vėl uždainavo, šįkart tai buvo ne Lagūnos daina, skambėjo veikiau kaip Chemeso, o gal zunių daina. Tajo nenorėjo medžiotojo nutraukti, bet jam buvo smalsu, iš kur jis ir iš ko išmoko Lagūnos dainą.

Leisdamasis taku žemyn Tajo matė tik sniegą, nutrinantį ribą tarp žemės ir dangaus. Tako apačioje sustojo ir nuspardė jį, kol pasimatė drėgnas smėlis. Ieškojo kokių nors savo galvijų pėdsako, mėšlo ar kokio kito ženklo, kad jų čia būta. Medžiotojas papurtė galvą.

— Verčiau pirma užeik ko nors užkąsti. Vėliau juos susiieškosi.

Tajo nusekė paskui jį į kiemą. Abrikoso lapai apsunko nuo

sniego. Jis žvilgtelėjo į koralį patikrinti, ar kumelė ir galvijai ten, bet snigo per smarkiai, kad ką nors įžiūrėtum. Užuodė pinijų dūmą. Medžiotojas pamojo jam įeiti vidun.

Juodu stovėjo vienas prie kito priešais židinį kambario kampe. Liepsnos sutraškėjo ir ūžtelėjo, kai abu nuo drabužių nusipurtė sniegą. Drėgna Tajo batų oda ir medžiotojo elnenos blauzdinės pakėlė aukštyn garą, ir šis juodu apgaubė, kaip rūkas apgaubia kalnus po audros. Tajo ilgai žiūrėjo į liepsnas ir džiūdamas jautėsi vis stipresnis ir ramesnis. Kai galiausiai atsigręžė, jie jau buvo drauge: tasai medžiotojas klūpojo prie moters, bėrė elniui ant nosies žiupsnelius kukurūzų miltų ir jam šnabždėjo.

Prie stalo jie atsisėdo priešais Tajo. Kai baigė valgyti, medžiotojas atsistojo ir parodė pirštu į langą.

— Tas medis, — pasakė jis moteriai, — verčiau jau sulankstyk antklodę, kol sniegas nenulaužė šakų.

— Aš nupurtysiu sniegą nuo šakų, — pasisiūlė Tajo, prisiminęs, kaip vieną pavasarį, kai iškrito vėlyvas sniegas, padėjo Džozajui ir Rokiui nupurtyti jį nuo jau pumpurus sukrovusių obelų. Moteris linktelėjo galva ir nupėdino į miegamąjį. Ant pilkų plokščių buvo išdriekta juoda antklodė su audros raštu. Tajo stebėjo, kaip ji ją lanksto.

Jis nužingsniavo prie medžio. Šis priminė lyg kokį sniego kupolą, iš kurio baltumos šen bei ten žaliai kyšojo tik lapų galiukai bei krašteliai. Ankstyva audra užklupo jį, kai jis dar buvo pažeidžiamas, nes lapai sulaikė sniegą ir sukaupė jo tiek, kad šakos nulinko iki žemės. Iš striukės kišenės Tajo išsitraukė pirštines ir švelniai suėmė šakas: medis buvo senas, šakos lūžios. Rūpestingai nupurtė sniegą, eidamas aplinkui iš rytų į pietus, paskui iš vakarų į šiaurę, išpūsdamas garą. Kai aplink medį ratu jau buvo prikrėtęs krūvą sniego, audra nurimo. Rytų pusėje stalkalnius užtamsino krintančio sniego šydas, o dangus virš jų buvo tamsiai mėlynas. Bet virš galvos snaigių jau praretėjo, ir dabar, vėjui dingus, jos lėtai, traukiamos savo pačių svorio, leidosi žemyn. Vakarų pusėje dangus vėrėsi į tirštai apniukusius aukštus pilkus debesis, o ten, kur tie debesys praretėdavo, dangaus ruožai buvo beveik žydri. ‘

Kumelė suprunkštė, ir Tajo šyptelėjo iš to, kaip arkliai prisimena tuos, kurie juos šeria. Ji stovėjo prigludusi prie koralio vartų, pakreipusi ausis jo link, budri. Nekantriai kasė kanopa sniegą ir grūdo savo šiltą nosį jam į delnus. Ant priekinių jos kojų, kur buvo pargriuvusi, nudrėkstą odą dengė sukrešėjusio kraujo pluta. Tajo ją pavedžiojo, tikrindamas, kaip ji juda, ar nešlubuoja. Ji noriai žengė paskui jį.

— Manai, duosiu tau ėsti, kai šitaip mane nusviedei? — Pakasė jai kaklą, pirštais užčiuopė tankų žiemos plauką; vos prieš kelias dienas plaukas dar buvo vasarinis, o štai dabar, šitaip staiga, ji jau buvo pasiruošus žiemai. Tajo pastūmė kumelę nuo vartų ir juos uždarė.

Moteris prie lango šukavosi plaukus ir žiūrėjo į dangų. Tajo stebėjo, kaip ji ranka suima ilgų plaukų sruogas ir juos šukuoja šiurkščiomis medinėmis šukomis. Tai, kaip ji kilojo prie galvos rankas, kaip sulig kiekvienu šukų brūkštelėjimu slystelėdavo jos krūtys, net jos kvėpavimas, turėjo kažką intymaus. Tajo veidą užliejo karštis, ir jis skubiai nusuko akis, medžiotojui dar nespėjus įžengti vidun.

— Tu nenori nieko manęs paklausti?

— Apie ką? — Tajo stengėsi kalbėti ramiai ir tyliai, bet išsigando ją užsiminus apie tą naktį, kai juodu kartu miegojo.

— Tu net nepaklausei manęs, ką pagalvojau, kai tavo arklys atėjo į koralį be tavęs.

— Ak.

— Tu manęs nepaklausei ir apie savo lopinėtuosius galvijus. — Dabar ji jau šypsojosi, žiūrėdama į jį, lyg būtų nuspėjusi jį apėmusio nejaukumo priežastį.

— Ketinau paklausti, bet nežinojau, ar... na, nebuvau tikras, ar tavo vyras...

Sukos iškrito jai į skreitą, ir ji kvatodama suplojo rankomis. Iš galinio kambario įžengė medžiotojas.

— Ji jus įstūmė į keblią padėtį, ar ne? — paklausė jis. Jis irgi šypsojosi, bet Tajo jautė, kaip prakaitas jam išmuša visus pirštus.

— Žinote, ji parsivarė jūsų galvijus.

Tajo linktelėjo galva ir žvilgtelėjo į ją; ji išsišiepė ir nenuleido akių jam nuo veido, kol medžiotojas aiškino.

— Kuriuo keliu jie nusileido?

Tajo norėjo, kad jo balsas skambėtų natūraliai, bet mintys sukosi vien apie tai, iš kur medžiotojas sužinojo, kad jis jau buvo tą moterį sutikęs.

— Vakar po pietų, — prabilo ji, — anksti. Atbėgo žemyn didžiuoju arroyo, tuo, kuris leidžiasi nuo aukštojo kanjono.

— Bet kaip tu juos sugaudei?

— Jos bėgo visai taip, kaip vandens tėkmė po didžiulės liūties — pačiu arroyo viduriu ir tiesiai į žabangus. Taip ir atsidūrė čionai. Galvijai taip leidžiasi nuo kalno. Man tereikėjo nusileisti ir uždaryti paskui juos vartus. — Ji apsuko plaukus aplink pirštus ir vėl susegė juos į mazgą. — Mes lygiai taip sugaudom savo arklius. — Ji atsistojo. — Eime, aš tau parodysiu.

Tajo nusekė paskui ją stačiu taku į didįjį arroyo. Nužvelgė jo kelią per kanjoną: pilki krantai išrėžė vingiuotą vagą, jos kreivės, vingiai — nelyginant gyvatės pilvo atspaudai ant smėlio. Tai buvo tik gilaus kanjono plyšio tąsa, atvėrusi vidinius plokščiakalnio klodus. Pilkas molis buvo slidus, lipo prie batų padų. Galvijų žabangai buvo labai paprasti. Žmonės tokius žabangus darė nuo seno, nes juos lengva sukurpti, ir dar dėl to, kad, jais naudojantis, pakako vieno ar dviejų žmonių koralyje užspeisti daug galvijų ir arklių, jeigu tik pavykdavo juos suvaryti į išdžiūvusios upės vagą, nes jie iš jos jau nebeiškrypdavo — krantai buvo statūs ir jais pabėgti nelengva: taip juos galėjai nuvaryti į arroyo gilumą, kur krantai stūksodavo penkių šešių pėdų aukščio ir arkliai arba galvijai būdavo galutinai užspeisti. Arroyo išdžiūvę galėdavo tįsoti metų metais, tačiau, užėjus smarkioms liūtims, vandens tėkmė žemyn nešdavo didžiulius akmenis bei rąstus, kurie pasičiupdavo žolių, pagalių ir kitokių lūženų. Kiek pasistengus nesunku tas lūženas patraukti, tarp akmenų įsprausti nedidukų rąstų bei sausų šakų, ir taip susidarydavo užtvaros, kurias įveikti pajėgdavo tik potvynio vanduo.

Iš pradžių Tajo tų žabangų užtvaros nepastebėjo, nes ji buvo apdairiai pastatyta iškart už vingio, kad gyvuliai jos nematytų, kol prabėgs pro angą. Vartams būtų tikę bet kas, bet čia nužievintos kadagio kartys buvo sujungtos viela, kokia rišami šieno kūgiai, — taip vartai beveik nesiskyrė nuo lūženų ir išdžiūvusių krūmų, susispietusių aplink tuos akmenis bei rąstus abipus jų. Kai gyvuliai subėgdavo vidun, nebuvo sunku žabangų angą užtverti vartais.

Audra dangų išplonino ir nutaškavo pilkai, lyg šis būtų gyvatės išnara.

— Ankstyvas sniegas, — prabilo Tajo, — gal bus drėgna žiema. Ir geri kiti metai.

Ji nieko neatsakė, tik rūpestingai statė pėdas ant sniego, tarpais supūsto į pusnis, pranokstančias jos mokasinų viršų. Galvijai, į kadagių kartis grūsdami savo kaulėtas galvas ir visomis išgalėmis stengdamiesi vėl išsilaisvinti, molį su sniegu suplūkė į purviną griovį palei vartus.

Tajo nupėdino paskui ją vidun ir įėjęs uždarė vartus. Vengdama mėšlo ir purvo, moteris žengė palei arroyo krantą. Galvijai atsitraukė į tolimiausią kampą kairėje, žvelgė išgąsčio kupinomis išplėstomis akimis, kai kurie kasė žemę. Jų kvėpavimas suformavo garo debesį, kuris kilo aukštyn ir plaukė tolyn virš arroyo krantų. Kai juodu priėjo arčiau, karvės susispietė krūvon, kai kurios jų nuleido galvas ir šnarpštė taip, lyg būtų stūmusios kojotus. Tajo nepatiko stovėti koralyje drauge su karvėmis, nes įtarė, kad žmonės joms reiškė labai mažai ką ir kad jos gerbė tik arklio gabaritus, toli gražu ne raitelį, sėdintį ant jo. Bet moteriškė nebijojo. Ji priėjo arčiau galvijų, pasilenkė apžiūrėti jų pilvų ir kojų, apėjo pusratį, klumpindama purvinu sniegu, ir apžiūrėjo jas visas. Jos irgi į ją žvelgė įsitempusios.

Sniegas ant jų kailio tirpo, nuplovė purvą ir mėšlą, paliko jas baltas, tarsi šilkines, dėmės buvo auksiškai rudos. Peteliškės pavidalo įspaudas ir tetulės gegnės ant ^ buvo vos matomi pro tankiai suaugusį naują žieminį plauką. Džozajas norėjo kažko daugiau negu tos kvailos apsiseilėjusios Herfordo karvės, kurias augino baltieji rančų ūkininkai, kažko daugiau negu galvijai, kuriuos reikėjo ginti prie vandens kaip avis, kurių pilvai susitraukdavo ir priglusdavo prie šonkaulių, bet joms nešaudavo makaulėn užėsti kaktusų ar palypėti šlaitu pasiieškoti krūmų arba žievės.

— Mano dėdė ieškojo galvijų, kurie galėtų išgyventi sausrą ir sunkmetį.

Ji žengė žingsnį atgal nuo karvių ir linktelėjo galva. Jos mokasinai buvo susipurvinę.

— Tiesiog stebuklas, kad tu jų šitiek atgavai, — pasakė. — Pažvelk. — Ir parodė pirštu į arčiausiai stovinčių karvių kaklus. Ten, kur virvė buvo išdeginusi joms kaklus, liko tamsūs puslankio formos šašuoti rumbai. O aplink kojų barzdeles žymėjo nuplyšusios odos ruožai.

— Teksasietiškas galvijų gaudymas kilpavirve, — paaiškino ji. — Jie užsigeidė šitų meksikietiškų galvijų, nes jie greiti ir atsparūs. Be to, jiems jokio nuostolio, jeigu netyčia sulaužytų tiems galvijams kojas arba sprandą.

Tajo niekada nebuvo girdėjęs, kad tai būtų vadinama teksasietišku galvijų gaudymu kilpavirve, jis žinojo tai vadinant jautukų gaudymu kilpavirve, nes rodeo veikiau buvo naudojamasi senais gyslotais meksikietiškais jautukais nei brangesnėmis karvėmis ar veršiukais. Tas stilius atsirado Teksase, drauge su kaubojais, ir buvo kone per paprastas: raiteliai jodavo stambiais, galingais arkliais, kurie vienu stumtelėjimu pajėgė pargriauti visu greičiu lekiantį jautuką, šitaip pritrenkdavo jį iki sąmonės netekimo, dažnokai ir sužeisdavo ar net užmušdavo. Tai buvo sportas senstančių kaubojų, per daug nepaslankių, sunkių, kad nušoktų nuo arklio, susiimtų su gyvuliu ir jį supančiotų, kaip buvo daroma per veršiukų gaudymo kilpavirve bei komandino pančiojimo rungtis. Tajo tai buvo matęs tik vieną kartą. Per rodeo Grante. Jautukas turėjo gulėti ant žemės dešimt sekundžių, kad būtų galima užregistruoti kaubojaus sugaištą laiką. Tądien prizas buvo trys šimtai dolerių, ir jį gavęs raudonskruostis baltasis apsisuko per rekordiškai trumpą laiką: šešias sekundes; bet kai kaubojus palaisvino virvę ant jautuko kaklo, tas jau nebejudėjo. Iš arenos buvo išvilktas dviem arkliais, viena sulaužyta užpakalinė jo koja karojo. Pyktis nusmelkė Tajo it žaibas, tačiau jis nieko nepasakė apie tą naują jų ištvirkimo būdą, ištvirkimo, kuris, kaip ir pumos medžioklė, jiems reiškė „sportą“ ir pasismaginimą.

Juodu sugrįžo į koralį. Moteris stebėjo, kaip Tajo purto sniegą nuo balno gūnios ir veda kumelę į upokšnį atsigerti. Jis pakėlė akis į dangų: saulė buvo pačiame pietų dangaus vidury, aptraukta aukštais pilkais debesimis.

— Kažin, ar jie ateis ieškoti tų galvijų?

Ji abejingai gūžtelėjo pečiais.

— Čionai jie neateis, — pasakė.

— Kodėl?

Ji įsmeigė į jį akis, ir jis sustingo. Veikiausiai įžvelgė jo baimę, nes šyptelėjo ir pasakė:

— Dėl to sniego kalnuose. Dėl ko gi dar? — Ji vėl jį erzino. Jis papurtė galvą.

— Jų parsivesti grįšiu kaip galima greičiau, — patikino ją Tajo.

Jis ilgai tvirtino pavaržą ir tikrino odinius balnakilpių dirželius. Norėjo pasakyti jai ką nors, kad ji pajustų, kaip jam smagu, kad ji čia stovi. Tačiau medžiotojas dar buvo namuose, tad Tajo nieko nepasakė. Kai žengė pririšti antklodžių už balno, nežymiai prisilietė jos šono, ir ji nusišypsojo. Ji žinojo. Žengė prie pat jo, kai jis pro koralio vartus vedė kumelę. Parodė pirštu į sutemų debesis šiaurės rytų danguj.

— Šiąnakt bus šalta. Purvas ir sniegas suledės.

— Tikiuosi, — pasakė jis, — kitaip pikapas taip įklimps, kad neištrauksim jo iki kito pavasario.

Ji nusijuokė ir pritariamai linktelėjo galva.

— Viso gero, — atsisveikino Tajo.

— Iki pasimatymo, — atsakė ji.

Kai jis atsigręžė pamojuoti, ji jau buvo dingusi.

Robertas, pasiliko didžiuliame galvijų transportavimo furgone, kurį jie pasiskolino iš pusbrolio Romero. Tajo nuėjo prie durų. Išlenktos rudos abrikoso šakos jau buvo numetusios pageltusius lapus, ir dabar vėjas žarstė juos palei Tajo kojas. Jam pasibeldus, viduj plačiai nuskardėjo aidas. Jis neužuodė medžio dūmų ir negirdėjo jokių garsų viduj. Pastūmė duris, jos atsivėrė, ir jis įėjo. Matė savo iškvepiamus garus, kai per tuščius kambarius žengė į virtuvę. Užuodė molį ir senos pušies kvapą, sklindantį nuo lubų sijų. Žibalinės lempos jau buvo dingusios, o kavinukas nustumtas į viryklės galą. Pro žemą durų angą Tajo žengė į galinį kambarį, kur andai juodu drauge miegojo. Garbanotų ožkenų ir antklodžių nebebuvo. Plikos tinkuotos grindys buvo švariai iššluotos. Bet ant šiaurinės kambario sienos, ant medinio vagio, įkalto į baltą tinką, kabojo senas karo skydas. Tajo neprisiminė, kad būtų matęs jį anksčiau. Jis buvo iš elnio odos, o gal bizono, sunkus ir pakankamai standus, kad sulaikytų akmenis ir strėles; nuo ilgų sausros metų jis susitraukė ir ties kraštais supleišėjo, prarado apvalią formą. Iš pradžių Tajo pamanė, kad jo oda pajuodo nuo amžiaus, bet ją palietęs suprato, kad buvo juodai nudažyta. Be to, visas skydas buvo nutaškuotas baltais dažais. Tajo žengė žingsnį atgal — tai buvo žvaigždėlapis, atspindintis žvaigždžių padėtį vėlyvą rugsėjį. Tai buvo Didžiosios Žvaigždės žvaigždynas, kurį senasis Betonis nupiešė smėlyje.

— Namie nieko nėra, — pasakė Tajo Robertui. Galvijai iš arroyo žabangų buvo išginti į koralį, kur galėjo atsigerti iš tvenkinio.

— Kažkas juos gerai šėrė, — pasakė Robertas, rodydamas į sudžiūvusių kukurūzų stiebų krūvą ant koralio žemės. Atbulas privažiavo prie koralio vartų. Tajo atvėrė išleidžiamuosius vartus. Pats stovėjo koralyje už galvijų ir juos varė, mojuodamas rankomis, kol šie dvejodami vienas paskui kitą įžengė į furgono galą.

— Jie iš tikrųjų atrodo puikiai, Tajo, — pagyrė Robertas. — Kažkas juos tau prižiūrėjo.

— Vadinasi, senasis Betonis šį bei tą gero vis dėlto padarė, — kartojo senolė. Ji sėdėjo prie savo žibalinės krosnelės ir priekiniais dantimis traiškė pinijų sėklas. Gruodžio pradžioje buvo susirgusi ir jos kampas prie krosnies vis dar tvoskė vaistais. Dabar ji visąlaik vilkėjo juodu megztiniu, net ir šiltomis dienomis, ir užsispyrusiai vyniojo kojas į senos vilnonės antklodės atraižas.

— Dabar jau tu gerai jautiesi, ar ne, sūneli?

— Taip, senele, dabar jaučiuosi gerai. — Jis valė 22 kalibro pistoletą, rengdamasis eiti medžioti kiškių. Tetulė pažvelgė į jį, bet kai Tajo pakėlė į ją akis, nusisuko į viryklę, kur ant mažos ugnies kaito troškinys ir virė kava. Ji stebėjo jį, ji laukė. Nepasitikėjo ta ramybe, dabar jau įsiviešpatavusia namuose. Ji laukė.

Jis ją sapnavo, sapnavo kiaurą naktį trunkančius sapnus, sapnus, pilnus karštų glamonių, užsitęsusio geismo, palikdavusio jį ramiai miegantį iki aušros, kai jis sulig pirma brėkšma nubusdavo, jausdamas ją šalia, persmelktas jausmo, kad visą naktį ji buvo drauge su juo. Tada atsikeldavo ir tyliai tipendavo po tamsius namus, girdėdavo, kaip knarkia Robertas ir senolė. Tetulės miegas tais rytais būdavo pernelyg tylus, ir Tajo, sagstydamasis striukę, įsivaizduodavo ją stebint jį.

Priešaušriu atsistodavo ant žvirgždo plynaukštės, kuri sudarė Lagūnos pagrindą, krašto ir žvelgdavo į rytus kitapus upės.

— Saulėteki, saulėteki! — Tie žodžiai šaltą rytą išspausdavo garą, ir Tajo pajusdavo, kad šitaip jis gyvena drauge su ja. Namo sugrįždavo saulei jau kylant už nugaros, ją šildant, puldavo skaldyti malkų ir taip palaukdavo, kada užuos kylant viryklės dūmus. Tada įnešdavo vidun glėbį prakurų. Kartais tetulė taip į jį žiūrėdavo, kad tai galėjo reikšti tiktai viena: ji prisimena tas ankstesnes žiemas, kai jis gulėjo lovoje, vėmė ir verkė.

Jis kasdien dirbdavo su Robertu, gabeno krūvas kadagių ir pinijų malkų atsargoms, iš Kanjončito vežė anglis ir jas kastuvu sumesdavo pašiūrėn. Kartą per savaitę patikrindavo, ar lopinėtieji galvijai neišsigavo iš kanjonų palei upokšnius, tačiau atrodė, kad jie ten jautėsi patenkinti, bent jau žiemą. Pinkiui, kuris ganė avis, nuveždavo gazuoto vandens su sirupu ir komiksų.

Pinkis stovėjo atsirėmęs į kadagių rąstus avių diendaržyje. Liesas rankas laikė prispaudęs prie šonų, o plaštakas buvo susikišęs į priekines džinsų kišenes. Nekreipė nė mažiausio dėmesio į Robertą ar Tajo, apžiūrinėjančius senas avis. Jo akys buvo įbestos į tolį, į Galapo pusę. Vėjyje plaikstėsi skvernai jo vakarietiškų marškinių trumpomis rankovėmis, su perlamutrinėmis sagomis. Jis niekad nesikišdavo jų į kelnes, net kai tarnavo kariuomenėje, kur už tai mėnesį praleido cypėje, kaip pats prisipažino. Kai šitai pasakojo, veidas buvo paniuręs.

Tajo ir Robertas ėmėsi su apsiėriavusia avim, kuri bliovė ir iš jų rankų stengėsi išlaisvinti mėšlinas užpakalines kojas. Jie nenorėjo versti jos ant žemės, tad Tajo pakėlė akis nuo besipriešinančio gyvulio patikrinti, ar Pinkis ateina jiems padėti — palaikyti tos avies už galvos. Bet Pinkis žvelgė į kitą pusę, visiškai abejingas tam susirėmimui ir triukšmui, jis vis atlenkdavo kišeninio peilio ašmenis ir durdavo jomis į kadagio kuolą.

Tądien, kai jie jau rengėsi išvykti, Pinkis išėjo iš akmeninio avių ganyklos namuko. Buvo su tamsiai mėlynais saulės akiniais ir su kaubojaus skrybėle. Visus kitus savo daiktus nešėsi parduotuvės krepšyje. Tajo pasislinko ant pikapo sėdynės, palaisvindamas jam vietos. Niekas nepratarė nė žodžio, nes Pinkis jau ir taip prie avių išbuvo visa savaite ilgiau nei paprastai.

— Išleiskite mane prie greitkelio, — paprašė.

Kovo vėjai buvo šilti ir ištirpdė sniegą. Kelias buvo išvagotas klampaus raudono purvo provėžų, tad, per lygumą važiuodamas prie Prerijų šuniukų kalvos, Robertas gavo perjungti pikapą į žemiausią pavarą ir paspausti akseleratorių. Jie šokčiojo, buksavo, ir Pinkis rankomis įsirėmė į prietaisų skydelį. Ratai slystelėjo, paskui ir vėl sukibo su žeme, ir iš automobilio trūktelėjimo Tajo pajuto, kad jiems pavyko išsigauti. Prie greitkelio jie sustojo nusivalyti purvo nuo priekinio stiklo. Pinkis išlipo. Užsismaukė skrybėlę ant akių ir pakėlė nuo žemės parduotuvės krepšį. Nužingsniavo greitkeliu tolyn aukštai iškėlęs nykštį, neatsigręždamas. Ketino „kilti riba aukštyn“: eiti pėsčias, prašytis pavežamas ir gal būti paimtas nuo kelio Lirojaus, kai tas važiuos 66-uoju greitkeliu aukštyn iki Diksio tavernos, San Fidelio, Čeritų, visą kelią iki pat Galapo ir vėl atgal, — su stabtelėjimais Baibe, Y, — kol baigsis pinigai.

Tajo sapnavo stipriai jį apglėbusias jos rankas, kai pažadino lietaus barbenimas į skardinių stogą. Bet jį apnikęs jausmas, meilė, kurią jis jautė iš jos sklindant, išliko. Pro langą, kurį Robertas naktį atidaręs parėmė senu batu, įsiveržė drėgnos žemės kvapas. Tajo užvaldė tas meilės jai jausmas: akis užplūdo ašaros, o skausmas, susitelkęs gerklėje, nuslydo į krūtinę. Jis bėgo kalva žemyn prie upės per dulksną, kol tas skausmas ištirpo kaip rūkas. Sustojo ir žiūrėjo į lietingą aušrą, žinojo, kad vėl ją susitiks.

Kelios dienos prieš baigiantis gegužei Tajo pasakė namiškiams vykstąs į rančą ir ten pasiliksiąs. Robertas pritariamai linktelėjo galva, jis buvo užsiėmęs su tais laukais Naujojoje Lagūnoje, taigi būtų gerai, jei Tajo pažiūrėtų galvijus ir veršelius. Tetulė pakėlė akis nuo juodos maldaknygės, kurią skaitė nuo pat Velykų. Atrodė patenkinta, lyg visą žiemą būtų laukusi, kad jis ką nors panašaus pasakytų.

— Nenoriu, kad kuris nors iš tų tipų atsivilktų čionai. Jie gali sau gerti kur nors kitur. Tik ne pas mus. — Jos veidas buvo įdiržęs, o lūpos kalbant vos krutėjo. Ji manė, kad anksčiau ar vėliau jam užeis noras prisidėti prie jų, prie visų tokių kaip Pinkis, Harlis ir į juos panašių, traukti su jais nusilakti ir patriukšmauti, — ir tuo suteikti jai dar daugiau rūpesčių, — kaip darė jo motina, žodžiu, užtraukti šeimai gėdą.

— Parink man truputį indėniškos arbatos, — šūktelėjo jam senolė iš galinio kambario. — Ar girdi? Prašiau, kad parinktum man truputį arbatos. — Ji atšliurino lėčiau nei pernai, dabar ji jau nesiskyrė su lazda. Vis dar dėvėjo juodą megztinį ir iš antklodės pasiūtas blauzdines, nors oras jau kuris laikas buvo šiltas. Kai sėdosi prie savo krosnies, jos judesiai buvo stamantrūs ir lėti.

— Ir dar vienas dalykas, — pratarė senolė, — dar vienas dalykas, Tajo. Anądien buvo pasirodęs senukas Ku’ooshas. Sakė, kad gal netrukus tu turėsi ką jam pasakyti. Sakė, gal nueisi kada su jais pasikalbėti.

Kai Robertas išvažiavo, Tajo išėjo pasivaikščioti. Geltona raina katė ir juodoji ožka nusekė jam iš paskos. Katė puldavo žiogus, tupinčius gubojoje, ir ėdė juos iš letenos. Ožka bidzeno iš paskos, skabydama jaunos žolės ūglius, paskui užversdavo galvą ir lėkdavo jo pasivyti. Ten, kur saulė buvo išgarinusi stovintį vandenį, raudono molio lygumos perdžiūvo ir lūžiomis bangomis supleišėjo. Tačiau dar daug dumblino vandens pilnų balų švytėjo saulėje per visą slėnį, kiek tik užmatė jo akis. Tas slėnis buvo žalias nuo pat geltonų smiltainio stalkalnių šiaurės vakaruose iki juodų lavos kalvų pietuose. Bet tai nebuvo žalia džiunglių spalva, dusinanti ir smaugianti žemę. Jaunučiai ūgliai žemę uždengė lengvai, kiekvienas žolės stiebelis, kiekvienas lapelis ir kotelis — atstu vienas nuo kito, lyg būtų pasodinti lengvo vasaros vėjo. Šiais metais po tas lygumas nesūkuriavo jokie dulkes nešantys raudoni vėjai.

Pilkojo mulo nebeliko, jo kaulai mėtėsi kažkur ant tos raudonos žemės, baltai išblukę ir išplonėję nuo saulės spindulių. Tie pokyčiai draskė vienas kitą Tajo viduje; mulas apako ir paseno. Tačiau kambarys liko toks pats, tos pačios girgždančios spyruoklės ir lovos rėmas, įstumtas į pietrytinį kampą po langeliu. Sapnų siaubas, apnikdavęs jį ant tos lovos, jau buvo dingęs, su šaknimis išrautas jam iš pilvo, o toji moteris užpildė tuštumas naujais sapnais.

Iš žolių kieme atsklisdavo žiogų sparnų tirtėjimas, ir nuo to garso jam atslūgo įtampa stubure. Jis vėl atsigulė ant seno čiužinio tarp tų raudonų žemių ir užsimerkė. Jo sapnai būdavo persmelkti netekties siaubo, siaubo kažką praradus amžiams; bet juk niekas nebuvo prarasta; viskas buvo išlikę tarp dangaus ir žemės ir jame pačiame. Jis nieko neprarado. Tie apsnigti kalnai juk liko, nepaisant nuosavybės teisės dokumentų ar baltaodžių rančų savininkų, maniusių, kad jie priklauso jiems. Jie kirto medžius, žudė elnius, lokius, pumas, jie statė aukštas tvoras, tačiau tas kalnas buvo daug didesnis už bet kurį iš tų dalykų. Tas kalnas pranoko jų naikinimą, kaip meilė pranoksta mirtį. Tas kalnas negali būti jiems prarastas, nes jis yra jų kraujyje, Džozajas ir Rokis buvo netoliese. Jie — čia pat, jie visada buvo čia pat. Ir jis juos myli, kaip visada mylėjo, tas jausmas jame pulsavo taip pat stipriai, kaip visada. Ir jie mylėjo jį taip pat, jis tebejuto jų meilę. To jausmo padarytoji žala nepasiekė. Tas jausmas buvo jų gyvenimas, jų gyvastis, giliai įsprausta į kraujo atmintį, ir tauta buvo stipri, ir penktasis pasaulis išliko, ir niekas nebuvo prarasta, kol egzistavo meilė.

Tajo atsistojo ir išėjo lauk. Saulė pasislėpė už debesų ir oras atvėso. Virš kalnų viršūnių žemai nukaro mėlynapilviai debesys, ir tolumoje jis girdėjo silpnai griaudžiant. Patraukė keliu į šiaurę. Prieš metus tuo keliu jis jojo ant aklo mulo, o Harlis — ant asiliuko. Pa’to’chas stūksojo aukštas, ryškus; mėnesiai, metai neveikė jį supančio pilko skalūno ir geltono smiltainio. Pakito tik dangus, dulkės ir migla buvo švariai nuplautos, praėjusią vasarą nuo tų raudono molio lygumų jos verpetais kilo aukštyn. Tajo užuodė laukines gėles, augančias tarp piktžolių, ir žolę palei kelią, girdėjo, kaip tuos žiedus čiulpė didžiulės kamanės ir daug mažesnės bitės. Tądien gėlės buvo visų geltonio atspalvių — geltoni šilkiniai žiedlapiai, tarsi laukinių kanarėlių plunksnos, ir tamsūs it saulės vidurys žiedai.

Jis rado žiedų, kuriuose bičių nebuvo, ir mėlyna plunksnele iš Džozajo kapšelio atsargiai surinko geltonas žiedadulkes; mėgdžiojo atsargias bites, kaip jos švelniai lipniaplaukėmis kojelėmis ir pilveliais braukia per žiedus.

Nenuleisdamas akių nuo geltonų bei oranžiškų smiltainio uolų priekyje, traukė tolyn, į šiaurę, į siaurus smiltainio kanjonus, giliai įsirėžusius į plokščiakalnį ir atveriančius šaltinius. Kažin, ar tik nebus tie lopinėtieji galvijai išsprūdę pro tvorą ir jau pusiaukely į Meksiką, mąstė jis. Iš pradžių taip sunku buvo juos sukontroliuoti, tiek daug Džozajo energijos jie buvo sugėrę savin.

Tajo išsuko iš kelio ir patraukė taku, tiesiai kertančiu uolas ir vingiuojančiu aukštyn į pilką kalvą, kur plynaukštė virš to raudono molio lygumų baigėsi trupančiu skalūnu. Buvo malonu justi saulę; Tajo užuodė kadagius ir pinijas, vis dar šlapius nuo lietaus. Vėjas iš medažolių pievų nešė laukinio medaus kvapą. Takas įnėrė į lėkštą raguvą. Jos smėlis buvo glotniai, blankiai nugludintas lietaus vandens ir vėjo. Tajo pasilenkė, jį palietė. Nusitraukė batus, puskojines ir giliai įrausė pirštus į drėgną smėlį, paskui vėl žengė tolyn. Kiek aukštėliau priekyje stabtelėjo gyvatė, budriai pakėlė galvą, liežuvis čia išlįsdavo, čia dingdavo, galiausiai, kai ji pamatė Tajo, liovės kyščiojęs. Gyvatė buvo šviesiai geltona, su vario spalvos ryškiomis dėmėmis, primenančiomis laukines gėles, prie nieko nepritvirtintas, laisvai keliaujančias. Ji kirto raguvą, nuvinguriavo šlaitu aukštyn ir dingo žolėje. Tajo atsiklaupė, palinko virš išgaubto pėdsako, kurį gyvatė paliko smėlyje, tada į švelnius atspaudus pribėrė tų geltonų žiedadulkių. Pasaulis buvo gyvas iš visų pusių, kiek tik užmatė jo akis. Tajo pajuto jėgą, iš drėgnos žemės besiveržiančią į saulę, — ta, pirma pasirodžiusi geltona dėmėtoji gyvatė, ant nugaros nešanti tą žinią žmonėms.

Ji žengė per saulėgrąžas, viena ranka prilaikydama žydrą šilkinę skepetą, užmestą ant pečių, kitoje spausdama ilgą užlenktą žilvičio lazdą. Į jį pasigręžė vos spėjus jam ją pastebėti, tarsi būtų jo laukusi. Visos tos naktys, kai jis švelniai ją sapnuodavo, staiga susigūžė krūtinėje, širdis pradėjo įnirtingai plakti.

— Mano stovyklavietė — prie upelio, — pasakė ji rodydama į kanjoną priešais. — Eime šituo keliu. Aš tau parodysiu.

Ji atsisėdo žilvičio, kuris augo prie tvenkinio, po kabančia uola, pavėsyje. Atsisėdo, ištiesė priekin kojas, suėmė abiem rankom raudoną kartūno sijoną, tarsi kelnės aptempusį kojas. Krutino plikus kojų pirštus ir užvertusi galvą žiūrėjo į stačias smiltainio uolas, kur apskrituose iš molio sukurptuose lizduose tupėjo ir spygavo kregždės. Jos veido odą tamsino žilvičio lapų šešėliai, išmušė ją dėmelėmis, kaip geležies klodai tamsiai oranžiškai išruožuoja stačias geltonas smiltainio uolas.

Tajo tupėjo ant smėlio prie tvenkinio krašto ir žvelgė į seklų šviesų vandenį. Smėlis tvenkinio dugne pagavo saulės spalvą ir iš jos augo mažyčiai žali lapeliai, kybantys tame stovinčiame vandenyje. Tvenkinio dugnu ropojo juodi blizgantys vandens vabalai, palikdami mažyčių oro burbuliukų, kylančių į vandens paviršių, pėdsakus. Buvo tylu, tik šiugždėjo kregždučių sparnai ir iš kanjono pradžios atsklisdavo tamsiojo purplelio rauda. Saulės spinduliai Tajo nugara slankiojo priekin ir atgal, lyg rankos, ir jis pajuto, kaip atsipalaidavo jo kaklo ir pilvo raumenys; jis atsigulė kitapus to tvenkinio priešais ją ir užsimerkė.

Sapnavo, kad jie ten mylisi. Ant kojų pirštų ir kelių juto šiltą smėlį, juto jos kūną, jis buvo toks pat šiltas kaip ir tas smėlis, ir Tajo nebegalėjo atskirti, kur baigėsi jos kūnas ir prasidėjo smėlis. Nubudo, bet jos jau nebebuvo; delnai buvo pilni smėlio, jis prakaitavo. Saulė jau buvo kitame dangaus gale, ir jis suprato išmiegojęs daug valandų. Nusimazgojo veidą; paviršiuje vanduo dar buvo šiltas, tad panardino rankas kuo giliau prie pat geltono smėlio. Kai atėjo nuo tvenkinio prie tos vietos, kur jos sėdėta, drėgmė nuo rankų ir veido jau buvo nudžiūvusi. Jis paieškojo smėlyje jos kojų atspaudų ar sijono palikto kontūro. Kai tipeno per žolę aplink tą tvenkinį, priešais jį iš aukštos žolės iššoko ir pasikraipė žalia varlytė, paskui vėl įšoko į tvenkinį. Jis visas viduje drebėjo: kas, jeigu nebeliko jokio jos pėdsako, jos kūno įspaudo smėlyje, jokios vos regimos jos žydros skepetos, braukusios per žoles, žymės?

Pėdsakų buvo, Tajo iš lengvo braukė per juos pirštais. Jis nesapnavo, ji buvo čia taip pat tikrai, kaip ir tie žvirbliai, palikę ant žemės ilgus plonus brėžius.

— Aš čia, — ištarė ji. Balsas atsklido nuo rytinės to siauro kanjono pusės. Jis ropštėsi didžiulėmis uolomis: jam priešais nuskuodė burundukas; Tajo bijojo, kad ji išnyks taip pat, kaip išnyko jos balso aidas. Nusibrozdino į tą akmenį basas kojas ir pirštų galus. Sunkiai kvėpuodamas atsistojo ant uolos, kurios papėdėje ant smėlingos pakriaušės šalia didžiulio baltojo sukučio sėdėjo ji. Žydra šilkinė skepeta gulėjo išskleista jai prie kojų, į ją buvo pririnkusi šviežiai iškastų šaknų ir įvairiausių augalų lapų. Nežiūrėdama į Tajo pakėlė tą skepetą nuo žemės ir užkopė uola aukštyn prie jo.

Juodu kopė stačiu taku, kur šimtmečius juo žengusieji geltoname smiltainyje paliko kojų ir rankų pirštų įdubas. Įsikibusi į meškauogės krūmą, ji prisitraukė prie viršaus ir ištiesė jam pagalbos ranką. Peržengus kraštą, kanjonas ir ta skardžio uola, regis, staiga pradingo, sakytum jis nuo žemės butų žengęs tiesiai į dangų; ten, kur jie buvo, dangus aprėpė daugiau nei pusę pasaulio, apgaubė stalkalnį, kur jie stovėjo.

— Tu taip ir nepasakei man savo vardo, — prabilo Tajo.

— Aš — iš Montanjo šeimos, — pasakė ji. — Gali vadinti mane Ts’eh. Tai pravardė, nes mano indėniškas vardas labai ilgas. Kai buvome vaikai, visi taip darydavome.

Jis pritariamai linktelėjo galva.

— Mes irgi taip darydavome namuose. Susigalvodavome pravardes. — Ir jis prisiminė Rokį: jo krikšto vardas buvo Augustinas, o Rokis buvo artimiausia tam indėniškam vardui, kurį jam davė senolės sesuo. — Ar turi brolių ir seserų? — paklausė, norėdamas apie ją sužinoti daugiau.

— Taip, — atsakė ji, žiūrėdama į tolį, į Juoduosius kalnus pietuose. — Mes visi labai artimi, labai vieninga šeima.

Jis pradėjo ją klausinėti, kur jie yra, kur gyvena, nes buvo sutikęs tik tą medžiotoją, tačiau jos akys švytėjo ir bylojo jam dalykus, kurių žodžiais neišsakysi.

— Turiu seserį, kuri gyvena apačioje einant šituo keliu. Ji ištekėjusi už navaho iš Raudonojo ežero. — Ir parodė pirštu į pietus, ta kryptimi, kur žiūrėjo. — Kita gyvena netoli Flagstafo. O brolis gyvena Chemese. — Staiga ji nutilo ir nusijuokė. — Tu juk žinai, ką žmonės kalba apie Montanjų šeimą, — jos balsas nuskambėjo taip, tarsi jis privalėjo žinoti, ką žmonės apie juos kalba, bet Tajo neprisiminė ką nors girdėjęs apie tą šeimą. — Čia, viršuje, mums nereikia dėl to sukti galvos.

Ji buvo teisi. Tuos giminystės linijos, klano ir pavardės dalykus jie paliks kaimo žmonėms, tokiems kaip tetulė, kuri apie kiekvieną žinojo viską.

Jie grįžo drauge. Tolumoje Tajo įžiūrėjo lopinėtuosius galvijus, per visą slėnį išsibarsčiusius tarp stalkalnių, geltonasis bulius, kurį jiems paskolino pusbrolis Romero, rupšnojo žolę atokiau nuo karvių, lyg vis dar būtų bijojęs jų ragų. Jų kailiai atspindėjo saulėlydžio spalvas nelyginant debesys vakarų horizonte.

— Iš kur tu žinojai, kad aš čia būsiu? — paklausė jis vis dar nenuleisdamas akių nuo galvijų.

Ji nusikvatojo ir palingavo galva.

— Na ir kalbi gi! — tarė. — Aš čia buvau jau beveik savaitė prieš tau pasirodant. Iš kurgi tu žinojai, kad aš čia būsiu? Ką.

Palydėjo ją, nes norėjo sužinoti apie jos surinktus augalus ir šaknis. Radusi tinkamą vietą, ji patiesė ant žemės savo žydrą skepetą, prieš tai nurinkusi visus akmenukus bei šakeles ir įsitikinusi, kad nesutrikdė skruzdėlių. Atsisėdo ant žemės, pasilenkė prie augalų, ilgai juos tyrinėjo: pradėjo nuo žiedadulkėmis apneštų žiedlapių, paskui jos žvilgsnis slinko koteliu žemyn, prie kiekvieno lapo ir galiausiai prie pačios apačios, kur ji buvo stropiai nuo šaknų nukrapščiusi smėlį.

— Šis savyje turi per vasaros audrą išgryninto dangaus spalvos. Aš pasiimsiu jį iš čia ir pasodinsiu kitoje vietoje, kanjone, kur jau kuris laikas nelijo.

Kol ji rinko tuos augalus, Tajo stebėjo galvijus: jie ganėsi aukštoje geltonoje žolėje, pramintoje indėniškais ryžiais, kuri augo palei pat kadagyno kraštą virš arroyo. Jie liovėsi judėję pietų link. Atsikratė tos traukos ir įsikūrė šioje vietovėje. Džozajas tai būtų paaiškinęs tuo, kad jie labai protingi ir sugeba atskirti gerą vietą, jei ją suranda: šaltinius ir gerą ganiavą. „O kaipgi tas geltonas Romero bulius, ką?“, girdi jis ištariant Džozają ir primerkiant akį; bet lopinėtosios karvės į tą geltoną bulių žiūrėjo kiek kitaip, bent jau iš pat pradžių.

Romero bulius buvo trumpakojis, kresnas, geltono, nuo stačios uolos nutrukusio smiltainio spalvos. Jo akys buvo mažos, gelsvos, ant sprando styrojo išsišovusi kuprelė. Romero rado jį stovintį ant trijų kojų Priuito aikštyne antrą dieną po rodeo. Priekinė kairė koja karojo nulaužta kampu, ir nė vienas Priuito baltaodis dėl to buliaus nesirengė pajudinti piršto, nes jo mėsa būtų kieta. Romero pasisiūlė jiems nutempti jį dykai.

Aiškino nežinąs, kiek pavojingas gali būti tas bulius, padalyvavęs rodeo. Bet jam buvo nupjauti, atbukinti ragai ir jis turėjo tik tris sveikas kojas, tad Romero parsigabeno jį namo ir išslaugė. Pasakojo mėginęs pagelbėti jam dar koralio koridoriuje, bet bulius stovėjo ramus ir nesipriešino, kol Romero jį tvarkė. Romero sulaužė apelsinų dėžę ir jos medines lenteles panaudojo kaip įtvarą, o apraišiojo jį suplėšytų senų paklodžių atraižomis. Darbą atlikęs tobulai, gyrėsi Romero, tik kad prakeiktas bulius patrynė koją į koralio stulpus ir kaipmat tų įtvarų atsikratė. Todėl ta koja kreivai sugijusi. Jei būtų jos nelietęs, būtų suaugusi kaip nauja, aiškino Romero.

Lopinėtosios karvės sužiuro, kai tas bulius žengė iš arklių priekabos, o kai ėmė jas uostinėti ir artintis, susispietė krūvon, purtė galvas ir išlenktus ragus, svaidydamos grėsmingus žvilgsnius. Staiga sujudo kaip vėtra, smėlis ir dulkės žiro joms iš po kanopų, kai ėmė jį vyti atgal į arklių priekabą. Bet čia jis staigiai apsisuko, tiesiai į jas, ir šios išlakstė. Bulius žvelgė, kaip karvės pradingsta vakaruose tarp to plataus kanjono kadagių, paskui keliskart pamataravo stora uodega sau apie šlaunis ir nubidzeno paskui jas.

Geltonasis bulius ėdinėjo atvirame lauke, o lopinėtosios karvės nelindo iš kadagių, lyg elniai klausydamosi, kaip Tajo prie jų artinasi, lopais išmušti jų kailiai susiliejo su smėlingu didžiojo stalkalnio šlaitu. Pamažėle jos ėmė lįsti iš kadagių, atsargiai artinosi prie geltonojo buliaus. Tajo sėdėjo nejudėdamas, įrėmęs nugarą į nedidukę tuopą, augančią raguvoje. Karvės stengėsi kūnais atskirti veršiukus nuo buliaus, kartais netyčia koks jauniklis nuo motinos pabėgdavo, spyriodavosi, šokčiodavo išsilenkęs, paskui kai žaisti pabosdavo, ir vėl pas ją sugrįždavo. Tajo širdis plakė kaip pašėlusi: jis regėjo išsipildant Džozajo viziją, regėjo, kaip tas pasakojimas įgyja kaulų ir raumenų pavidalą.

— Man tereikia dar vieno, — pasakė ji, smakru rodydama į džiuto maišą, pilną augalų ir šaknų. — Reikės truputį palūkėti, kol jis visai subręs, bet aš tau jį parodysiu. Gal galėtum man jo pririnkti, jeigu turėsiu išvykti dar prieš jam subręstant.

Tajo snūduriavo saulėkaitoje, atsikolęs į stačią uolą, jis stamantriai atsitiesė ir pažvelgė į ją.

— Jeigu turėsi ką? — Širdis jam ėmė greitai ir netolygiai daužytis. Jos akyse išvydo tolius: žiūrėdamas į ją matė kanjonais ir kalnais išsidriekusias mylias. Ji atsiklaupė prie jo, ir jis pamatė ašaras.

— Tenai, — sušnabždėjo ji, — viskas nuolatos juda, keičiasi. Kartais girdžiu juos naktį.

Juodu patraukė į vakarus tuo ilgu stalkalniu, kur senoliai buvo išdėlioję akmenis apskritimais, aukštai iškilusiu virš plokščio smiltainio stalkalnio, virš kanjonų ir šaltinių.

— Šitas, — pasakė ji, pirštu rodydama į aukštą tamsiai žalią augalą, kurio apvalūs, bet viename taške nusmailinti lapai buvo stambiai gysloti, kaip kriauklių fosilijos. Jo ankštys su plokščiomis sėklomis vis dar buvo storos ir žalios, tačiau vėliau, rudenį, luobas išdžius ir suplonės, o šalti vėjai išnešios išaižas — liks tik peršviečiama membrana, gaubianti tamsias sėklų akis.

— O kokia dangaus spalva slypi šitame?

Ji papurtė galvą.

— Jis — ne dėl spalvos, — atsakė ji. — Jis — šviesai. Naktį skrodžiančiai žvaigždžių ir mėnulio šviesai.

Augalas dar buvo per storas ir per žalias: nulaužus stiebą šiuo metu, prieš baigiantis sezonui, drėgna jo gyvasties tėkmė pranyktų vienu atodūsiu.

— Supratau, — pasakė jis. — Nurinksiu juos tau, jeigu tavęs čia nebus.

Jųdviejų drauge praleistos dienos buvo paženklintos rimtumo, kurį skleidė stalkalniai ir arroyo, ir tas rimtumas atkūrė labai seniai nutrauktą ritmą; dabar tie seni prisiminimai jį vargino ne ką daugiau nei vienas susitraukęs gerklės raumuo. Ji vėl buvo su juo, laikui slūgstant į priešaušrį širdis plakdavo tolygiai, o saulei nusileidus, patekėdavo per naktį riedančios žvaigždės. Tie lūžimo, traiškymo pojūčiai išnyko, jo krūtinėje skleidėsi meilė, ir kai jis dabar pravirkdavo, tai pravirkdavo todėl, kad ji taip stipriai jį mylėjo.

Robertas atvyko vasaros pabaigoje. Prieš tai buvo užsukęs tik vieną kartą: kai vežė tą ožį ir katę atgal į Lagūną, sustojo pažiūrėti, ar Tajo nieko nereikia. Tuomet Robertas nieko neklausinėjo apie tai, kodėl Tajo miega ten, kai galėjo gyventi rančoje. Bet šįkart Tajo pamatė kažką pasikeitus, nors jie taip pat kaip tąsyk, kai Robertas lankėsi anąkart, drauge žingsniavo slėniu, apžiūrėjo lopinėtuosius galvijus, ištyrė veršiukus. Kai grįžo į tą vietą, kur buvo paliktas pikapas, Robertas atrodė sutrikęs.

— Ką man joms pasakyti Lagūnoje? — Robertas buvo įsmeigęs akis į audros debesis, plaukiančius nuo Juodųjų kalnų pietuose. Keliai toje pusėje visą vasarą buvo klampūs ir jis nenorėjo rizikuoti įklimpti. Tajo gūžtelėjo pečiais. Aukštai jam virš galvos, slysdamas artėjančios audros oro srovėmis, ratus suko vanagas. Griaustinis atsimušdavo aidu į uolas, bet Robertas iš vietos nejudėjo. Nusivožė skrybėlę ir marškinių rankove nusišluostė kaktą. — Jos nori, kad tu grįžtum namo. Nerimauja dėl tavęs. Mano, kad tau vėl gali prireikti daktarų.

— Ak! — Tajo viduriai sukrito į kažkokį plyšį. Rankos pavirto į ledą.

— Senukas Ku’ooshas ir kai kurie kiti irgi stebisi, kodėl tu negrįžti. Jie mano, kad turėtum jiems ką nors pasakyti. — Žodžiai užstrigo Roberto gerklėje, jis užsikosėjo. — Ir Imou pasakoja apie tave visokiausių dalykų. Kaip išprotėjai ir kaip esi čia vienui vienas. Pasakoja visokių nesąmonių apie olas ir gyvulius.

Tajo niekada nebuvo girdėjęs Roberto anksčiau taip kalbant, niekada anksčiau nebuvo matęs jo pykstant. Jis pajuto silpnumą, pradėjo svaigti galva. Robertas kalbėjo liūdnai.

— Juk žinai, kaip žmonės į tai žiūri. Baltaodžiai irgi tokie. Kariškiai gali pasiųsti ką nors tavęs sugrąžinti. — Tamsiai mėlynus debesis nutvieskė žaibas, bet Tajo akyse tasai zigzagas iš lėto kilo link to tamsaus debesies kalno viršūnių, ir tai užtruko ilgiau nei Roberto žodžiai pasiekė jo ausis.

— Gal tu sugrįžtum nors trumpam. Na, supranti, kad jie pamatytų, jog tau nieko neatsitiko. Pasišnekėtum su jais, ir jie įsitikintų, kad Imou — melagis.

Tajo, atsakydamas Robertui, pritariamai linktelėjo galva, tačiau jo sąmonė buvo užimta kitais dalykais: prisiminimai ir tie kintantys garsai, kuriuos jis girdėdavo naktį, tie rombiški pavidalai, juodi baltam fone; tų raštų energija spirale grimzdo gilyn, paskui staiga šovė aukštyn trimatėmis viršūnėmis; akyse tolydžio kaitaliojosi jų gylis ir svaiginančios viršūnės.

Į pikapo stogą barbeno lietaus lašai. Robertas spyrė į priekinę kairę padangą, protektorius jau buvo pradėjęs luptis.

— Ačiū, — padėkojo Tajo, — ačiū, kad pasakei.

Žiūrėjo, kaip Robertas nuvažiuoja. Lietus jam nuo plaukų varvėjo į marškinius — jie buvo užaugę žemiau ausų ir siekė kaklą. Tada prisiminė Imou, visada nusikirpusį ežiuku.

— Mirtis — ne toks jau ypatingas daiktas, — pasakė ji. Sėdėjo ant smėlio, atkišusi į priekį kojas, į pluoštelius dėliojo trumpas žilvičio šakeles ir rišo juos pūkuota medvilnės virvele, sukdama ją delnu. Šįryt jie arroyo rado veršelį: mažytės juodos skruzdės jam per galvą jau vagojo taką — nuo nosies prie akių. Saulei kylant aukštyn į dangų jo pilvas pūtėsi.

— Kartais jiems nepasiseka. Ir tiek. Tai nelabai toli nuo čia. — Ji įdėmiai pažvelgė į Tajo, paskui kalbėjo toliau.

— Žinai, yra daug blogesnių dalykų. Pavyzdžiui, naikintojai: jie triūsia, kad pamatytų, kiek daug gali prarasti, kiek daug gali pamiršti. Jie sunaikina jausmą, kurį žmonės jaučia vieni kitiems.

Tajo giliai įkvėpė: jam suskaudo krūtinę. Prisiminė Džozają, Rokį.

— Pats didžiausias jų siekis — sudoroti žmones, kol jie dar kvėpuoja, leisti širdžiai dar plakti, taip auka amžiams liaujasi ką nors jautusi. Jiems baigus, žiūri iš tolo į save ir negali net verkti — net savęs apraudoti.

Tuomet jis ir atpažino ją — tą storą jį aptraukusią baltą odą, slopinusią gyvybės pojūčius, vienodai ir meilę, ir skausmą; jis buvo paliktas tik su jį gaubiančių audinių gausmu. Jis taip ir nesužinojo, kiek ilgai buvo pasiklydęs ten, toje Los Andželo ligoninėje.

— Dabar jie — visur aplinkui. Tik naikindami jie geba savyje sužadinti kokį nors pojūtį, likučius kažko dar gyvo; kiekvienąsyk, kai jie tai daro, tas randas tolydžio storėja, tad jie kaskart jaučia mažiau, mažiau, nors naikinimo alkis tik stiprėja. — Ji surinko vytelių ryšelius ir leidosi pietvakarių link.

— Senasis Betonis sakė, kad esama būdo sustabdyti...

— Viskas sąlygiška, — atsakė ji. — Kaip toli tu pasirengęs žengti?

Juodu ėjo drauge smėlėtu raguvos kraštu per akmenis, išbyrėjusius iš laiko nugriautų sienų molio skiedinio, geometrinės kambarių ir kivų7 formos buvo įgrimzdusios į baltą arroyo smėlį, kur net keramikinės šukės buvo nugludintos kaip akmenukai, o visos jų spalvos, raštai ir vėl buvo sugerti žemės.

Saulės padėtis danguje buvo trapi, tarpinė, dėl metų laiko apsirikti negalėjai. Dangus buvo ankstyvo rudens ryto spalvos: Chemeso turkio, apkraštuoto plonyčiais kvarciniais debesimis. Tajo giliai įtraukė oro, stengdamasis įkvėpti visą jo begalybę, stengdamasis jį visą sugerti savin, kaip tas arroyo smėlis sugeria laiką.

Ji žvelgė į Pa’to’chą, aplink veidą jai plaikstėsi plaukai. Tajo pajuto, iš kur jinai atėjo, ir suprato, kur ji bus visada.

Elnio patelė atrodė didinga, blyškiu levandos mėlio moliu nutapyta ant pietinio smiltainio krašto per visą tos stačios uolos pagrindą. Kai ji šoko per tą geltoną smiltainį, amžiams išsigandusi ant tos stačios uolos kreivės, ausis atmetusi atgal, kad girdėtų, kas darosi užpakaly, buvo matyti nauja gyvybe pabrinkęs pilvas. Dvasininkai, ją tapantys kiekvienais metais, žengę atgal nuo tos uolos į ją pasižiūrėti, sušukdavo: „A’moo’ob! A’moo’oh! Tu tokia graži! Tu neši savyje tiek gyvybės! A’moo’oh! Tu suteiki gyvybės šitai uolai.“

Jie surinko nuriedėjusius akmenis. Į nedidukę kvadratinę užtvarą ji padėjo žilvičio vyteles, kurias buvo surišusi, o jis užkėlė ant viršaus plokščią smiltainį angai uždengti. Elnio patelę vijosi lietus ir vėjas, trynė jos kojų detales, o saulė blyškino kanopas, palikdama tik neaiškius su uola susiliejančius jų kontūrus.

— Ji beveik išsitrynė, — pasakė moteris. — Nuo karo laikų niekas nebeatėjo jos tapyti. Bet kol prisimeni, ką buvai matęs, niekas nedingsta. Kol prisimeni — tai mūsų bendro pasakojimo dalis.

Juodu išbuvo ten, kol saulė nusirito iki slėnio galo, o elnio patelė ant uolos virto tik mėlynu šešėliu.

Ant anglių ji uždėjo išdžiovintą pinijos šaką; dūmai iš pilkos žvynuotos žievės vinguriavo nelyginant tankūs garbanoti plaukai, kol galiausiai aplink pažiro geltonos liepsnos. Taip netikėtai atsiradusioje ryškioje šviesoje Tajo išvydo jos veidą: ji verkė. Jis norėjo atsiklaupti prie jos, apkabinti ir paprašyti, kad neverktų, bet stiprūs saitai susiejo jį su žeme: rankos, tarsi būtų kito žmogaus, spaudė prie krūtinės kelius, traukė tas nutirpusias kojas prie kažkokios keistos krūtinės. Judėjo tik jo smegenys, drėgnos, sunkios, jos slydo palei kaukolės apybraižas, malonindamos kaulo išlinkius ir gaubtas įdubas. Kai prabilo, rodės, kad burna jam nepriklauso, ir jis gavo įsiklausyti į žodžius, kad suprastų, ką sako.

— Kas nutiko? Kodėl tu verki? — Jį nustebino pyktis jos balse. Ji pažvelgė į jį. Ten, kur atgalia plaštaka nusibraukė ašaras, jos veidas atrodė tamsesnis.

— Pasakojimo pabaiga. Jie nori ją pakeisti. Jie nori, kad jis baigtųs čia, ir taip, kaip baigiasi visi pasakojimai, tokiu iš lėto apibrėžiamu ratu, užsmaugiančiu gyvybę. Kovos smurtas juos įaudrina, o žudymas ramina. Jie turi savo pasakojimų apie mus: mes jiems — indėnai, kurie vien tik skaičiuoja laiką ir laukia galo. Ir jie norėtų tą pasakojimą baigti čionai — kad tu kautumeis vienas iki mirties šiose kalvose. Atvyksta gydytojai ir Indėnų reikalų valdybos policija. Atvyksta ir kai kurie senoliai iš Lagūnos. Jie čia važiuoja savo patruliniais automobiliais, — ji parodė pirštu anapus didelio arroyo, į tą vietą, kur driekėsi nuplautas senas vežėčių kelias. — Pėsčiomis jie ateina šituo keliu. Gydytojai turi vaistų tau nuraminti. Kiti nešasi ginklus. Imou pasakė jiems, kad tu išprotėjai. Kad gyveni čionai oloje ir manai esąs japonų kareivis. Jie visi tavęs bijo. — Jos akys vėl pritvino ašarų. — Jie pašauks tave. Draugiškais balsais. Jei tu ramiai ateisi, jie pasiims tave ir užrakins tarp baltų ligoninės sienų. O jeigu neisi su jais — medžios ir pasiims kaip sugebės. Nes jie supranta tik tokią pabaigą.

— Iš kur tu žinai?

Pilvas Tajo gerklėje suplakė kartų skonį. Ji ilgai žiūrėjo aukštyn į dangų: iš vakarų į rytus lanką išlenkė krintanti žvaigždė, paliko paskui save šviesos pėdsaką, tarsi dulkes ant tako. Kai ji jam neatsakė, Tajo suprato: kaip ir senasis Betonis, ji matė atspindžius smiltainio lietaus balose, ji matė atvaizdus, kintančius kadagio laužo liepsnose; ji girdėjo balsus, tylius ir tolimus, naktyje.

— Tu privalai žinoti vieną dalyką, — galiausiai prabilo ji, žvelgdama žemyn į raudonas žarijas, apsuptas baltų pelenų, — su Imou susidėję tik keli. Kiti buvo apkvailinti, jais buvo pasinaudota. Įrankiai. Kariškiai to nežino. Jie nieko nežino apie pasakojimus ar apie kovą dėl pasakojimo pabaigos. Baltieji visados baisiausiai užsiėmę. Jie paprasčiausiai savęs paklaus: kas mums darbo vienas indėnas veteranas, gyvenantis oloje kažkokios rezervacijos viduryje? Jie nešvaistys ten daug laiko. Jie vyksta tik todėl, kad Imou juos pakvietė.

— O senoliai iš mano namų?

— Jie eina labai nenoriai, tik todėl, kad valdžios pareigūnai paprašė jų eiti drauge. Šiaip ar taip, jie nemėgsta, kai čia trainiojasi baltaodžiai. Vienintelė bėda — jiems nepavyko prieiti prie vieningos nuomonės.

— Prie vieningos nuomonės dėl ko?

— Jie mėgina nuspręsti, kas tu esi.

Lazda ji pažarstė žarijas.

— Jeigu neras tavęs iškart, baltaodžiai ims nekantrauti. — Jis pritariamai linktelėjo galva ir šyptelėjo. Replės, gniaužusios jam krūtinę, atsileido. Jis jau žinojo pasakojimo tęsinį.

— Laipioti šitais kalnais jie nenori. Jie bijo gyvačių. Jų valdiški automobiliai įklimps smėlyje ir purve. O senoliai pavargs sėdėti saulėkaitoje ir stebėti, kaip baltaodžiai kvailinasi. Jie visi grįš namo, — pasakė Tajo.

— Tad lieka Imou ir tie kiti, — baigė ji, ant smėlio išvyniodama jų paklotus, — ir ta dalis nebus lengva.

Visą naktį jis laikė ją tvirtai prispaudęs prie savęs, tarsi draugėn sujungtas jų prakaitas ir karštas alsavimas būtų galėjęs visiškai atskirti juos nuo aplink sūkuriuojančių vėjų aimanų. Drauge juodu sukūrė užtakį, ramų, tolimą, kaip tos per dangų nusidriekusios žvaigždės. Naktį Tajo nubudo ir, prisislinkęs prie jos vėl, susirado tą ramų užtakį. Priešaušriu pajuto ją alsuojant sau prie veido, o atsimerkęs išvydo, kad ji jam šypsosi.

Galvijai nejudėdami stovėjo toje sodrioje geltonoje šviesoje, kurią skleidė tekančios saulės kraštelis, regimas virš horizonto. Tarsi kažkas tiršta toje šviesoje būtų juos laikęs, sakytum juos būtų sustabdžiusi staiga pasklidusi šiluma, tad, kai ji ir Tajo ėjo pro šalį, nė nekrustelėjo. Jų akys žvilgėjo geltonai, o kailiai gaudė šviesos adatas. Ji stabtelėjo jų apžiūrėti. Tajo stovėjo, veidu jausdamas saulę, kaip ir galvijai, kol ji galiausiai pasigręžė į jį.

— Jau beveik baigta, — pasakė ji. — Netrukus prieisime prie pabaigos.

Kanjonas buvo pilnas ilgų ankstyvųjų šešėlių, naktis dar delsė juose ir vėjelyje buvo justi drėgnas jos kvapas. Laužas ant geltono smėlio paliko plokščią baltų pelenų ratą, ir Tajo prisiminė Betonio smėlio piešinį bei įspėjimą, kad naujosios ceremonijos skiriasi nuo senųjų; tačiau Betonis niekada nesakė, kad jos neišbaigtos, — tik kad skirtingos.

Ji patiesė žydro šilko skepetą ir į jos vidurį sudėjo savo daiktus. Anądien ji skalbė drabužius ir drėgnus iškabino džiūti ant karklų. Kai Tajo nuėjo jų surinkti, palaidinukės ir sijonai atrodė it ryškūs ant šakų nutūpusių peteliškių sparnai. Jis saugojosi, kad, traukdamas nuo karklų, jų neįplėštų, tad prieš nuimdamas negrabiai juos lankstė. Pamačiusi tas palaidines ir sijonus, ji ėmė juoktis ir juos perlankstė. Tarp klosčių prikaišiojo sėklų ryšelių ir mažyčių nugludintų akmenėlių, o į sijoną įvyniojo švendrų ir karklų vytelių. Surišo skepetą į ryšulėlį ir užsidėjo ant pakaušio, kaip Tajo matė darant Lagūnos moteris. Plačiai jam nusišypsojo.

— Matai, — kreipėsi ji, demonstratyviai praeidama pro jį, — aš išeisiu šitaip. Paprasčiausiai šitaip.

Ji apsidairė tikrindama, ar nieko nepaliko. Tas neišvengiamas išsiskyrimas privertė Tajo visu svoriu įsiremti į žemę.

— Palydėsiu tave iki kelio, — pasisiūlė.

Jie ėjo susiglaudę, apsikabinę per liemenis. Iš aukštos žolės palei raguvos kraštą pasigirdo tamsiojo purplelio rauda, o po stačiomis uolomis ganėsi lopinėtieji galvijai. Kiekvienas žingsnis spaudė vis naują žodį, tirštą kaip tie geltoni sakai, kai jie sunkiasi iš nulaužtos pinijos šakos, tie žodžiai: nepalik manęs, — iki skausmo spaudė krūtinę iš vidaus. Tačiau jis traukė orą pro sukąstus dantis, sunkiai kvėpuodamas ir tų žodžių neišleisdamas. Ji sustojo prie kadagio kelio pakrašty, padėjo ant žemės savo ryšulį. Pro raudoną molį ir kadagius kelias vingiavo aukštyn, į šiaurės vakarus. O jiems už nugarų jis pilka skalūno kalva staigiai leidosi žemyn į molingas to slėnio lygumas. Prieš metus Tajo jojo su Harliu tuo keliu ant asiliuko ir mulo, o dabar palei kelią žaliavo ir driekėsi vešli žolė, į rytus, pietus bei vakarus, kiek tik užmato akis, žemė ir vėl buvo žalia.

— Prisimink, — tarė ji, — viską prisimink. — Jis stipriai ją apkabino ir tvirtai sumerkė akis, kad užspaustų ašaras. Ji pakėlė ryšulį, viena ranka užsidėjo jį ant galvos. — Aš dar tave išvysiu, — pasakė žengdama keliu. Ant kalvos viršūnės atsigręžė ir jam pamojavo.

Jis nubudo dusdamas nuo drėgno džiunglių oro, bet kai nustūmė antklodę, pamatė esąs oloje, ir kad tas oras buvo drėgnas nuo jo prakaito ir sunkaus kvėpavimo. Jis susapnavo juodą drėgną smėlį, judantį virš vandens, slankųjį smėlį, neturintį nei apačios, nei viršaus, neturintį kraštų, tas smėlis virpčiojo ir trūkčiodamas bangavo, kol galiausiai Tajo užduso.

Jis buvo per daug nuovokus, kad trauktų keliu. Ropštėsi didžiuliais rieduliais, pamažėle čiuopdamas kelią, prisimindamas pakankamai plačias uolų iškyšas bei įtrūkimus, kuriais žmogus galėjo užkopti į stalkalnio viršų. Labai atsargiai statė kojas, nes riedančio akmens ir lūžtančių šakų garsas aidu pasklistų po kanjoną, ir, jeigu jie jau netoliese, suprastų jį sprunkant. Širdis smarkiai daužėsi. Jie ateina, norėdami užbaigti tai savaip.

Tajo gulėjo kniūbsčias ir žvelgė trisdešimt metrų žemyn į kanjoną. Jam degė plaučiai ir skaudėjo šonai. Įsiklausė, norėdamas juos išgirsti, bet to siauro kanjono apačioje ilgai nieko negirdėjo, tik vėjo gūsius, klaidžiojančius smiltainio pakraščiu ir vis bloškiančius jam į akis plaukus. Iki pilnaties mėnuliui trūko vienos nakties ir stalkalnio viršūnė, plokščia, plika, jo šviesą atspindėjo it sniegas, tad Tajo aiškiai matė kelią.

Jis nubėgo į šiaurę iki to kelio, kuriuo buvo velkamas miškas, ir juo patraukė į rytus iki Akomos ribų užtvaros. Tada nurisnojo palei tą užtvarą.

Sustojo pailsėti, vis nurydamas sunkius kvėpsnius, kol jam pasidingojo, kad krūtinė tuojau susprogs, bet jam reikėjo klausytis garsų užpakaly. Vėjas pūtė iš vakarų ir vertė jį tuo suabejoti, tačiau jam pasirodė, kad girdi tylų automobilio variklio gausmą.

Vėjo kryptis pasikeitė, dabar pūtė iš pietų, jam į nugarą, ir stūmė jį į priekį. Jis bėgo lengvai, galvodamas, ką turi padaryti.

Ties Variklio uolos kraštu sustojo pažvelgti žemyn į Akomos slėnį ir kelią. Pakerėtasis stalkalnis iš slėnio į dangų kilo tamsiu pasidabruotu šešėliu. Kelyje nebuvo nė švieselės. Tajo klausėsi, bet tiktai vėjas plakėsi į kadagių šakas ir aplinkui šiugždino žolę. Tai buvo nenuilstantis, sausas vėjas, rodės, jis pūtė iš dulkinų, tokių menkų praeities metų, kvepėjo tuštuma ir netektim.

Tajo privalėjo jiems visa tai sugrąžinti. Kitos išeities nebuvo. Jis skynėsi kelią gūbrio kraštu žemyn, kilpuodamas šlaitu, kaip stengdamiesi nepaslysti daro arkliai.

Abiem rankom laikydamasis už metalinio rievėto pralaidos vamzdžio krašto, įstatė kojas. Įstūmė vidun blauzdas, paskui šlaunis ir, slinkdamas vidun, nulenkė galvą. Lenkti vamzdžio kraštai spaudė jam stuburą, po nugara pajuto vidun suneštus akmenėlius ir smėlį. Kojomis tolyn į pralaidą nustūmė sausas gubojas ir pamėgino įsitaisyti patogiau: jam čia teks išbūti iki ryto. Paskui palauks, kol pro šalį važiuos kas nors iš Akomos, kas nors, kas nieko apie jį nežino. Administracijos darbuotojai iki aštuonių į darbą neis, o tada jis jau bus toli.

Nubudo, kai dangus jau buvo tamsiai pilkas, — naktį keitė rytas. Pulkais virš kadagių lakiojo juodieji strazdai, auštant čirškėjo kaskart garsiau, be paliovos plasnojo ir suko ratus aplink savo tupyklas. Mėnulis jau buvo nusileidęs, tik vakaruose mirkčiojo kelios žvaigždės. Tajo pamažu išlindo iš pralaidos, visąlaik prie pilvo pritrauktos kojos, kad būtų šilčiau, buvo nutirpusios. Jis priglaudė prie smakro savo „Levi’s“ švarko apykaklę, rankas susigrūdo į kišenes. Palei žemę ir tarp medžių vis dar buvo šalta, bet dangus jau šviesėjo, melsva pilkuma buvo paėjusi raudonos šviesos drūžėmis, kaip peilio perskrostas pilvas. Raudona šviesa, gyva, bet dar trapi, ištryško tarp horizonto ir debesų kraštų. Tajo atidžiai nužvelgė visus šešėlius, ištyrė abi puses to kelio, kuriuo buvo velkamas miškas: jis leidosi žemyn skalūno kalva ir kirto Akomos kelią. Visą naktį juo nepravažiavo jokia transporto priemonė, bet Tajo reikėjo įsitikinti, kad jos kur nors nelaukia aušros. Jokių tamsesnių daiktų — išskyrus kadagius ir jukas — apybraižos nesujaukė aukštos geltonos laukinių ryžių žolės ir išraižyto pilko skalūno gūbrio. Nė krepšt. Vakaruose geltono smiltainio uolos jau pradėjo gaubtis šviesa. Tolumoje Tajo išvydo vėjo malūną, kur juodu su Džozaju buvo nuvarę lopinėtuosius galvijus, kai tie perėjo Akomos užtvarą. Kažkur čia pirmas pilkasis mulas užėdė nuodingos žolės ir nugaišo; jo kaulai veikiausiai mėtėsi aukštoje žolėje aplink tą vėjo malūną. Buvo dar per anksti galvoti apie kaulus, netgi apie to seno pilkojo mulo kaulus, bet Tajo pastebėjo, kad palei visą slėnį tos stačios uolos buvo pilnos lėkštų olų ir iškyšų, kuriomis tekėjo šaltiniai. Bet buvo ir kitų olų, gilesnių ir tamsesnių. Tajo nusisuko. Drumstai geltonas Pakerėtojo stalkalnio smiltainis prieš aušrą vis dar atrodė dulsvai mėlynas, tik jo aukščiausią tašką palietė vos įžvelgiama geltona šviesa. Atrodė, kad čia viskas susibėga į vieną tašką: keliai ir vežėčių takai, kanjonai su šaltiniais, piešiniai ant uolų ir šventovės, Džozajo su jo galvijais prisiminimai; ir visa kita buvo taip ryšku ir sodru, kaip ir tos žolės su violetiniais žiedais, kurios pražudė mulą, kaip tie juodi paženklinimai ant uolų, tos gilios olos palei slėnį, kuriuo ispanai traukė pulti Akomos. Bet tą saulėtekio akimirką viskas aplinkui buvo taip gražu, viskas, visomis kryptimis, — tolygu, tobula, suvesta į pusiausvyrą kaip diena ir naktis, vasara ir žiema. Tas slėnis visa tai buvo apgaubęs kaip protas, akimirką sutelkęs visas mintis.

Jėgų radosi iš čia, iš to jausmo. Jų visada ten buvo. Tajo stovėjo ten, saulė glostė jam veidą, ir jis galvojo, kad veikiausiai jam vis dėlto pavyks.

Jis žingsniavo į šiaurę Akomos keliu, kol toji pralaida ir vėjo malūnas dingo iš akių. Saulė kopė aukštyn, ir jis girdėjo čiulbant pievų paukščius ir aukštoje žolėje prie kelio klykiant purplelius. Saulė artėjo prie savo rudens vietos danguje, sulig kiekviena diena kaskart leisdamasi žemiau, danguje palikdama vis daugiau sodrios žydrynės. Dar nespėjęs išgirsti, Tajo kažką pajuto, gal pajuto tai batų padais ant kelio: kažkokios iš užpakalio artėjančios transporto priemonės vibravimą. Sustojo, klausėsi, kol išgirdo jį aiškiai, vis dar tolumoje, tada puolė ieškoti, kur jam geriau kelio pakrašty pasislėpti. Mėgino įtikinti save, kad jis ir vėl saugus; jautėsi esąs stiprus, ir nakties baimė buvo dingusi. Tačiau prisiminė kariuomenės gydytojus tamsiai žaliuose valdiškuose automobiliuose ir staigiai nėrė iš kelio į kadagius. Klūpojo ir žiūrėjo pro retas apatines medžio šakas, laikas prailgo; kai galiausiai pasirodė pikapas, jo rankos buvo išpiltos šalto prakaito. Automobilis važiavo labai lėtai, variklis, įjungtas pirmu bėgiu, unkščiojo. Lirojaus pikapas. Lirojus ir Harlis. Tajo įtampa viduriuose atsileido, ir jam atlėgo. Jis šypsojosi ir staiga pasijuto bepravirkstąs, nes jie pasirodė kaip tik tada, kai jam labiausiai reikėjo draugų. Žengė iš už kadagio ir virš galvos pamojo rankomis.

Pasirėmęs alkūne, Harlis iškišo galvą pro langą. Jis vilkėjo havajietiškais marškiniais trumpomis rankovėmis su raudonomis ir baltomis gėlėmis, o iš jų kišenės lindo saulės akiniai. Lirojus vilkėjo senais kareiviškais marškiniais su ties pečiais nukirptomis rankovėmis. Tajo suprato, kodėl vairuoja Harlis: Lirojus buvo toks girtas, kad, atidaręs jam dureles, vos neišvirto lauk. Suposi ant laiptelio, vis dar stipriai įsikibęs į durų rankenėles, kol Tajo jam padėjo atgauti pusiausvyrą ir vėl įlipti vidun.

— Ačiū, biče, — padėkojo Lirojus, žiūrėdamas į priekį, ir žlegtelėjo ant sėdynės.

Harlis įkišo ranką į didelį parduotuvės krepšį ir ištraukė skardinę alaus. Padavė Tajo atidarytuvą.

— Kaip tik pataikei į mūsų šventę, — pasakė.

— O.

— Mudu švenčiame savo stojimo į kariuomenę dieną. O kada judu su Rokiu pasirašėte sutartį?

Tajo gūžtelėjo pečiais, staiga pasijuto be jėgų, jam pradėjo svaigti galva. Buvo išsekęs, net stumdamas Lirojų į kabiną suprakaitavo ir užduso.

— Nebeprisimenu, — išspaudė paskiemeniui. Vis dar laikė alų vienoje rankoje, atidarytuvą — kitoje. Harlis tvoskė vynu, akys buvo pasruvusios krauju, dabar jis varė automobilį dideliu greičiu ir visąlaik kalbėjo.

— Ei, žmogau, atidaryk ją! Išgerk! Mes švenčiame!

Harlis kumštelėjo Lirojui į pašonę:

— Atidaryk jam!

Lirojus svirdinėdamas pasisiekė atidarytuvo ir skardinės. Trūktelėjo atidarytuvą Tajo iš rankų, ir tas nukrito ant grindų.

— Šūdas! — išlemeno.

— Aš pakelsiu. — Kraujas trenkė Tajo į galvą, ir jis pradėjo aklai ant grindų čiuopti atidarytuvo. Padavė jį Lirojui ir atsilošė į sėdynę, užsimerkęs, sunkiai alsuodamas.

— Ei! Tu negaluoji, ar ką?

Tajo papurtė galvą. Harlis turėjo būti girdėjęs Imou skleidžiamus gandus.

— Tiesiog pavargęs, ir tiek.

Važiuodamas per šaknis ir duobes Harlis nelėtino, ir pikapas siaubingai kratėsi. Lirojus sunkiai atsirėmė į Tajo.

— Prakeikimas, Harli! — suriko Lirojus. — Aš negaliu atidaryti, kai tu šitaip leki!

— Šūdo! Tu per girtas, kad atidarytum! Duokš! Duok man! — Harlis paleido vairą, čiupo atidarytuvą ir alaus skardinę; ją darydamas prisispaudė prie vairo krūtine ir jį prilaikė. Alus ištiško putų purslais. Harlis įbruko jį Tajo į skreitą. Šis tvirtai prispaudė jį ranka. Jo marškiniai ir kelnės buvo permirkę alumi. Lirojus juokėsi, alus varvėjo jam nuo veido. Harlis nuspaudė akseleratorių iki pat galo. Pikapas svirdinėjo nuo vieno kelio krašto prie kito, vis svaidė akmenis ir žvyrą, daužantį pikapo dugną.

— Ei! Tai ar tu gersi jį, ar laistysi?

Lirojus juokėsi, kai Tajo mėgino prisidėti prie burnos skardinę, stengdamasis nepralieti alaus ir nebūti nublokštas prie prietaisų skydelio. Putos buvo šiltos, gėlė liežuvį.

— Jūs, vyručiai, gerokai nuo manęs atsiplėšėte, ar ne?

— Mudu jau visą naktį plėšiame, — atšovė Lirojus mirksėdamas, stengdamasis sutelkti žvilgsnį į Tajo veidą. — Važinė jam aplinkui kiaurą naktį, ar ne, Harli?

— Neklausyk, ką plepa tas girtas žmogus, — pareiškė Harlis Tajo. — Tas vyrukas nieko nebeprisimena. Vakar vakarą mudu buvom Galape.

Tajo, tai išgirdęs, pamėgino pažvelgti Harliui į veidą, bet Harlis buvo nusigręžęs ir per alkūnę žiūrėjo pro langą. Tada gurkštelėjo dar šilto alaus ir pasistengė viską ramiai apmąstyti. Pikapas atvažiavo iš pietų, Akomos keliu, tai kaipgi jie vakar vakarą galėjo būti Galape, nebent būtų pasukę vežėčių keliu ir atvažiavę per stalkalnį nuo Makarčio pusės? Bet jie juk visados važiuodavo 66-uoju keliu, kur kas penkiolika dvidešimt kilometrų ar kas „kiekvieną šešiapakį“, kaip mėgdavo sakyti Harlis, buvo baras. Harlis ir Lirojus — jo bičiuliai. Jo draugai. Bet jis viduje pajuto kažką šiurpiai negera, širdis ėmė smarkiai plakti, kai išgirdo Lirojų sakant apie „važinėjimą kiaurą naktį“; jie atvažiavo iš tos pusės, iš kur atėjo jis, jam už nugaros, sekdami paskui. Tajo tvirtai suspaudė skardinę, kad numaldytų rankų drebulį.

Baigė gerti alų ir išmetė skardinę pro langą. Atsigręžė ir pamatė, kaip ji prie kelio atsitrenkia į aukštą žolę ir guboją. Giliai įtraukė oro ir užsimerkė. Jam reikėjo atsipalaiduoti ir sulaikyti tas mintis, kol jos kaip avių banda neišsibarstė į visas puses. Šitie vyrukai — jo draugai.

Lirojus sunkiai plušo, norėdamas atidaryti naują skardinę.

— Po velnių, aš per girtas, kad ją atidaryčiau! Turiu išsiblaivyti, kad pavyktų.

Tajo atidarė jam tą skardinę. Kitą atsidarė sau ir atsilošė į sėdynę. Alus numaldė tą nemalonų jausmą, širdis aprimo. Pikapo lingavimas ir alus ramino; plienas ir stiklas atskyrė jį nuo visko. Dangus, žemė nutolo, medžiai ir kalvos už lango stiklo bėgo kaip filmas. Kaip lengva pasiklysti šitose vietose, jų vietose, kur praeitis, tegu vos kelių valandų, staiga prarado savo įtaką ir buvo lyg miglotas sapnas, palyginti su šitais pojūčiais: judėjimo, ratų virpėjimo liečiantis su keliu, alaus šilumos viduriuose ir juos gaubiančios plieno kabinos jaukumo. Jis pasiliks čia, nebegalvos apie tą vakarykštę naktį. Jam reikėjo truputį pailsėti, nebegalvoti apie ceremonijos pasakojimą. Kitaip išeis iš proto ir taps įtartinas savo draugams, o be draugų jam nepavyks tos ceremonijos užbaigti.

Kartą ji jau buvo teisi patarusi jam palikti tuos upokšnius. Tad jis pasibastys aplinkui su Harliu ir Lirojumi, visi supras tai: jis važinėjasi ir geria su bičiuliais. Tai išblaškys jų įtarumą ir jie nebemanys, kad jis išėjo iš proto. Jis bus tik dar vienas girtas indėnas, ir tiek.

Nubudo išpiltas prakaito. Pro automobilio lango stiklą švietė saulė, langai buvo uždaryti. Pikapas stovėjo akmenuotos, lazduviais apaugusios kalvos papėdėje. Harlis ir Lirojus buvo dingę. Tajo nuo kabinos karščio pasijuto nusilpęs, suglebęs. Nuleido langą ir iškišo galvą. Išvemtas alus per pikapo duris nutekėjo iki išdžiūvusios žolės. Galvoje jam plakė kūjai, troškino. Išlipo iš kabinos ir vos bepastovėjo: kojų raumenys buvo sustingę. Apsidairė Harlio ir Lirojaus. Aplinkui viskas buvo išdžiūvę, kalvos buvo užpiltos suakmenėjusia lava. Erozija apnuogino pilką molį, tą slėnį tarp stalkalnių per visą jo ilgį kirto gilūs arroyo. Tos kalvos plytėjo į šiaurę nuo Kanjončito. Tajo atsisėdo ant didelio pilko akmens prie lazduvio. Visur tarp didžiulių arroyo sankirtų vešėjo pilkšvai žalios balandūnės. Tolumoje į pietus jis matė didžiulę tuopą, vienintelį ryškiai žalią daiktą tame slėnyje. Ji augo ant giliausio arroyo krašto, jos šaknų voratinklis buvo apnuogintas, vienui viena šaknis siejo ją su dirva ir laikė stačią. Arroyo krantas buvo taip giliai paplautas, kad tą didžiulį medį galėtų išversti stiprus vėjo gūsis.

Sausas karštas vėjas nenuilstamai siuvo kanjonu pirmyn atgal, purtydamas balandūnes ir šluodamas dulkes nuo padangų pėdsakų. Žengiant kiekvieną žingsnį Tajo suskausdavo galvą: kiekvieno pėdos atsitrenkimo į žemę bangos atsimušdavo kaukolės būgne. Jis ieškojo batų pėdsakų. Įsiklausė, bet buvo girdėti vien tiktai vėjas, lyg vanagas neriantis pažeme, tie švilpiantys vėjo sparnai, sugrąžinantys seną praeitį ir joje pasiklydusius žmones, — visi akimirkai sugrįždavo sykiu su vėjo šuoru. Tas jausmas truko tiktai tiek, kiek truko garsas, bet Tajo norėjo dingti drauge su jais, būti nušluotas. Dabar jau iš tikrųjų buvo sunku iššaukti jausmą, kuris glūdėjo pasakojimuose, — Ts’eh ir senojo Betonio jausmą. Lengviau buvo jausti gandus ir jais tikėti. Išprotėjęs. Išprotėjęs indėnas. Kažin ką. Kažin ką įsivaizduojantis.

Kepino saulė, ir jo galva kaip mažos juodos skruzdėlės šliaužė prakaitas. Tada jis pastebėjo į kalną vedančius jų pėdsakus; pastebėjo akmenėlius ir akmenis, kuriuos jie buvo išspardę, ir sausą žolę, sutryptą jų batų kulnų.

Tajo jau buvo užkopęs pusę kalvos, kai netikėtai sustojo: jam staiga trenkė į vidurius ir kaipmat banga išsklido per visą krūtinę — Tajo suprato, kad jie jam — ne draugai, kad jie atsigręžė prieš jį, ir šitas suvokimas paliko jį tuščią, sausą iš vidaus, lyg kokį skėrio lukštą. Nesuprato iki galo, kodėl verkia: dėl šitos išdavystės ar dėl to, kad jie jau buvo prarasti. Paskui išgirdo balsus, žemus, ramius balsus, atsklindančius nuo kalvos viršūnės. Jam nepatiko, kaip daužės širdis: ji trukdė jam girdėti, bet galva buvo švari, o kojos — tvirtos. Baimė privertė prisiminti svarbius dalykus. Jis nusileido kalva žemyn, saugodamasis, kad nepaspirtų ir nenuridentų žemyn akmenėlių ar neužmintų ant sudžiūvusios gubojos. Jau žinojo, kodėl toks silpnas ir ligotas pasijuto, žinojo, kodėl prarado jausmą, kurį jam dovanojo Ts’eh, kodėl suabejojo ceremonija: čia buvo jų vieta ir čia jis buvo pažeidžiamas.

Jis pakėlė pikapo kapotą ir ėmė traukyti uždegimo laidus, stengėsi prisiminti, kaip užjūrių vaikinai be rakto užvesdavo kariuomenės džipus. Kyštelėjo ranką po sėdyne ir rado surūdijusį atsuktuvą. Vielos buvo toks susimazgęs ryšelis, jam drebėjo rankos. Burna perdžiūvo, liežuvis lipo prie lūpų, kai stengėsi jas suvilgyti. Jis pažvelgė aukštyn į kalvos viršūnę, paskui aplinkui — į dangų ir kanjoną. Saulė dangumi leidosi žemyn, bet karštis vis dar šoko šokį virš balandūnių ir kanjono. Tajo kyštelėjo atsuktuvą į kišenę ir pasileido bėgti.

Kai prieš keletą metų jie pirmąsyk apsilankė pas gentis, gyvenusias valstijos skirtose Seboljetos žemėse, nepasakė, koks tai mineralas. Jie važinėjo JAV Vyriausybės automobiliais ir sumokėjo penkis tūkstančius dolerių žemės administravimo asociacijai, kad jų neklausinėtų apie tuos bandomuosius gręžinius. Apsiūkavę oranžiniai smiltainio stalkalniai ir kanjonai tarp jų tais metais buvo išdžiūvę; šiaip ar taip, nuo tada, kai teritorinė Naujosios Meksikos valdžia pasiėmė šiaurės rytinę to sklypo pusę, žemės nebeužteko išmaitinti galvijams. Ji buvo per daug nugraužta; lietus šlyne išgremžė didelius arroyo, ir įsivyravo balandūnės. Šiaip ar taip, čia nebuvo nieko, kuo gentis būtų galėjusi pasinaudoti: nei sidabro, nei aukso. Sausra tuomet jau buvo išpjovusi didžiumą galvijų, tad iš tikrųjų niekam nerūpėjo, kad keli kvadratiniai kilometrai palei kasyklų teritoriją išėjo už ribų ir buvo aptverti aukšta tvora, apjuosta spygliuota viela, su ispaniškomis bei angliškomis iškabomis, draudžiančiomis tas ribas peržengti.

Ankstų 1943 metų pavasarį ta kasykla patvino nuo požeminių šaltinių vandens. Plokščiadugniu sunkvežimiu iš Albukerkio buvo atgabentos didžiulės pompos ir kompresoriai. Į supustytą smėlį virš varomųjų ašių įklimpo didžiuliai sunkvežimiai, tad buvo pasamdyta žmonių iš Bibou ir Mokino, kad atkastų suporintus ratus ir nuo tų sunkvežimių prie didžiulio atvažiavusio vilkiko pririštų vilkimo grandines. Tačiau vėliau, vasarą, kasykla vėl buvo apsemta, ir tąkart jau jokių pompų nei kompresorių niekas nebesiuntė. Jie pasiėmė pakankamai visko, ko tik reikėjo, ir kasykla buvo uždaryta, bet spygliuota viela apjuostos tvoros ir sargybiniai liko iki 1945 metų rugpjūčio. Tuomet jau turėta kitų urano šaltinių ir tai jau nebebuvo didžiulė paslaptis. Atvažiavo dideli pilki furgonai ir išvilko visus mechanizmus. Paliko tik spygliuota viela apjuostas tvoras, sargo pašiūrę ir žemėje iškastą duobę. Seboljetiškiai susirinko pašiūrės sienojus, skardą, bet spygliuotos vielos jiems nebereikėjo: paskutiniai galvijai, iš kurių buvo likę vien tik oda ir kaulai, klajodami po išdžiūvusius kanjonus nugaišo nuo dusinančių vasaros smėlio audrų.

Jį įtraukė karščio bangos, kojos ir plaučiai tapo vienais garais be jokių pojūčių; vien tik bėgimo ir kvėpavimo prisiminimas palaikė jį gyvą ir vertė judėti. Jis klupdamas bėgo paskui saulę, ne sekė paskui ją, bet buvo jos velkamas per arroyo, stalkalnius ir kalvas. Kai ji nusileido, griuvo ant smėlio ilgo stalkalnio papėdėje, juto, kaip iš oro, iš jo kūno į žemę traukiasi karštis. Pūstelėjo vėjas, ir jis ėmė drebėti.

Šliaužė per spygliuotos vielos pluoštus. Sutemos perėjo į tamsą. Surinko vandenį nuo tankių žalių samanų, užtraukusių dugną plieninio latako po vandens malūnu. Vanduo nuo tos saulėkaitos dar buvo šiltas, kartus. Jis atsisėdo ant latako krašto ir anapus plataus kanjono pažvelgė į tamsią kasyklos šachtą. Gal tą kartų skonį vandeniui suteikė uranas. Smiltainis ir žemės, iškastos iš stalkalnio vidaus, tarsi švieži kapai gulėjo ilgomis eilėmis supilti į kauburius.

Kai jis dar ligonis, nusilpęs gulėjo užtamsintame kambaryje, senolė jam papasakojo. Įšliurino vidun ir atsisėdo ant jo lovos krašto.

— Aš vis galvoju apie vieną įvykį, — pasakė. — Tai atsitiko, kai tu buvai išvykęs.

Turėjau atsikelti savo reikalais. Buvo tamsu, visi kiti miegojo. Bet kai ėjau iš virtuvės atgal į lovą, už lango švystelėjo pašvaistė. Tokia didžiulė, tokia ryški, kad ją matė net mano tokios senos, tokios pasimiglojusios akys. Tikriausiai ji buvo užliejusi visą pietryčių dangų. Man pasidingojo, kad matau vėl užtekant saulę, bet ji užgeso, ir tuomet pradėjo loti aplinkiniai šunys, kaip tąsyk, kai aplink šiukšlių krūvą šmižinėjo lokys. Tu juk prisimeni, sūneli, kaip jie lojo. „Vaje, vaje, — tariau sau, — niekada nemaniau, kad kada nors dar pamatysiu ką nors tokį šviesų.“ — Šitaip kalbėdama ji tapšnojo Tajo per žastą, ritmiškai mušė tą istoriją. — Tavo tetulė iš manęs juokėsi, kai pasakiau jai, ką mačiusi. Bet tądien kiek vėliau užsuko Romero. Jis irgi sakė tai matęs. Kažką tokį šviesų, kad valandėlei buvo apakęs, o paskui, kiek vėliau, tą pašvaistę regėjo žėrint net užsimerkęs. — Senolė nutilo, lyg būtų rinkusi tikslius žodžius. — Žinai, aš taip ir nesupratau, ką mačiau. Vėliau kažkas buvo rašyta apie tai laikraštyje. Stipriausias dalykas šioje žemėje. Didžiausias kada nors įvykęs sprogimas, — taip aiškino laikraštis. — Ji pamažu lingavo galvą iš vieno šono į kitą. — O dabar aš ir klausiu save, kodėl, vaikeli? Kodėl jie taip padarė?

— Nežinau, senole, — tada atsakė Tajo. Bet dabar jau žinojo.

Jis buvo taip arti to ir taip seniai į tai įveltas, kad to dalyko paprastumas sugriebė jį už širdies: Triniti Saitas, kur jie susprogdino pirmąją atominę bombą, buvo vos už keturių šimtų penkiasdešimties kilometrų į pietryčius, Baltuosiuose smėlynuose. O slapčiausios laboratorijos, kur ta bomba buvo sukurta, buvo pačiam Chemeso kalnų vidury, tose žemėse, kurias Vyriausybė atėmė iš Kočičio pueblo: Los Alamosas, vos už pusantro šimto kilometrų į šiaurę nuo čia, kur jis buvo dabar, vis dar apjuostas aukštomis elektros tvoromis, geltonosiomis pušimis bei Chemeso kalnų kanjono smiltainiu, kur visados buvo dvynių pumų šventykla. Tam nebuvo nei galo, nei krašto, jokių ribų, ir Tajo atsidūrė tame taške, kur susibėgo ir kirtosi visų gyvų daiktų, net žemės likimas. Iš savo sapnų džiunglių jis atpažino, suprato, kodėl japonų balsai miešėsi su lagūniškių balsais, su Džozajo balsu, su Rokio balsu; kultūrų ir pasaulių linijos įsibrėžė į plokščias tamsias linijas ant plono šviesaus smėlio, kirtosi paskutinio raganavimo ceremonijos smėlio piešinio viduryje. Ir nuo tada žmonės vėl virto vienu klanu, suvienytu likimo, kurį visiems jiems, visiems gyviems daiktams, suplanavo naikintojai, vienu klanu, suvienytu rato tos mirties, kuri rijo žmones miestuose už dvidešimt tūkstančių kilometrų, rijo aukas, niekad nepažinojusias tų stalkalnių, niekad nemačiusias, kokios be galo švelnios spalvos tų uolų, kurios užkūrė jų žudynes.

Jis iš lėto patraukė prie kasyklos šachtos ir jį užplūdo tikrumo jausmas: ceremonijos seka baigėsi čia. Atsiklaupė, rado mineralą. Ta pilką akmenį buvo išvagoję geltono puraus urano rėžiai, ryškūs ir gyvi kaip žiedadulkės; juodos it suodžiai gyslos miešėsi su geltoniu, ant jo paviršiaus piešdamos kalnų virtines, upes. Bet jie ištraukė tuos gražius akmenis iš žemės gelmių ir panaudojo savo monstriškiems kėslams, ir vykdė tokio masto, kokį tik jie gebėjo susapnuoti, naikinimą.

Tajo suriko iš palengvėjimo, kurį pajuto pagaliau išvydęs tą seką, — kaip visi pasakojimai tobulai sueina draugėn: senieji pasakojimai, karo pasakojimai, jų pasakojimai, kad taptų pasakojimu, kuris dar tebepasakojamas. Jis nebuvo išprotėjęs, jis niekada nebuvo išprotėjęs. Jis tik matė ir girdėjo pasaulį tokį, koks šis buvo visada: jokių ribų, vien tiktai pereigos per visus nuotolius ir laiką.

Tajo atsigręžė. Mėnulis jau tekėjo virš paskutinio stalkalnio, kurį jis kirto iš rytų. Netrukus pereiga baigsis: saulė kirto zenitą, judėdama į savo žiemos poziciją danguje, poziciją, kurioje ilgų žiemos naktų maldos iššauks naujai užgimusias ilgas vasaros dienas. Seni šventikai šiąnakt melsis, kad ta jėga užtikrintų nenuilstamą žvaigždžių judėjimą. Tačiau yra kitų, kurie šiąnakt darbuosis, kad išlaisvintų kitokio pobūdžio judėjimus: jų išvaduota traukos jėga suksis didžiule spirale — juodos jos žiotys be paliovos ris visatą; jų diagramos, išbraižytos juodais pelenais ant olų sienų, sustingusiomis negyvomis žvaigždėmis rodys visa ko galą. Bet šiaurės danguje Tajo išvydo žvaigždyną, ir ketvirtoji žvaigždė švietė tiesiai virš jo; ceremonijos seka slypėjo žvaigždėse, tas žvaigždynas suformavo kalnų žemėlapį ir atspindėjo tas kryptis, kurias jis pasirinko ceremonijai. Kiekviena jo žvaigždė turėjo savo naktį ir savo vietą, šitoji buvo paskutinė naktis ir paskutinė vieta, kur nakties tamsa ir dienos šviesa suėjo į tobulą pusiausvyrą. Jo apsauga buvo čionai, danguj, saulės padėtyje, žvaigždžių rašte. Jam tereikėjo užbaigti tą naktį, dar kelias valandas išsaugoti tą pasakojimą, kad naikintojai nepasiektų jo, tada jų raganystė atsigręš prieš save pačią, prieš juos.

Berniukas su strėle atsistojo, kai ji išėjo.

Jis nusekė paskui ją į kalvas,

ten, kur yra olų.

Kiti laukė.

Jie laikė lanką

Ir šoko aplink laužą

keturis kartus.

Burtininkas peržengė per lanką,

sušuko, kad norėtų būti vilkas.

Jo galva ir viršutinis kūnas apaugo plaukais kaip vilko,

Bet apatinis jo kūnas vis dar buvo žmogaus.

„Kažkas ne taip, — pasakė jis. —

Ck’o’yo burtai neveiks,

jei kas nors stebi mus.“

Iš šiaurės rytų staiga pasirodė automobilio žibintų šviesos — mažyčiai šviesos taškeliai, žybčiojantys, automobiliui šokčiojant ant nelygaus kelio. Plaukeliai Tajo ant sprando pasišiaušė, bet jis pasistengė nurimti: juk šituo keliu naudojosi ir dauguma vietinių gyventojų, kuriems valstija skyrė čia žemės sklypą, ir baltaodžiai rančų ūkininkai. Netrukus jis pamatys, ar tas automobilis važiuos toliau į vakarus, ar pasuks tuo smėlėtu, užžėlusiu keliu į pietus ir atvažiuos prie kasyklos. Jį nupurtė šaltis, kai šviesos pasisuko, išsiplėtė ir dabar jau akivaizdžiai vinguriavo šituo keliu, dabar jis jau girdėjo burzgiant variklį. Jie atvažiuoja.

Jis nubėgo pro šachtą prie didžiulių akmens luitų, buldozeriu ištrauktų iš įėjimo angos. Naktis vėso, mėnesienos šviesoje Tajo matė, kaip aukštyn kyla jo iškvepiamas garas. Užkopė ant tų akmens luitų didumo sulig prekiniais vagonais ir įsispraudė į ankštą tarpą tarp jų. Čia buvo šilta, smiltainis vis dar laikė saulės šilumą. Pasilenkė į priekį, prispaudė kaktą prie siauro plyšio, kad viską matytų.

Tikėjosi, kad tai bus Lirojaus pikapas, tačiau kai mašina įsuko į paskutinę kreivę, vedančią į kasyklą, pamatė, kad tai automobilis. Valandėlę manė, kad tai veikiausiai vietiniai žemės nuomininkai, ir jo raumenys įsitempė: jau buvo pasiruošęs nušokti žemyn ir bėgti, pamoti jiems ranka, kad pavėžėtų. Tačiau kažkuo to automobilio burzgimas buvo labai pažįstamas, toks girdėtas sulaužyto duslintuvo riaumojimas. Imou.

Kažkas išlipo iš to automobilio ir pakėlė kapotą. Atsidarė durelės ir išlipo dar du vyrai. Tajo išgirdo balsus ir ant žemės ištiškusio vandens kliūstelėjimą. Atpažino Pinkio juoką. Užuodė ugnį ir pamatė tris virš ugnelės palinkusius pavidalus. Staiga plykstelėjo liepsna, ir Tajo išvydo veidus: Lirojus, Pinkis ir Imou. Bet Harlio nebuvo. Jie kurstė ugnį, mėtydami į ją sausas gubojas, iškeldavo jas virš galvos, suko ratus, paskui numesdavo: gubojos išsprogdavo ugniniais kamuoliais, nušviesdavusiais visą plotą aplink vandens malūną, prie kurio jie buvo pasistatę automobilį. Turėjo butelį ir siuntė jį per rankas, Lirojus sverdėjo, žingsniuodamas palei seną spygliuotos vielos tvorą ir rinkdamas į apatinę vielą įkibusias gubojas. Pinkis daužė į automobilio kapotą, ir, atsimušdamas į to siauro slėnio smiltainį, aidu sklido metalinis gausmas.

Tajo paskaudo į akmenį įremtus kelius ir alkūnes. Jis nusileido ant pilvo ir atkragino galvą, nusukęs ją nuo plyšio tarp akmenų. Naikintojai. Jie čia bus visą naktį, jis tai žinojo, darbuosis, kad sausra nusvilintų žemę, išskerstų galvijus, išdžiovintų kukurūzus, moliūgus daržuose ir paliktų tautą kaskart pažeidžiamesnę melų; tada jaunimas išsivaikščios, išvyks į miestus, tokius kaip Albukerkis ir Galapas, kur juos galutinai pakirs kartėlis, jie praras viltį ir galiausiai patys save nuskandins svaigaluose.

Raganystė darbuosis kiaurą naktį, kad žmonės matytų vien tik netektis — prarastą žemę., prarastas gyvybes, — nuo tada, kai atvyko baltieji; raganystė darbuosis, kad apkvailintų tautą, priverstų ją smerkti vien tik baltuosius, o ne raganystę. Ji darbuosis, kad tauta pamirštų sukūrimo ir penkių po to sekusių pasaulių pasakojimus; senieji dvasininkai irgi išsigąs ir įsikibs į ritualą, nebekurs naujų ceremonijų, kaip visados buvo daroma anksčiau, kaip vis dar kiekvienais metais kuriamos naujos Bizono šokio dainos.

Imou ištraukė sugriuvus} sargo pašiūrės rėmą ir jo lentas sumetė į ugnį. Liepsnos išplėtė šviesos ratą. Pinkis išleido iš rankų padangų nuimtuvą, šis garsiai kaukštelėjo į priekinį sparną ir nuslydo ant žemės. Vyrai stovėjo už automobilio, leido per rankas butelį, traukė ilgus gurkšnius ir rodė pirštu į šachtą bei akmenis, už kurių Tajo buvo pasislėpęs. Kažin, ar jie žino, kad jis ten slepiasi, ar paprasčiausiai ketina daryti kažką kita. Kažin, ar sekė paskui jį kaip paskui ištroškusį gyvulį, neabejodami, kad jį suras prie to vienintelio tam plote vandens šaltinio.

Tajo buvo alkanas, jautėsi nusilpęs ir svirdinėjo. Nebuvo valgęs nuo tada, kai išsiskyrė su Ts’eh, o visą alų išvėmė. Akmens priglobta šiluma pradėjo nykti, jo „Levi’s“ švarkas buvo plonas, tad jautė, kaip pro skyles alkūnėse ir po pažastimis sunkiasi šaltis. Jis juos pamatė ir įsitikino, dabar jau gali grįžti ir pasakyti žmonėms. Tokios būklės jis jiems nepasipriešins. Stebėjo, kaip iš lėto kyla mėnulis, gūžėsi nuo šalčio. Jam pasisektų, jei tą naktį pavyktų grįžti namo.

Tajo žiūrėjo į juos. Jeigu nebūtų žinojęs apie jų raganystę, jie būtų galėję jį apkvailinti. Nuo tų laikų, kai radosi pirmieji kontrabandininkai, parduodantys svaigalus indėnams, gentainiai pradėjo gerti kalvose, keliuose, kuriais buvo velkama mediena, bei keliuose, vedančiuose į avių ganyklas. Tie vyrai stovėjo aplink laužą ir per rankas leido pigų vyną, tuščią butelį Pinkis sudaužė į vandens lataką. Visoje rezervacijoje buvo gausu medžio anglių paliktų apskritimų, iš mažų keliukų išsuktų padangų pėdsakų, o kai vyrai pargrįžo iš karo, — ir stiklo šukių. Tajo sugniaužė gerklę. Gal jis dėl jų klysta. Juk Harlis pereitą vasarą jam padėjo, jis atėjo ir jį išjudino. Tajo pasijuto išsekęs, jį išsunkė baimė ir tas bėgimas kiaurą dieną bei praėjusią naktį. Jam reikėjo pailsėti. Ši ceremonija sekino jo ištvermę. Jis jau nieko nebejautė, nei Džozajui, nei Rokiui, nei tai moteriai. Gal tie kiti navahai dėl senojo Betonio buvo teisūs.

Čia jį laikė Imou ir Pinkis. Pinkis surado padangų nuimtuvą ir vėl juo daužė į automobilio kapotą. Tas garsas ėjo Tajo per dantis, ir jam sukilo pyktis, kokio nebuvo pajutęs nuo tos dienos, kai dūrė Imou į pilvą. Tai buvo raganystės garsas — trinksėjimas, aidėjęs naktyje, šaižus ir šaltas kaip juodasis metalas. Tai buvo tuščias jo slogučių garsas, jis atpažino net jo balsus. Užsidengė delnais ausis ir sugriežė krūminiais dantimis.

Daužymas liovėsi nuaidėjus klyksmui. Tajo staiga puolė priekin, į akmenį susitrenkė kelius. Bagažinės dangtis buvo pakeltas, jie aplink ją stovėjo ratu. Klyksmas sklido iš bagažinės. Tajo spaudė prie akmens kaktą, kol odoje įsirėžė atspaudas. Pasuko galvą taip, kad ausis atsidurtų ties plyšiu, pašėlusiai stengėsi įsiklausyti. Harlis. Stebėjo, kaip jie jį velka į laužo šviesą. Pinkis užmetė kažką ant anglių, ir liepsna šoktelėjo aukštyn; tai buvo raudoni ir balti Harlio marškiniai su havajietišku raštu, tačiau ugnis baltą raštą kaipmat nudažė kraujo raudoniu. Lirojus ir Imou numovė jam džinsus, o Pinkis įmetė juos į ugnį. Harlis raičiojosi ir voliojosi po žemę. Rodės, jo rankos ir kojos buvo surištos. Pinkis sviedė į laužą Harlio batus; padai paleido tirštą juodą dūmą ir akimirkai užtemdė laužo šviesą. Harlis vėl suklykė, ir tąsyk Tajo jau išlindo iš už akmens luitų. Išgirdo juoką, o kai pažvelgė pro akmens kampą, jam nutirpo širdis — jis nebejuto savo skubraus alsavimo. Mėnulio šviesoje išvydo prie tvoros pririštą Harlio kūną: jie priraizgė jį stačią ta spygliuota viela. Ruda Harlio oda išbalo kaip pasimiglojęs mėnulio apšviestas smiltainis, ir Tajo matė kraują, žvilgantį ant jo šlaunų ir rankų pirštų galiukų.

Tajo įkišo ranką į užpakalinę kišenę, pasikniausė atsuktuvo. Pajuto medinę rankeną ir aštrų smaigalį. Palinkęs prie pat žemės, jis slinko ilgu šešėliu, kurį metė nesibaigiantys kasyklos atliekų kauburiai. Jis jau suprato, ką jie daro: Harlis neatliko savo užduoties, ir visa, kas buvo sumanyta padaryti Tajo, dabar atsisuko prieš Harlį. Naikintojai negalėjo pralaimėti: ir vienu, ir kitu atveju turėjo auką ir lavoną. Tajo jau prisėlino pakankamai arti, kad girdėtų, ką jie kalba.

— Mes tau liepėme nenuleisti nuo jo akių. Mes tau liepėme ten pasilikti.

— Mes tau liepėme. Mes tau liepėme, ir dabar žinai, kas tavęs laukia.

Pinkis pakėlė Harlio koją, ir Lirojus iš jo nykščio apačios išpjovė užraitą. Harlis kimiai suriko, galiausiai tas riksmas virto aimana.

— Klyk! — pareiškė Imou. — Klyk garsiau, kad jis tave išgirstų.

Atsuktuvas slydinėjo Tajo rankoje. Jam sukilo šleikštulys matant, kaip Harlio kūnas ant tų pasmukusių spygliuotų vielų trūkčioja ir rangosi priešais rankas ir peilius, taip ištroškusius žmogaus kūno. Jis grūmėsi su tuo skrandį užliejusiu kartėliu, prakaitas žliaugė rankomis, šonkaulių grioveliais. Gavo kietai prispausti rankas prie šonų, kad suvaldytų drebulį.

Jie turėjo popierinį krepšį, iš kurio pirma išsitraukė vyno butelius. Imou prilaikė jį delnu iš apačios, nes jis jau buvo permirkęs krauju, ir tasai rudas popierius ties kruvinais žmogaus odos skuteliais jau ėmė plyšti. Imou perėmė krepšį į kitą ranką, pakėlė kruviną delną Harliui prie veido, bet šis buvo užsimerkęs ir atrodė nesuvokiąs, ką Imou jam sako.

— Žiūrėk į tai, mišrūne! Baltaodi kalės sūnau! Tu negali nuo to pasislėpti! Žiūrėk! Jis tavo draugelis, Harli.

Imou šoko į priekį su vyno buteliu rankoje, šis išsiliejo ant žemės prie Harlio kojų ir, priešingai nei kraujas, kuris ant smėlio susitelkė blizgančiais krešuliais, vynas kaipmat, nepalikęs jokių balučių, susigėrė.

— Gurkštelk šlakelį, bičiuk! — pasiūlė Imou, kišdamas butelį Harliui į burną. Atsitrenkęs į dantis, stiklas šaižiai čerkštelėjo, ir Tajo išgirdo Harlį dejuojant. Sugniaužė pirštais atsuktuvą ir spaudė tol, kol šis tapo jo delno dalimi. Suprato, kad Harlis buvo tam pasirengęs, suvokė, kad jis žinojo, kuo tai baigsis, jeigu nepristatys nurodytos aukos. Tajo nebeįstengė ilgiau to tverti. Jam buvo aišku, kad jo paties psichinė sveikata bus sunaikinta, jei jis nesustabdys jų ir visų tų kančių bei mirčių, kurias jie lėmė, — kai žmonės deginami ir sprogdinami, o vaikai miega Galapo gatvėse prie barų. Jis buvo per silpnas, kad stovėtų ir toliau į tai žiūrėtų. Jam jau geriau pačiam numirti.

Žinojo, kad galėtų prieiti prie Imou Pinkiui ir Lirojui nespėjus jo sustabdyti. Jie buvo girti. Pats Imou vos beapvertė liežuvį. Pinkis susmuko ant kelių šalia, prie laužo tupinčio Lirojaus.

Tajo įsižiūrėjo į Imou kaukolės apybraižas: ežiuku nukirpti plaukai apnuogino ploną kaulo pertvarą ties smilkiniais, kaulo, kuris šiek tiek įlinks prieš tai, kai pasiduos plieninių ašmenų smūgiui.

Staiga plūstelėjo vėjas ir įpūtė geltonas liepsnas; Lirojus šoktelėjo atgal ir, atsitrenkęs į Pinkį, susverdėjo. Pinkis jį pastūmė, ir Lirojus nuvirto.

— Tu, sumautas pedike! — Lirojus spyrė jam į veidą smėlio, ir Pinkis jį puolė. Imou stovėjo netoliese, jo pagurklis išsiviepus susiraukšlėjo. Laužo atspindys ant Imou akinių nupiešė dvi geltonas kibirkščiuojančias akis. Vėjas skubriai ginė debesis per dangų, ir, jiems užplaukus ant mėnulio, tamsa ir šviesa pirmyn atgal raičiojosi kaip du ant žemės besiimantys vyrai. Smėlis, kurį sukėlė jų besispardančios kojos, vėjyje susuko sūkurį.

Vėjas atšaldė Tajo prakaitą. Dabar pats laikas. Bet pirštai buvo nutirpę, ir jis grabaliojo atsuktuvą, stengdamasis bent kiek juos sušildyti. Padėti Imou nebus kam. Tajo klūpojo šešėlyje. Lirojus laikė prispaudęs Pinkio gerklę keliu, ir Tajo girdėjo gergždžiančius dūstančio žmogaus leidžiamus garsus. Imou garsiai kvatojo, pirštu rodydamas į standžiai kabantį kūną, šiek tiek siūbuojantį nuo vėjo gūsių, paskui nukreipė jį į Lirojų, keliu užgulusį Pinkio gerklę.

Mėnulis pradingo tarp debesų santalkos. Tajo grįžo prie akmenų. Jis buvo priėjęs prie pačios ribos. Raganystė vos nebaigė to pasakojimo taip, kaip buvo sumaniusi; Tajo vos nesugrūdo atsuktuvo Imou į kaukolę taip, kaip to norėjo raganautojai — džiūgaudamas dėl to, kaip kaulas ir pertvara pasiduoda plienui rėžiant per smegenis. Taip jis būtų užbaigęs jų mirties ritualą, skirtą žiemos saulėgrįžai. Ir būtų tapęs dar viena auka — girtas indėnas karo veteranas, užbaigęs seną nesantaiką, o kariuomenės gydytojai būtų pasakę, esą tokios pabaigos požymiai buvo matyti jau seniai, nuo tada, kai jis buvo išleistas iš Los Andželo veteranų ligoninės psichiatrinės palatos. Baltieji palinguotų galvomis, veikiau didžiuodamiesi nei nuliūdę dėl to, kad reikia būti baltaodžiu, norint ištverti jų pasaulyje, o tie indėnai, regis, nesugeba su juo susidoroti. Namie saviškiai kaltintų svaigalus, kariuomenę ir karą, tačiau tas baltaodžiams sviestas kaltinimas savo aistra niekad nesusilygintų su kaltinimu, slypinčiu jų viduje, — su tuo didžiausiu kartėliu ir kaltės jausmu, kurį jie pasilaiko sau, — kad nesugebėjo išgelbėti vieno iš saviškių.

Tajo užsiglaudė tarp tų luitų ir įrėmė galvą į akmenį, norėdamas pažvelgti į dangų. Didžiuliai debesys užklojo mėnulį, bet žvaigždės vis dar matėsi. Jis priėjo sekų sankirtą: dabar mato jas aiškiai. Žvaigždės visados buvo su jais, egzistavo nuo neatmenamų laikų, ir jos čia viską telkė draugėn. Po šitomis pačiomis žvaigždėmis tauta nusileido iš Baltojo namo šiaurėje. Ji matė kintant kalnus, upes keičiant vagą ir netgi vėl sugrįžtant į žemę bei išnykstant, bet šitos žvaigždės buvo visada. Tad pasakojimas tęsiasi drauge su tomis seno karo skydo žvaigždėmis; jos tęsis tol, kol baigsis penktasis pasaulis, gal net ilgiau. Svarbu tik viena — tai niekada nebuvo lengva.

Jie įkėlė tą kūną į bagažinę ir užtrenkė jos dangtį, paskui uždarė automobilio duris. Toldamos traukėsi raudonos užpakalinės šviesos mėnesienoje, nyko balzganų pelenų žiedas. Šuorais virš padangų pėdsakų ir žmogaus pečių bei rankų įspaudų verpetavo vėjas; neliko nieko, išskyrus sudaužytus butelius ir tą juodą žymę ant žemės, kur degė laužas.

Dabar jis grįš atgal, ten, kur ji parodė jam tą augalą. Pririnks jai sėklų ir labai rūpestingai jas pasės palei smėlingas kalvas. Lietaus vanduo į dirvą susigers pamažėle ir švelnutės pertvarėlės nebus sutrintos ar sulaužytos dar nepasirodžius plonyčiams piršteliams, šaknims ir į visas puses išstypusiems lapams. Tie augalai ten augs kaip ir tas pasakojimas, stiprūs ir skaidrūs kaip žvaigždės.

Jo kūną apniko baisingas nuovargis; jis nesiliovė ėjęs, kaulai ir oda sverdėjo paskui jį. Sapnavo atviromis akimis, kad guli suvyniotas į antklodę Džozajo vežėčių gale, kerta smėlėtą lygumą Pagautės kalvos papėdėje. Vėjyje siūruoja lazduviai ir kadagiai, o dviejų pilkųjų mulų pasturgaliai prieš jį — dvyniai mėnuliai. Džozajas važnyčiojo, senolė jį laikė, o Rokis sušnibždėjo: „mano brolis“. Jie vežė jį namo.

Iš sapno jį pažadino kreozoto ir geležinkelio žuolių dervos tvaikas. Po jo auliniais batais tuščiaviduriu traškesiu girgždėjo gargažė. Su tais batais jis nuėjo ilgą kelią, bet čionai jį atnešė jo paties kojos. Žengdamas per plieninius bėgius aukštai pakėlė kojas ir palei gargažės pylimą nusileido žemyn prie upės. Pajutęs vandens skleidžiamą drėgmę, pasileido bėgti. Saulė stengėsi ištrūkti iš pilkų kalvų ties horizontu, siuntė pro debesis geltonus spindulius, o geltonas upės smėlis buvo nutaškuotas laužytais eglūno ir gluosnio šešėliais. Pereiga įvyko. Vakaruose ir pietuose pilvoti sunkūs apvalūs debesys susirinko pasitikti aušros. Tai nebuvo būtina, bet tai buvo gerai, ir net jeigu dangus ir būtų buvęs giedras, pabaiga būtų buvusi tokia pati. Ausis tam pasakojimui išklausyti ir akis tai sekai pamatyti priklausė jiems; jausmas priklausė jiems; mes atsiradome iš šios žemės ir jai mes priklausome.

Tolumoje Tajo girdėjo 66-uoju greitkeliu pro Lagūną dundant didelius dyzelinius sunkvežimius. Didžiosios tuopos lapai jau buvo pageltę; pirmieji saulės spinduliai kliudė jų galiukus ant seno medžio viršūnės ir juos ryškiai nuauksino. Jie visada buvo mylimi. Tada Tajo prisiminė ją; ji visada jį mylėjo, ji niekada jo nepaliko; ji visada buvo čia. Jis persikėlė per upę saulei tekant.

Kolibris ir Musė jam padėkojo.

Ir nuskraidino tabaką senajam Grifui.

„Štai jis. Galiausiai mes jo gavome, bet tai

iš tikro nebuvo labai lengva.“

„Gerai, — atsakė Grifas, —

sugrįžkite ir pasakykit jiems,

kad aš iškuopsiu jų miestą. “

Ir iškuopė —

iš pradžių rytuose,

paskui pietuose,

paskui vakaruose

ir galiausiai šiaurėje.

Viskas buvo vėl sustatyta į vietas

po ck’o’yo burtų.

Audros debesis sugrąžino

Žolę, ir vėl pradėjo augti augalai.

Atsirado maisto,

ir žmonės vėl buvo laimingi.

Tad ji pasakė jiems:

„Nuo šiolei

saugokitės bėdos.

Labai nelengva

vėl viską sustatyti į vietas.

Prisiminkite tai,

kai koks nors ck’o’yo burtininkas

ateis į miestą.“

Kivos viduryje senukas Ku’ooshas į pilvotą krosnelę kišo prakurus. Naujos plaušamolio grindys dar nebuvo išdžiūvusios ir dar nebuvo užglaistyti plonyčiai plyšeliai. Nubaltintos buvo dar ne visos sienos, ir sienų tapyba, dar neatnaujinta žiemos ceremonijoms, buvo uždengta baltu tinku. Senukai linksėjo galvomis, rodydami į sulankstomą metalinę kėdę, kurios atkaltėje matėsi baltas trafaretinis užrašas: ŠV. JUOZAPO MISIJA. Tajo atsisėdo, mėgindamas įspėti, kokį kelią toji kėdė nukeliavo iš parapijos salės, kol atsidūrė šitoje kivoje. Nužvelgė juos visus, sėdinčius ant medinių suolų palei visos tos ilgos kivos sienas. Jie pasveikino jį galvos linktelėjimu, ir kai Ku’ooshą jau patenkino ugnis, jis irgi prie jų prisidėjo. Pietvakariniame kampe stovėjo dėžės ir lagaminai, uždengti brezentu, kad būtų apsaugoti nuo profaniškų akių.

Jis užtruko ilgai, kol išdėstė jiems visą pasakojimą, jie dažnai jį nutraukdavo, norėdami patikslinti vietovę ir paros metą, paklausė, iš kurios pusės ji atėjo ir kokios spalvos buvo jos akys. Tada sėdėdamas tenai, veidu į pietryčius, jisai ir pastebėjo, kaip keturi langai pietinėje kivos sienoje buvo savotiškai susiję su saulės padėtimi tą vėlų rudenį.

A’moo’ooh, tu sakai, kad matei ją

pereitą žiemą

šiaurėje

su Puma,

medžiotoju.

Visą vasarą

ji buvo pietuose,

prie Aku.

Jie pradėjo šaukti,

senukai pradėjo šaukti

A’moo’ooh! A’moo’ooh!,

tu matei ją,

mes būsime palaiminti

ir vėl.

Vidurnaktį viena iš senolės dukterėčių Ku’ooshui atnešė du kibirėlius taukų. Vienas garavo ir iš jo sklido raudonojo aitriųjų paprikų troškinio kvapas. Kitas buvo pilnas orkaitėje keptos duonos ir aliejuje keptų papločių. Visi siuntė kibirėlį su troškiniu ratu, duona semdami iš jo mėsą ir mirkydami ją į skystimą. Kai visi baigė valgyti, jis nusekė jiems iš paskos į kivos galą, kur vandens kibiro paviršiuje plūduriavo samtis iš moliūgo; jis gėrė paskutinis, ir kai tai padarė, Ku’ooshas pažarstė ugnį ir įmetė samtį į liepsnas.

Kai besileidžianti saulė priartėjo prie vakarinio lango vidurio, jie atsistojo. Jie išėjo namo pailsėti ir pavakarieniauti — grįš vėliau, sutemus, paaiškino jam senukas Ku’ooshas. Jis galįs atsigerti, bet ne valgyti, jam negalima išeiti iš kivos. Ku’ooshas parodė jam seną emaliuotą naktinį puodą su dangčiu. Gerti vandenį liepė iš rieškučių.

Jie atskleidė

negyvą kailį,

kurį kojotas užmetė

ant jo.

Jie jį suraižė

plotelis po plotelio.

Visos blogio apraiškos,

jį suraizgiusios,

buvo suraižytos

į gabalus.

Harlis ir Lirojus buvo rasti drauge tarp didelių riedulių žemiau Pagautės kalvos kelio. Į šipulius sumaltas senas GMC pikapas juos apgaubė kaip tas blizgančio metalo karstas, kurį kiekvienam iš jų nupirko Veteranų valdyba. Taigi vaizdas ne ką tesiskyrė nuo to, jeigu jie būtų žuvę Veiko saloje ar Ivo Džimoje: kūnai buvo neatpažįstamai sumaitoti, tad karstai buvo uždari. Laidotuvių rytą garbės sargybinis iš Albukerkio iššovė; dvi plačios vėliavos visiškai uždengė karstus, tad atrodė, kad kaimo žmonės susirinko tik tam, kad palaidotų vėliavas.

Dabar tetulė su juo kalbėdavo taip, kaip visus tuos metus kalbėdavo su Robertu ir senole, su kaltinimo šlakeliu, pasiruošusiu išplaukti į jos sakomų žodžių paviršių. Tačiau po senojo Ku’oosho apsilankymo ji nugręžė akis nuo Tajo veido, sakytum jame nebūtų likę ko įžiūrėti. Bet vis dėlto pareiškė, kad dabar moterys bažnyčioje ar sulošusios bingo po pamaldų prieidavo prie jos asmeniškai paklausti, kaip jai pavyko visus tuos metus atlaikyti bėdas, nuolat užgriūdavusias jai pečius. Ir paaiškino senolei, snaudžiančiai prie savo krosnelės, kurios temperatūra buvo užstatyta ties maksimumu, ir Tajo, blizginančiam aulinius batus: „Aš joms atsakau, kad tai nelengva. Tai niekados nebuvo lengva, atsakau joms.“

Tą rytą ji po pamaldų įžengė su triumfo išraiška veide.

— Pagaliau Pinkis gavo galą, — pasakė, net nepasivarginusi jiems priminti, kad visą laiką kartojo, jog viskas taip ir baigsis, nuo tos dienos, kai jis praganė jos avis, kurias ganyti buvo pasamdytas.

— Kaip tai nutiko?

— Taip. Kas nutiko? — paklausė senolė, atsibudusi iš snūdo ir kėdėje tiesindama nugarą.

— Mazgojo indus Saracino avių ganykloje.

— O, tas senas tinginio pantis, — pakomentavo senolė. — Kaip jis galėjo mazgoti indus?

— Tajo, ar pameni, kaip aš tave įspėjau? Aš pasakiau tau, kad nenoriu, jog ta minia slankiotų po mūsų rančą, gertų ir burnotų.

— Ar ir Imou ten buvo?

— Pataikei! Jis tai ir padarė! Pinkis stovėjo ir mazgojo indus keptuvėje ant viryklės. Kiti sėdėjo prie stalo ir gėrė. Žmonės pasakojo, kad visur buvo primėtyta tuščių alaus skardinių ir vyno butelių. Žodžiu, jie pasakė atėję pažaisti su tuo Saracino šautuvu, kurį jis tenai laiko.

Senolė pašlepsėjo šliurėmis į grindis priešais kėdę ir pabarškino lazda į kėdės koją.

— Brangute, gal galėtum paduoti Tajo tuos pinigus iš mano piniginės? Regis, mano krosnelėje baigiasi alyva. — Ji susisagstė viršutines seno juodo megztinio sagas ir apsimuturiavo aplink kaklą šaliką.

— Mama, — neištvėrė tetulė, — Aš stengiuosi tau papasakoti, kaip vargšas Pinkis buvo užmuštas akimoju. Nušautas į pakaušį. Beje, Robertas vakar pripylė alyvos.

Senolė elgėsi taip, tarsi nebūtų girdėjusi, ką pasakė tetulė:

— Ar jis sėdi kalėjime?

— FTB tai pavadino nelaimingu atsitikimu. — Tetulė gūžtelėjo pečiais. — Po šitiekos mums suteiktų bėdų... tąsyk su Tajo... bet aš girdėjau, kad jie liepė jam iš čia dingti. Liepė niekada nebegrįžti. Taip sakė senukas. Jie jam pasakė. — Tetulė nutilo. — Girdėjau, kad jis išvažiavo į Kaliforniją, — pridūrė.

— Kalifornija, — tyliai pakartojo Tajo, — gera vieta jam.

Senolė iš lėto palingavo galva ir vėl užmerkė savo pasimiglojusias akis.

— Regis, aš jau senstu, — pasakė ji, — nes visi tie Lagūnos įvykiai manęs jau nebejaudina. — Ji atsiduso ir atlošė ant kėdės galvą. — Man atrodo, kad jau esu girdėjusi tas istorijas anksčiau... vienintelis skirtumas — vardai kitaip skambėjo.

Sūkuringosios sutemos

pradėjo savo kelionę

su savo raganystė

ir

jų raganystė

atsigręžė prieš jas pačias.

Jų raganystė

sugrįžo

į jų vidų.

Jų pačių raganystė

sugrįžo

ir jas apvijo.

Sūkuringos sutemos

užsivėrė savyje.

Jos laiko visas savo raganystes

sau pačioms.

Jos nebeatsimerkia,

nepaisant raganystės.

Jos sustingo,

paveiktos savo pačių raganystės.

Kol kas jos negyvos.

Kol kas jos negyvos.

Kol kas jos negyvos.

Kol kas jos negyvos.

Saulėteki,

priimk šią auką,

Saulėteki.

Išnašos

Aš sugrįšiu. - isp.

Purpurinė širdis - Jungtinių Amerikos Valstijų karo medalis, prezidento skiriamas tiems, kurie buvo sužeisti ar nukauti, tarnaudami JAV kariuomenėje po 1917 metų balandžio 5-os dienos. - Vert. past.

Malonybinis Lagūnos pueblo indėnų kreipinys į vaiką, išsakomas su giliu meilės jausmu. - Vert. past.

Aliuzija į America the Beautiful, labai populiarią patriotinę amerikiečių dainą, kurią Tajo užtraukė pradėdamas savo kalbą. - Vert past.

Geronimo - apačų genties vadas, pagarsėjęs savo karingumu ir tuo, kad buvo nepagaunamas. - Vert.past.

Žarnokų, - isp.

Istoriniai anasazių gyvenviečių griuvėsių ir nūdienos pueblų indėnų pastatai, naudojami religiniams ritualams.

Content

Силко Лесли Мармон Ceremonija