Джонатан Баркър

Сърца за изгаряне

На малкото ми момиче.

Най-ярката искрица.

Казваше се Стела и се влюбих в нея още щом я зърнах. Дори след като видях как убива човек, който доста приличаше на мен, не можех да не я обичам.

Не знаех, че го е убила — не и тогава, нямаше как да знам. Видях ги обаче да се целуват и този миг предначерта края му със същата сигурност, с която водата се стича надолу.

Щяхме да скрием трупа заедно, след като изслушах обясненията ѝ за стореното.

След това тя щеше да изчезне в нощта.

А аз нямаше какво друго да сторя, освен да я последвам със сърце, изпълнено с болка.

Джак Тач, 22-годишен

Първа част

Оставете за миг книгата, читателю, и помислете за дългата, желязна или златна, трънена или цветна верига, която никога не би ви обвързала, ако първото ѝ звено не е било изковано в някой паметен за вас ден.

Чарлс Дикенс, „Големите надежди“[1]

8 август 1984 година

Осемгодишен

Запис в дневника 08/08/1984

Обект „Д“ в рамките на очакваните параметри.

Екип за наблюдение „Чартър“ 309

1.

— Времето изтече.

— МЛЪКНИ, дребосък! Говоря със сестра си.

Леля Джо издърпа поредната цигара от пакета „Марлборо 100“, оставен върху карираната ѝ платнена чанта, пъхна я в устата си, запали я със сребърната си „Зипо“ и изпрати към небесата облаче сивкав пушек.

— Каза „един час“. Беше в пет часа. Сега е шест — настоях аз. Леля нямаше никакъв усет за времето. При удобен случай можеше да откара цял ден тук, на гробището, и да разговаря с надгробните камъни. Добре де, с надгробния камък на Мама. Никога не разговаряше с Татко. Не го харесваше. — След два часа започва „Рицарят ездач“.

— Няма да го изпуснеш.

— Последния път го изпуснах — напомних ѝ. — Тръгнахме оттук в шест и половина, прибрахме се в седем, вечеряхме, ти ме застави да се изкъпя и докато седна пред телевизора, половината епизод вече бе минал. Няма как да гледаш сериал като „Рицарят ездач“ от средата. Трябва да започнеш от самото начало.

Леля Джо изпуфтя и отново пусна облак дим от цигарата си:

— Казвала ли съм ти, че имаш необичайна и дори обезпокоително добра памет за осемгодишен?

— Може ли вече да си вървим?

— Не още.

Въздъхнах и се пресегнах към радиото.

Леля Джо беше постлала одеяло върху гробовете на родителите ми, за да не седим на мократа трева. Почти цяла сутрин бе валяло и питсбъргското слънце не бе успяло да изсуши земята. Навсякъде беше разкаляно.

— Четири години, Кейти — каза Леля Джо на надгробната плоча на Мама. — Четири години, откакто онази отрепка, която наричаше свой мъж, те отне от нас — от мен и от малкото ти момченце Джак.

— Татко не е убил Мама.

— Той беше зад волана, нали така?

— Беше нещастен случай.

— Баща ти беше пиян.

— Мама е пила две чаши вино, а Татко — кока-кола. Така е казал сервитьорът. Така е записано в полицейския доклад.

Леля Джо оправи цветята във вазата пред гроба на Мама. Ноктите ѝ бяха пожълтели. Цветята бяха марга-ритки. Бях ги купил от супермаркет на „Джайънт Ийгъл“, докато идвахме насам. Във вазата на Татко нямаше цветя. Беше пълна със застояла дъждовна вода и треволяк. Леля Джо не ми разрешаваше да я почистя.

— Беше пиян, преди да тръгнат.

Поклатих глава.

— Преди да ме оставят в твоя апартамент, докато си беше вкъщи, пиеше чай с лед. Мама също.

— Не можеш да си толкова сигурен.

— Самата ти каза, че имам добра памет.

— Тогава беше на четири.

— Аз пиех шоколадово мляко. Мама ми го наля в „бебешката чаша“, за да си го взема с мен. Гледахме „Магнум“ на твоя диван, после ти ме накара си легна. Тогава не ме принуди да се къпя.

— Хм.

— Радиото е повредено. — Въртях копчето от единия край на скалата до другия, но от говорителя се разнасяше само статичен шум.

— Не е повредено. Просто е трудно да се улови сигнал тук.

— Тогава защо го взехме с нас?

— Защото от време на време се хваща някоя станция, а майка ти обичаше музика.

„Боб ФМ“ — радиото, което въртеше хитове от петдесетте до деветдесетте, беше на честота 96,9 мегахерца. Завъртях копчето малко по-вляво от отметката „97“. Хюи Люис каза нещо за някакво ново лекарство, след което гласът му отново се изгуби в статичния шум.

Метнах радиото на одеялото до чантата на Леля Джо.

— Може би ще пропусна къпането.

— Няма!

— Ако не се къпя днес, може да останем тук до седем и пак няма да изпусна „Рицарят ездач“ — обясних.

Леля Джо изгаси фаса си отстрани на надгробния камък на Татко, после го пусна в тенекиената кутийка, която държеше в джоба на избелялата си сервитьорска престилка. Обикновено хвърляше в тревата изпушените цигари… но не и тук, не и на гробището, до гроба на Мама. Извади още една, запали я и издиша поредното облаче дим.

— Добре, без къпане днес, но утре непременно те искам в банята. Разбрахме ли се.

— Да.

— Значи оставаме още един час. Какво пише тук, Джак? Можеш ли да го прочетеш?

— Знаеш, че мога.

— Кажи тогава какво пише.

— Караш ме да го чета всяка година.

— Какво пише, Джак? — Тя почука със запалката по надгробната плоча на Мама. — Чети.

Завъртях очи:

— „Кейтлин Гарджъри[2] Тач. 16 февруари 1958 година — 8 август 1980 година. Обичана съпруга, майка и сестра.“

— Скъпата ми малка сестричка. Надписът трябваше да продължава: „… убита от зъл мъж, който с къркане се докара до съседния гроб, като я замъкна със себе си, за да не е сам.“

— Татко не пиеше.

— Пиеше, и то доста.

Самата Леля Джо обичаше да си пийва. Главно вино. Леля Джо предполагаше, че всички си пийват. Дори Татко да е пиел, никога не го бях виждал. Мама пиеше — не много обаче, не и като Леля Джо.

На надгробния камък на Татко бяха изписани само имената му, рождената дата и датата на смъртта му. Ако бяха оставили на Леля Джо, на гроба му изобщо нямаше да има плоча. За щастие Леля Джо нямаше думата: мъжете от железарията, където работеше Татко, събраха пари и платиха и за двете. Родителите ми нямаха отделени пари за погребение. И двата камъка бяха издялани от черен гранит. Онзи на Мама блестеше — Леля Джо го излъска старателно, когато дойдохме. Камъкът на Татко бе покрит със слой прахоляк и мръсотия. По-късно щях да дойда и да го почистя, за да засияе като на Мама.

Бях на четири, когато починаха. Тогава закръглените надгробия се извисяваха доста над главата ми. Сега обаче бях с трийсетина сантиметра по-висок. Изправих се и пригладих джинсите си върху кокалестите си колене.

— Къде отиваш?

— Искам да се поразходя.

Леля Джо се намръщи:

— Редно е да стоиш тук и да си поговориш с майка си. Сигурна съм, че ще иска да чуе всичко, случило се през изминалата година.

Прибелих очи отново и докоснах надгробния камък на Мама.

— Мамо, вече съм на осем. Нямам приятели, понеже повечето деца са тъпи. Леля Джо все още не ми дава да ям шоколадови бисквитки за закуска. Училището е голяма скука. Ще ти докладвам отново следващата година, а ако нещо се промени по въпроса с бисквитките — може и по-рано.

Леля Джо махна с цигарата:

— Върви. Само не се отдалечавай много.

Хвърлих бърз поглед към надгробната плоча на Татко. Щях да се върна и да си поговоря с него. Докато Леля Джо слушаше, не можех да разговарям с него.

Грабнах радиото, издърпах антената докрай, увеличих звука и тръгнах по малкото хълмче към останалата част от гробището, като държах малката кутийка пред себе си.

Мама и Татко бяха погребани в южния край на гробището, под клоните на кленово дърво. По това време на годината листата му бяха яркочервени като пожарникарски камион.

Статичният шум от радиото заглъхна за миг и ми се стори, че дочух Елтън Джон, но после отново се разнесе пращене. Стигнах до върха на хълмчето и завих рязко наляво, като внимавах да стъпвам само върху каменистата пътека, а не върху гробовете от двете ѝ страни.

Когато стигнах до гробниците, спрях. Бяха подредени в две стройни редици, между които минаваше пътечката.

В Питсбърг имаше много гробища. Това, в което се намирах — „Ол Сейнтс Холоу“ — беше едно от най-големите.

Гробниците.

Не ми се нравеха особено.

Когато минавахме с кола покрай гробище, Леля Джо винаги казваше, че човек трябва да притаи дъх, за да не го открият духовете на мъртвите. Не ми беше особено ясно защо правилото не важеше за случаите, когато си вътре в гробището. Но ако би трябвало да важи някъде, със сигурност беше около гробниците. Въздухът тук бе застинал неподвижно. Представих си как мъртвите надзъртат през пукнатините в камъните, протягат костеливи ръце, готови да се вкопчат и да издърпат нищо неподозиращите малки момченца, да ги завлекат във вътрешността на тези нисички постройки, откъдето никога нямаше да излязат.

Поех си дълбоко въздух, прегърнах радиото и се затичах по пътеката между гробниците, като едва не се спънах, когато от високоговорителя гръмна гласът на Стив Пери.

Щом достигнах края на редицата, издишах с облекчение. От радиото отново се носеше статичен шум. Нямах представа защо работеше точно в средата между мрачните постройки. Пък и не ми пукаше особено. Можех да намеря друго място, където да има сигнал. Нямаше да се върна обратно.

Погледнах назад към разпрострелите се върху над 270 акра хълмисти възвишения. Вече не виждах нито Леля Джо, нито червеното кленово дърво.

Гробището завършваше с ред дървета, израснали плътно едно до друго. Под тях имаше метална скамейка, над която бе спуснала клоните си върба — балдахин от тънки листа и мъх, надвиснал в сенките. На пейката бе седнало момиче. На трийсетина метра от нея бе спрял бял джип, до който стоеше жена, облечена с дълго бяло палто.

Още не беше горещо, ала не беше и чак толкова студено. Прекалено топло бе за подобно палто. Това обаче, изглежда, въобще не я притесняваше. Беше го закопчала догоре. Когато се появих, жената ме изгледа с черните си, подобни на ястребови очи. Косата ѝ, бяла като палтото, се вееше на лекия ветрец. Като ме видя, се вцепени, раменете ѝ се напрегнаха като на човек, който се готви да заеме отбранителна поза. Ръцете ѝ се свиха в юмруци и изчезнаха в гънките на палтото. Остана неподвижна за миг-два, впила предпазливо поглед в мен, след което отново се извърна към момичето на пейката.

Момичето бе облечено в бяла блуза с волани, също закопчана догоре, напъхана в черна пола, стигаща до под коленете ѝ. Дългата ѝ кестенява коса се спускаше по раменете и по гърба ѝ на непослушни чупки и къдрици. Една част от нея закриваше лицето ѝ, няколко кичура бяха прибрани зад ухото ѝ. Тъмните ѝ очи бяха потънали в страниците на книга с меки корици, която ръцете ѝ, облечени с ръкавици, придържаха в скута ѝ.

Не съм сигурен колко точно стоях там.

Не съм сигурен защо изобщо стоях там.

Ала стоях и я гледах. Наблюдавах как прелиства страниците нежно, но решително, с полуотворена уста, устните ѝ шепнеха думите, които прочиташе, пред омаяната аудитория, състояща се само от един човек.

Радиото в ръцете ми оживя и избухна с „Момичето на Джеси“ на Рик Спрингсфийлд. Момичето рязко вдигна глава и погледна към мен. Едната ѝ ръка грижливо отбеляза мястото в книгата, докъдето бе стигнала.

Заръчках копчетата на радиото и най-накрая успях да го изключа.

Не си спомням да съм вървял към скамейката, но явно съм го сторил. Бях застанал точно до нея.

Веждите на момичето се повдигнаха и тя килна глава любопитно:

— Господи, ама че си грозен!

Нямах представа какво да отговоря на тези думи, затова не казах нищо. Знаех, че не съм грозен. Леля Джо казваше, че съм късметлия, че съм се метнал на Мама, а не съм прокълнат да изглеждам като Татко. Въпреки че имах снимка на Татко — единствената, която успях да скрия от леля Джо. На нея той приличаше на филмова звезда, застанал до ръждясалия си „Форд“ — същия, който шофираше, когато…

— И дрехите ти са овехтели.

Говореше някак особено. Почти като Джеймс Бонд, но не съвсем.

От радиото се разнесе пищене, което заглуши гласа на Рик Спрингфийлд и всичко останало. Изключих го, прибрах антената и докато се усетя, вече сядах на другия край на скамейката. Пак без да знам защо. Мозъкът ми крещеше да се омитам колкото се може по-скоро. В крайна сметка беше момиче. Нямах работа с момичета — особено като това тук, превзето, благоприлично и ухаещо на цветя. Но не избягах. Покатерих се на онази пейка и седнах до нея, като се мъчех да не обръщам внимание на странното припърхване в стомаха ми.

Кимнах към жената, застанала до белия джип:

— Майка ти ли е?

— Не, не е майка ми.

— Тогава защо не сваля очи от теб?

— Така прави.

— Малко е зловещо.

Момичето се засмя, след което побърза да махне усмивката от лицето си, сякаш не искаше да я виждам, все едно бе нещо, което не раздаваше току-така.

— Ами ти? Как така се шляеш из гробището? Къде са родителите ти?

— Мъртви са.

— Наистина ли? Кой ги уби?

Не „какво ги уби“ или „как умряха“, а „кой ги уби“. Сякаш смъртта от чужда ръка бе най-логичното нещо на света.

— Какво четеш? — попитах аз в опит да сменя темата. Не ми се говореше за Мама и Татко точно сега. Онова, през което бях минал днес, ми стигаше.

Тя вдигна книгата, за да мога да видя корицата ѝ. „Големите надежди“ от Чарлс Дикенс. Гръбчето ѝ беше почти бяло, напукано, цветът му бе избледнял и изчезнал напълно от многобройни отваряния и затваряния. Самата корица не беше в по-добро състояние. Книгата изглеждаше на хиляда години, нещо древно, което си успял да спасиш от дъното на кашон, открит в нечие мазе.

— Онази с момчето и сала?

— Хммм. Не само грозен, но и необразован, ясно.

— Това пък какво трябва да означава?

— Ти си мислиш за „Приключенията на Хъкълбери Фин“. Тази книга дори не е написана от Дикенс. Авторът ѝ е Марк Твен. Твен е банален. „Твен“ дори не е истинското му име. Бил е прост капитан на кораб, който е успял да надращи някоя-друга простотия, докато не е пиел и играел комар.

Не бях чел книга от Твен, нито пък от Дикенс. Библиотеката ми се състоеше от половината от книгите за Момчетата Харди, любители детективи, както и няколко десетки комикса. Не познавах хора, които да са чели Твен и Дикенс — дори родителите ми или Леля Джо не бяха.

— За какво се разказва в „Големите надежди“?

Жената, стояла до джипа, беше успяла да се приближи към нас. Не бях забелязал да помръдва, но вече беше на два-три метра от пейката, наблюдаваше ни с крайчеца на окото си и без съмнение попиваше всяка изречена от нас дума.

Момичето сведе поглед към книгата в ръцете си.

— За всичко, което има смисъл.

— Не разбирам.

— Няма как да разбереш.

— Може ли да я видя?

Пресегнах се към книгата. Момичето изплашено се дръпна в своя край на скамейката. Жената понечи да се приближи, но спря, като видя, че момичето я гледа.

Момичето остави книгата на пейката и я побутна към мен с връхчетата на пръстите си. Това очевидно успокои жената.

Взех книгата и се зачетох в описанието на задната корица.

— Името ми е Стела — каза момичето. — Кръстена съм в чест на героинята от тази книга, само че тя се казва Естела.

Подадох ѝ книгата. Очаквах да ме накара да я оставя на скамейката и да я приплъзна към нея, но тя не го стори. Грабна я от ръцете ми и я сложи обратно в скута си.

— Когато момиче ти каже името си, учтивостта подсказва да ѝ върнеш жеста.

— Да ѝ върна жеста?

Тя въздъхна.

— Да отвърнеш с любезност, да направиш същото.

— О, казвам се Джак. Джак Тач.

— Обикновено име за обикновено момче. Как се казваш наистина? Никой в действителност не се казва просто „Джак“ — това е кратката форма на „Джон“. Никога не съм разбирала подобни съкращения — не е като „Майк“ и „Майкъл“, повече прилича на „Бил“ и „Уилям“, което е даже още по-странно.

— Цялото ми име е Джон Едуард Тач — отвърнах. — Но всички ме наричат Джак.

— Не се и съмнявам! А какъв ти се пада Едуард? Сигурно е някой от семейството.

— Баща ми се казваше Едуард. Всички го наричаха „Еди“. На колко си години? Говориш странно.

Погледът ѝ се стрелна към жената, след което отновосе върна към корицата на книгата. Започна да си играе със страниците.

— На осем съм.

— Не говориш така, сякаш си на осем. И аз съм на осем.

— Ами и ти не звучиш като осемгодишен.

— Стела? — обади се жената. Прозвуча почти като мъмрене. — Трябва да вървим.

Стела въздъхна отново и притвори очи. Изрече нещо с мек глас, прекалено тихо, за да го чуя, но очевидно жената разбра думите ѝ, нищо че бе по-далеч от мен. Поклати глава. Стела се намръщи и скочи от пейката, като приглади с една ръка полата си. Тръгна през тревата към джипа.

— Чао — изрекох аз, вдигайки ръка. Тя спря и се извърна към мен.

— Удоволствие бе да се запозная с теб, Джон Едуард — Джак Тач.

И отново закрачи към очакващото я возило. Жената я последва. Когато придружителката ѝ се обърна, вятърът отметна полите на палтото ѝ и видях нещо под него — картина, която и до ден-днешен помня кристално ясно: цевта на пушка, опряна до крака ѝ.

Проследих с поглед Стела, докато се изкачваше по хълма. Жената затвори вратата на джипа зад нея. Момичето изчезна зад затъмнените стъкла, които постепенно ставаха все по-миниатюрни, докато колата се отдалечаваше.

2.

— Оставила съм десет долара на плота за доставчика на пица. Вече съм поръчала. Когато дойде, дай му ги — осем са за пицата, а два са бакшиш. Разбра ли?

— Ясно — отвърнах аз. Очите ми бяха приковани в телевизора. Леля Джо беше успяла да спазари едно „Атари 2600“ от гаражна разпродажба миналата година. Към него като бонус вървеше цял кашон с касети с игри. В момента играех „Пак-Ман“ и бях задобрял доста. Още по-добър бях на „Мисис Пак-Ман“, но за да играя на нея, трябваше да отида до залата с игралните автомати. „Питфол“ също беше забавна.

— Слушаш ли ме изобщо?

— Пица, пари, бакшиш, разбрано — промърморих аз.

— Добре. А какво не трябва да правиш, докато ме няма?

— Да отварям вратата.

— Освен на доставчика на пица.

— Освен на доставчика.

Леля Джо се наведе и ме целуна по темето. Униформата ѝ миришеше на палачинки и на прегорели препечени филийки.

— Днес трябва да затворя, но вероятно ще съм се прибрала към полунощ. Ако съм късметлийка — може и по-рано.

— Ами ако доставчикът на пица е убиец, който се разхожда насам-натам с брадва и иска да ме накълца на малки парченца?

— Ами тогава не му давай бакшиш. Трябва да тръгвам.

Миг по-късно вече беше до вратата. Димът от цигарата се носеше като шлейф зад нея.

Духчето Блинки ме хвана натясно в един ъгъл и загубих и третия си живот. Край на играта.

— Да му се не види!

Когато бях по-малък, Леля Джо наемаше детегледачки една след друга, но спря, когато станах на седем. Не можеше да си го позволи. Каза, че ще ѝ излиза по-евтино, ако просто не ходи на работа, отколкото ако наема някой да ме наглежда. Не че имах нужда от детегледачка. Повечето от тях се тръсваха някъде и почваха да приказват с гаджетата си по телефона (няколко дори ги домъкнаха вкъщи) и изобщо не ми обръщаха внимание.

Стигнахме до споразумение. Без повече детегледачки, Леля Джо ми дава долар, ако не правя бели, както и вечеря по мой избор. Винаги избирах пица. Няма нищо по-добро от пицата. Използвах новопридобитото си богатство, за да си купувам комикси. Остатъка прибирах в буркан, скрит под леглото ми. Когато за последно ги преброих, бяха спестил трийсет и два долара.

Станах, протегнах се и се запътих към прозореца.

Видях Леля Джо на няколко пресечки от нас, от другата страна на улицата. Изчаках да се промуши през вратата на „Закусвалнята на Крендал“, където работеше, преброих до десет, обух си обувките и се измъкнах от апартамента.

Прекосих коридора и почуках на вратата на апартамент 304. Когато никой не отговори, почуках отново, този път по-силно. Тъкмо мислех да потретя, когато вратата се открехна на десетина сантиметра, придържана от метална верига.

От процепа ме изгледаха две ткръгли очи зад очила с дебели рамки, лепнати върху набръчкано лице, увенчано с рошава посивяла коса, подобна на четка. Госпожа Лийч.

— Какво искаш?

— Имате книги, нали?

— „Имате книги“? Това струва ли ти се подобаващ поздрав за някой, който е по-възрастен от теб?

Знаех, че госпожа Лийч има книги, понеже за кратко ме бе наглеждала в периода между детегледачките и позволението на Леля Джо да оставам сам вкъщи от миналата година насам. Имаше лавици, отрупани с книги. Също и много вестници. Леля Джо казваше, че госпожа Лийч е вехтошарка.

— Трябва ми книгата „Големите надежди“ от Чарлс Дикенс.

— Чарлс Дикенс?

— Да. Имате ли я?

Госпожа Лийч погледна към вратата на нашия апартамент.

— Къде е леля ти?

— На работа.

— Предполага се, че не трябва да излизаш, докато нея я няма.

— Че то ей го къде е апартаментът — посочих аз към отворената врата. — Ако ми дадете книгата, ще ви дам малко от моята пица.

Очите ѝ блеснаха.

— Имаш пица?

— Още не, но скоро ще дойде.

Госпожа Лийч имаше слабост към пиците, особено ако бяха с чушка. Понякога слагаше и ананас върху своята. Леля Джо казваше, че вероятно я наляга старческата деменция. Мисля, че бях съгласен. Мястото на ананаса не е върху пицата.

Тя затвори вратата, свали веригата и ме подкани да се намъкна.

— Да, имам книги. Имам много книги. Мисля, че тази, която търсиш, е някъде тук…

Тя понечи да затвори вратата, но аз ѝ напомних, че трябва да се ослушваме за пристигането на доставчика. Тя я притвори, оставяйки два-три сантиметра процеп. Никак не ѝ се искаше. Забелязах я как на два пъти хвърля тревожен поглед натам. Леля Джо ми бе казвала, че госпожа Лийч е била обирана веднъж, преди десетина години. Разбили вратата ѝ, влезли в апартамента и правили лоши неща. Никой не ми бе казвал какви точно са били тези лоши неща, но след случката тя не излизаше много-много навън. Каза, че са я проследили до дома ѝ, а щом не излиза, няма как да я последват отново. Леля Джо пазаруваше и за нея, когато ходеше за покупки. Мисля, че не бях виждал госпожа Лийч извън сградата.

— Ще наблюдавам вратата — казах ѝ. — Вие намерете книгата.

Това като че ли я успокои.

Тя кимна и закрачи из стаята, като внимаваше да не събори някоя от купчините вестници, осеяли целия под.

— Хубаво е, че се интересуваш от класическа литература, но не мислиш ли, че трябва да започнеш от нещо по-леко, като „Хъкълбери Фин“ например? Марк Твен е много по-добър от оня британец. Дикенс е доста цветист и плямпа много. Понякога си мисля, че от време на време е проверявал заглавната страница на книгата си, за да си припомни какво точно пише — толкова се оплита в собствените си думи. Твен е симпатичен и прям, не го увърта много-много, доста по-стегнат.

— За училище е — излъгах.

— Нима училището почна?

Гласът ѝ бе приглушен. Вече не я виждах — беше се завряла някъде в другия край на стаята.

— Започва след две седмици, но госпожа Томас ни каза да я прочетем през лятото.

— Изглежда ми като доста сериозно четиво като за трети клас.

— Тази година ще съм четвърти.

— О, ами добре…

Нямах представа в кой клас щеше да се наложи да чета тази книга. Ако изобщо се изучаваше.

— Открих я! — обади се госпожа Лийч. Думите ѝ бяха последвани от трясък.

— Добре ли сте?

— Да, да, нищо ми няма. Бяха енциклопедиите ми. Би трябвало да са на рафта, но заемат толкова много място…

Тя изплува отново на бял свят. Косата ѝ бе още по-разчорлена. В ръка държеше книга с меки корици.

— Имам доста добри спомени, свързани с тази книга. Може да я препрочета отново, когато приключиш с нея. Ще ми я върнеш, нали?

Кимнах и се пресегнах към томчето.

— Предполагам, леля ти те е отгледала „с двете си ръце“… — Тя направи кратка пауза. — Всъщност, доста прилики има между теб и младия Пип, като се замисля.

— Какво значи „с двете си ръце“?

Тя се усмихна.

— Не искам да ти развалям удоволствието от историята. Скоро ще разбереш.

На корицата бяха изобразени млади момче и момиче, облечени в странни дрехи. Момчето се усмихваше, момичето — не.

Изчакахме да дойде доставчикът на пица. Нямаше брадва.

3.

На 17 август климатикът ни се повреди.

Не беше нещо модерно — обикновен прозоречен климатик във всекидневната, обемиста бежова кутия, която издаваше гъргорещи звуци и плюеше вода по пода, но успяваше да запази хладинка в апартамента в малкото дни от годината, когато слънцето решаваше да надигне глава в Питсбърг.

17 август бе един от тези дни — 34 градуса по обед, като с всяка минута ставаше все по-горещо.

— Ако г-н Триано не си довлече задника в следващия един час, да забрави за наема — каза Леля Джо. Беше придърпала опърпания кожен фотьойл с регулируема облегалка до втория прозорец — онзи без счупен климатик, който да стърчи от него — и беше се излегнала с мокра кърпа на главата. В някакъв момент през изминалите двайсетина минути беше съблякла блузата си и беше по избелял сутиен и сини шорти. Голите ѝ бедра се поклащаха отстрани на подложката за крака.

— Това тъпо нещо винаги се изсира на метеното точно когато има най-голяма нужда от него — добави тя.

Зачудих се дали да не ѝ кажа, че не е много вероятно климатикът да се повреди в разгара на зимата, когато не работи, но реших да не се обаждам.

— Искаш ли чаша лимонада?

— Звучи чудесно.

Отидох в кухнята, издърпах една чаша от купчината мръсни чинии, струпани в мивката, измих я и я напълних от каната с лимонада, която бях приготвил по-рано през деня. Когато ѝ я подадох, тя първо отпи колебливо, след което я пресуши на един дъх.

— Следващия път може да сложиш малко повечко захар, но мисля, че вече му хващаш цаката.

Тепърва предстоеше да направя перфектната кана с лимонада.

Тя притвори очи и прокара празната чаша по страните си.

— Защо не излезеш да се поразходиш? Дете на твоята възраст не би трябвало да седи затворено вкъщи цяло лято. Трябва да си навън, да си играеш с приятелите.

— Нямам приятели. В цялата сграда няма нито едно дете на моите години.

Тя махна вяло:

— Вероятно трябва да се преместим в някакъв палат в предградията; после да си купим гигантски замък с басейн… а защо не и огромно имение, пред което всички деца да се редят на опашка и да подават молби да бъдат приети за твои приятели. Тогава ще можеш да подбереш най-добрите и да пратиш останалите по дяволите. Изглежда доста по-лесно, отколкото просто да излезеш навън и да рискуваш да се сблъскаш с някой на твоя възраст, да се сприятелиш с някого по добрия стар начин. — Леля Джо извърна глава и примижа срещу слънцето, очертало ярка линия върху лицето ѝ. — Обичам те, хлапе, но наистина не ми се струва редно да прекарваш последните две седмици от лятната си ваканция тук, затворен с моята скромна персона. Понякога мога да бъда гадна и нещастна кучка… и сега тъкмо настъпва един от тези периоди. Заповядвам ти да излезеш навън и да се забавляваш.

— Но…

— Веднага! — отсече тя. — И не искам да виждам физиономията ти тук преди шест часа.

Знаех, че е безсмислено да споря. Грабнах книжката с комикси от кухненската маса и изхвръкнах през вратата. Озовах се на гробището.

Не бях планирал съзнателно да ходя там, но като се има предвид, че това беше единственото открито и спокойно място в близост до сградата, където живеехме, в крайна сметка се озовах там. Спрях пред гробовете на родителите си само колкото да натопя във вазите глухарчетата, които бях набрал на Грийнли Роуд, и да избърша с фланелката си праха и мръсотията от надгробната плоча на Татко. Ако Леля Джо попиташе как съм успял да се изцапам толкова, щях да ѝ отвърна, че игрите са мръсна работа.

Доволен от стореното, се заизкачвах по хълма, покрай гробниците, като затаих дъх, докато притичвах край тях.

Дълбоко в себе си таях очакването да видя момичето, но пейката беше празна, с изключение на няколко листа от червеното кленово дърво, заплели се в металната конструкция. Пометох с ръка няколко, колкото да си разчистя местенце, седнах и отворих книжката с комикси по средата, където бях скрил обемистото томче с меки корици, с изрисуваните усмихващо се момче и неусмихващо се момиче. Отгърнах на първата страница и започнах да чета.

Два дни по-късно отново се върнах на гробището. Ден след това — също. Скамейката винаги бе празна. Връщах се там всеки ден през остатъка от лятото, дори и когато училището започна, но момичето го нямаше. И така почти цяла година.

Никога не забелязах наблюдаващия ме иззад дърветата мъж. Понякога там, понякога не.

8 август 1985 година

Деветгодишен

Запис в дневника 08/08/1985

Обект „Д“ в рамките на очакваните параметри.

Аудио/Видеозапис:

— Всичко ли се записва?

— Не всичко. По-голямата част. Не се разсейвай. Ще обяснявам само веднъж.

— Съжалявам.

— Празните касети са в тези кашони под бюрото. Ако има някой тук, винааи пускаш да записва. Ако говори, дори да е сам, със сигурност пускаш да записва.

Безценно е — именно това искат в действителност. Внимавай какво говориш тук, в кабината. Микрофоните ще го уловят и ще влезеш в записа. Ако нещата станат откачени, дръж си устата затворена. Без значение колко откачени станат. Дръж си устата затворена и си върши работата.

— Да зареждам нови касети.

— Да.

— Мога ли да попитам нещо?

— Ако въпросът не е тъп — давай.

— Казаха ми да не го слушам. И да не му позволявам да ми говори.

— Този проблем го решиха преди няколко години. Доста елементарно решение всъщност. Всичко е със закъснение. Онова, което виждаш и чуваш на тези монитори, в действителност се е случило преди трийсет секунди. Така е по-безопасно.

— В такъв случай защо е с маска?

Екип за наблюдение „Чартър“ 309

1.

— Помогни ми да разчистя тази напаст — каза Леля Джо, докато се мъчеше да откъсне бурена, който някак си бе съумял да се промъкне по земята и да се увие около надгробния камък на Мама за двата дена, откакто бях тук за последно.

Дръпнах силно. Заедно с корените излезе и буца пръст.

Видях я как гледа втренчено надгробната плоча на Татко — никаква мръсотия, никакъв мъх, прораснал в издълбаните в камъка букви.

— Просто не ми го побира главата — как можеш да имаш чувства към човека, който уби майка ти.

Бях достатъчно разумен, за да не отговоря. Ако я поправех, щеше да се разрази спор, а аз не исках да споря. Исках да проверя има ли някой на пейката.

Ако не броим няколко дни през зимата, ходех там почти всеки ден. И винаги откривах скамейката празна. Дори пробвах да ходя по различно време, да не би просто да не улучвам точния момент, но момичето никога не беше там.

И в училище я нямаше. Беше споменала, че е на същата възраст като мен, а всички деца от квартала ходеха в Начално училище „Линкълн“. Очевидно живееше някъде другаде, но в такъв случай защо онзи ден беше тук, в гробището? Кого посещаваше? Не можех да спра да мисля и за жената с нея. За какво ѝ беше пушката? Може би бе отвлякла момичето и го бе довела на гробището… но защо? Нямаше кой знае какъв смисъл. Въобще в цялата тази случка нямаше смисъл — може би затова не можех да спра да мисля за нея.

Леля Джо разстла одеялото върху гробовете и ми подаде сандвич — бял хляб, шунка и кашкавал. Преди около седмица беше спряла да купува от нарязания „Чудо-хляб“ и започна да носи у дома обикновен, фъстъченото ни масло също вече не беше „Джифи“. На буркана пишеше просто „Фъстъчено масло“. Когато я попитах защо, каза, че нещата в закусвалнята не вървели на добре и ѝ орязали часовете. Ако продължавало така, щяло да ѝ се наложи да си търси втора работа. Предложих ѝ да ползваме спестяванията ми — вече цели 123 долара, — но тя не пожела да вземе парите.

— Чети — каза тя и кимна към надгробния камък на Мама.

— Сериозно? Пак ли?

— Чети.

— „Кейтлин Гарджъри Тач. 16 февруари 1958 година — 8 август 1980 година. Обичана съпруга, майка и сестра“.

Даже не ми се налагаше да гледам към надгробието. Бях запаметил наизуст написаното много отдавна.

— Пет години — изрече меко Леля Джо. Димът от цигарата, стисната здраво между пръстите ѝ, се издигаше към небесата. Не можех да си спомня някога да не е пушела, но като че ли в последно време пушеше повече от преди. Понякога палеше нова цигара от димящия фас на предишната. Издиша дима с леко пуфтене. Зъбите ѝ бяха жълти.

Десетина минути по-късно вече си бях изял сандвича, бях взел радиото и книжката с комикси и се бях запътил към гробниците.

Тази година беше захладняло рано. Между каменните сгради танцуваше внезапно извил се вятър.

Пейката беше празна.

Момичето го нямаше.

Въздъхнах, седнах на скамейката, сложих книжката до мен, като затиснах ъгълчето ѝ с бедрото си, за да не я отнесе вятърът, и пуснах радиото.

Статичен шум. Малко Фил Колинс. Още статичен шум.

Издърпах антената до края и бавно я завъртях в различни посоки.

Вятърът се усили.

Статичен шум.

После — отново Фил Колинс, силно и ясно. „Suss, suss, sudio“.

— Седнал си ми на пейката.

Не бях я чул да се приближава, но въпреки това беше тук — на около метър-два от мен, облечена с дълго черно палто.

— Мръдни се.

Започнах да се изправям. Сърцето ми биеше толкова бързо, че мислите ми се оплетоха. Лицето ми пламна. Наместих се обратно на скамейката и стиснах устни в опит да си придам най-предизвикателната поза, на която бях способен.

— Няма пък!

Тя сви рамене и седна на другия край, като опъна полата под дебелото палто.

Джипът беше паркиран в края на пътя, който водеше насам, доста по-далеч отпреди. Жената с дългото бяло палто и коса, по-бяла дори от дрехата ѝ, бе застанала до колата. До нея стоеше друга жена, също облечена с дълго бяло палто. И двете ни наблюдаваха. Наблюдаваха мен.

— Как си, Джон Едуард — Джак — Тач?

— Ами… добре, мисля.

— Не си сигурен дали си добре, или не си добре? Според мен състоянието ти в момента е по-лесно за определяне дори от времето.

— Нищо ми няма.

— А родителите ти? Все още мъртви, предполагам?

— Прочетох я.

— Какво си прочел?

Издърпах книжката с комикси изпод крака си и я приплъзнах по пейката към нея.

Тя прокара облечената си с ръкавица ръка по корицата и се намръщи.

— Четеш някаква простотия, озаглавена „Костенурките нинджа“, и очакваш да се впечатля от това? Брой първи, на всичкото отгоре. Човек може да си помисли, че ще има и още…

Когато посегнах да разтворя комикса, ръката ѝ се отдръпна толкова бързо, че движението ми се стори размазано. Забелязах как по лицето ѝ прелетя сянка на смущение, но изчезна също толкова светкавично, колкото се бе появила. Отворих книжката с комикса по средата и ѝ показах „Големите надежди“. Която трябваше да върна на госпожа Лийч.

Очите ѝ блеснаха.

Двете жени в бели палта се бяха доближили още повече и продължаваха бавно да пристъпват напред. Спряха, когато впих поглед в тях. Очите ми пробягаха по полите на връхните им дрехи — търсех пушката, която бях зърнал преди, но не видях нищо. Дори когато вятърът духна по-силно и развя палтата, все още не виждах нищо. Може пък да си бях въобразил, че носи пушка.

— Разбра ли я? — попита момичето, все още загледано в книгата.

— Прочетох я два пъти — признах си. — Първия път трябваше да издирвам доста думи в речника, а и части от диалога бяха труднички за разбиране. Втория път ми беше по-лесно.

Тя се облегна назад и погледна книгата, която държеше — също „Големите надежди“.

— До момента съм я чела дванайсет пъти. Когато приключа с четенето утре, ще станат тринайсет.

— Защо не прочетеш нещо друго?

— Какъв е смисълът? Няма по-добра от нея.

— О, не съм много сигурен. Чел съм доста книги. Някои ми харесват повече.

— Е, в крайна сметка ти си само едно глупаво момче.

— Държиш се гадно с мен, защото Естела се държеше гадно с Пип в книгата ли?

Тя се изкикоти.

— Ти, г-н Джон Едуард — Джак — Тач, нямаш нищо общо с Пип. Държа се гадно с теб, понеже си едно глупаво момче, което не заслужава по-добро отношение.

— Защо не съм те виждал в училище?

— Не ходя на училище. Учителите ми идват при мен. Общо шестима — всеки предмет, за който може да се сетиш. Казват ми, че съм много умна, може би дори надарена, и да ходя на училище заедно с останалите, ще е загуба на време.

— Богата ли си?

— Живея в огромна къща — почти цял замък. Имаме прислуга, която се грижи за нас денонощно. Не ми липсва нищо. Прекарвам свободното си време в пътешествия по света, посещавам една екзотична страна след друга, изучавам хората, местата и културата. Това ли искаш да чуеш?

Свих рамене.

— Ако е истината — да.

— Истината е.

— Добре.

Тя се заигра с края на едната си ръкавица.

— Защо ги носиш?

— Студено е.

— Не е чак толкова студено. Миналия път беше дори още по-топло, а ти пак беше с тях.

— Може пък да ги харесвам.

Тя пъхна пръст в дясната и я подръпна. Пръстите ѝ бяха дълги и фини.

— Стела. — Жената с бялата коса я изгледа гневно и пристъпи по-близо.

Стела бързо нахлузи ръкавицата обратно.

— Просто ги харесвам. Точка по въпроса.

Тя подпъхна ръце под бедрата си.

— Защо точно днес? Защо точно тази пейка?

— Толкова много въпроси…

— Бях тук неведнъж, а теб те нямаше. Днес обаче си тук. 8 август. Точно една година от последния път. Защо?

На устните ѝ се прокрадна усмивка.

— Да не би да си ме търсил?

— Не. Аз… просто живея наблизо. И често идвам да видя гробовете на родителите си. Това е.

— Звучиш изнервено, Джак. Изнервям ли те?

— Не — отсякох аз, като се надявах руменината по страните ми да е изчезнала.

Тя вдигна дълбоките си кафяви очи и ги впи в моите.

— Родителите ти са починали на осми август? Кимнах.

Тя се облегна назад на пейката, загледана в небето.

— Странно как понякога в света се случват подобни съвпадения.

— Леля Джо казва, че не съществува такова нещо като съвпадения.

— Тя тук с теб ли е? Тази твоя Леля Джо.

Кимнах отново.

— На гробовете на родителите ми е. Идваме всяка година.

— Значи може би ще те видя отново.

— Тръгваш ли си? Но ти току-що…

— Стела. — Пак беше жената с бялата коса.

Стела присви очи и се намести по-удобно на скамейката.

— Не още. Имам един час.

Стори ми се, че го каза не толкова заради мен, колкото да достигне до ушите на двете жени, понеже гласът ѝ се извиси доста повече от необходимото, ако говореше на мен.

Забелязах някакво размърдване на задната седалка на джипа.

Мъж. Не — момче.

— Кой е този?

Стела проследи погледа ми и се намръщи.

— Дейвид Пикфорд.

— Кой е той?

— Никой.

— На колко години е?

— Важно ли е в случая?

— Просто се чудя. Тя сви рамене.

— Девет или десет, мисля. На нашите години.

— Той… маска ли носи?

Ръката ѝ с ръкавицата се пресегна към книжката ми с комикси и заразлиства страниците.

— Забрави за него. Разкажи ми за твоите костенурки. Усмихнах се и ѝ разказах. Момчето ни наблюдаваше от джипа. Двете жени също.

Нямаше да видя момчето още цели тринайсет години. И дори това се оказа прекалено скоро.

2.

— Това не е „Американски шлем“[3] — казах, като се взирах в чинията, която г-н Крендал бе сложил пред Мен. Денят на благодарността бе преди десет дни. Леля Джо взимаше колкото се може повече двойни смени, за да насъбере достатъчно пари за истинска вечеря с пуйка. С други думи, известно време трябва да забравя за пица-та. Беше ми спряла и джобните. Не беше проблем. Бях спестил сто четиресет и един долара. Тъй като Леля Джо отказваше да ги вземе, ги дадох на хазяина, г-н Триано, да купи пуйка, за да я изненадаме.

Елдън Крендал, собственик и единствен готвач в „Закусвалнята на Крендал“ се придържаше към определена политика. Позволяваше на служителите си да ядат безплатно, но само в случай че не си поръчваха от менюто, а дояждаха излишъците, преди да изтече срокът им на годност.

Преди няколко седмици, когато Леля Джо беше попитала дали може да споделя безплатния си обяд с мен, Крендал избърса дебелите си като наденички пръсти в някога бялата си престилка и коленичи пред мен.

— Този младеж е твърде малък. Твърде дребен за… на колко каза, че е? Осем години? Не беше кой знае колко висок — само около два-три сантиметра над Леля Джо. Обаче беше доста едър. Предполагах, че по цял ден дъвче нещо в кухнята, иначе не би бил в състояние да поддържа подобни размери. Сигурно тежеше поне 140 килограма. Напомняше ми за отпуснат и нашишкавял „Мистър Пропър“ от рекламите, остарял с двайсетина години. На главата си нямаше и косъм. Веднъж го чух да казва, че му било писнало да носи мрежич-ка за коса, докато готви, затова се обръснал. Леля Джо казваше, че на косата му ѝ е писнало от него и го е зарязала да се оправя както може. Имаше много заразителна усмивка. Не мога да си спомня миг, когато да не се усмихваше. Дори когато крещеше от кухнята, беше ухилен.

— На девет съм — поправих го аз.

Той поклати глава:

— Кожа и кости си. Няма как да пораснеш голям и силен мъж, ако с леля ти си делите едно ядене. Трябва ти собствена чиния.

— Не мога да си позволя… — започна Леля Джо.

Г-н Крендал махна:

— Трябва да напълним това момче с храна, докато почне да му излиза през ушите. Може един ден да дойде да работи за мен.

— Аз ще отида в колеж и ще стана астронавт… или може би репортер на „Дейли Планет“ — обадих се аз.

— Или може би репортер от космоса? Предполагам, че и от такива хора ще имаме нужда — засмя се Крендал. — Седни някъде, ще видя какво да ти забъркам.

Леля Джо кимна към редицата столове покрай бар-плота, но аз реших да седна в едно от сепаретата, предназначено за двама, в дъното на закусвалнята близо до тоалетните. През следващите няколко седмици то се превърна в моето сепаре. Г-н Крендал направи малка хартиена табелка, на която с големи печатни букви пишеше „ЗАПАЗЕНО ЗА ДЖАК ТАЧ — АСТРОНАВТ-РЕПОРТЕР“, и я поставяше на масата всеки ден, преди Леля Джо да застъпи на смяна, като предполагаше, че и аз ще дойда с нея.

Днес, когато ме попита какво искам за вечеря, му казах, че бих желал „Американски шлем“, какъвто правят в „Дени’с“, и шоколадов шейк. Г-н Крендал ми донесе сандвич с пилешко и ръжен хляб, порция пържени картофки и чаша вода.

— Това е „Американски шлем“ ала „Крендал“. Възможно е леко да се различава от ястието, предлагано от конкуренцията, което носи сходно име — каза г-н Крендал. — Когато любезните господа от „Дени’с“ откраднаха името от моето меню, не са си направили труда да прочетат описанието. Имах подобни проблеми с хората от „Макдоналдс“. Почти цяла година им разправях, че „Биг Мак“ всъщност трябва да е купа с макарони, сирене и бекон, но те не ми обърнаха внимание. По мое време корпоративната кражба на идеи значеше нещо. Хората вече не влагат капка гордост в кражбите си.

Крендал разроши косата ми и се оттегли в кухнята. Всеки път го молех за шоколадов шейк. Нито веднъж не ми даде. Твърдеше, че човек не трябва да поглъща цялата тази захар, че водата е по-полезна за мен, особено за зъбите ми. Беше на петдесет и осем и нямаше нито един кариес. Винаги подчертаваше, че това е така, защото никога не е пил шоколадови шейкове.

Набързо ометох сандвича и пържените картофки. Бяха адски вкусни.

Докато хапвах, Леля Джо търчеше насам-натам из закусвалнята. Тя също се усмихваше. Когато се изправеше пред клиент, винаги надяваше на лицето си най-ослепителната си усмивка. Същата тази усмивка изгасваше в секундата, в която се обърнеше с гръб. Изобщо не ѝ се искаше да е тук.

Тъкмо възнамерявах да си тръгвам, когато тя тръсна четири долара на масата пред мен.

— Слугувах на три маси, само колкото да изкарам за някой-друг фас. Бакшишите днес са доста мижави. Дано положението се промени колкото се може по-бързо. Ще бъдеш ли добро момче да прибягаш до съседния магазин и да ми вземеш два пакета „Марлборо 100“? Задръж рестото.

Щеше ми се да кажа „не“. Леля Джо пушеше прекалено много. Тази сутрин кашля почти пет минути, преди да стане от леглото.

Само че, ако не отидех, тя щеше да излезе в почивка и да си ги купи сама, след което да ме обвини за изпуснатите бакшиши, докато е отсъствала.

Взех парите и се запътих към вратата.

— Веднага се връщам.

3.

Небето беше обсипано със сиво-белите кълба на облаците. Въздухът бе влажен. Още не беше валяло, но бях готов да се обзаложа, че скоро ще завали. През ноември в Питсбърг това си е направо сигурен облог — не че някой от местните щеше да заложи на противоположното. Като се има предвид, че беше почти обед, слънцето би трябвало да е високо в небето. Според мен обаче бе отпрашило за Флорида, като бе оставило някаква едва мъждукаща крушка за свой заместник.

Бакалията „Корнър Март“ беше през две врати от закусвалнята на Крендал, от същата страна на улицата, така че не ми се наложи да пресичам. Магазинът бе на първия етаж на клинообразна сграда — тясна отпред и постепенно разширяваща се назад. Несъмнено бе построена така, за да компенсира странния ъгъл на улицата, която пък бе прокарана така, за да компенсира странния ъгъл на възвишението, върху което се бе разположил целият квартал. Питсбърг е известен със странните си ъгли, не с равни пространства. Дори подовете на апартамента ни са наклонени достатъчно, за да се търкалят количките ми „Мачбокс“ от единия край на кухнята до другия, без да се налага да им помагам.

Вратата на бакалията издаде мелодичен електронен звук, преди да се затвори плътно зад гърба ми. Въпреки че в предната част на магазина имаше два големи прозореца, всеки свободен сантиметър от стъклото бе покрит с плакати и реклами на всевъзможни неща — от мляко до бира и цигари. Всяко изречение завършваше с удивителен знак, понеже „ЦИГАРИ ЗА 1,25 ДОЛАРА!“ изглежда много по-добре от „ЦИГАРИ ЗА 125 ДОЛАРА“. Накъдето и да се обърнеш, из целия град бяха изникнали подобни бакалийки. Оцеляваха само тези с най-голямата сбирка от удивителни.

Не познавах мъжа с оредяваща черна коса и риза, поне два размера по-малка, отколкото трябваше, който стоеше зад тезгяха. Той ме поздрави с кимване и отпусна вестника, който четеше — „Питсбърг Поуст-Газет“. „Стийлърс“ бяха победили „Ойлърс“ вчера с резултат 30:7 — трета поредна победа.

— С какво да ти помогна, хлапе?

Тезгяхът беше малко височък за мен, но въпреки това ми се стори, че е по-ниско, отколкото бе предния път. Пресегнах се и приплъзнах четирите еднодоларови банкноти колкото може по-близко до мъжа.

— Два пакета червено „Марлборо 100“, ако обичате.

Той смръщи вежди и надигна вестника, като клатеше глава.

— Знаеш, че не мога да ти ги продам.

— Защо?

Той извъртя очи към табелката, на която пишеше: „ТРЯБВА ДА ИМАТЕ НАВЪРШЕНИ 18 ГОДИНИ, ЗА ДА КУПУВАТЕ ТЮТЮНЕВИ ИЗДЕЛИЯ“. В края нямаше удивителна.

— Не са за мен, за леля ми са.

— Коя е леля ти?

— Джоузефин Гарджъри. Тя е на работа и не може да дойде сега.

— Джо… от „Крендал“?

Кимнах.

— И си сигурен, че не са за теб? В момента, в който излезеш оттук, няма да свиеш зад ъгъла и да запалите по една с приятелчетата ти?

— Пушенето е отвратителен навик. Никога няма да запаля цигара. Г-н Коуджин знае много добре. Често идвам тук.

— Г-н Коуджин не е на работа днес.

— Той не е ли собственикът? Ако той ми продава цигари, не трябва ли и вас да не ви бърка? Ако не ми продадете, Леля Джо ще трябва да излезе от работа и да дойде лично. Най-вероятно, наложи ли се да направи това, ще се вбеси. Сигурно и г-н Крендал ще се ядоса. После и двамата ще се оплачат на г-н Коуджин, а той ще си го изкара на вас. Цялата тази разправия може да бъде избегната, ако просто ми дадете цигарите. Не обичам конфликтите, а, вярвам, вие също. А и не съм някой наркоман. Аз съм от добрите момчета.

Той захапа бузата си отвътре, хвърли бегъл поглед към вестника, сякаш някой бе отпечатал отговора на дилемата точно под информацията за победата на „Стийлърс“, издиша шумно и издърпа два пакета цигари от рафта над главата си.

— Никой не обича конфронтациите.

— Аха — съгласих се аз. — Никой.

Той ми подаде цигарите заедно с рестото — долар и трийсет и осем цента.

— Благодаря.

Взех цигарите и парите и се запътих към стойката с комиксите в дъното на магазина. Вече имах повечето от тия, които наистина си струват, но бях хвърлил око специално на един: „Супермен“, първия свитък за годината, номер единайсет. Видях го, когато идвах тук във вторник, но имах само седемдесет и три цента — недостатъчно, за да покрият раздутата му цена от долар и двайсет и пет, затова го бях скрил зад четвърти брой на „Строубъри Шорткейк“ на най-горния рафт (място, където не би търсил никой уважаващ себе си любител на комикси) и се надявах, че ще го заваря там следващия път, когато се появя. Никой не го беше открил, затова го издърпах и заразлиствах страниците. Бях се потопил в него, когато звънчето над входната врата прозвуча отново. За кратко, преди вратата да се затвори, дочух приглушения шум на колите вън и звука от стъпки.

— Всичко от касата! Бързо!

Гласът беше рязък и груб. Идваше от предната част на магазина, зад гърба ми.

— Добре, няма проблеми, само се успокойте. — Това беше човекът зад тезгяха. — Всичките са ваши, не искам…

Покритите с плакати и реклами прозорци издрънчаха от гърмежа на пушката. Изпуснах цигарите.

Следващите няколко неща се случиха светкавично.

Извърнах се едновременно със стрелеца. Наблюдавах като на забавен каданс как той се обръща, мазната му червена коса се развява зад гърба му, уловена в качулката на мръсния му моряшки суичър, ръката му се вдига, пушката се насочва към мен, а от цевта ѝ все още се вие пушек…

Дръпна спусъка не веднъж, а два пъти.

В сърцето ми избухна ужасяваща болка. Никога не бе туптяло толкова силно.

По крачола и по бедрото ми се разтече топла влага.

Пушката изщрака.

Две празни изщраквания.

Нямаше изстрели. Беше засякла.

Стрелецът изгледа пушката, намръщи се и едва не я запокити към мен. Извърна се обратно към касовия апарат, загреба оборота и напъха банкнотите по джобовете си. Когато видя, че няма повече, направи крачка към мен. Очите му пламтяха налудничаво.

— Запомних те, хлапе. Никога не забравям физиономии. Кажеш ли една шибана думичка, ще те намеря, ще те разпоря отгоре до долу и ще те окача да висиш на първата улична лампа, която мерна.

Миг по-късно беше изчезнал. Останах сам.

Погледнах надолу. Бях се подмокрил. Не ми пукаше.

Просто си стоях неподвижно там. Не знам колко дълго. Не можех да помръдна.

Чак след доста време съумях да събера сили да притичам до „Закусвалнята на Крендал“ и да повикам помощ.

8 август 1986 година

Десетгодишен

Запис в дневника 08/08/1986

Интервю с д-р Хелън Дъргин.

Обект „Д“ изглежда развълнуван.

Аудио/Видеозапис:

— Бих желала да поговорим за родителите ти.

— Не искам.

— Трябва. Това е най-добрият начин да разберем какво се е случило.

— Не си спомням. Бях малък тогава.

— Спомняш си. Мисля, че помниш всичко, което се е случило въпросния ден.

Тишина.

— Не е било по твоя вина, Дейвид. Бил си само на две години. Не си можел да знаеш какво ще се случи.

— Не искам.

Д-р Дъргин въздиша.

— А за какво искаш да си поговорим?

— Защо никой не идва да ме види?

— Знаеш защо.

— Но ти не се боиш. Ти идваш.

— Глуха съм, Дейвид. Не мога да те чуя в действителност. Чета по устните ти.

— И затова не се страхуваш от мен?

— Затова мога да идвам да те виждам.

— Искаш да кажеш, че ако можеше да чуваш, нямаше да идваш при мен?

— Би ми се искало, но най-вероятно нямаше да ми позволят.

— Щеше да говориш през интеркома, най-вероятно? Като всички останали?

— Ако ми позволят.

— Д-р Пийви идваше да ме види. Той не беше глух.

— Само че вече не идва, нали, Дейвид? Спомняш ли си какво се случи с д-р Пийви?

— Да. Д-р Пийви беше лош с мен. Накарах го да престане.

— Това беше две седмици след случката с родителите ти. Ако си спомняш какво се случи с д-р Пийви, със сигурност трябва да помниш и какво се случи с тях.

Тишина.

— Дейвид?

— Уморен съм. Може ли да спрем?

— Родителите ти бяха ли лоши с теб? Като д-р Пийви?

— Баща ми беше.

— И ти го застави да спре? Тишина.

— Дейвид, трябва да говориш на глас заради записа. Ти ли накара баща си да спре?

— Да.

— Как го накара да спре?

— Не си спомням.

— Мисля, че си спомняш.

— Той не трябваше да наранява мама.

— Вината не е твоя.

Дейвид не отговаря.

Екип за наблюдение „Чартър“ 309

1.

— Чети.

— О, стига вече…

Очите на Леля Джо се впиха в мен, а устните ѝ здраво стиснаха фаса, който се подмяташе насам-натам.

— Чети.

Прибелих очи.

— „Кейтлин Гарджъри Тач. 16 февруари 1958 година — 8 август 1980 година. Обичана съпруга, майка и сестра“. Може ли да тръгвам вече?

Леля Джо присви очи и запали нова цигара.

— Къде точно ходиш всеки път?

Грабнах книжката с комиксите от одеялото.

— Ей там, на хълма, има пейка, където мога да чета на спокойствие.

— Можеш да четеш и тук. Защо не четеш на глас на майка си и на мен? Сигурен съм, че това би ѝ допаднало.

— Не смятам, че би се заинтересувала от шибаните костенурки нинджа.

Тя ме плесна.

— Мери си приказките! Не мисли, че си станал толкова голям, че да не мога да те метна на коляно и да те напердаша.

— Да, госпожо. Съжалявам.

Леля Джо изсумтя и запуфка нова цигара. Беше хвърлила стария фас във вазичката, прикрепена към надгробната плоча на Татко. Отбелязах си мислено да го измъкна по-късно.

„Шибан“ беше новата ми любима думичка. Месец преди края на учебната година в „Линкълн“ се бе прехвърлило едно ново хлапе, Дънкан Белино. Баща му беше управител на завод. Бяха се преместили тук от Чикаго. Наричахме го Дънк[4]. Пушеше и употребяваше думички като „шибан“. Дънк имаше най-голямата колекция от комикси, която бях виждал, с изключение на тези в магазините. Цели кашони с комикси. Прекарах по-голямата част от лятото в ровене из тях.

Когато в училище се разчу за случилото се в бакалията, популярността ми се изстреля рязко нагоре и се задържа на космически позиции около две седмици, преди децата да осъзнаят, че все още съм си същото хлапе, което успешно са игнорирали преди. После нещата се върнаха към нормалното си състояние. Дънк обаче се задържа около мен. Когато чу за обира, сви рамене и каза, че в Чикаго магазините ги обират по два, понякога по три пъти на ден. Ако влезеш някъде и не се натъкнеш на обирджия, направо си извадил луд късмет. Така че чудо голямо.

Баща му имаше регистриран на свое име револвер, понеже навремето бе служил в армията. Криеше го в една кутия за обувки на най-горния рафт в килера. За да се доберем до него, трябваше да мъкнем стол, върху който да се качим, чак от кухнята. Имаше и боеприпаси. Дънк ми позволи да си взема един патрон. Каза, че ако обирджията се върне и реши да ми отмъщава, ще ми заеме револвера, за да го гръмна в лицето. Като се има предвид колко нависоко го пазеха, се съмнявах, че ще се добера до оръжието навреме. Трябваше да доизчистим подробностите около логистиката. „Логистика“ беше втората ми любима дума.

— Да си ми виждала уокмена?

Леля Джо порови в чантата си, измъкна го и ми го подаде. Бях използвал значителна част от спестяванията си, за да си купя уокмен, но си струваше. Устройството не само имаше вградено радио, но можеше и да възпроизвежда касети. А и нямаше антена. Беше много по-добро от старото ни транзисторно радио.

Тръгнах нагоре по хълмчето.

— Един час! — чух я да вика зад гърба ми. — Днес почвам работа от четири, а Крендал каза, че може да помагаш в разчистването на масите до осем, докато дойде Картър… парите ни трябват!

Махнах през рамо.

Тя се закашля. Чувах я чак до гробниците. Напоследък кашляше доста.

Пейката беше празна. Очаквах го. Малко бях подранил. Последния път тя се появи чак след четири. Седнах, сложих си слушалките и включих уокмена.

Статичен шум.

Очаквах и това. Намалих звука.

Миналата година подарих на Стела моя екземпляр на „Костенурките нинджа“ номер едно. Тази година не само че ѝ носех номер две, но и три комикса за „Жената чудо“, които бях отмъкнал от личните запаси на Дънк. Първоначално ми се видя странно, че притежава всичко издадено за нея, но той побърза да отбележи, че въпросните комикси са пълни с полуголи жени. Оттогава насетне и аз станах фен на „Жената чудо“.

Ако Дънк знаеше, че възнамерявам да споделя част от безценната му колекция с момиче, сигурно щеше да ме пречука.

Изминаха двайсет минути.

Трийсет.

Тъкмо започвах да се притеснявам, че няма да се появи, когато забелязах белия джип да приближава, следван плътно от втори, абсолютно същия като цвят и марка. И двата спряха на десетина метра от скамейката.

Изтрих потните си длани в крачолите на джинсите. Вратата от страната на шофьора се отвори и жената с бялата коса излезе, като оправяше гънките на дългото си бяло палто. Днес слънцето грееше, температурата беше към 27°С, с други думи — време за всичко друго, но не и за палто. Не можех да спра да си мисля за оръжието — не като онова на бащата на Дънк, а значително по-дълго, като ловджийска пушка, — скрито под това палто.

Задната врата на джипа се отвори. Очаквах оттам да излезе Стела, но вместо нея видях мъж с тъмнокестенява коса, слънчеви очила и също с дълго бяло палто. От другата врата излязоха още един мъж и една жена. От втория джип слязоха още четирима души, всички възрастни, а от Стела нямаше и следа. Всички бяха облечени в дълги бели палта. Шофьорът на първия джип — жената, която познавах от предните ми срещи със Стела — се приближи и седна на пейката до мен.

Статичният шум продължаваше да бучи в ушите ми, затова изключих уокмена, смъкнах слушалките и попитах:

— Къде е Стела?

Жената се усмихна. Хладна усмивка, като на Чеширския котарак от „Алиса в страната на чудесата“, който поздравява малко мишле миг преди да излапа нещастното създание. Носеше усмивката си като удобна и изгодна маска. Никак не ми се искаше да надниквам зад нея.

— Стела днес няма да ни удостои с присъствието си.

— Къде е?

Жената кръстоса крака, без да ме погледне. Погледът ѝ бе насочен право напред, към джиповете и към хората, застанали край тях.

— Госпожица Нетълтън е на място, което не е тук. А къде е въпросното място, изобщо не те засяга.

— Добре ли е?

Не можех да се отърва от натрапчивата мисъл, че Стела е ранена в някаква ужасяваща злополука. Защо иначе не би дошла?

Дългата бяла коса на жената бе прибрана на конска опашка, която висеше доста под яката на палтото ѝ. Маникюрът ѝ бе безупречен. Дългите ѝ нокти бяха лакирани в бяло, в тон с дрехата.

Тя скръсти ръце в скута си.

— Казвам се Латрийс Оливър. Може да ме наричаш госпожа Оливър или дори госпожица Оливър. Не може да ме наричаш Латрийс! Аз съм — и винаги ще бъда — с по-висок социален статус от теб. Без значение какъв дребен успех може да постигнеш един ден, а и дори да извадиш късмет в жалкия си животец и да просперираш, дори да забогатееш и да се издигнеш в обществото, винаги ще бъдеш под мен, по-низш от мен. Разбираш ли? Достатъчно ясно ли се изразявам? Кимни, ако ме разбираш.

Бях закимал несъзнателно. Насилих се да спра и заставих главата си да застане неподвижна.

— Добре — промърмори тя. — Не че очаквам от теб да излезе кой знае какво. Мисля, че си достигнал върха на кариерата си като момче, което разтребва масите. Което събира мръсотията и отпадъците на другите. Което забърсва петната от урина от гнусните плочки по пода на тоалетната. Което стърже засъхналите изпражнения на непознати от чужда тоалетна чиния. Това според мен е истинското ти призвание.

— Къде… къде е Стела?

Исках думите ми да прозвучат твърдо, дори нахакано. Не успях. Измъкнаха се между устните ми с жалко пи-сукане, сякаш идваха от устата на момче, наполовина на моите години… или на момче, застанало с подмокрени гащи в бакалията девет месеца по-рано.

— Смяташ ли, че е красива? Нашата малка Стела?

Не отговорих. Сведох очи към купчинката комикси на пейката.

Жената продължи:

— Никога няма да я притежаваш. Колкото и да я желаеш един ден, тя никога няма да бъде твоя. Това притеснява ли те?

— Аз… аз не харесвам момичета… Не и по този начин…

— Не? Наистина? О, но някой ден ще мислиш другояче. Повярвай ми. Някой ден ще я желаеш толкова отчаяно, че ще си готов да застанеш пред състезателен автомобил само за да получиш възможност да я докоснеш, да почувстваш топлината ѝ по тялото си, да усетиш магията на целувката ѝ. Нашата Стела.

— Просто искам да говоря с нея, и толкова.

Госпожа Оливър изсумтя, прекалено заета да слуша звука на собствените си думи:

— Обзалагам се, че след всяка от тези срещи се прибираш у вас, вадиш пишлето си от гащите и се пипаш по най-скверния начин, докато си мислиш за нея — за аромата на косата ѝ, за гладката ѝ кожа… Виждал ли си голо момиче? Предполагам, не си. Сигурно обаче си мислиш за това постоянно — през тази твоя глава вероятно прелитат най-мръснишките мисли на света. Същият си като останалите момчета. Всичките сте от един дол дренки. Никой от вас не е достатъчно добър за нашата Стела. Повдига ми се само като си помисля, че изобщо е говорила с теб, камо ли… — Гласът ѝ заглъхна. Тя тръсна глава, обърна се и впи поглед в мен. Тъмните ѝ сиви очи ме изгаряха с такава ярост, че можех почти да я усетя. — Тя ще бъде всичко за теб. Всяка глътка въздух, която си поемаш, ще принадлежи на нея, всичко, което правиш, ще е за нея, а в замяна ти няма да означаваш абсолютно нищо за нея. Ще бъдеш нещото, което тя изстъргва от обувката си и мята встрани от пътя, за да могат лешоядите да го разкъсат, изядат и изсерат. Ти си — и винаги ще бъдеш — захвърлен отпадък. Тухла, която вселената е трябвало да използва, за да изгради нещо по-добро. Придатък.

Тя се изправи, приглади гънките по дългото си бяло палто и без да изрече и дума повече, се качи в джипа. Останалите я последваха. Гледах как се отдалечават. Тишината и покоят на гробището ме задушаваха.

2.

Проповедника пристъпи навътре и притисна длани към вратата, която се затвори с леко изщракване. Знаеше, че няма никой, беше сигурен, но не му се искаше съседите да усетят присъствието му. Също както не желаеше да подплаши собствениците на апартамента, без значение дали се въргаляха в леглото, или зяпаха телевизия, вместо да са на посещение при изгнилите трупове на двамата отдавна умрели роднини в гробището зад блока.

Съседите в сгради като тази гледаха да се държат заедно. Бъркаха се в делата на живеещите наоколо прекалено често, което определено не беше по вкуса на Проповедника. Той самият никога не би живял на подобно място и не разбираше хората, които съзнателно са направили такъв избор.

Това място беше кутия.

Това място беше кутия на върха на купчина други кутии, до която имаше друга кутия, а под нея — още кутии. Не беше дом, а затворническа килия. Място, на което те поставя обществото.

Джоузефин Гарджъри не изкарваше кой знае колко пари. Беше прегледал трите ѝ последни данъчни декларации, преди да дойде тук. Като сервитьорка печелеше два долара и един цент на час, плюс бакшишите — средно между десет и петнайсет процента. Проповедника, разбира се, винаги оставяше двайсет процента бакшиш, без значение дали обслужването бе добро, или не, и се отнасяше към сервитьорите с огромно уважение. Не защото разбираше, че работата им е тежка, нито пък защото предполагаше, че заслужават малко повече от нормалното, понеже характерът му е труден. Просто те му носеха храната, която често се приготвяше извън полезрението му. Никога не би си позволил да се отнесе с някого грубо, а после да го прати в кухнята да донесе яденето му. Можеха да плюят вътре… или нещо по-лошо. Бе чувал за някакъв готвач, който топнал сандвича с пилешко на един клиент в мръсната вода в мивката с чиниите, когато разбрал, че въпросният клиент е бивш гимназиален учител, който преди три години му бил писал четворка по история. Господ знае какво би направил същият човек, ако внезапно реши, че не харесва някой от постоянните клиенти, понеже дава мижав бакшиш или се държи грубо.

Затова Проповедника винаги даваше двайсет процента бакшиш. Така направи и тази сутрин, когато яде в „Закусвалнята на Крендал“. Съгласно данъчната декларация на Джоузефин Гарджъри постоянните ѝ клиенти не постъпваха като него. Миналата година бе изкарала 7840 долара. Тоест, сто и петдесет долара и седемдесет и седем цента на седмица — няколко долара над официално признатата линия на бедността в САЩ, 7240 на година. Като се има предвид и че се грижеше за онова момче, делата на госпожица Гарджъри изобщо не вървяха добре. След като обиколи апартамента и разгледа наоколо, Проповедника можеше да го потвърди.

Тясното жилище смърдеше ужасно на цигарен дим, въпреки че двата прозореца на всекидневната бяха отворени. Стените бяха покрити с петна от никотин. Можеше да си представи как мръсотията е проникнала в мебелите, в чаршафите, в дрехите… Носеше плътни кожени ръкавици. Не можеше — а и не искаше — да докосва нищо с голи ръце.

Проповедника не пушеше, нито допускаше да се пуши в негово присъствие. Пушенето бе отвратителен и разоряващ навик.

Като застана с гръб към входната врата, малката кухничка му се падаше отляво. Електрическите уреди бяха поне на десетина години. Ъглите им и пукнатините по тях бяха ръждясали. В хладилника нямаше нищо освен подправки, пакетирано и нарязано сирене за сандвичи и литър прясно мляко, което миришеше така, сякаш всеки момент ще се развали.

Тесният коридор водеше към всекидневната точно пред него. Вдясно имаше две врати, които по всяка вероятност водеха към спалните. В кухнята нямаше нищо интересно, нито дори бележка, прикрепена с магнитче към вратата на хладилника — все едно тук рядко влизаше някой. Затова той продължи към всекидневната. В ъгъла вляво бе натикана маса, отрупана с купчини отворени и неотворени писма. Проповедника взе най-близката пачка и разгледа подателите. Сметки и „Пъблишърс Клиъринг Хаус“[5]. Сметките не бяха отваряни, но онова от „ПКХ“ не само беше разпечатано, но и формулярът бе попълнен и пъхнат в плика за обратна поща. На листа фигурираше името на Джоузефин Гарджъри, но почеркът определено беше детски — без съмнение беше на момчето.

Проповедника върна писмата на масата, като внимаваше да ги остави точно както са били, и заразглежда всекидневната. Фотьойлът и диванът бяха разположени така, че да гледат към малкия дванайсетинчов телевизор. В средата на този триъгълник имаше масичка. Проповедника очакваше да е покрита с дебел слой прах, но видя, че е старателно почистена. Същото важеше и за горната част на телевизора. Мръсотията започваше и свършваше с цигарен дим. Някой явно чистеше редовно апартамента. Това го изненада. Най-вероятно беше работа на момчето. Знаеше, че лелята кара продължителни смени и рядко се завърта в жилището — сигурно само колкото да спи, да се изкъпе и да потегли отново за работа. Момчето явно се грижеше само за себе си. Смущаващо беше как тази жена съумява да пуши толкова, че да създаде този проблем с чистотата наоколо. Проповедника си представи как пали цигара от цигара само за да насмогне с цапането. Знаеше, че момчето не пуши. Поне не още. Наблюдаваха го старателно и все някой щеше да отбележи подобно противно поведение. Проповедника подуши фотьойла и дивана. Разбра, че докато пуши, лелята седи във фотьойла. Странно, но не откри пепелници. Прозорецът, който бе най-близо до фотьойла, нямаше комарник. Предположи, че би могла да ги изхвърля оттам, но му се стори малко вероятно.

Вратата към първата от двете малки спални бе точно до тази на всекидневната. Това определено беше стаята на момчето — стените бяха покрити с плакати на супер-герои и откъснати от книжки с комикси страници. Върху скрина имаше купчини книги — предимно класики като „Островът на съкровищата“ и „Повелителят на мухите“, както и близо дузина томчета от загадките на Момчетата Харди. Зад тях имаше старателно подредени комикси. В чекмеджетата не откри нищо, освен дрехи, сгънати и сортирани по вид. Чорапите бяха на чифтове, грижливо свити на топки. Очакваше да открие нещо нелегално, скрито сред дрехите, но не намери нищо. Под леглото също беше празно. Нямаше дори валма прах.

В гардероба откри дрехи, окачени на закачалки в идеална симетрия, подредени от светли към тъмни. На дъното видя кашон, в който се намираха дванайсет пепелника, скрити зад дузина евтини романчета с меки корици. По всяка вероятност бяха пепелниците, чиято липса в апартамента го учуди. Очевидно момчето си бе помислило, че може да убеди леля си да не пуши, като ги скрие. Умно. Детинско, но умно.

Проповедника върна всичко по местата му и затвори гардероба.

Очите му обиколиха идеално подредената стая. Всичко си беше на мястото.

Някога и той бе момче. Момчетата криеха разни неща.

Върна се до леглото и повдигна дюшека. Очите му блеснаха.

Между дюшека и пружината бе скрита тетрадка. Измъкна я и заразлиства страниците. Не тетрадка — скицник, в който имаше десетки рисунки на Стела.

Пусна дюшека на мястото му.

Рисунките бяха грубовати, но над средното ниво. Подобри, отколкото Проповедника би могъл да нарисува. Значително по-добри от онова, което се очаква от повечето деца. Последната определено беше много добра — Стела, усмихната, в очите ѝ блести слънцето… Наистина беше добра. Момчето бе рисувало с черен химикал — което не му даваше право на грешка.

На това трябваше да се сложи край. Нещата излизаха извън контрол.

Проповедника седна на ръба на леглото и метна скиц-ника пред себе си.

Какво виждаше момичето в това момче?

Защо точно той?

Беше никой. Бъдещ плъх, който щеше да се лута из лабиринта. Животът му щеше да мине и да си замине за нула време. По всяка вероятност нямаше да отиде в колеж, нямаше да постигне дори посредствен успех. Беше обречен на живот, пълен с бачкане и приключващ с ранна смърт. Така че защо точно той?

Проповедника измъкна своя „Валтер PPK/S“ .380 от кобура под лявото си рамо и разсеяно взе да развинтва и да завинтва заглушителя. Тежестта на оръжието, чувството на нещо значимо в ръката му, миризмата на смазка — тези неща му помагаха да се съсредоточи.

Можеше да убие момчето. Така или иначе в даден момент щеше да му се наложи. Сигурен бе. Така че защо не сега?

Можеше да изчака тук, докато хлапето и лелята се върнат от гробището, и да им пусне по един куршум в главите. Проповедника нямаше скрупули, що се отнася до отнемането на живота на дете. Беше убивал и преди. Единствената разлика между детето и възрастния беше времето. Ако убиеше малкия, всичко щеше да свърши. Цялата тази зловеща бъркотия щеше да остане зад гърба им, след което можеха да продължат напред. Щеше да има последици.

Проповедника почеса брадичката си с дулото на пистолета.

3.

Закъснявахме за смяна. Аз бях виновен за това.

След като жената си тръгна, седнах на пейката, напълно онемял. Мислите ми бръмчаха като рояк оси. Не можех да спра да треперя. При всяко вдишване дъхът сякаш засядаше в гърлото ми и после отказваше да излезе.

Дори сега, като се мъчех да не изоставам от Леля Джо, сърцето ми биеше толкова лудешки, че си представях как чупи ребрата ми, изскача навън и се приземява с глухо тупване на разбития тротоар.

— Да не се разболяваш? Не ми изглеждаш никак добре.

Бях на косъм да отвърна на Леля Джо, че тя пък не звучи никак добре — докато крачеше, издаваше странен хрип-тящ звук, подобно на въздух, който преминава през восъчна хартия. На всеки няколко крачки го прекъсваше с влажна кашлица. Независимо от това не спираше да пуши.

— Може да се отбия да оставя тези неща в апартамента. Тъкмо да пия витамин С.

— В шкафчето в закусвалнята имам — отвърна тя. — Точно сега нито ти, нито аз можем да си позволим да се разболяваме.

Въпреки че не бе споменавала, знаех, че още не е платила наема за август. Закъснявахме с осем дни. След петия хазяинът почваше да начислява наказателни лихви. Нямах представа колко са, но знаех, че крайната сума ще е повече, отколкото имаме. Можех да си продам уокмена. Можех отново да опитам да ѝ дам спестяванията си, но знаех, че няма да ги приеме.

Когато влязохме в „Крендал“, вече бяхме закъснели с двайсет минути. Закусвалнята се пръскаше по шевовете.

Г-н Крендал стоеше пред скарите в кухнята, а очите му бяха впити в нас през отвора зад бар-плота.

— Джоузи! Слагай бързо престилката, че сме заринати!

Въпреки че още нямаше пет часа, всяка маса, стол и сепаре бяха заети. Още около половин дузина клиенти стояха пред входа в очакване да се освободи място. Лър-лийн Уолдрип стоеше зад бар-плота и бършеше нещо, което приличаше на разлято кафе. Погледна към нас, поклати глава и се зае отново да почиства.

Първо забелязах палтото на жената.

Когато помагаш за разчистването на масите, бързо се научаваш да засичаш като с радар мръсните чинии и чаши. Очите ми бяха започнали да обикалят закусвалнята още в мига, в който пристъпихме вътре, като набелязаха първо използваните прибори, пълни/празни чинии и купи, чаши с вода, които се нуждаеха от доливане… и чак след това обърнаха внимание на хората. Палтото ѝ обаче бе онова, което привлече вниманието ми.

Бялото палто бе метнато върху един от столовете до бар-плота. Изведнъж всички останали предмети и звуци изчезнаха. Проследих с поглед извивките на дрехата и видях жената, седнала върху въпросния стол, обърната с гръб към мен. Дългата ѝ бяла коса падаше свободно върху раменете ѝ. До лявата ѝ ръка на бара имаше грижливо сгънат вестник. С дясната поднасяше чашка кафе към устните си.

Вероятно почувства как я зяпам, понеже бавно се извърна към мен. Гледах я втренчено сигурно още десетина секунди, преди да осъзная, че това не е жената от гробището, госпожа Латрийс Оливър, както се бе представила, а съвсем друга дама, която не бях виждал преди.

Бутнах Леля Джо и се затичах към тоалетната. Едвам успях да стигна дотам, да затворя и да заключа вратата след себе си, преди да избълвам оскъдните си закуска и обяд в тоалетната чиния.

Останах не само до края на моята смяна, но и до края на смяната на Леля Джо. Г-н Крендал ми каза да си вървя безброй пъти, но аз не можех да си тръгна. Не исках да оставам сам. Навалицата продължи чак до девет вечерта. Лърлийн каза, че това било, понеже е петък, ден за заплати, и половината град решил, че не му се готви. Според нея джоб, пълен с пари в брой, водел до трифекта[6] — топло ядене, бар, стриптийз-клуб — за всички необвързани мъже в града, а такива имаше в изобилие. Знаех какво е „бар“. Във всеки квартал наброяваха поне три. Имах известни подозрения какво е „стриптийз-клуб“ — всичките ми ограничени ми познания по темата бяха благодарение на малко по-малко ограничените познания на Дънк. Леля Джо се опита да се справи с наплива, но беше прекалено бавна, затова Лърлийн остана повече от час след смяната си, за да ѝ помогне.

У дома бяхме оставили прозорците отворени и вятърът бе разпилял някои от хартиите на масата из целия апартамент. Събрах ги набързо, докато Леля Джо светна лампите, затвори двата прозореца и се тръшна на фотьойла си.

— Вече съм прекалено стара за това… — измърмори, събу обувките си и заразтрива подпухналите си крака. После преброи бакшишите и тихичко изруга.

— Нещо не е наред ли?

— Все още не ни достигат трийсет и осем долара за наема. Бях сигурна, че… — Гласът ѝ секна. Тя притвори очи и притисна мазолести длани към слепоочията си.

Бях изкарал шест долара от бакшиши. Сложих внимателно парите в ръката ѝ. Тя отвори уста, за да възрази, след което се усмихна немощно:

— Ти си чудесно хлапе. Ще ти ги върна. До цент.

— Почакай.

Затичах се към стаята си, за да взема остатъка от спестяванията си. Сега вече нямаше друг избор, освен да ги приеме. А и аз исках да ѝ ги дам. Нали и аз живеех тук. Исках да помогна.

Видях плика на леглото в мига, в който светнах лампата.

Беше върху скицника ми… който също бе върху леглото, а не там, където го бях оставил.

Хвърлих бърз поглед към Леля Джо, която продължаваше да седи на фотьойла, след което пристъпих предпазливо в стаята си, като оглеждах всяко ъгълче и всяка сянка.

Пликът беше бял, нормален размер, дебел около сантиметър. Отпред с изящен ръкописен шрифт бе отпечатана една-единствена дума:

Пип.

В плика имаше петстотин долара в брой.

4.

Онази нощ сънувах лош сън. Истински кошмар. Бях на четири.

Татко закопчаваше предпазния ми колан.

— Здраво ли си вързан, Капитан Джак?

— Аха.

— Мама те уреди с безалкохолно за из път.

Взех „бебешката чашка“ и внимателно, за да не разлея, я поднесох към устните си. Шоколадово мляко. Любимото ми.

Мама влезе в колата.

Спомням си въпросното пътуване.

Спомням си всяка секунда от него — от мига, в който излязохме от вкъщи, до момента, в който спряхме пред апартамента на Леля Джо, същия, в който сега живеехме.

Отбихме пред жилищната сграда от червени тухли. Леля Джо излезе да ни посрещне. В лявата си ръка стискаше неизменната си цигара.

Знам какво се случи после.

Мама отвори вратата. Двете жени се прегърнаха. Леля Джо подаде глава през отвора и ми се усмихна.

— Джоузефин… — изръмжа Татко.

Тя не отговори.

И тогава нещата се промениха. Точно тук беше различно.

Спомням си как Татко излезе от колата, повдигна ме от седалката и ме остави на земята отвън. Спомням си как Мама и Татко се качват обратно в автомобила и потеглят, а аз гледам как те изчезват в далечината, след което хващам Леля Джо за ръката и влизам в сградата с нея.

Спомням си всичко толкова ясно, все едно се случи вчера.

Само че не това се случи впоследствие.

В този сън се случи нещо абсолютно различно.

Татко отвори вратата от моята страна, взе нещо от седалката пред мен, след което затвори вратата. Наблюдавах го, докато мъкнеше нещото покрай колата и го връчваше на Леля Джо.

Мама и Татко се качиха в колата и отново тръгнахме нанякъде.

Татко ругаеше абсолютно всички стопове на автомобилите пред нас. Направи десен завой, без да намалява скоростта. Инерцията ме притисна в лявата част на детската седалка.

Нито един от двамата ми родители не се обърна, за да ме погледне, което беше необичайно.

Прекосихме някакъв мост, последван скоро от тунел. Колата продължаваше да ускорява.

Чувствах как набираме скорост. Чувах двигателя да ръмжи все по-силно.

Татко най-накрая вдигна очи. Видях в огледалото за обратно виждане. Не гледаше мен. Беше се взрял в нещо зад мен. Зад нас. Мама също погледна бързо към нещото, но в страничното огледало до нея. Успях да уловя и нейния поглед.

Татко зави, като изпревари кола, доста по-бавна от нашата. Движехме се все по-бързо.

— Седемдесет и девета наближава — каза Мама.

Очите на Татко в огледалото отново.

— Прекалено е далеч.

Чак тогава хвърли поглед в огледалото към мен за частица от секундата. Видях как белият джип изскача от една странична уличка и пресича пътя ни. Татко не го видя.

Мама също не го видя. Дори нямаше време да изкрещи.

Когато за трети път се събудих, не се осмелих да заспя пак. Вместо това се взирах в тавана чак докато светлината на утрото се пресегна през прозореца и се опита да ме сграбчи през купчината одеяла.

5.

Две седмици преди Коледа настана циганско лято. Снегът, навалял през изминалата седмица, изчезна напълно, разкривайки кафявата кишава земя и повяхналата трева, сгушили се удобно под него. Небето смътно наподобяваше дневната светлина, бе покрито с плътни, мрачни облаци, които жадуваха да върнат зимата час по-скоро. Леля Джо настоя да си облека зимното палто — дебело чудовищно нещо, направено от чиста вълна и предназначено за температури около минус двайсет. Още в мига, в който излязох от апартамента, го разкопчах и дори обмислях дали да не съблека проклетата дреха. Когато стигнах до големите железни порти на гробището, температурата беше около четири над нулата и продължаваше да се покачва.

Още четири плика се появиха след първия. Винаги на осмо число от месеца, винаги адресирани до Пип, винаги оставени на леглото ми по някакъв мистериозен начин, докато вкъщи нямаше никой. Последният пристигна в понеделник — само преди два дни. Чудех се дали да не избягам от училище и да се скрия в апартамента, но учителката ми, г-жа Томас, често идваше в закусвалнята и без съмнение щеше да попита леля ми къде съм бил. Мислех да се престоря на болен, но осъзнах, че не съм съвсем сигурен искам ли да остана насаме в жилището заедно с онзи, който донасяше пликовете. Знаех, че не е Стела. Подозирах, че може би е госпожа Оливър, и тъкмо това ме накара да зарежа целия план.

Във всеки плик имаше точно петстотин долара.

Знаех, че не мога да дам парите направо на Леля Джо. Щеше да попита откъде са и нямаше как да ѝ кажа, че съм ги намерил върху леглото си. Не можех да ѝ кажа, че съм ги спестил, защото знаеше точно с колко разполагам. Не можех да ѝ покажа и плика с надпис Пип, защото по този начин щяха да възникнат още и още въпроси. В крайна сметка взех банкнотите от първия плик, увих ги във вестник и оставих пакета в шкафчето на Леля Джо в закусвалнята. Тя откри парите след края на смяната си на следващия ден и не каза нищо, докато не се прибрахме у дома. След това ги извади от чантата си и ми ги показа. Предположи, че г-н Крендал ги е оставил. Дори да беше решила, че парите са дошли от извънземни, чийто кораб-майка обикаля около Земята, пак щях да съм доволен, щом дори не заподозря, че неочакваното богатство е свързано с мен. Леля Джо каза, че е признала пред г-н Крендал за проблемите си с наема и го е помолила за аванс. Той обаче ѝ отвърнал, че не дава нито заеми, нито аванси. Ако ѝ помогнел, щял да се чувства задължен да помогне на всички, а времената били тежки. Тя вярваше, че е оставил парите в шкафчето ѝ анонимно именно за да избегне възникването на проблеми с останалите си служители. Когато му благодарила, той просто отвърнал: „Какви пари?“ и се заел отново със скарите. Понякога неизречените думи казват повече от цял разговор.

Когато пристигна вторият плик, отново увих парите във вестник и ги оставих в шкафчето на Леля Джо. И тя отново реши, че идват от г-н Крендал. Вече не бяхме назад с наема, така че искаше да му ги върне. Казах ѝ, че трябва да ги запазим за черни дни. Тя уви парите в алуминиево фолио, облепи пакета с хартиено тиксо и го натика най-отзад във фризера.

С пристигането на следващите пликове започнах да крия парите в чекмеджето с бельото си. Не исках да рискувам Леля Джо да реши да ги връща отново на г-н Крендал. А тя със сигурност щеше да го стори. Леля Джо си имаше своите недостатъци, но беше горда жена и благотворителността според нейните разбирания не беше кой знае колко различна от просенето по улиците. Ако пак закъсахме с парите, щях да намеря начин да ѝ ги дам.

Иззад гранитния обелиск, зад който бях застанал, видях Дънк да се приближава, яхнал колелото си ВМХ. Не беше облякъл палто — само суичър на „Рън Ди Ем Си“ и джинси. Като мина през портите на гробището, той наби контра и се плъзна встрани, за да спре ефектно на няколко сантиметра от краката ми.

— Какво търсим тук? — попита, остави велосипеда да падне на земята и се облегна на висок черен надгробен камък. После осъзна какво докосва, отдръпна се няколко крачки и тикна ръце в джобовете си. — Нали се сещаш, че това място никак не ми харесва. Гробищата ме плашат. Не си ли гледал „Нощта на живите мъртви“? Ромеро не живее кой знае колко далеч[7]. Може идеята за онзи филм да му е хрумнала точно тук, когато някое зомби е посегнало да го улови.

— Е, поне е оживял, за да разкаже историята.

Дънк присви очи:

— Дали? Виждал ли си го как изглежда? Прилича на зомби.

— Зомбита не съществуват.

— Ако въобще някъде има зомбита, то ще е тук, в Питсбърг. Това място е кенеф — отвърна той. — Чикаго беше спокойно място. Виж само филмите, чието действие се развива в Чикаго: Клуб „Закуска“, „Шестнайсет свещи“… В Чикаго човек може да види Моли Рингуолд съвсем наблизо, в Еванстън. Нищо лошо не се случва в Еванстън.

— Антъни Майкъл Хол може да е зомби. Онова хлапе Дъки също.

Дънк се замисли.

— Тук ме хвана. Бая зловещо си изглеждат тия пичове. Виж, Моли е голяма лисица. Бих я оправил.

— Даже не знаеш какво точно значи това.

— Разбира се, че знам. Само че истинският джентълмен никога не се хвали с любовните си достижения. Ще трябва да се луташ из дебрите на любовното изкуство съвсем сам, г-н Тач, след като вече си имаш гадже.

Бях разказал на Дънк всичко.

Знаеше както за първата ми среща със Стела, така и за случката с по-възрастната жена. Не знаех как другояче да го нарека. Дънк знаеше и за парите.

— Тя не ми е гадже.

— Както кажеш, Ромео. Тя тук ли е?

Нямаше нужда да проверявам пейката — знаех, че Стела не е тук. Нямаше и да бъде — поне до следващия август. Бях зарязал опитите да я заваря тук в ден, който не е осми август, а тази дата все още бе твърде далеч.

— Не. Тук няма жива душа.

— Тогава защо ние сме тук?

Трябваше да узная повече за нея. Трябваше да узная поне нещичко за нея. В последно време не можех да мисля за друго освен за нея. Досетих се, че е така заради хилядите въпроси. Ако откриех отговорите, ако разберях коя е тя, може би щях да се поуспокоя малко. Може би нямаше толкова силно да искам да я видя. Може би изобщо нямаше да отида до скамейката следващия август.

— Името ѝ е Стела Нетълтън. Искам да проверим всички надгробни плочи и да видим ще мога ли да разбера кого посещава.

Устата на Дънк беше леко отворена, а гъстите му вежди почти се докосваха.

— Това може би е най-тъпата идея, която съм чувал. Колко мъртъвци са погребани тук според теб? — Лицето му изведнъж пламна. — Искам да кажа, освен майка ти и баща ти де, понеже те са, искам да кажа, бяха…

— Трябва да проверим и всички надгробни камъни, на които има дата 8 август — прекъснах го. — Само в случай че онзи, когото идва да посети, не носи същата фамилия като нея.

Дънк кимна към малката сграда до близкия паркинг:

— Там нямат ли списък или нещо подобно? Изглежда ми доста по-мъдро, отколкото да се размотаваме из чакалнята на Сатаната и да проверяваме имена. Не че родителите ти… ох, мамка му, неловка работа. Не може ли просто да отидем да поритаме топка или нещо от този род? Видях, че в „Карнеги Парк“ са се събрали няколко хлапета. И Джъстин беше там. Той ще ни позволи да играем.

— Ако не искаш, сам ще проверя.

Дънк въздъхна.

— Не, ако по този начин искаш да прекараш свободната си вечер, ще ти помогна. Въпреки че наистина би следвало да започнем от офиса.

— Вече пробвах. Преди няколко седмици. Нямат никакви сведения за хора с фамилия Нетълтън. Открих трима, починали на 8 август, и двама, родени на същата дата. Измъкнах от джоба си листче и го подадох на Дънк. — И петимата са в новата част на гробището — най-отдалечения край. Издирих ги вчера. Пейката е в най-старата част на това място, дори не е близо до тях. Човекът в офиса каза, че старите архиви, отпреди 1926 година, са изгорели при пожар, така че единственият начин да се провери е да се обикаля от гроб на гроб.

Дънк се почеса по главата.

— Колко гроба има тук според теб?

— 124 хиляди.

Той пребледня.

— Разбираш, че е невъзможно, нали? Даваш ли си сметка колко време ще отнеме? Сигурно хиляда години. Може би и повече. Може би доста повече.

— Не смятам, че ще се наложи да проверяваме всички. Онзи, когото посещава, трябва да е близо до тази скамейка. Започваме с гробовете до нея и продължаваме, докато открием каквото търсим.

През следващите три часа правихме именно това — обикаляхме от гроб на гроб, от редица на редица. Не открихме нищо.

8 август 1987 година

Единайсетгодишен

Запис в дневника 08/08/1987

Обект „Д“ е изнервен.

Аудио/Видеозапис:

— Има ли някой тук?

— Какво да правим? Трябва ли да му отговорим?

— Тц, ще миряса след няколко минутки. Просто не му обръщай внимание.

— Сънувах кофти сън. Може ли да светнем лампите?

— Трябва ли?

— Аз лично няма да го направя. Има си график. Не му обръщай внимание. Ти си на ход.

— Не мога да се съсредоточа, докато това хлапе бърбори там. Направо ми се смръзва кръвчицата.

— Така или иначе след два хода си мат.

— Не, не съм, не и след като ти взема… оф, мамка му. Голям съм идиот.

— Аха.

— Казваш се Карл, нали? Ако не можеш да светнеш лампите, може ли поне да си пововориш с мен, докато заспя отново, Карл?

— Мамка му! Откъде ми знае името?

— Успокои се.

— Да те шибам.

— Не искам да чувам името си, излязло от неговата уста. Нито сега, нито когато и да било.

— Не може да те нарани. Не и със закъснението в аудио-сигнала.

— Не може ли просто да го изключим? Да спрем звука?

— Тогава няма да записва. Ще пропуснем нещо важно и двамата с теб ще се наложи да си търсим нова работа.

— Щеше да си пръв на това копче, ако беше казало твоето име.

— Ами тогава да се надяваме, че ще се съсредоточи само върху теб.

— Изобщо излизал ли е от тази кутийка?

— Не и откакто аз съм тук.

— Кога започна? 1981-ва ли?

— Есента на 1980 година.

— Пълна лудост. Тази стаичка надали е повече от три на три метра.

— Има прозорец.

— От който се вижда какво? Паркингът ли?

— Чух, че в началото бил за малко навън, но не продължило много. И още веднъж преди две години. Хлапето има кофти нрав.

— Имаш ли деца, Карл? — пита Дейвид.

— Господи! Накарай го да млъкне!

— Искаш ли още една игра?

— Тц. Не мога да се съсредоточа.

— И своите деца ли игнорираш така, Карл? Наистина не бива да постъпваш така.

— Да ме шибат.

— Чух, че баща му е причинил това. Лицето му.

— И аз съм го чувал.

— Нещо се е прекършило в мозъка му тогава. Не е наред.

Карл се хили нервно.

— Нямаш си представа само колко не е наред. Ето защо го държат в тази кутийка.

— И въпреки всичко е само дете.

— Какво искаш да кажеш? Искаш ли да си поговориш с нето? Да го поразвеселиш?

— А, да бе…

Карл натиска бутона на микрофона.

— Искаш ли Уорън да ти прочете приказка за лека нощ?

Уорън перва ръката му. Карл пуска бутона.

— Какво те прихваща?! Защо му каза името ми?

— Ами нали знае моето… Изглеждаше ми справедливо.

— Голям си задник.

Стаята потъва в тишина. После…

— Мисля, че ще ми хареса. Само че не Уорън. Какво ще кажеш ти да ми прочетеш онова, което четеш за лека нощ на децата си, Карл? Коя е любимата им приказка?

— Шибана откачалка. Това закъснение на звука е шантаво. Напомня ми за развоворите на Хюстън с астронавтите.

— Да бе, като сателитно закъснение по новините.

— Всичко е шибано странно.

— Искаш ли да играем пак?

— Добре, от мен да мине. Ама първо смени лентата. Почти е свършила.

Екип за наблюдение „Чартър“ 309

1.

— Здрасти, Татко. — Изстъргах мъха от издяланите в камъка букви с нокът. — Леля Джо трябва да работи, затова реших, че ще започна с теб.

Измъкнах плуващите във вазичката фасове, които Леля Джо бе метнала там, и поставих три виолетови астри на тяхно място. Някой беше засял доста в двора зад нашия блок в началото на лятото. Вече бяха завзели цял ъгъл.

— Да знаеш обаче, че най-вероятно ще се появи по-късно. Да не кажеш, че не съм те предупредил.

През последните осем месеца двамата с Дънк преровихме почти цялото гробище и не намерихме други съвпадения, освен петте имена, които ми бе дал чиновникът в офиса. През януари занесох този списък в библиотека „Брентууд“. Ако си дете и се нуждаеш спешно от помощ, само кажи на библиотекаря, че работиш върху училищен проект. Открихме информация за едно от имената — Дарнел Джейкъбс, починал на 8 август 1802 година. Очевидно е бил един от първите заселници в този край и е построил една от първите къщи на Браунсвил Роуд. Притежавал малка компания за добив на дървесина. Ако не броим това, намерихме кръгла нула. Не че имаше значение. Така или иначе не знаех какво точно търся. Предполагам, че съм се надявал нещо просто да изскочи.

— Честно казано, не знам дали ми се иска да ходя там — казах меко. — Част от мен желае. Част от мен наистина желае. Искам да видя Стела. Знам, че най-вероятно ще ми се подиграваш, понеже Стела е момиче, а Мама сигурно би ми казала да отида, понеже и тя е момиче… но какво ще стане, ако Стела не е там? Ако е само възрастната жена, госпожа Оливър? Нямам желание да я срещам отново. Но ако Стела днес е там, трябва да отида. Иска ми се да ми дадеш съвет. Иска ми се да си още тук.

Усетих как сълзите ми напират и побързах да ги прогоня. Татко вероятно би ми казал да отлетя възможно най-бързо към онзи хълм и хич да не ми пука за госпожа Оливър. В този момент вече знаех, че именно така и ще постъпя, че е правилното нещо — все едно Татко бе до мен и ми бе казал всичко на глас.

Следващия половин час си поприказвах с Мама и Татко и когато алармата на часовника ми се включи в шест часа, станах, взех уокмена и останалите цветя и се запътих към хълмчето.

Стела седеше на пейката.

2.

— Още кафе?

Проповедника хвърли поглед към каната на бар-плота и се усмихна на Джоузефин Гарджъри:

— Да, моля.

Тя погледна ръцете му:

— Защо са ви тези ръкавици? Не е ли малко топличко?

Проповедника сведе очи към ръцете си и присви пръстите си под кожените ръкавици. Усмихна се отново:

— Проблеми с кръвообращението. Ръцете ми изстиват лесно.

— Хм. Може би трябва да помислите дали да не се преместите във Флорида. Чувам, че слънцето там вършело чудеса.

Гарджъри беше слаба още когато я видя за последно, а сега бе отслабнала допълнително. Униформата ѝ стоеше като на закачалка. Кожата ѝ бе бледа, почти прозрачна. Спиралата за мигли и очната линия само подчертаваха колко са хлътнали очите ѝ. Ружът, който бе нанесла на страните си, изглеждаше доста неестествено. Бялото на очите ѝ бе пожълтяло, в тон с жълтеникавите петна върху зъбите ѝ. Само докато я гледаше, му призляваше. Въпреки това продължи да се усмихва, докато си взимаше още една хапка от пърженото пилешко.

— Да не би да живеете тук? Виждам ви всеки път, когато идвам.

Тя допълни чашата му и върна каната с кафе върху затоплящата подложка на бара. Погледна към отвора към кухнята и изкрещя през рамо:

— Хей, Елдън, този човек казва, че ме караш да бачкам като вол и че трябва да ми дадеш поне две седмици платен отпуск!

Огромният мъж в кухнята ѝ се закани с шпатулата:

— Този човек най-вероятно не те е виждал да спиш в склада, нито да се измъкваш тайничко да пушиш през десет минути, когато се предполага, че трябва да търчиш около масите. А и когато проверявах последно, да си бъбриш с клиентите, също не влиза в длъжностната ти характеристика. Поръчката е готова! — Месестата му ръка перна камбанката и остави чиния с пържола и пържени картофки на шубера.

Проповедника бе научил, че този мъж е Елдън Крендал, тежащ ужасяващите 142 килограма и красил лицето на планетата шейсет години, двайсет и три от които бе изкарал като горд собственик на заведението. Кръвното му налягане редовно се качваше до 140/110, но не за кръвното се притесняваше лекарят му — тази чест се падаше на неговия холестерол. Общото му ниво се бе настанило комфортно на отметката 310, а при последна проверка триглицеридите му бяха достигнали 503. Естествено г-н Крендал по всяка вероятност изобщо не подозираше колко е напред с материала, като се има предвид, че слухът му бе увреден, а отказваше да носи слухов апарат. Сигурно бе кимал разсеяно, докато докторът му е дуднал за множеството неща, които се надпреварват да го убият, и без съмнение му е препоръчал незабавна промяна, ако не и хоспитализация. Един господ знаеше как този човек е още жив — истинска мистерия на медицината.

Гарджъри взе чинията и я постави пред възрастен мъж, седнал през десетина стола на противоположния край на бара, след което се върна при Проповедника.

— Не ми изглеждате познат. Знам по физиономия всички постоянни клиенти.

— О, не може да се каже, че съм постоянен клиент. Отбивам се тук всеки път, когато минавам през града. Кухнята при вас е една от най-добрите.

Гарджъри се изкикоти.

— Не мога да си представя в какви дупки сте яли, за да кажете подобно нещо за нас.

Проповедника се опитваше да не поглежда ръцете ѝ, по не можеше да откъсне очи от никотиновите петна по пръстите ѝ. Беше видял как си мие ръцете поне три пъти през изминалия час. Колко ли надълбоко се бе впила мръсотията, за да издържи толкова вода и сапун? Той ѝ се усмихна в отговор:

— Онова момче, което виждам тук понякога… Ваш син ли е?

— Джак ли? Тц, племенник. Син на сестра ми.

— За момче на неговата възраст е чудесно, че работи тук, и то сериозно. Учи го на добри неща.

— Държи го далеч от улицата и от неприятностите, това е най-важното. Има прекалено много възможности да си намериш белята в последно време.

— Абсолютно вярно. Виждам, че днес не е на работа?

Тя поклати глава:

— Не, днес не е.

— Израснах в една ферма в Илинойс — главно царевица, няколко крави, шепа пилци… Родителите ми ме караха да работя, откакто проходих. Тогава ги ненавиждах — всичките ми приятели се забавляваха, а аз трябваше да опъвам каиша. Но когато пораснах, осъзнах, че детството ми ме е научило да работя по-усилено, по-дълго, по-мъдро, отколкото моите връстници. Затова всеки път, когато ми се удаде такава възможност, благодаря на родителите си.

Всичко това, разбира се, беше опашата лъжа. Проповедника не познаваше родителите си. Бяха го изоставили пред някаква пожарна в Оклахома часове след като се бе родил. Любящите мама и тате го бяха тикнали в кашон, бяха завили малкото му голо телце с вестник, след което го бяха зарязали на прага като боклук. Без бележка, без храна, без нищо. И то през есента, когато температурите падаха докъм десетина градуса през нощта. Докато го открият, беше успял да лепне хубавичка настинка, която по-късно прерасна в истинска пневмония. Следващите няколко седмици прекара в болницата. Оттам съдбата го отведе в сиропиталището „Милосърдни сестри“ в Лоутън, където щеше да остане през първите осем години от живота си, като се бие с други нежелани като него деца за мижавите порцийки храна. През това време потенциалните осиновители минаваха през сиропиталището един след друг в търсене на някаква добра находка, все едно се пазаряха при гаражна разпродажба. Въпреки че повечето малчугани си намираха нов дом с лекота, единственият дар, който му бяха оставили родителите, бе вроден порок на сърцето, който караше „купувачите на бебета“ да го подминават като малка гара, без дори да го удостоят с втори поглед. Сестрите в приюта не се свеняха да му напомнят при всеки удобен случай, че подобно състояние обикновено се дължи на неконтролиран диабет, злоупотреба с алкохол или наркотици или излагане на вредни химикали по време на бременността. Очевидно антипатията на майка му към него е започнала месеци преди да се роди. Несъмнено баща му е стоял близо до нея с приготвен запас от нещото, което е взимала, докато е била бременна.

Ако Проповедника издиреше истинските си родители, планираше да ги заведе във ферма, подобна на тази от измислената история за детството му, да ги завърже и да ги принуди да разкажат с подробности за мизерното си минало. Щом разбереше какво е вземала майка му, щеше да даде и на двамата солидна доза от същото, докато спрат да дишат. А ако не свършеше работа, щеше да ги остави да гният там, като предварително пробие по една дупка в сърцата им — също като онази в неговото. Едно голямо, щастливо семейство.

Гарджъри кил на глава настрани:

— Наистина ми изглеждате познат, но не мога да се сетя къде съм ви виждала.

— Боя се, че просто имам от онези, незапомнящите се лица.

Това вече беше истина. И му вършеше добра работа. Проповедника обичаше да не се откроява.

— С какво се занимавате?

— Нищо кой знае колко интересно. Транспортирам превозни средства. Някой тръгва да се мести на другия край на страната, иска колата му или камионът му да го последва, аз го откарвам.

— Няма ли специални камиони за целта? Проповедника кимна:

— Да, също и влакове, но цената за услугата е доста солена в сравнение с онова, което им вземам аз. Обикновено им излиза с десетина процента по-евтино. И това е достатъчно, за да имам постоянно работа.

— Интересна професия. Сигурно виждате най-различни неща из страната.

— О, да, виждал съм какво ли не. Някои места ми се нравят повече, други — по-малко. Питсбърг е по средата на много от маршрутите ми, така че минавам често оттук.

— И се отбивате в закусвалнята.

— И се отбивам в закусвалнята — съгласи се Проповедника.

Поредната лъжа. Истинската му професия не беше нещо, за което човек може да поклюкарства с приятели или със сервитьорки в закусвални. Но ако се наложеше да си избира нова работа, транспортирането на превозни средства бе доста напред в списъка. Предпочиташе номадския начин на живот. Никога нямаше да е в състояние да работи нещо, което изисква работно време или не твърде интелигентен шеф, който да му казва какво да прави и какво — не. Камбанката иззвъня.

— Точно за това говорех преди малко — прогърмя Крен-дал доста по-силно, отколкото бе необходимо. — Бъбриш си с клиенти, а в същото време маса номер три има нужда от вода. Давай, Джо, по-бързичко.

Слухът му може и да беше увреден, но със зрението му всичко бе наред.

Проповедника хвърли бърз поглед към часовника си. Шест и двайсет.

— Когато имате възможност, донесете ми сметката, ако обичате. Боя се, че времето ми лети.

Гарджъри изрови листче от предния джоб на униформата си и го плъзна към него.

— Предполагам, ще се видим следващия път, когато имате работа насам. Пазете се.

— И вие — отвърна Проповедника, докато поглеждаше сумата върху листчето. Шест долара и двайсет и три цента. Извади двайсетачка от портфейла си и я затисна с празната чаша от кафе заедно с нейното листче. Доста над обичайния му бакшиш от двайсет процента, но счете за оправдано да ѝ даде малко повече… за сметка на другото, което възнамеряваше да ѝ отнеме.

3.

Спрях до ъгъла на последната гробница и се загледах в нея. Момичето, за което не можех да спра да мисля. Въпреки че носеше абсолютно същата бяла блуза с волани и черна пола, както и предните два пъти, когато я бях срещал, бях сигурен, че дрехите са различни. Беше по-висока отпреди. И аз бях пораснал, но тя се бе издължила повече. Предположих, че ако застанем един до друг, ще е висока колкото мен или дори четири-пет сантиметра по-висока. Вятърът си играеше с дългата ѝ кестенява коса. Видях как прокарва пръсти през къдриците си и ги затъква зад ухото си. Очите ѝ не се отделяха от книгата с меки корици, която държеше в нежните си ръце. Въпреки че днес беше далеч по-студено, отколкото предишните пъти, когато се бяхме срещали, не носеше ръкавици. Не ми трябваше да виждам корицата на книгата, за да знам, че е същият екземпляр на „Големите надежди“, който четеше и преди.

Вероятно усети, че я наблюдавам, защото вдигна очи и се взря в мен. Едва загатната усмивка проблесна и изчезна — все едно не искаше да я виждам.

Дланите ми бяха потни. Избърсах ги в крачолите на джинсите, като прехвърлях букета от една ръка в друга. Излязох от прикритието си.

Очите на Стела се присвиха, когато видя цветята:

— За мен ли са?

Седнах до нея и сведох очи към букета:

— Набрах за родителите ми… това са остатъците. Ако ги искаш, твои са.

— Мисля, че досега никое момче не ми е подарявало цветя остатъци… макар да съм почти сигурна, че се наричат астри.

— Да, астри са.

Подадох ѝ букета. Очаквах да го вземе, но ръцете ѝ останаха в скута ѝ, здраво стиснали книгата. Вместо това тя се наведе напред и ги помириса. Беше притворила очи, докато вдъхваше аромата им.

— Тези са лайкучки. От тях става чудесен чай.

Тя се облегна назад, оставяйки цветята да стърчат в протегнатата ми ръка. Сложих ги на пейката между нас, чувствах се доста неловко.

Госпожа Оливър стоеше на пътя отсреща, пред трите бели джипа, скрила ръце в джобовете на дългото бяло палто, с впити в мен очи. В погледа ѝ се долавяше омраза и пламтящ гняв, достатъчно силни, за да преодолеят с лекота разстоянието между нас и да забият пирон в гръбнака ми.

Потреперих.

Преброих общо деветима души, застанали до джиповете. Пет жени и четирима мъже. Всички носеха дълги бели палта, подобни на възрастната жена, и не откъсваха очи от Стела и мен. Не ми трябваше да виждам оръжията — знаех, че са там.

— Миналата година дойдоха, но без теб.

Стела въздъхна:

— Говорих с госпожа Оливър по въпроса. Твърдоглава жена е. Знаеше, че съм забранила, но въпреки всичко дошла и говорила с теб. Какво нахалство! Няма да се повтори, погрижила съм се.

Госпожа Оливър пристъпи от крак на крак, все едно чу думите на Стела, нищо че беше доста далеч.

— И защо те слушат? Ти си дете.

Тук тя се усмихна открито.

— Дете съм, нали? Ето защо те харесвам, Джон Едуард Тач. Ти казваш нещо съвсем очевидно, но независимо от това то излиза от устата ти, все едно е най-великото прозрение на света.

— Тя ми наговори доста неприятни неща. Спомена ли ти?

— Понякога тя е очарователна, грижовна жена, но друг път… Сметнах начина, по който се е държала с теб, за противен и разговарях с нея обстойно по този въпрос. Държи се много покровителствено с мен. Както винаги е било. Много по-покровителствено от останалите.

— Къде беше? Миналата година, имам предвид.

Този път Стела бе тази, която погледна към възрастната жена. Пръстите ѝ запрелистваха книгата машинално.

— Бях на място, което не е тук.

— Защо не те виждам през останалите дни в годината?

— Понеже ме виждаш днес.

— Кого идваш да видиш?

— Идвам да видя теб.

— Нямах предвид това! — изстенах. — Не отговаряш на нито един от въпросите ми.

— Може би трябва да спреш да ги задаваш.

— Може би трябва просто да си тръгна.

— Искаш ли да си тръгнеш? Въздъхнах примирено:

— Не.

Тя се извъртя към мен. Коленете ѝ се подадоха изпод полата.

Лицето ми пламна. Побързах да извърна поглед. Смущението ми очевидно я развесели.

— Защо искаш да ме виждаш? Защо идваш тук година след година, а понякога и по-често, и ме търсиш? Момиче, което си срещал едва няколко пъти? Да сме прекарали общо един час заедно, не повече, но съм склонна да се обзаложа, че си мислил за мен безброй други часове, чак до вманиачаване. Съвсем невинна гледка — коляното ми — накара сърцето ти да заподскача. Обикновено коляно. Ами ако беше стъпало или (о, Господи!) бедрото ми? — Тя заговори по-тихо, почти шепнешком: — Ами ако ти позволя да ме целунеш, Джак? Какво ще ти причини това простичко действие?

Тя се наведе към мен, толкова близо, та усетих дъха ѝ.

— Стела.

Беше госпожа Оливър. Изрече името и меко, но в гласа ѝ звънна метална нотка. Все едно я предупреждаваше за нещо. Очите на Стела се присвиха. Тя хвърли поглед, пълен с омраза, към жената, после побърза да се усмихне и се облегна назад, отмятайки дългата си коса през рамо.

Бях притаил дъх. Издишах шумно, след което си поех въздух отново:

— Защо ми изпращаш пари?

Стела се засмя. Най-прекрасният звук, който бях чувал, и същевременно най-влудяващият. Не ми пукаше. Докато ми позволяваше да го чувам, не ми пукаше. Знаех, че не въпросът ми я разсмя, а непохватният ми опит да сменя темата.

— Аз нямам пари, Джак. Как бих могла да ти изпращам? С каква цел?

— На пликовете пишеше Пип, също като в твоята книга. Знам, че ти ми ги изпращаш.

— Щом си толкова сигурен, защо питаш?

— Искам да го чуя от теб. Искам да ми обясниш защо.

— Очевидно искате много неща, г-н Тач. Какво ще получа в замяна, ако изпълня едно или няколко от вашите желания?

— Ако не ми кажеш, ще спра да идвам.

— И двамата знаем, че няма да спреш.

— С Леля Джо се справяме добре и сами. Нямаме нужда от помощта ти.

— Ако не искаш въпросните пари, които някой ти оставя, просто може да ги дадеш на някой друг. На някой, който има нужда от тях. Не мисля, че ще ти е трудно да откриеш подходящ получател. А ако не искаш да прахосваш така ценното си време, просто ги изгори. Отърви се от мрачния товар на богатството с драсването на клечка кибрит. Не ме е грижа. Не ме интересува нищо от тези безсмислици.

— Ако парите не са от теб, тогава кой ми ги изпраща?

Стела сви рамене:

— Не ти държа сметка с какви хора се движиш.

Един от двигателите на джиповете изръмжа. Последва го втори. Видях как хората в дълги бели палта се качват в колите. Но не и госпожа Оливър. Тя остана неподвижна.

— Боя се, че трябва да си тръгвам.

— Чакай!

Не исках думата, изтръгнала се от устата ми, да прозвучи толкова рязко, с толкова ясно изразена отчаяна нотка. Пресегнах се да я уловя за ръката. Тя се дръпна. Плъзна се към края на пейката, а лицето ѝ пребледня като на мъртвец. Очите ѝ се стрелнаха от мен към госпожа Оливър, след това обратно. Очевидно съжаляваше за рязката си реакция. Изведнъж сковаността ѝ изчезна, страните ѝ поаленяха, а на устните ѝ изгря усмивка. Зад тази усмивка обаче се таеше нещо, което предстоеше да открия, а в момента улових само бегъл намек от него. Страх.

Тя се върна на мястото, където седеше преди.

— Искаш да остана?

— Да.

Ъгълчето на устата ѝ леко потрепна.

— Чудесно.

Тя стана от скамейката и тръгна към госпожа Оливър и най-близкия от джиповете.

Възрастната жена посочи към пейката:

— Забравихте си цветята, госпожице Нетълтън.

— Не ги искам.

— Ако момче ви подари цветя, не трябва да ги зарязвате така. Трябва да ги вземете и да бъдете благодарна. Това е безценно и не бива да го приемате за даденост — отвърна госпожа Оливър. — Вземете ги.

— Не искам.

— Вземи цветята, Стела.

Стела дълго стоя неподвижна, с очи, втренчени в госпожа Оливър. Погледът на възрастната жена не трепна. Сякаш водеха разговор без думи. Госпожа Оливър вдигна ръка и посочи скамейката.

— Вземи ги.

Стела се извърна и тръгна обратно. Огромните ѝ кафяви очи бяха приковани към моите, докато се навеждаше. Пръстите ѝ обгърнаха стъбълцата, тя взе букета и закрачи към джипа под строгия надзор на госпожа Оливър. Видях как белите листенца на астрите се сгърчват и сбръчкват в ръката ѝ, жълтите тичинки покафеняват, а стъблата почерняват. Беше на половината път до джипа, когато цветята повехнаха, клюмнаха и накрая се превърнаха в шепа пепел, бързо разнесена от вятъра. Госпожа Оливър отвори вратата и помогна на Стела да се качи. Момичето нито веднъж не погледна към мен.

Минута по-късно бяха изчезнали.

Седях безмълвен и неподвижен, без да съм сигурен на какво точно съм станал свидетел току-що.

Изобщо не чух кога мъжът се е приближил до мен отзад.

Силна ръка ме улови за врата.

— Натискът, който усещаш на кръста си, е от доста остър нож. Настойчиво ти препоръчвам да не мърдаш.

Хватката върху врата ми се разхлаби точно колкото бе необходимо на ръката да поднесе парцал към носа и устата ми. Вдъхнах някакъв сладникав аромат.

В миговете, преди да изгубя съзнание, очите ми се спряха на ъгълчето на скамейката, там, където Стела бе седяла само преди броени минути, към прясно изчегъртаните в метала думи.

Помогни ми

4.

Сънят.

Татко закопчава предпазния ми колан. Шоколадово мляко.

Пред апартамента на Леля Джо. Татко отваря моята врата. Татко взема нещо от седалката пред мен и го дава на Леля Джо. Нещо.

Неизвестно какво нещо.

Отново шофиране.

Бял джип, който ни сече пътя.

Бял джип, който препречва улицата.

Ужасяващо скърцане на спирачки.

Събудих се на някаква уличка.

Отначало, щом отворих очи, не знаех къде съм.

Главата ме болеше. Някаква гадна пулсираща болка се бе загнездила зад очите ми и се приплъзваше назад, към слепоочията. Погледнах към бледата оранжева светлина, която се процеждаше над мен, и примижах. Слънцето беше залязло, а светлината идваше от натриева улична лампа с високо налягане, монтирана върху тухлената стена на сградата зад гърба ми. В ъгъла успях да различа контейнер за боклук, няколко дървени щайги и изхвърлени кашони. Лампата бръмчеше силно, сякаш хиляди пчели бяха пленници на сиянието ѝ.

Опитах се да стана и паднах. Краката ми не ме слушаха.

Имаше нещо в ръката ми.

Приближих юмрука си към светлината и заставих пръстите си да се отпуснат. Цялото ми тяло работеше с известно забавяне. В средата на дланта си видях листче хартия, сгънато на малко квадратче.

Тръснах глава с надеждата, че сънливостта ми ще отмине, и моментално съжалих. Главоболието ми се усили.

Разгънах листчето.

Прилежно изписани пет думи:

Малката ти приятелка стори това.

Бях в гробището със Стела. Тя си тръгна към седем.

Погледнах към небето, надничащо между сградите. Нищо освен мрак. По това време на годината слънцето залязваше към осем и половина. Явно съм бил в безсъзнание поне час и половина, а може и повече.

Спомних си за гласа, разнесъл се в ухото ми. Мъжки глас, идващ отзад: Натискът, който усещаш на кръста си, е от доста остър нож. Настойчиво ти препоръчвам да не мърдаш.

Опитах отново и този път успях да се изправя. Огледах се. Бях сам.

Постепенно в съзнанието ми започнаха да изникват спомени, първо размазани, после бавно идващи на фокус. Парцалът в устата ми, светът, който бавно избледнява наоколо, думите, изчегъртани в пейката… Помогни ми.

Бях ли си въобразил? Сведох очи към бележката в ръката ми.

Малката ти приятелка стори това.

И тогава видях крака.

Първоначално не го бях забелязал, понеже беше нати-кан зад контейнера за боклук, доста назад, така, че да се вижда само връхчето на черна мокасина.

Бягай, Джак.

Съзнанието ми закрещя.

Омитай се оттук!

Вместо това обаче бавно се приближих към контейнера.

Очаквах да видя някой бездомник или пияница, заспал под бръмченето на натриевата лампа, благодарен за спокойното местенце, което най-сетне е открил.

Трупът изглеждаше обгорял.

Кожата му бе суха и почерняла.

Косата му беше побеляла, крехка и остра като тел. Големи кичури бяха опадали и лекият ветрец ги подмяташе насам-натам по мръсния асфалт.

Очите му бяха широко отворени. Или по-точно онова, което бе останало от очите му. На мястото, където трябваше да бъдат, имаше само съсухрени, жълтеникаво-бели кухини, потънали в черепа му. Гледаше ме с пуст поглед, с леко зяпнала уста.

Изглеждаше стар.

Изглеждаше по-стар от всеки, когото бях виждал. Мумия на хиляди години, само че без бинтовете.

Трупът изглеждаше обгорял, но странното беше, че дрехите му бяха непокътнати. Беше с фланелка на рок-бандата „Стикс“ и яке на бейзболния „Питсбърг Пайрътс“, с джинси. Дрехите бяха мръсни, но не и обгорели за разлика от него, все едно го бяха облекли, след като го бе застигнала ужасяващата му съдба. Залят с бензин, подпален и облечен, след като и последното пламъче е изгаснало.

Малката ти приятелка стори това.

Смърдеше ужасно.

Опитах се да не обръщам внимание на миризмата. Коленичих до тялото.

В комиксите, които четях, когато някой супергерой (или Костенурките нинджа) открие труп, първото, което прави, бе да се опита да разбере самоличността му.

Вероятно имаше портфейл.

Не исках да го докосвам, знаех, че не бива, но това не попречи на пръстите ми да бръкнат в задния джоб на панталоните му и да потърсят въпросния портфейл. Не ми попречи и да повдигна трупа точно толкова, колкото да издърпам портфейла.

Според шофьорската книжка името му бе Анди Флак от Бетел Парк. На трийсет и три години. Изобщо не приличаше на човека от снимката.

Анди Флак се изкашля.

Чак тогава побягнах.

Изхвърчах от уличката, като една не се подхлъзнах на някакви захвърлени мокри кашони, струпани на купчина. Чак когато излязох на тротоара, осъзнах, че се намирам точно срещу „Закусвалнята на Крендал“, на няколко пресечки от нас.

Хукнах по тротоара, като разблъсквах хората, които се изпречваха на пътя ми, и прескачах дупките. Влязох на бегом в нашия блок, изкачих стълбите на един дъх, замотах се с ключалката, най-накрая успях да отключа, влязох в апартамента и тръшнах вратата зад гърба си. Строполих се на пода. Дробовете ми свиреха и хриптяха от усилието, на което ги бях подложил. Отчаяно опитвах да си поема дъх. Чак когато осъзнах, че съм изпуснал портфейла, както и бележката, се паникьосах истински.

5.

— Пич, това е адски скапано! Трябва да се обадиш в полицията — каза Дънк. Гласът му звучеше приглушено в слушалката. Баща му бил заспал, докато гледал телевизия, и не искал да го буди.

Въпреки че нашият телефон беше в кухнята, кабелът му бе много дълъг. Бях довлякъл слушалката до прозореца, за да виждам какво става навън.

— Полицаите вече са тук. Четири патрулки са препречили улицата, оградили са с жълта лента и оранжеви конуси. Сигурно има поне стотина ченгета. И линейка.

— Идвам ей сега! — Дънк затвори.

Пет минути по-късно стояхме един до друг на прозореца.

— Трябва да се качим на покрива.

— Не ми разрешават да ходя там. А и ще ни видят.

— И тук ни виждат.

— Не и ако не светнем лампите.

— Аз те видях.

— Наистина ли? Дънк се засмя.

— Не се притеснявай, всичките ти съседи са виснали по прозорците. По-готино е от „Законът на Ел Ей“. Не мога да повярвам, че си изпуснал онези неща. Чудя се как не си написал и името си на стената, последвано от „Арестувайте ме“. Мъртъв си, човече.

— Не ми помагаш.

— Ако бях на твое място, щях да падна на пода на секундата и да почна да правя лицеви опори. И да вдигам тежести. Трябва да позаякнеш. Хърбаво хлапе като теб няма да изкара и една нощ в пандиза.

— Все още не ми помагаш.

— Трябваше да отмъкна бинокъла на татко. Много е готин, донесъл си го е от войната. Забравих как се казва, нещо, започващо със „С“. С него виждаш много надалеч.

Издишах.

— Той беше жив. Не знам как, но беше жив.

— Е, освен ако парамедиците не са заформили в уличката една игричка на покер с него, не мисля, че е още жив. Преди колко време дойде линейката? Десет минути?

— Двайсет и три.

— О, работата е ясна. Труп е.

Телефонът иззвъня. Едва не паднах през прозореца. Очите на Дънк се разшириха.

— Ченгетата са, сто процента! Искат да ни дадат шанс да се предадем доброволно, преди да щурмуват сградата.

— Съмнява ме, че предварително ще звъннат по телефона.

Не ми се мърдаше от прозореца, но трябваше. Вдигнах на третото позвъняване. Беше Леля Джо.

— Виждаш ли онова, което виждам и аз?

— Аха. И Дънк е тук. Гледаме през прозореца.

— Имаш ли представа какво се е случило?

— Не — излъгах аз.

— Закусвалнята пращи по шевовете. Ченгета, които идват за кафе, репортери… Един от детективите каза на Крендал, че никой не може да си тръгне, докато не разпитат всички ни. Може да се наложи да поостана още няколко часа. Крендал каза, че тъй и тъй сме вързани тук, защо да не изкараме още някой-друг долар. Не сме имали празна маса от час, а пред вратата се е извила опашка. Един от репортерите току-що ми даде двайсетачка да го настаня на маса до прозореца, че да вижда какво става. Ако питаш мен, убили са някого в отсрещната уличка, точно до железарията.

— Убийство? Наистина ли? — рекох тихо. Дънк се извърна и беззвучно попита: „Кой е?“

— Леля Джо — отвърнах аз.

— Какво? — учуди се Леля Джо.

— Не говорех на теб, извинявай. Дънк попита кой е на телефона.

Чух как г-н Крендал изкрещя нещо. Леля Джо покри слушалката с ръка и му отговори, след което продължи:

— Вероятно е добре, че не си самичък, затова кажи на Дънк, че може да остане колкото поиска. Не излизай от апартамента. Не отваряй на никого. Ако някой дойде, звънни ми и ще се прибера веднага. Ако не можеш да се свържеш с мен, обади се на 911. Разбра ли?

— Да, Лельо Джо.

— Трябва да се връщам на работа.

Тя затвори. Аз също.

Дънк се бе върнал до прозореца.

— Излизат!

Побързах да отида до него.

Двама парамедици държаха носилка, върху която имаше голям найлонов чувал. Приличаше на чувал за смет, само че доста по-голям.

— Опа… — промълви Дънк. — Ето го и трупа.

— Ето го и Анди Флак.

Разпънаха колелцата на носилката и я затъркаляха към чакащата линейка. Когато стигнаха до нея, сгънаха отново стойката и вкараха носилката вътре. Пет минути по-късно една от патрулките се отмести и линейката отпраши. Проследихме с поглед примигващите ѝ червени и сини светлини, докато изчезна по Браунсвил Роуд. Не бяха включили сирената.

Полицаите останаха на местопрестъплението още три часа.

Леля Джо се прибра чак към два сутринта. Дънк пренощува в спален чувал на пода. Аз не можах да мигна.

Когато проверихме вестниците на следващия ден, нямаше и дума за трупа, открит в уличката. Чак на по-следващия се появиха статиите.

ТРУП ОТКРИТ В УЛИЧКА В БРЕНТУУД, ПОЛИЦИЯТА ОЗАДАЧЕНА

ПИТСБЪРГ, ПЕНСИЛВАНИЯ, 10 август 1987. Обезобразен труп е бил открит в късните часове тази събота в пряка на Браунсвил Роуд 1825 между железария „Тру Валю“ и магазина за напитки „Кармайн“. Трупът е на мъж, идентифициран като Анди Флак, трийсет и три годишен, от Бетел Парк, миньор, служител на „Новицки Майнинг енд Екскавейшън“. За последно Анди Флак е бил видян да си тръгва от работа в пет и трийсет следобед в петък, след като получил чека със заплатата си от офиса на „Новицки“ в Уест Мифлин.

„Изглеждаше в добро настроение“, сподели Гуен Ийслър, шеф на офиса. „Каза ми, че не планира нищо особено и се надявал през тези два дни да си почине като хората и да поразпусне. Изкара две двойни смени тази седмица и беше като пребит. Не мога да повярвам, че вече не е сред нас. Беше толкова добър човек.“

До редакционното приключване на броя не стана известно къде е отишъл Флак след този разговор. Обслужващата го банка е „Фърст Банк ъв Мифлин“, но не е ходил там, за да осребри чека. Не се е прибрал и в апартамента си на Монроу Роуд 83 в Бетел Парк.

„На пръв поглед изглеждаше ужасяващо обгорен“, сподели човек от екипа на патолога. „Но има и друго. Овъгляването на кожата и изложените на въздействие тъкани не съответства нито на внезапно избухнали пламъци, нито на по-бавното горене, каквото имаме при пожар в жилище или превозно средство. Не открих следи от катализатор, въпреки че все още не сме отхвърлили напълно подобна версия. Определено е бил облечен впоследствие. По дрехите му нямаше никакви следи от обгаряне.“

Двама от полицаите на местопрестъплението обсъждаха възможността за спонтанно самозапалване, но не пожелаха да коментират официално. Местните правоохра-нителни органи, водени от ветерана от отдел „Убийства“ Фаустино Брайър, вчера прекараха по-голямата част от деня в рудника, където е работил Флак. Въпреки че Брайър отказа да разкрие подробности, мотивирайки се, че разследването не е приключило, изглежда, сякаш Полицейското управление на Питсбърг за момента смята, че инцидентът може да е свързан сработата на жертвата. Но ако Флак наистина е бил ранен (или убит) при нещастен случай в мината, защо тогава е бил облечен след смъртта си? Кой го е преоблякъл? Защо трупът му е бил преместен на повече от шест километра от рудника? А ако Флак е бил изгорен в уличката, защо не са открити следи от катализатор? Всички тези въпроси най-вероятно занимават и мислите на детектив Брайър.

По самата уличка не минават много пешеходци. Използвана е главно за изнасяне на боклука на околните магазини. Заради относителната изолираност мястото често става убежище на бездомници. Трупът на Флак е бил открит от четиресет и три годишния Орвил Клемънс, който възнамерявал да прекара нощта там, тъй като не успял да намери свободно легло в близкия приют „Първо си помислих, че просто е заспал, но като се приближих, осъзнах, че нещо не е наред“, каза Клемънс. Веднага след като разбрал, че човекът е мъртъв, бездомникът позвънил на 911 от телефонния автомат отсреща. Полицията пристигнала малко след това.

ОТ ПОСЛЕДНИЯ ЧАС: Наш източник съобщава, че при обиск в дома на Флак е открита детска порнография — много списания, снимки, бельо, принадлежало на деца, както момичета, така и момчета. Дали тези находки са свързани със смъртта на Флак, все още не е известно. Детектив Брайър не бе открит за коментар.

— Падал си е по малки деца значи? — рече Дънк. Беше седнал срещу мен, в моето сепаре в „Закусвалнята на Крендал“. Напливът на хора, дошли да закусват, беше понамалял. Леля Джо беше у дома и спеше. Смяната ѝ започваше чак по обед. Щях да дойда да ѝ помагам малко след това.

— Не споменават нищо за бележката.

— Ами супер, нали? Може пък никой да не я е открил. Може вятърът да я е подхванал и да я е издухал чак до Филаделфия.

— Със сигурност ще свалят отпечатъци от портфейла му обаче. — Издишах шумно. — И защо не му го пъхнах обратно в джоба? Голям съм идиот.

— Не си успял, понеже той ти е извъртял чист зомби-номер и ти е трябвало да се спасяваш — възрази Дънк. — Ако ченгетата дойдат, просто им кажи, че си открил тялото, помислил си, че човекът е мъртъв, извадил си портфейла му, за да видиш кой е и да знаеш какво да съобщиш на полицията, когато позвъниш, като подобава на добър шумерянин като теб.

— Добър самарянин. Шумерите са древна цивилизация в Месопотамия.

— Добре бе, Айнщайн.

— Само че не се обадих на полицията. Избягах. И той беше жив, когато избягах.

— Няма да го споменаваш, глупчо. Ако се помъчат да изкопчат повече, просто се разплачи. Ти си дете. Никой не иска да си има вземане-даване с плачещо дете. Тъй и тъй ще можем да вадим тоя коз само още няколко години — защо не се възползваме от него?

И шумно изсмука през сламката остатъка от ягодовия си шейк.

Хвърлих поглед към уличката, чиято тъмна паст бе зейнала отсреща.

— Махнали са полицейската лента.

Дънк отмести празната си чаша.

— Вчера, около обед.

— Не мога да повярвам, че си киснал тук цял ден.

— Не бях сам. Бяхме около дузина зяпачи. Смесих се с тълпата и проведох малко разузнаване. Понеже ти не можеш, нали се сещаш — съучастие в престъплението, ала-бала… Трябва да се снишиш, да не привличаш внимание. О, забравих — налага се да ти намерим фалшива лична карта, ще ти потрябва, като тръгнеш да бягаш. Каква е финансовата ситуация при теб? Получавал ли си плик наскоро?

— Да, нови петстотин. Отново беше върху леглото ми, също като останалите.

— Ехааа, и колко събра?

— Шест хиляди и петстотин. Общо тринайсет плика.

— Шест хиляди и петстотин долара!?

— Шшшт! — изсъсках, като се заоглеждах. Слава Богу, май никой не ни чу.

— Извинявай. Ама, мамка му, Тач, какво ще правиш с всички тези кинти? Спокойно може да си купиш кола и да духнеш. Да си купиш къща във Флорида или нещо подобно. Близо до брега, с яхта, за да може да отпрашиш към Куба, ако детектив Брайър те надуши. Или може би към Лондон.

Истината бе, че нямах ни най-малка представа какво да правя с парите. Нямаше как да ги харча. Ако похарчех дори съвсем малко, щеше да ми се наложи да обяснявам откъде съм ги взел. Дори да ги давам на Леля Джо, беше проблематично. За щастие заради наплива на клиенти в закусвалнята финансите ни се бяха позакрепили, така че не се налагаше да се правя на анонимен дарител. Искаше ми се да си купя нов велосипед. Имах „ВМХ Скайуей“ е никелирана рамка. Беше страхотно колело… преди десет години, когато бе произведено. Сега рамката му бе олющена и покрита с ръждиви петънца, а по седалката имаше толкова много дупки, че бях принуден да взема една стара тениска с Джаксън Браун, да я омотая отгоре и да облепя цялата простотия с монтажно тиксо. Работех и „Закусвалнята на Крендал“ четири вечери в седмицата, по три часа всяка смяна, на минимална ставка. Това правеше изумителните трийсет и девет долара седмично. С други думи, за купуване на велосипед и дума не можеше да става.

— Парите са за черни дни — най-накрая отвърнах аз. — Ще ги пазя засега. Все ще измисля нещо.

— Грози те влизане в пандиза за убийство. Бих казал, че черните дни аха-аха и ще настъпят. Дано си скрил парите на сигурно място. У семейство Харууд миналата седмица влезли крадци. Взели им стереоуредбата, телевизора, преровили всички чекмеджета и шкафчета, нарязали матраците… голяма бъркотия. Някой даже се изтропал в тоалетната на котката. Кой, мамка му, би направил такова нещо! Може би трябва да преместиш кинтите на по-безопасно място или да ги пръснеш на няколко места, така че, ако някой влезе да краде, да не отмъкне всичките накуп.

Дънк беше прав. Колко нощи само бях прекарал в притеснения за парите. Преди няколко месеца бях изрязал с остър нож страниците на „Илиада“ — чудовищно дебела книга, която нямах намерение да чета втори път. Сложих парите в получилата се дупка, след което натиках томчето най-отзад в гардероба, в кашон, пълен с други книги. Върху този кашон натрупах още три. Така че парите бяха скрити доста добре… но не идеално добре. Е, във всеки случай беше по-добро решение от чекмеджето ми с бельо, където парите изкараха по-голямата част от миналата година.

— Появи се някакъв — промърмори Дънк. Придърпа празната си чаша и се престори, че пие, докато оглеждаше внимателно уличката отсреща. — Прилича на детектив.

Наистина приличаше на детектив. Беше облечен в омачкан тъмносив костюм, с червена вратовръзка. Вероятно около годините на Леля Джо — края на трийсетте, началото на четиресетте. Косата му бе кестенява, късо подстригана отстрани, мъничко по-дълга отгоре. Вятърът се заиграваше с нея и я рошеше, но на мъжа очевидно не му пукаше.

— Какво прави?

— Просто си седи там и си зяпа.

— Самичък ли е?

— Така мисля. И вчера беше тук. Сега се сетих, че го познавам. Сигурно е онзи детектив, за когото ставаше дума в статията.

— Може. — Хвърлих поглед към вестника на масата и потърсих името му. — Фаустино Брайър.

— Що за име е Фаустино!? — възкликна Дънк. — Как му викат? Тино ли?

— Прекалено много прилича на Дино от „Семейство Флинтстоун“. Може би Фауст. Само че едва ли би му харесало.

— Защо?

— Фауст е бил някакъв стар немски пич, който сключил сделка с дявола. Дал му душата си в замяна на безгранични познания и доста материални блага — обясних аз. Учителката ми по английски, госпожа Орглър, ми бе дала задание да прочета книгата през лятото. Отне ми само седмица. После я прочетох втори път. Обичах да чета всичко, в което се споменаваше за магия.

— О, със сигурност ще постъпя така, като стана на шестнайсет и реша да си купувам кола — ухили се Дънк.

— Цялата работа не свършва добре за Фауст. Оказва се, че душата ти е нужна доста повече, отколкото някакви си там неща.

— Яркочервен „Мустанг“, производство 66-а или 67-а, кабрио, осем цилиндъра под капака — не се отказваше Дънк. — Дали според теб бих могъл да измъкна и един милион долара и яка къща? Ще ми трябва гараж за колата и пари за бензин.

— За твоята душа ще си късметлия, ако успееш да изкопчиш „Форд Пинто“ с дупки на пода и едно тесте купони за храна, че да изкараш зимата. Дори дяволът си е бизнесмен. Веднага ще разпознае изгодната сделка.

— Е, не е казано, че мустангът трябва да е в добро състояние… Аз ще си го стегна. Знам как.

Изправих се на стола, за да виждам по-добре какво става от другата страна на улицата.

— Къде изчезна онзи?

Голям бял камион, на който отстрани с големи букви бе изписано „Будвайзер“ бе спрял на Браунсвил Роуд пред „Кармайн“. Нищо не виждах заради него.

— И аз не виждам — Бирения Джо ми пречи. Може би трябва да се разходим дотам.

— Абсурд!

Пет минути по-късно камионът с бира потегли. Детективът не се виждаше никъде.

— Може да е в уличката. Колата му още е тук.

— Всички ченгета ли карат „Краун Виктория“? — попитах аз.

— Ако дяволът не ми даде мустанг, и на „Краун Виктория“ съм навит. Не придирям много. Особено ако има от ония готините прожектори до мястото на шофьора.

И двамата се взирахме през прозореца. Никой от нас не видя как детективът бутна вратата и влезе в закусвалнята.

Дънк го съзря пръв и ме ритна под масата.

Детектив Фаустино Брайър стоеше неподвижно пред вратата в средната част на закусвалнята и методично оглеждаше отдясно наляво обстановката и посетителите.

— Мамка му — прошепна Дънк. — Скрий се под масата или нещо такова.

— Няма да се крия под масата. Само ще привлечем вниманието му. Той си няма представа кой съм. Не се стягай. Спокойно.

— Прав си.

Дънк се облегна назад в сепарето. Ръцете му бяха на масата. Беше преплел пръсти.

— Не чак толкова спокойно.

— Пак си прав.

Той седна като хората и се заигра с празната чаша от млечния шейк. Очите му бяха впити в пластмасовата повърхност на масата. Изглеждаше толкова съсредоточен, сякаш изследваше всеки нюанс от цветовете там за училищен проект.

— Седнете където и да е! — извика Крендал от кухнята. — Ей сега ще дойде някой да ви обслужи! Лърлийн! Клиент!

Детективът прокара ръка през косата си, за да я по-обуздае, но тя веднага пак щръкна. Разкопча сакото си и седна пред бар-плота. От вътрешния си джоб извади бележник и го заразлиства.

Измъкнах от портфейла си петдоларова банкнота и я затиснах с чашата си.

— Да вървим.

— Тъкмо си мислех… — прошепна Дънк, без да мърда устни. — Ще му отвлека вниманието все някак — ще съборя някоя чаша например или вилица, ще видим… Тогава всички ще погледнат към мен, а ти през това време — беж към вратата. Ако тръгне да те гони, ще го спъна и ще ти спечеля още малко време. Вярно, голям е, но мога да го забавя.

— Или просто може да си излезем като нормални хора.

— Не може да подлагаме на риск свободата ти.

— Защо говориш така?

— Как?

— Без да си мърдаш устните.

— Не искам никой да разбира какво си говорим.

— Никой не дава и пет пари какво си говорим. Хайде, на три.

Преброих до три, изправих се и тръгнах към изхода. Дънк се поколеба за миг, сетне ме последва. Мислех, че сме успели. Вече усещах хладния въздух навън, докато ръката ми хващаше металната брава и я натискаше.

— Хей, хлапе…

Двамата с Дънк замръзнахме. Хората, които вървяха по тротоара, заобикаляха полуотворената врата и продължаваха по пътя си. Можехме да избягаме. Дънк вероятно бе прав. Главите ни се извърнаха едновременно и погледнахме към детектива.

Беше се извъртял на стола си и гледаше право към нас. Очите му се спряха върху Дънк.

— Ти беше тук вчера, нали? Отсреща, в уличката?

— Да, сър — отвърна Дънк. През изминалата година гласът му бе придобил леки басови нотки, но точно в този миг звучеше като малко дете.

— Много яко, нали? Както по телевизията?

— Да, сър.

— Как се казваш?

— Дънкан Наполеон Белино — без капчица колебание отговори Дънк. — Живея на Браунсвил Роуд 1822, апартамент 207. На единайсет години съм, сър.

Детективът повдигна вежди, посегна към бележника и драсна нещо в него. Наведе се напред. Погледът му не се откъсваше от Дънк.

— Ами онзи ден? Или по-предния ден? Забелязвал ли си нещо странно? Някой, на който не му е мястото тук, да се размотава?

— Не, сър.

— Кога за последно си ходил в тази уличка? Играл ли си там?

— Не, сър.

— Не, не си играл? Или не, никога не си бил в уличката?

— И двете. Искам да кажа… никога не съм бил в тази уличка. Не играя там.

Лърлийн Уолдрип излезе от кухнята и метна бяла кърпа върху бар-плота.

— Съжалявам за закъснението, бях отзад. Трябва ли ви меню?

Когато детективът се извъртя към нея, двамата с Дънк изскочихме през вратата, грабнахме велосипедите си, подпрени на лампата пред закусвалнята, и отпратихме нагоре по хълма. Не погледнахме назад. През целия си живот не бях въртял по-бързо педалите.

Като подминахме хълма, завихме наляво по Мейтайд Стрийт, още две пресечки по-нататък, бърз десен завой по Клаус, още един ляв по Нюбърн… Веригата на велосипеда ми стържеше. През следващите двайсет минути обиколихме квартала два пъти, докато се убедихме, че колата на детектива няма да изникне неочаквано зад нас или някъде отпред. На върха на Горманс Хил набих спирачки, колелото поднесе и спря. Дънк заора в чакъла зад мен. Пуфтеше толкова силно, че едва чувах собственото си тежко дишане. По слепоочията ми се стичаше пот. Фланелката ми бе подгизнала.

— Трябва да се махнем от пътя — успях да произнеса най-накрая.

— Къде?

Знаех точно къде. От събота насам избягвах въпросното място.

— Да вървим.

Отне ни малко по-малко от десет минути да стигнем до гробището. Портите бяха отворени, така че продължихме навътре. Не натиснах спирачка нито веднъж, преди да стигнем до гробниците. Забавих и спрях между две от по-големите — на Полански и Нови. Слязох от колелото, облегнах го на стената и се помъчих да си поема въздух. Дънк нагласи велосипеда си до моя.

— Тоя тип е като хрътка — изрече приятелят му между две изхриптявания. — Видя ли как ме сгащи в закусвалнята?

— Не мисля, че знае нещо.

— Може пък аз да съм човекът, който трябва да бяга. Може да се наложи да ми заемеш малко от онези пари.

— Нищо не си направил.

— Много невинни хора гният в пандиза, Тач. Няма да съм първият. Не си ли гледал „Беглецът“? Разказва се за д-р Ричард Кимбъл, който е обвинен, че е убил жена си, въпреки че не го е извършил. Вкарват го в затвора, той бяга и започва да издирва истинския убиец. — Дънк млъкна и погледна през рамо. — Не мога да вляза в затвора, Тач. Сто процента съм сигурен, че няма да мога да избягам, а дори и да успея, няма да имам време да издирвам истинския убиец. Трябва да се справям с доста други проблеми. Врътнах очи.

— Детективът те е забелязал в тълпата вчера и днес ти зададе един-два въпроса. Стреляше напосоки, това е цялата работа.

През следващите десет минути си поотдъхнахме малко. Редувахме се да гледаме иззад ъгъла дали оная „Краун Виктория“ няма да се появи. Никой не дойде.

— Това ли е…? — наруши тишината най-накрая Дънк.

Проследих погледа му. Черната метална скамейка бе на десетина метра от нас, празна, кацнала на върха на хълмчето.

— Аха.

— Няма никой.

— Не е 8 август. Тя идва само на 8 август.

Дънк ме плесна по рамото.

— Схванах, умнико. Имам предвид, че няма никой, следователно може да отидем да погледнем. Нали каза, че е написала нещо.

Помогни ми.

Не бях сигурен дали искам да видя тези думи отново. Ако ги видех, щяха да станат истински. Щеше да означава, че Стела ме е помолила за помощ преди два дни, а аз не направих нищо по въпроса, освен да опитам да забравя за случилото се.

— Коломбо очевидно няма да дойде — продължи Дънк, като за последно се огледа за автомобила на детектива. — Да вървим.

Той закрачи към пейката.

Отгоре се виждаше почти цялото гробище, така че ако детективът все пак решеше да се появи, щяхме да имаме достатъчно време да избягаме. Както казах на Дънк обаче, не мислех, че ще дойде. Можеше да ни спре по всяко време, докато излизахме от закусвалнята, ако беше пожелал.

Тръгнах след Дънк.

Седалката на скамейката беше още влажна от утринната роса. Гробището изглеждаше опустяло. Наоколо не се виждаше жива душа. Бе толкова неправдоподобно тихо, че звукът от стъпките ни ни се стори оглушителен.

Дънк се наведе над пейката.

— Тук ли беше?

— Точно тук.

— Някой го е изстъргал.

Така беше. И не само думите — цялата черна боя там, където бяха думите, бе излющена и бе останало овално петно сребрист метал. От написаното нямаше и следа.

— Сигурно са били онези хора с нея.

Дънк се намръщи.

— Казваш, че приличали на охранители, нали? Все едно тя командва тях, не те нея.

— Може и да съм се объркал.

Коленичих върху тревата до Дънк и заразглеждах петното по-отблизо.

— Не само са го изчегъртали, ами са махнали и боята. Виждаш ли как се показва металът? Колко е гладък? Ако някой го бе изстъргал, щеше да има следи от надрано, люспици боя. — Наведох се още по-близо. — Още мирише на препарат за отстраняване на боя.

— Ако някой ни гледа отстрани, ще си помисли, че редим молитви към тази скамейка.

— Това е гробище — възразих аз. — Всички се държат странно и всички оставят на мира хората, които се държат странно. Ако си приказваш с камък тук, значи, че си емоционален, но ако тръгнеш да разговаряш с някое дърво в парка, ще те арестуват. Нещо като неписан закон.

— Чудя се защо не са я пребоядисали — каза Дънк. — Доста са се постарали да заличат посланието ѝ. Защо не са го заличили напълно, сякаш не го имало?

— Може би са искали да видя какво са направили, да се убедят, че съм разбрал, че знаят какво ми е известно. Ако го бяха заличили, можеше да си помисля, че е било плод на въображението ми. Всичко стана толкова бързо. — Изправих се и се загледах в горичката оттатък пейката, в самия край на гробището. — Този човек се появи изневиделица някъде изотзад и ме упои. Видях онова, което бе написала тя, за части от секундата.

— Извинявай, че ще вляза в ролята на адвокат на дявола за малко, но откъде си толкова сигурен, че именно тя го е написала? Може да е някой друг. Може да няма нищо общо с твоето момиче.

— Тогава защо са го заличили?

— Може някой, който работи за гробището, да го е изтрил — все едно белосват стените, нацапани с графити.

— Пазач или човек от поддръжката просто би му теглил една боя отгоре. Не мисля, че имат време да го изстъргват. Със сигурност нямаше да го оставят така.

— Може да не е приключил. Да му е свършила черната боя.

Аз обаче бях сигурен.

— Стела е написала „Помогни ми“, а хората, с които се движи, са го заличили. — Заобиколих пейката. Очите ми все още бяха вторачени в дърветата. — Той дойде някъде оттук, сигурно е… ела.

Зад скамейката хълмчето се спускаше към гъст пояс дървета по края на гробището, а на няколко крачки по-нататък започваше дивата природа. Когато стигнах до дърветата, се обърнах назад и се загледах в пейката.

— Той ме нападна веднага щом останалите си тръгнаха, значи ни е наблюдавал. Оттук мога да видя скамейката, но заради хълма нямам видимост към мястото, където бяха паркирали джиповете.

— Може да ги е чул — предположи Дънк. — Тук е толкова тихо.

— Аха, възможно е.

— Я ми повтори точно думите му?

— Каза: „Натискът, който усещаш на кръста си, е от доста остър нож. Настойчиво ти препоръчвам да не мърдаш.“ След което притисна нещо към устата ми. Усетих някаква сладникава миризма, след това изключих.

— Вероятно е било хлороформ, като онзи, който използвахме за мишките в класа на господин Лидън.

— Точно така.

— Видя ли ножа? Поклатих глава.

— Значи не си сигурен, че е имал нож?

— Явно не съм.

Претърсихме пространството около дърветата, пръстта, храстите, търсихме навсякъде следи от мистериозния мъж, стигнахме чак до края на гората на Ноубълс Лейн и не открихме нищо. Предположихме, че тук го е чакала кола, до която ме е замъкнал, но дори да беше така, не бе оставил никаква следа. Два часа по-късно, целите в мръсотия, се върнахме до скамейката.

— Трябва да поговорим и за цветята — обади се Дънк, като почеса едно ухапване от комар на лявата си ръка.

— Какво за цветята?

— Каза, че Стела ги е взела и секунди по-късно те са умрели в ръката ѝ. Според мен трябва да си признаеш, че си наскубал някакви увахнали бурени вместо цветя, а после си си въобразил, че виждаш нещо, което на практика не си видял. Алтернативата е някакви дивотии в стил „X-мен“, и въпреки че обичам този комикс, знам, че всичко в него е измислица. Тези неща не са реални.

Сведох поглед към ръцете си и преплетох пръсти.

— Тя стана и остави цветята на пейката. Възрастната жена…

— Госпожа Оливър?

— Госпожа Оливър ѝ нареди да се върне и да ги вземе. Стела не искаше. Госпожа Оливър я принуди да се върне. Стела ги взе и тогава видях как те се сгърчват и умират, докато тя крачи към джипа.

— Къде бяха паркирали?

Посочих към пътя:

— Ето там.

— Това са само около десетина метра.

— Аха.

— Значи някак си е успяла да убие цветята за няма и трийсет секунди?

— Че даже и за по-малко.

— И после се качи в джипа и пое към залеза?

Затворих очи и разтърках слепоочията си.

— Не трябваше да ти разказвам нищо.

Никой от нас не продума близо минута. Когато Дънк най-накрая заговори, подбираше думите си много внимателно:

— Вярвам ти, че ти вярваш, че си я видял как убива цветята. Хайде да го оставим така засега, а?

— Беше без ръкавици — изрекох тихо.

— Моля?

— Всеки път, когато я срещнех, носеше ръкавици. Без значение дали беше студено, или не. Мисля, че госпожа Оливър искаше да видя това. Мисля, че госпожа Оливър я е накарала да махне ръкавиците, за да видя как убива цветята.

— Да речем, че е така. Но откъде госпожа Оливър е била сигурна, че ще донесеш цветя?

— Нямам представа.

Образът на трупа, който бях открил в уличката, изведнъж изникна в съзнанието ми. Опитах се да го прогоня, но го виждах все по-ярко — сухата, древна плът, приличаща на обгоряла, пустите очни кухини, вперили невиждащ поглед в мен…

Малката ти приятелка стори това.

— Каза, че идват тук всяка година на една и съща дата, нали?

Кимнах.

— Аха. На 8 август.

Дънк присви очи. Усещах как в главата му ври и кипи.

— Значи имаме една година, за да изготвим план.

— Какъв план?

— Как да ги проследим. Трябва да разберем къде отиват тези джипове, когато си тръгнат оттук.

8 август 1988 година

Дванайсетгодишен

Запис в дневника 08/08/1988

Обект „Д“ в рамките на очакваните параметри.

Аудио/Видеозапис:

— Днес му позволиха да използва телефон.

— Сериозно? И какво стана?

— Не би ти се искало да си отговорилият на това обаждане.

— Съвсем не, сър.

— На кого се обади?

— Те набраха номера вместо него. Правили са го и преди, когато още бе малък, само че не мисля, че тогава разбираше за какво става въпрос.

— Сега обаче разбира, нали?

— Сега определено разбира.

— И пак ли го направи?

— Аха.

— Знаеш ли кое е по-лошото?

— Кое?

— Мисля, че искаше да го направи. Когато приключиха и той затвори телефона, се усмихваше. Малкото говно се кефеше.

— Някой трябва да го очисти.

— Никога няма да направят подобно нещо. Прекалено е ценен.

— Да бе! Бас ловя, че някъде тук има една тлъста червена папка, в която са описани подробно не един, а няколко начина да прекратим мизерното му съществуване.

— Как точно го направиха?

— Кое?

— Телефонното обаждане.

— Лу каза, че докторката вкарала вътрешен телефон, след което някой набрал номера тук, в кабинката, и прехвърлил обаждането. На вътрешния почнала да мига една лампичка, хлапето вдигнало и направило онова, което прави.

— Ефикасно.

— Ами да, като се замисля…

— Много странно как работи по телефона или лице в лице, но не и на запис.

— Една от най-големите мистерии на този свят. Тишина.

— Би ли го направил?

— Кое?

— Знаеш кое.

— Да го довърша? Да го пречукам? Да го очистя? Да му резна зелката? Да му помогна да гушне букета? Да му пръсна канчето? Да му надяна дървеното пардесю?

— Аха.

— Бих.

— Знаеш, че сме на запис, нали?

— Никой не ги слуша тия тъпни.

— И все пак не казвай подобни неща на глас.

— Значи само да си ги мисля?

— Аха.

— Значи обмисляш да го убиеш, но не искаш да говориш за това?

— Не ми извъртай думите. Не съм казал подобно нещо.

— Не е редно да во оставяме така, да прекара живота си в кутийка. Никой не би трябвало да страда така. Дори той.

— Откога пък си развил съвест?

— По-лошо: какво ще стане, ако се измъкне?

— Няма да го оставят да избяга. Никога няма да излезе от сградата.

— Сивурен ли си? Че какво ще му попречи?

— Има вградени системи за безопасност, протоколи за сигурност, вероятно поне милион неща, които да не позволяват подобно нещо да се случи.

— Някога карал ли си инструктаж за поне едно от тези?

Тишина.

Екип за наблюдение „Чартър“ 309

1.

Лятото на 1988 година бе едно от най-влажните в историята на Питсбърг. 8 август не беше изключение.

Леля Джо каза, че Мама няма да се разсърди, ако отложи годишното посещение на гробището, докато отминат мусоните. Също така добави, че се надява, че най-накрая ще дочака годината, в която гробът на баща ми ще бъде наводнен, той ще бъде отнесен от водите и ще изчезне в някоя от трите реки, които текат през града ни, така че майка ми най-сетне ще може да почива в мир, без онзи „бездарен боклук и просмукана с алкохол пародия на човешко същество“ да е до нея. Леля Джо изрече всичко това, излегнала се във фотьойла, след третата си чаша вино и след първата цигара от втория си пакет за деня.

Нито Дънк, нито аз бяхме чували за детектив Фаустино Брайър през изминалата година. Нямаше и кой знае какви новини за Анди Олин Флак във вестниците или по телевизията. Оказа се, че хората не горят от желание да слушат за педофили. Вероятно повечето смятаха, че си е получил заслуженото.

Точно в пет следобед излязох от апартамента, като мислено благодарях на Леля Джо, че настоя да нося чадър и да си облека якето, и към пет и половина — след като бях посетил гробовете на родителите си — се заизкачвах по мочурливото хълмче, подминах блестящите от дъжда гробници и седнах на пейката. Моментално съжалих, че не взех хавлия или нещо подобно, за да я подсуша. За секунди джинсите ми подгизнаха, веднага след това и ду-пето ми. Започвах да се колебая дали идеята беше добра.

— Червен лидер до Червен Едно, обади се, край.

Дънк настоя да използваме част от парите, за да си купим уоки-токита. Отначало се дърпах, но после осъзнах, че планът му няма да проработи без тях. В магазина на „Радио Шак“ на Браунсвил Роуд имаше доста голям избор и след щателно проучване на различни модели и функционалности се спряхме на четири „Wouxun KG-UV899“, опериращи на честоти 136-174 мегахерца и 400520 мегахерца УКВ. Обхватът им беше три километра, а и бяха по-малки от другите, следователно по-лесни за скриване.

Бръкнах във вътрешния си джоб и натиснах бутона за предаване.

— Червен Едно на позиция. Край — произнесох като в „Междузвездни войни“.

— Прието. Червен Две, докладвай.

Статичен шум, после:

— Червен Две на позиция. Ташаците ми замръзнаха. Край.

— Разбрано. Край.

Червен Две беше Уили Трюдо, който настояваше да го наричаме Тру Дат[8], когато не беше Червен Две. Твърдеше, че той е следващият велик бял рапър. Странно твърдение, като се има предвид, че до момента нямаше нито един добър бял рапър. Рижавата му коса, бледата кожа и промишленото количество лунички, с които бе надарен, не помагаха особено на образа, който се мъчеше да наложи — няколко номера по-големи гуменки „Адидас“ и една камара анцузи, които носеше постоянно. Последният пирон в ковчега на бъдещата му кариера на рапър беше фактът, че не можеше да рапира — имаше нулево чувство за ритъм и танцуваше като мъ-пет с епилептичен припадък. Единственият му шанс да рапира за пари беше, ако се наредеше на опашката след Дънк, докато той си урежда сделката с дявола, и след това успее да спазари нещо и за себе си. Без подобна намеса беше обречен да се превърне в счетоводител с анцузи и лъскави гуменки.

Дънк даде на Уили двасет долара от моите пари. В замяна Уили Тру Дат се съгласи да ни помогне днес, без да задава въпроси.

— Червен Едно, тук Лидер. Можеш ли да опишеш превозните средства отново?

Бяхме се погрижили. Натиснах бутона за предаване:

— Бели джипове, поне три на брой. Може да са повече, може и по-малко. Ще са абсолютно еднакви и ще се движат в пакет. Край.

— Тук Червен Две. Имаме ли производител и модел? Край.

Уили знаеше, че не са ни известни такива подробности. Разпитваше ме от момента, в който се включи.

— Съвсем не — отвърнах аз.

— Червен Лидер, тук е Червен Две. Когато се върнем в базата, предлагам да гласуваме отмяна на мъжествеността на Червен Едно. Момче, което не може да идентифицира модела и марката на превозно средство или да разпознае звука от двигателя, би трябвало да бъде пратено да мие корвета на Барби до последния ден на детството си. Край.

— Тук Червен Лидер. Съгласен. Край.

— Да ви го начукам и на двамата.

— Забрави да кажеш „край“. Край.

— Да ви го начукам и на двамата. Край.

— Не, благодаря. Край — отвърна Уили. — Все още е страшен студ. Край.

Потреперах. Бях на път да замръзна. Май трябваше да навлека по-дебело яке. Дъждът трополеше по чадъра и се стичаше отстрани, като пръскаше навсякъде. Джинсите и обувките ми бяха вир-вода и въпреки че на теория слънцето щеше да залезе чак след два часа, вече бе изчезнало в пороя, който се изливаше от мрачните буреносни облаци.

Потърках ръце. Забелязах, че малкото петно, където Стела бе написала съобщението си, най-накрая е боядисано. Черната боя проблясваше под дъждовните капки.

Радиото в джоба ми изпищя. Силен, пронизващ звук от микрофония.

Тогава видях фаровете. Три… не, четири приближаващи се автомобила. Натиснах припряно бутона за предаване:

— Четири превозни средства идват по Транкуилити Лейн към мен. Мисля, че са те.

— Не съм свалял очи от пътя. Не са минавали покрай мен. Ти видя ли ги, Червен Две?

— Съвсем не.

Статичен шум.

Натиснах бутона:

— Трябва да са минали покрай някой от двама ви. Няма друг начин да стигнат тук. Край.

Статичен шум.

Четирите джипа спряха по средата на пътя. Фаровете им прорязваха дъжда и осветяваха асфалта и надгробните плочи. Чистачките на първия джип издаваха ритмичното шшшуп-шшшуп.

Бръкнах в якето си — този път по-бавно, за да не привличам излишно внимание — и натиснах бутона:

— Те са. Четири джипа, всичките бели.

От уоки-токито бликна още едно пищене, след което замлъкна окончателно.

Никакъв отговор от Дънк и Уили.

Не можех да видя какво става в колите. Вътрешността им изглеждаше черна, пълна със сенки, изгубена отвъд бурята.

Натиснах бутона отново:

— Там ли сте? Чувате ли ме?

Чаках вратите на джиповете да се отворят и от тях да слязат госпожа Оливър и останалите. Джиповете обаче просто си стояха там — фаровете ме наблюдаваха втренчено, а чистачките продължаваха своя танц.

Шшшуп-шшшуп.

Минаха пет минути.

Десет.

Нещо не беше наред.

Още едно пропищяване от радиостанцита, после статичен шум, после нищо. Изправих се.

Двигателят на първия джип изръмжа, гумите му забуксуваха, най-накрая захапаха мокрия асфалт и бялото возило се втурна към мен. Останалите го следваха. Отскочих встрани, за да не ме прегазят, и паднах върху пейката. Изпуснах чадъра. Вятърът го подхвана и го завлече сред надгробните плочи.

Впих очи в подминаващите ме джипове. За частица от секундата ми се стори, че виждам Стела, притисната към стъклото на третия. После изчезнаха.

Изправих се отново, извадих уоки-токито от джоба на якето си и хукнах към горичката. Краката ми се пързаляха по мократа трева.

— Тръгват! Тръгват! Чувате ли ме?

Дънк беше първият, чийто глас успя да стигне до мен през статичните шумове:

— Загубихме те за секунда. Повтори.

— Нещо не е наред. Те спряха и стояха там известно време, след което потеглиха. Движат се по Транкуилити покрай гробището. Трябва да са точно до входа в момента!

Още статичен шум.

— Червен Две, говори Червен Лидер. Приближи се колкото можеш, докато имаш видимост към входа. Аз също ще приближа. Трябва да разберем в каква посока…

Изгубих ги, щом навлязох в гората.

Затичах под балдахина, който дъбовете бяха разперили пад земята, лъкатушех между дърветата и храстите, разбърквах нападалите листа. Спънах се в един клон, дебел колкото крака ми, и едва не се проснах по лице. Размахах ръце и някак си успях да запазя равновесие. Продължих да тичам.

Излязох от другата страна.

— Не виждам нищичко. Този дъжд е страшна гадост. Аз… (статичен шум) … гробището от мое ляво — крещеше Уили по радиото, като трудно си поемаше дъх.

Мернах велосипеда си на трийсетина метра по-надолу, килнат на една страна в канавката на края на гората. Затичах се към него.

— При моето колело съм! Ще тръгна по Ноубълс към Браунсвил!

— Виждам ги! Виждам ги! Четири бели „Шеви Събърбан“! Току-що завиха наляво след гробището, насочват се към Браунсвил. В момента минават през Бирмингам! — обади се Дънк.

Измъкнах велосипеда си от канавката, като едва не изпуснах радиостанцията, яхнах мократа седалка и натиснах педалите с всички сили. Насочих се на изток от Ноубълс. Едрите дъждовни капки ме шибаха през лицето, леденият вятър хапеше страните ми.

— Виждам те… Дънк! — изграчи Уили, останал без дъх. — Току-що подминавам гробището. Къде са… — Статичен шум.

— … вляво по Ноубълс! Повтарям, завиха наляво по Ноубълс! Тач, идват точно срещу теб! — изкрещя Дънк. — Почти ги бях спипал. Бяха спрели в задръстване. Току-що завивам по Ноубълс, те са на стотина метра пред мен и набират скорост. Тач, виждаш ли ги?

Ноубълс Лейн беше напълно пуста. Натиснах бутона за предаване:

— Съвсем не. Все още нищо. Може да са свили по някоя от страничните улици.

— Едва ли — отвърна Дънк. — Всичките са задънени.

Завъртях педалите още по-бързо. Мускулите на краката ми пулсираха.

— Може да са отишли до някоя от къщите.

Радиото ми изпищя. Зърнах фарове, които се приближаваха към мен откъм завоя отпред.

— Виждам ги! Виждам ги! Статичен шум.

— Дънк!

Първият джип включи на дълги. Плътната бяла светлина проряза пелената на дъжда. Зад возилото се носеше дълъг шлейф от водни пръски, почти двойно по-висок от самия джип. Ограничението на скоростта по Ноубълс беше петдесет километра в час. Белият събърбан се носеше с поне два пъти по-висока скорост и продължаваше да ускорява. Другите три го следваха плътно.

— Дънк! — изкрещях в радиото отново.

Нищо.

Скочих с два крака на асфалта и със светкавично завъртане подкарах колелото в обратна посока — по пътя, по който току-що бях дошъл, въртях педалите като луд.

Ръмженето на двигателя зад гърба ми се усилваше.

Огледах платното, мантинелите от двете страни, дърветата зад тях. Познавах тази част от улицата. Нямаше къде да отбия чак до Денийз Стрийт и Коулрейн, почти на километър оттук. Невъзможна работа.

Ярката светлина от фаровете им пълзеше неумолимо по паважа. Първо бяха зад мен, после ме настигнаха, накрая осветиха пътя пред мен, превръщайки дъжда в плътна бяла завеса, в стена.

Джипът изрева отново. Все едно бе върху мен. Не посмях да погледна назад.

Шофьорът натисна клаксона и го задържа. Пронизителен писък.

И тогава ме блъснаха.

Блъснаха ме здравата.

Джипът се вряза в задната гума на велосипеда ми и рязко сви вляво, достатъчно силно, за да ме изхвърли от пътя и да ме преметне през металната мантинела. Всичко потъна в мъртвешка тишина. Следващата секунда ми се стори дълга като час.

След удара изгубих радиото. Както и дръжките на кормилото. Седалката под мен изчезна. Приземих се върху дясното си рамо, което изпращя страховито. Кракът ми се подви под мен, после се отметна обратно назад, докато се търкалях. Честно казано, не съм много сигурен какво се случи, след като главата ми се удари в земята. Всичко наоколо притихна.

2.

Сънят.

Татко закопчава предпазния ми колан. Шоколадово мляко.

Пред апартамента на Леля Джо. Татко отваря моята врата. Татко взема нещо от седалката пред мен и го дава на Леля Джо. Нещо.

Неизвестно какво нещо. Отново пътуване.

— Татко?

— Да, Джак?

— Какво имаше в кашона?

— Кой кашон?

— Кашона, който даде на Леля Джо.

— А, този кашон ли… — отвърна татко. — Нищо, Джак. Абсолютно нищо.

Бял джип, който ни сече пътя.

Бял джип, който препречва улицата.

— Защо даде на Леля Джо кашон с нищо? Ужасяващо скърцане на спирачки.

— Не сега, Джак. Татко е зает.

3.

— Тач?

— Тач, чуваш ли ме?

Когато отворих очи, видях гигантски прилеп, който пърхаше около мен. Огромните му криле бяха широко разперени и припляскваха. Бяхме под вода, а прилепът се взираше в мен и крещеше името ми, мъчейки се да надвика гръмотевичния тътен на вълните на повърхността.

— Тач!

Примигнах.

Не беше прилеп.

Дънк.

Дънк, застанал над мен с разперени поли на якето си, за да ме защити от плющящия дъжд.

— Не мърдай, Джак.

— Удариха…

— Видях.

— Трябва да повикаме помощ! — обади се Уили някъде зад мен. — Да повикаме линейка!

Дънк се наведе по-близо до мен.

— Чуваш ли ме, Джак?

Кимнах.

— Можеш ли да кажеш името ми?

— Аха.

— Кажи го.

— Защо?

Дънкан ме плясна по бузата:

— Кажи го!

— Дънкан Белино.

— Коя година сме?

— 1988.

— Кой е президент?

— О, я стига.

— Кой е президент?

— Роналд Рейгън.

Опитах да се изправя и мигом се свлякох обратно. Главата ми цопна в калта.

— Не трябва да се движи. Не му давай да мърда, докато не докараме някой да му помогне — каза Уили. — Ще отида с колелото до Браунсвил и ще потърся помощ.

— Къде са? — попитах немощно аз.

— Изчезнаха. Прегазиха те като парцал и дори не намалиха. Изгубих ги, след като завиха.

— Къде ми е обувката?

— О, мамка му, виж му крака! — изохка Уили. — Виж под какъв ъгъл е извит.

Дънк се извърна към него.

— Ако ще ходиш за помощ, тръгвай! Ако не — млъкни, мамицата му!

— Какво му е на крака ми?

Уили се отдръпна. Дъждът се стичаше по подгизналите му глава и дрехи и се събираше на локвички до краката му. Той се метна на велосипеда и завъртя лудешки педалите.

— Прав е, не трябва да мърдаш. Въпреки това се изправих.

Дънк сложи ръка върху гърдите ми.

— Мисля, че кракът ти е счупен доста зле. Не ти трябва да го гледаш.

Само че исках да го видя. Наведох се напред. Светът наоколо побеля за секунда, когато кръвта се отдръпна от славата ми, после зрението ми се проясни. Десният ми крак бе извит под странен ъгъл. Не бях експерт, но ми се струваше, че не би трябвало да е под такъв ъгъл. На практика си бях седнал върху крака. Изучавах усуканото си тяло толкова безстрастно и хладнокръвно, все едно гледах телевизионно шоу.

— Странно. Изобщо не боли.

— Може би понеже си в шок?

— Не мисля, че съм…

— Не, недей!

Опитах се да стана, като използвах левия си крак за опора. Дънк опита да ме спре, но беше толкова изненадан, че съм в състояние да се движа, та не му се получи. Когато усуканият ми десен крак се разгъна до обичайното си положение, Дънк едва не припадна.

— Къде ми е обувката?

Дънк спря да ме зяпа и се огледа наоколо.

— Ето я там. Чакай малко…

Гледах как притичва на трийсетина метра по-нататък по пътя. Издърпа гуменката ми от канавката, отръска водата и ми я донесе.

— Заповядай.

Подметката на моето „Найки“ беше откъсната и се държеше на магия. Хванах се за рамото на Дънк, внимателно вдигнах десния си крак и се обух, след което отново го спуснах на земята и опитах какво ще се случи, ако пренеса част от тежестта си върху него.

— Не мисля, че е счупен — казах. Отпуснах се още малко върху него, след което още малко. — Изглежда ми наред.

Бавно повдигнах десния си крак от земята, застанах на левия и изпънах десния пред мен, сгънах го в коляното, после отново назад, първо бавно, след това по-бързо.

— Определено изглежда добре.

Направих няколко крачки. После още няколко. Повървях два-три метра по пътя, като жваках в локвите, обърнах се и отново се приближих към Дънк. Ченето му беше увиснало.

— Видях как те блъснаха. Мислех, че са те убили. Прелетя триста метра, ако не и повече.

Цялата дясна страна на тялото ми лепнеше от калта, на джинсите ми имаше разкъсано, дълго поне петнайсет сантиметра, но когато разтворих плата, не видях по кожата си никакви наранявания. Якето ми също беше пълна скръб. Свалих го. Дънк огледа внимателно ръката ми, гърба и дясната половина на главата.

— Мръсен си като прасе, но не виждам нито драскотина по теб. Сигурно имаш няколко натъртвания, но подобни неща ще се видят едва след няколко часа.

Чух едва половината от онова, което каза.

Погледът ми се спря на остатъците от велосипеда ми. Рамата бе огъната така, че човек с труд можеше да разпознае какво е било въпросното парче безформен метал. Задната гума някак си се беше забила в предната. Нито кормилото, нито седалката бяха дори приблизително в позицията, в която трябваше да бъдат според производителя. Веригата я нямаше. Беше пределно ясно, че колелото няма да става за каране никога повече.

— Гадост.

— Да — съгласи се Дънк. — Гадост.

Не изчакахме Уили да се върне с обещаната помощ. Въпреки че все още се тресях, във физическо отношение ми нямаше нищо. Ако Уили се върнеше с линейка, или по-лошо — с полиция, щеше да се наложи да обясняваме какво се е случило. Това пък на свой ред щеше да доведе до обяснения какво сме правили, защо сме били там… а никой от нас не беше готов да говори за станалото.

Замъкнахме останките от велосипеда ми в гората между Ноубълс Лейн и гробището, след което яхнахме колелото на Дънк (аз бях седнал на кормилото). Дънк въртеше педалите като бесен под влиянието на адреналина, затова успяхме да стигнем до нашия блок за няма и десетина минути. Отидохме в апартамента на Дънк. Знаех, че Леля Джо най-вероятно е в закусвалнята, но имаше шанс и да не е, а не ми се искаше да ме вижда в подобно състояние.

Дънк извика: „Прибрах се!“, когато влязохме, но никои не му отвърна. Нямаше представа къде може да е баща му.

Отидох право в банята, съблякох мръсните си дрехи и се пъхнах под душа. Очаквах да видя някакви следи от наранявания, но нямаше нищо — нито драскотина, нито порязване, нито оток.

След като се изкъпах, облякох дрехите, които Дънк ми беше приготвил — джинси, един размер по-големи, и тениска на Боби Макферин, на която под голямото жълто усмихнато лице на певеца пишеше: „Don’tworry, be happy“.

Открих Дънк в кухнята. Пиеше бира. До него стоеше Уили, също с бира в ръка.

— Какво, мамицата му, се случи току-що, Тач?!

Измъкнах от хладилника кенче кока-кола, отворих си я и се тръснах на един от празните столове. Седалката издаде пърдящ звук от една дупка в зеления винил отстрани.

— Може би и ти трябва да си отвориш една бира — каза Дънк. — Мисля, че си я заслужи. Сигурно ще почне да те боли, щом премине първоначалният шок. Бирата ще помогне.

Откога пък Дънк пиеше бира?

— Добре съм, наистина. Май колелото ми понесе най-много, а аз извадих късмет. Земята беше мокра. Калта е омекотила удара при падането.

Дънк се наведе напред:

— Ти не падна. Ти летя. Тоя джип ти даде такава начална скорост, че хвърча като някакъв дебилен Супермен с развяващи се ръце…

Той размаха ръце и направи такава крива физиономия, че нямаше как да не се засмея.

Дънк се изправи, отиде до хладилника, измъкна от него една бира, отвори я и я постави пред мен, сетне се върна на мястото си. Кухнята миришеше на плесен. В мивката бе струпана камара мръсни чинии. На плота стоеше празно бурканче от фъстъчено масло. На ръба му бе кацнала муха.

— Наистина не ми се пие бира.

— Обаче ще пиеш.

Той се пресегна към средата на масата и отмести встрани броя на „Момчешки живот“[9], оставен там. Под него бе револверът на баща му.

Хвърлих бегъл поглед към Уили, после отново към Дънк. Доколкото знам, не беше показвал оръжието на никого освен на мен.

— Това пък за какво ти е?

— Трябва ни нов план — отсече Дънк.

— Но не ни трябва оръжие.

— Опитаха се да те убият.

— Опитаха се да ме сплашат.

— Ако искаха да те сплашат, щяха да карат много близо зад гърба ти. Може би дори да те избутат от пътя — възрази Дънк. — Те обаче дадоха газ до ламарините и се забиха в задницата на велосипеда ти. Ударът потроши колелото ти и сигурно щеше да те убие, ако не беше такова къс-метлийско копеле. Чак се чудя как така не дадоха на заден и не те прегазиха още веднъж, за да са сигурни, че са си свършили работата. Бас хващам, че сигурно са се замисляли за това, но са се отказали, като са те видели как прелиташ с циганско колело над мантинелата.

— Просто се опитваха да ме сплашат — настоях аз.

Дънк се наведе още по-близо към мен:

— Който и да шофираше онази коля, дори не се опита да натисне спирачката. Виж, газта настъпваше яко. След като те удариха, изчезнаха — даже не намалиха. Дори да блъснеш някого случайно, намаляваш, най-малкото за да видиш дали колата ти не е пострадала. Но тук нямаше и грам спирачка. Опитаха се да те убият, пич.

Уили отпи от бирата. Очите му се насълзиха.

— Видя на какво прилича колелото ти, нали?

Кимнах.

— Когато те приближих, изглеждаше по същия начин — усукан, премазан. Бях сигурен, че си мъртъв.

Дънк отпи от своята бира. Неговите очи не се насълзиха.

— Уили срещнал някакво комби на Браунсвил и убедил една възрастна дама, че приятелчето му е пострадало зле след автомобилна злополука, че виновният шофьор е избягал и че имаме нужда от помощ. Когато не ни открил там, където ни остави, прекарал следващите десет минути в опити да ѝ обясни, че нещата явно не са били чак толкова зле, колкото изглеждали на пръв поглед.

Уили кимна:

— Искаше да звъни на ченгетата. Успях да я разубедя. Първо си помисли, че някакво полумъртво дете тика велосипеда си към дома. Когато не успяхме да открием полумъртвото дете, тя побесня и си помисли, че я разигравам — тогава вече наистина реши да се обажда в полицията. Сграбчи ме за фланелката и се опита да ме замъкне в комбито. Успях да се изтръгна, метнах се на колелото и цепих направо през гробището, за да се отърва от нея. Егати гърлото имаше това бабе. Още я чувах я как крещи, когато бях преполовил пътя си. Предположих, че сте дошли тук.

Мислите препускаха в главата ми.

— Знаеха, че нещо не е наред. Нямам идея как, но са разбрали, че не съм сам. Изобщо не слязоха от джиповете. Като че ли дойдоха дотук, за да ми покажат, че знаят, че съм замислил нещо, след което си тръгнаха. Когато разбраха, че се мъча да ги последвам, ме спряха. Все едно съм нарушил правилата или нещо такова.

— Да де, ама ние не знаем какви са правилата — обади се Уили.

— И именно затова ни трябва нов план — отсече Дънк.

Кимнах към Уили и се обърнах отново към Дънк:

— Колко от цялата история си му разказал?

Дънк сви рамене и отпи глътка бира:

— Всичко. Докато ти беше в банята. Нужен ни е, не може да го държим в неизвестност.

Не познавах Уили кой знае колко добре и нямах представа дали можем да му се доверим.

— Не трябва да казваш на никого.

— Няма. Заклевам се. Пък и без това никой няма да ми повярва.

Отпих от колата. Недокоснатата ми бира започваше да се „поти“.

— Как са разбрали, че нещо не е наред? — попита Дънк. — Какво ни е издало?

— Може би са ни видели — предположи Уили.

Дънк поклати глава:

— Деца на велосипеди — нищо чак толкова подозрително.

— Мисля, че радиостанциите — казах аз. Дънк се намръщи:

— Видели са уоки-токито ти ли?

— Не, но мисля, че го чуха. Всеки път, когато джиповете се приближаваха, радиото ми се прецакваше. Преди съм забелязвал, че когато се приближат, сигналът на уокмена ми се усилва. Днес пък всички загубихме връзка, въпреки че бяхме в обхват. Все едно нещо с по-силен сигнал се намеси.

— Какво например? Предавател в някой от джиповете?

Смачках кенчето.

— Нямам представа. Предавател, приемател, някакво радио-нещо-си в някой от джиповете…

— Значи следващата година отиваме без уоки-токита — заяви Уили.

Погледнах го право в очите:

— Следващата година отивам сам. Иначе пак ще разберат.

— Съгласен съм. Ето защо ти трябва това. — Дънк плъзна револвера по масата към мен.

— Няма да стрелям по никого!

— За защита — продължи Дънк. — Дръж го у себе си, в случай че решат да довършат онова, което започнаха днес. Слагаш си го в джоба и ги чакаш на пейката. — Той отпи от бирата си. — Ако трябва, насочваш дулото към Стела. Този път няма да се измъкнат без отговори. Вече ти контролираш положението.

— И те имат оръжия. И то доста по-големи.

— Да не ти пука. Ако насочиш оръжието към Стела, няма да рискуват да стрелят по теб. — Дънк допи бирата, смачка кутийката и я метна в препълненото кошче за боклук в ъгъла. — Този път ще получиш отговори.

Гледах револвера безмълвно. После се пресегнах и взех бирата. Мехурчетата опариха носа ми. Вкусът не ми хареса. Никак. Е, поне този — първи — път.

8 август 1989 година

Тринайсетгодишен

Запис в дневника 08/08/1989

Обект „Д“ в рамките на очакваните параметри

Аудио/Видеозапис:

— Колко е часът?

— А-а-ами… три и дванайсет.

— Хлапето спи ли?

Уорън смъква броя на списание „Ролинг Стоун“.

— Знаеш ли, че Мадона не си бръсне подмишниците?

— И аз не ги бръсна.

— Ти си една космата шибана маймуна. Тя не е. Странно е, когато жена не се бръсне.

— В Европа също не го правят.

— Ето защо живея в добрите стари Съединени американски щати.

— Това ми прилича на двоен стандарт.

Уорън се зачита отново в списанието.

— Чудя се дали си бръсне краката.

— Сигурен съм, че си бръсне краката. Живеем в цивилизовано общество. Ако Мадона не си бръсне краката, по-добре да се връщаме в пещерите и да ловуваме бизони, за да си осигурим вечерята.

Уорън отново смъква списанието.

— Сега пък огладнях заради теб.

— Хлапето спи ли? — пита Карл отново.

— Не мога да ти кажа. Прекалено е тъмно там. Защо?

— Искаш ли да видиш нещо страховито?

Карл се пресяга през контролното табло и щраква превключвателя „Закъснение“ на позиция „изключено“.

Уорън изтърва списанието и почти се изтърсва от стола си, докато подскача и бута превключвателя обратно.

— Какво, да те шибат, правиш, Карл?

— Няма значение. Не и ако спи.

— Не ме интересува дали е овързан като свиня, облепен с монтажно тиксо, с белезници или носи оная негова маска! Не пипай превключвателя! Никога!

Карл се пресяга и пак щраква превключвателя.

Уорън отново го включва рязко.

— Ако още веднъж го направиш, ще те пребия! Карл вдига ръце:

— Добре де! Добре! Предавам се. Просто се опитвам да пооживя нещата тук. Умирам от скука.

— Предлагам ти да се съсредоточиш върху хоби, което не включва двама ни мъртви.

— Ако този превключвател се счупи, мислиш ли, че някой ще забележи?

— Сигурен съм, че ви проверяват — отвръща Уорън.

— Както всички останали протоколи за сигурност, които никога не сме виждали? Аха, сигурен съм, че някой ги проверява. Обзалагам се, че някой се занимава с това денонощно.

Уорън се извръща към плътното стъкло на прозореца.

— Не мога да го видя. Ти виждаш ли го?

— Ето защо те питам дали спи. Не мисля, че е в леглото си.

— Вътре е шибана тъмница. Трябва да пуснат пак онази червена нощна лампа.

— Хлапето казало на докторката, че не може да спи добре заради светлинката. И тя я махна.

— Е, така или иначе, не мисля, че е в леглото си.

— Може да е в кенефа.

— Може. Не го виждам и на инфрачервеното обаче.

— Е, със сигурност не е излязъл да се поразходи. Включи лампата за секунда.

— Категорично не. Не искам да ме докладват.

Карл се мръщи.

— Няма да ни мъмрят, че сме го проверявали. Ако не искат да палим лампите, за да си вършим работата, трябваше да се опълчат на докторката за тази нощна лампа. Просто ще светнем за секунда, ще видим какво прави, после ще изгасим отново. Чиста работа.

Уорън въздиша.

— Добре, но бързо. Ако спи, не искаме да го събудим.

Карл се пресява през контролното табло и пуска осветлението.

Уорън се навежда по-близо до прозореца за наблюдение.

— Не го виждам. А ти?

Карл се изправя, приближава се и също поглежда.

— Виждаш ли го?

Карл клати глава и натиска бутона за микрофона.

— Хей, хлапе, къде си?

Уорън перва ръката му.

— Недей!

Дейвид изскача изпод прозореца и плясва двете си длани върху стъклото. Движението е безшумно, дебелото стъкло поглъща звука от удара, но въпреки това двамата мъже отскачат назад.

Кракът на Карл се оплита в стола. Карл пада на земята като безформена купчина.

— Мамицата му! — крещи Уорън.

Дейвид им се хили от другата страна на прозореца. Изкикотва се тихо, когато Уорън напипва бутона за осветлението и отново потапя стаята в мрак.

Екип за наблюдение „Чартър“ 309

1.

В края на краищата се съгласих да взема револвера. На 8 август 1989 година — годината, в която официално станах тийнейджър — си паркирах задника на пейката на гробището и зачаках. Беше доста топло и се чувствах като идиот, седнал там с яке, но това бе единственият начин да скрия оръжието. Опитах се да го тикна в колана на джинсите си (както отпред, така и отзад), както правят по филмите, но стоеше ужасно нестабилно и падаше на земята след няколко крачки. А и трудно щях да обясня странната издутина в панталоните си — дори ако пуснех тениската свободно, револверът определено личеше. Бях пораснал доста тази година — от сто четиресет и пет сантиметра бях стигнал до метър и шейсет само за девет месеца. Тежах обаче само четиресет и шест килограма. Приличах на телеграфен стълб, върху който са нахлузили дрехи, излезли от мода още миналата година. Мършавото ми кокалесто тяло просто не бе създадено, за да крия патлак по него — нещо, с което нямаше да свикна още няколко години.

Бащата на Дънк имаше кобур за глезена, но кракът ми бе прекалено малък, а револверът — прекалено голям. Така че оставаше само вариантът с якето. Беше ми подарък от г-н Крендал — кафяво кожено авиаторско яке, принадлежало на сина му. По-късно научих, че бил убит през войната. Якето имаше два вътрешни джоба и револверът влизаше идеално и в двата. Тъй като дрехата ми бе леко голяма, силуетът на оръжието се губеше сред гънките, чупките и издутините, които тялото ме тепърва щеше да запълва.

Якето бе перфектно, ако не взимаме под внимание жегата.

Трийсет градуса, когато тръгвах от апартамента на Дънк, без изгледи за разхлаждане, поне до залез.

Не исках да взимам револвера, но аргументите на Дънк ми се сториха убедителни, а той ги изтъкваше едва ли не всеки Божи ден през изминалата година. Когато най-сетне се съгласих, изглеждаше облекчен.

— Това е „Роси 352“, двуинчова цев, калибър .38 специален. Петзаряден… — Той врътна китка и барабанът изскочи, разкривайки петте златисти гилзи. Дънк завъртя барабана и го върна на мястото му. — Може да дръпнеш ударника, ако искаш да ги уплашиш, но даже и да не го сториш, револверът пак ще стреля, просто ще се наложи да дърпаш спусъка малко по-дълго. — Беше уверен като ветеран от войната. Баща му вярваше, че е по-добре синът му да е запознат с оръжието, да разбира опасностите и да знае как да го използва. — Мерникът и мушката са фиксирани, няма нужда от настройване — продължи той. — Просто насочваш, гледаш мерникът и мушката да съвпаднат, след което стреляш. Когато дърпаш спусъка, първо издишай или направо задръж дъха си за малко. Ако дишаш, докато стреляш, това може да повлияе на точността на прицела ти. Това е спусковата скоба. Винаги дръж пръста си на спусковата скоба, освен ако не си решен да стреляш. Ако държиш пръста си на спусъка, има голяма вероятност да го натиснеш, без да искаш, и да се гръмнеш в крака или нещо от този род. — Дънк ми подаде револвера с цевта надолу. — Прибери го в джоба си и не го вади, докато не усетиш, че ще се наложи да го използваш. Татко винаги казва, че вадиш оръжие само ако си готов да убиеш човек. Веднъж щом го измъкнеш, няма връщане назад. Готов ли си?

Пресегнах се и взех револвера от ръката му. Беше по-тежък, отколкото си спомнях — може би защото се бяхме упражнявали, когато не беше зареден. Треперех, но Дънк не каза нищо. Пъхнах револвера в джоба на якето си.

Дънк приглади дрехата, след което отново я надипли, за да не си личи къде е оръжието.

— Сигурен ли си, че не ни искаш там за подкрепа?

Уили трябваше вече да е дошъл, но закъсняваше. По-рано това лято бе започнал работа в автомивка „Меджик Майк“ на Валадиум Драйв, а в дни като този всички оставаха да работят извънредно.

Поклатих глава:

— Те ще разберат.

Все още сънувах кошмари за случилото се миналото лято.

Ръмженето на двигателя. Удара.

Казах на Леля Джо, че някой ми е откраднал колелото от училище. Купих старото на Уили — черен ВМП със сребърни ленти. Не толкова яко като на Дънк, но въпреки всичко по-добро от предишното ми. Можеше да си позволя и чисто ново. Пликовете продължаваха да пристигат всеки месец и имах скътани над шестнайсет хиляди долара. Но не си купих ново. И старото на Уили вършеше работа.

И така, на 8 август 1989 година, вторник, подкарах новия си велосипед втора ръка във вечерната жега, подминах портите на гробището, оставих колелото в тревата до гробниците, повървях до пейката и седнах. Гърдите, гърбът и ръцете ми бяха плувнали в пот под дебелото кожено яке с револвер във вътрешния джоб. Седях там и чаках. Когато стана шест часът, продължих да чакам. Когато мина седем, започнах да се чудя дали Дънк и Уили не са ме проследили и не са се скрили зад дърветата, като по този начин са подплашили Стела и останалите. Когато се обърнах обаче, не забелязах никого. Стана осем, а единствените двама души, които видях, бяха възрастна двойка, долу под хълма, на петдесетина метра от мен, които поставяха цветя на някакъв гроб. Когато наближи девет и слънцето се бе скрило преди половин час, аз станах, върнах се при велосипеда си и се прибрах у дома, където Дънк и Уили чакаха нетърпеливо. И където бяха чакали през цялото време.

2.

1990 година бе белязана с излизането на Нелсън Ман-дела от затвора, появата на фърби[10] и откриването в Южна Дакота на най-запазения скелет на тиранозавър рекс досега. Палеонтолозите го нарекоха Сю. Дните ми бяха запълнени с мисли за Стела. Запълвах скицник след скицник с образа ѝ — бях разбрал, че рисуването е единственият начин да я изтрия от съзнанието си, дори и за кратко. Продължавах да сънувам онзи сън и се вманиачих да разбера нещо повече за кашона, който баща ми бе връчил на Леля Джо. Обърнах апартамента с главата надолу. Дори попитах Леля Джо веднъж за него и тя отговори, цитирам: „Баща ти беше толкова себично лайно, че не би ми дал да пипна и грип от неговия, ако е болен. Не знам нищо за никакъв кашон.“

И тази година Стела не дойде на гробището. Реших, че следващата година ще оставя револвера у дома. Може би някак си бяха разбрали за него.

През 1991 година дойде смъртта на Фреди Меркюри, стартът на операция „Пустинна буря“ с нахлуването на войски в Кувейт, а Борис Елцин стана първият демократично избран президент на Русия. Появи се нещо, наречено „интернет“ — казаха ни, че ще промени света. Леля Джо заяви, че това ще е просто нов начин, по който перверзниците ще се снабдяват с порно.

И тази година — ни следа от Стела.

Нямаше да видя Стела Нетълтън чак до август 1992 година.

Втора част

Невъзможно ми беше, с една дума, да я отделя от своите най-съкровени някогашни и сегашни преживявания.

Чарлс Дикенс, „Големите надежди“

8 август 1992 година

Шестнайсетгодишен

Запис в дневника 08/08/1992

Интервю с д-р Хелън Дъргин.

Обект „Д“ изглежда раздразнен, но контролира емоционалното си състояние.

Аудио/Видеозапис:

— Искам да я видя.

— Знаеш как става. Правиш онова, което искаме от теб, след това ти разрешаваме да я видиш. Такова е правилото.

— Още едно телефонно обаждане?

— Още едно телефонно обаждане.

— Телефонните обаждания могат да бъдат проследени, Док. Може би трябва да ме заведете на място този път.

— Знаеш, че не можем.

— Тогава доведете човека тук. Искам да видя лицето му, когато го правя. Този път мъж или жена ще бъде?

— Има ли значение?

— Не, просто съм любопитен.

— Мъж.

— Защо сте го избрали? Какво е направил?

Докторката замълчава.

— И след това ще ми разрешите да я видя?

— Такова е правилото.

— Колко време ще имам?

— Един час.

— Искам два.

— Един час, и ако продължаваш да настояваш, ще се погрижа следващия път да бъде тук само за трийсет минути. Може и по-малко.

— Съжалявам, Док.

— Д-р Дъргин.

— Съжалявам, д-р Дъргин. Просто… освен нея и вас не виждам други хора. Очаквам посещенията ѝ с такова нетърпение.

— Но не и моите, така ли?

— Знаете какво имам предвид.

— Всъщност не знам, Дейвид. Защо не ми обясниш?

— Вие говорите с мен, защото така трябва. Защото това ви е работата. Тя говори с мен, защото така иска.

— И ти няма да я нараниш, нали? Както си наранил родителите си? Както другите?

— Искате да кажете — както по време на телефонните обаждания?

— Да. Както при телефонните обаждания.

— Не. Никога не бих я наранил.

— Обичаш ли я?

Тишина.

— Дейвид?

— Не съм сигурен, че разбирам какво е любовта. Знам за нея само от книгите.

— Любовта е да те е грижа за някого повече, отколкото те е грижа за самия теб. Помисли върху това — ако да ме убиеш, означава да получиш свободата си, би ли го направил?

Тишина.

— Може да отговориш, без да се притесняваш, Дейвид. Няма да си навлечеш неприятности. Би ли ме убил, за да се измъкнеш оттук?

— Вие сте глуха. Не мога да ви убия.

— Но ако можеше? Ако бях в състояние да те чувам, би ли ме убил?

— За свободата си?

— Да, за пълната си свобода.

— Да.

— Без колебания? Без угризения? Все пак се познаваме от доста време.

— Вие ме държите затворен в кутийка. Пускате ме да изляза само ако нося маска. Аз съм ваш затворник, а вие сте моят надзирател. За вас не съм нищо повече от опитна мишка.

— А Стела? Нея би ли убил? Ако да отнемеш живота ѝ, би означавало да спечелиш същата тази свобода?

— Не знам.

— О, мисля, че знаеш много добре. Прекарал си безброй часове с нея, тя може да те чуе, но ти никога не си я наранил. Дори не си опитвал, даже и като малко дете.

— И това означава, че я обичам?

— Мисля, че да.

Дейвид не казва нищо.

— Нека да погледнем от друга страна. Ако ти кажа да я убиеш, ако те инструктирам да я убиеш и те уверя, че ако го извършиш, ще получиш свободата си — същата свобода, за която говорехме преди малко, би ли го направил?

— Не.

— Защо не?

— Защото ме лъжете. Никога не бихте ме пуснали да си вървя.

— Добре, само заради спора да предположим, че бих те пуснала.

— Не мисля, че бих могъл да я нараня.

— Защото я обичаш.

— Предполагам, че да, ако именно това означава да обичаш.

— Повече, отколкото си обичал родителите си, когато си ги убил.

— Бях дете. Реагирах прекалено бурно.

— Тоест, ако се случи отново днес, ти не би ги наранил?

— Не, вече мога да го контролирам. Вече разбирам как работи. Аз управлявам емоциите си, а не те мен.

— Чудесно, Дейвид. Много проницателно.

— Значи мога да я видя?

— След телефонното обаждане.

— Добре.

Екип за наблюдение „Чартър“ 309

1.

— Цяла нощ ли стоя тук?

Детектив Фаустино Брайър очевидно бе задрямал. Не беше чул Джой Фогел да влиза, не я бе чул да си налива кафе и не бе усетил как се бе настанила на бюрото точно срещу неговото. В момента седеше там, в ръцете ѝ димеше чаша кафе, беше се облегнала на стола и леко бе килнала главата си вляво. Правеше така, когато задаваше въпроси. С течение на времето Фаустино забеляза, че Джой накланя глава наляво, когато вече знае отговора на въпроса си, и надясно, когато не го знае.

Фаустино се изправи на стола си, погледна празната чаша от кафе пред себе си и примлясна с пресъхналите си устни.

— Колко е часът?

— 4,23 сутринта — отвърна тя, без да се замисли и за секунда.

— Готин номер. Как позна?

— Оттук виждам часовника в стая за разпити номер две.

Фаустино извърна глава и хвърли бърз поглед зад себе си. Вратът му възмутено реагира с поредица изпуквания и скърцания. Съзираше бяло петно на стената на малката стаичка за разпити. През последното десетилетие зрението му се влошаваше с всеки изминал месец. Беше на четиресет и три — с единайсет години по-възрастен от партньорката си. Понякога това имаше значение, но през повечето време нямаше. Сега определено имаше. Зрението си отиваше с годинките, а той определено не се подмладяваше.

Фогел изглеждаше напълно будна и съсредоточена, което бе странно, като се има предвид кое време е. Не носеше грим, с изключение на съвсем дискретна очна линия. Русата ѝ коса, все още влажна, бе прибрана в обичайната конска опашка.

Не беше едра жена. Всъщност направо си беше дребничка — към метър петдесет и осем, но прекарваше почти цялото си време във фитнеса на управлението. Бяха партньори от три години. За това време Фаустино бе чувал петима полицаи да се опитват да коментират ниския ѝ ръст и не след дълго бе виждал същите петима, повалени от нея без особени усилия часове след въпросния коментар. „Среща във фитнеса след края на смяната“ беше нещо, което не би искал да чуеш от устата ѝ. Тези думи се превърнаха в традиционна шегичка в управлението. За новоназначените полицаи бе само въпрос на време, преди да изтърват нещо за крехката ѝ физика, и много скоро се озоваваха на пода на фитнеса, гледайки към нея отгоре надолу, със звездички, танцуващи пред очите, докато се опитват да разберат какво, по дяволите, се е случило току-що. Баща ѝ навремето бе настоявал да се запише на таекуондо на осемгодишна възраст. Имаше черен колан и наскоро бе получила трети дан. Тренираше също джу-джуцу и практикуваше йога (за разпускане, казваше тя).

В едни далечни времена Фаустино си мислеше, че между двама им може да излезе нещо, но бързо разбра, че няма да стане. Той (както и останалите им колеги) я харесваше, тя също виждаше нещо в него, но прекарваха прекалено много време заедно, в резултат на което връзката им прерасна от взаимно привличане до нещо, което повече приличаше на отношенията между брат и сестра. В редките случаи, когато Фаустино излизаше с други жени (най-често срещнати в сайтове за запознанства), Фогел изучаваше всяка отблизо и предлагаше „непредубеденото“ си мнение — нито една не бе точната за него, но „като за малко“ ставаха. Не знаеше дали тя се среща с други мъже — никога не говореше по този въпрос, поне не с него. Фаустино нямаше нищо против.

— Дойдох малко след полунощ — каза той. — Не можах да спя. Ами ти? Какво правиш тук толкова рано?

Тя погледна към голямата бяла дъска на колелца до бюрото на Фаустино.

— 8 август е. Знам какво предстои. Не бих го пропуснала за нищо на света.

Дъската прекарваше по-голямата част от годината тикната в най-забутаното ъгълче на общото помещение на Полицейското управление на Питсбърг. Едната ѝ страна — онази, върху която бяха закачени изрезки, снимки и бележки — бе обърната към стената, а празната гледаше към полицаите. Повечето от детективите бяха твърде отскоро тук, за да знаят за какво става въпрос, затова я подминаваха. По-възрастните пък я бяха обявили за личен проект на Фаустино и също я подминаваха. В някакъв момент някой бе написал с червен тебешир най-отгоре „СТЕНАТА НА ЧУДАТОСТИТЕ НА ФАУСТИНО“, но с времето надписът бе поизбледнял.

— Искаш ли да ми припомниш подробностите?

— Сигурна ли си, че държиш да чуеш всичко отначало? Фогел кимна:

— Добре ще е да си освежим паметта. Все пак мина цяла година.

Фаустино стана, взе чашата си и отиде до кафе-машината до вратата, за да си налее нова порция. Кафето беше хладко и имаше отвратителен вкус, но въпреки това почувства как кофеинът нахлува във всяка клетка на тялото му още преди да стигне до бюрото си. Остави чашата и се приближи до дъската — шестнайсет мъртъвци за всичките тия години.

— Искаш ли да започна от най-скорошните случаи и да се връщам към по-старите, или обратното?

— Както прецениш. Фаустино изгледа дъската.

— Значи отзад напред, добре…

16 жертви. За всяка — снимка на трупа, за някои — и фотография на лицето, докато все още човекът е бил жив (необходимост, като се има предвид състоянието на телата при откриването им). Над всяка снимка беше написана датата. При най-старите бяха изписвали цялата — 8 август 1978 година, но от 1984-а насам почнаха да отбелязват само годината. Тъй като всички убийства бяха станали на 8 август, им се стори излишно да повтарят едно и също.

Фаустино, заедно с останалите, които не гледаха на този случай като на „Стената на чудатостите“, наричаше убийствата „осмоавгустовските“. Освен датата общото, което свързваше всички трупове, бе състоянието, в което бяха открити.

Фаустино посочи долния край на дъската, където бе последната засега жертва:

— Ардън Роял, двайсет и седем годишен мъж, открит зад контейнер за боклук в Ъпър Сейнт Клеър преди една година на днешната дата — 8 август 1991 година. Същото състояние като останалите. Без явен мотив, без веществени доказателства, които биха могли да бъдат от полза, събрани от местопрестъплението. Също като при другите, сме сигурни, че е бил убит някъде другаде и след това е бил захвърлен тук.

Връщаме се на 1990 година — имаме Тама Крийг, шестнайсетгодишна, от бандата „Саут Сайд Бандите“. Няколко предишни ареста — повечето за дребни провинения. Според мен — хлапе, което се опитва да си намери място в живота при крайно лоши обстоятелства. Майка ѝ твърди, че оценките ѝ били добри, преди да я изключат от гимназията. Проверих — главно четворки и тройки, но все пак е минавала от клас в клас. Открита зад „Бъргър Кинг“ в центъра. — Млъкна и огледа снимката от местопрестъплението — трупа ѝ, проснат на земята, невъзможен за разпознаване, — след което се прехвърли на следващите две: — 1989 и 1988 година — двама мъже, и двамата неидентифицирани. Този от 1989-а бе захвърлен зад някакъв склад, а другият, от 1988-а — оставен на тротоара до „Три Ривър Стейдиъм“, завит с одеяло. Останал така два дни, преди някой да осъзнае, че това не е поредният бездомник, който спи на улицата.

— Били ли са ограбени? — попита Фогел.

Фаустино поклати глава:

— Не мисля. Въпреки че портфейлите им липсваха… ако са ги носили у себе си. Открихме обаче портфейлите на повечето жертви — вътре имаше пари в брой, така че мотивът със сигурност не е обир. Възможно е някой да е отмъкнал портфейлите, след като труповете са били захвърлени, но не смятам, че има човек, способен на такава дързост. Дори бегъл поглед върху състоянието на телата е достатъчен, за да си плюеш на петите.

— Разкажи ми за причините за смъртта.

Фаустино въздъхна. Очите му се местеха от снимка на снимка.

— На пръв поглед всички изглеждат ужасяващо обгорени. Все едно са били залети с бензин и подпалени.

— Но причината не е огън, нали?

— Не. Изглеждат обгорели, но патологът е сто процента убеден, че не това е причината за смъртта. Белези като от изгорено покриват всеки квадратен сантиметър от телата им, дори между пръстите на ръцете и краката, езиците им, вътрешните им органи… всяка клетка е била грижливо разрушена от това, каквото и да е било то. Дрехите им обаче са непокътнати.

Фогел отпи от кафето си.

— Облечени с нови дрехи след смъртта?

Фаустино отново поклати глава:

— Докосвал съм ги. Кожата им бе напълно изсушена. При най-лекия натиск се напукваше и започваше да се лющи. Вятърът отнасяше частиците. Причинихме им значителни увреждания само докато ги приберем в чувалите. Няма начин някой да е сторил това и после да е навлякъл нови дрехи върху труповете. Просто няма начин. Главата си залагам, че са умрели в тези дрехи. Каквото и да се е случило, е започнало отвътре навън, на клетъчно ниво.

— Чувала съм някои от момчетата да подхвърлят, че било спонтанно самозапалване.

Фаустино се приближи до бюрото си, отпи от кафето, намръщи се и остави чашата.

— В началото проучвах и тази възможност. Преровил съм куп източници. Не вярвах на тези простотии, но открих доказателства, които потвърждават, че подобен феномен съществува. Дори има и видеозаписи — хора, които се нагорещяват адски отвътре навън, плувват в пот и накрая избухват в пламъци. Изглежда, винаги започва от устата — първо оттам почва да излиза пушек, чак после следват носът и ушите. Луда история. Но не с това си имаме работа в момента.

— Откъде си сигурен?

— Във всички случаи на спонтанно самозапалване огънят се разпростира. Дрехите изгарят напълно. Много от самозапалилите се подпалват и предмети около тях. Случва се толкова бързо, че изгарянето обикновено е ограничено, но винаги има следи от някакъв вид външни увреждания. А при нито един от тези случаи няма нещо подобно.

Фогел кимна към дъската:

— 1987 година. Анди Олин Флак. Този го помня — беше по всички медии навремето.

Фаустино се върна до дъската и почука по двете снимки на Флак — преди и след.

— Трийсет и три годишен, от Бетел Парк. Перверзник от класа. Намерихме купища детска порнография у тях. Открит на няколко мили от дома си, в уличка до Браунсвил. Едно от малкото местопрестъпления, където все пак успяхме да открием някаква улика.

— Каква?

Фаустино се приближи до бюрото си, отвори масивното метално чекмедже отляво и взе да рови вътре. Откри една средно голяма светложълтеникава папка, измъкна я и я разтвори върху бюрото си. Вътре нямаше кой знае какво — десетина разпечатани страници и няколко фотографии, прикрепени с кламер. Разгледа снимките за секунда, после плъзна папката към Фогел.

— Този тип имаше портфейл, от който успяхме да свалим отпечатъци, които определено не бяха негови.

— Но не са били в системата?

— Точно така. Предполагаме, че нашият извършител е измъкнал портфейла, за да провери самоличността на жертвата. Той (или тя) не е докоснал парите в брой или кредитните карти. По всичко личи, че нищо не е взето.

— Много дързък ход — да пипа без ръкавици.

— Или се е паникьосал, или просто е тъп. Кой знае?

Фогел разгледа внимателно трите фотографии. Първата беше на портфейла — черна кожа, шофьорската книжка в отделенията вляво, една „Visa“ и няколко други карти отдясно, целият покрит с бял прашец за сваляне на отпечатъци. Намръщи се.

— Колко големи са били ръцете на Флак?

— Забеляза го и ти, а? — Той потупа по снимката. — По-големите отпечатъци са на Флак, а по-малките са онези, които не успяхме да открием в базата данни.

Фогел се замисли за миг, сетне погледна към другите фотографии — и двете бяха на отпечатъци от обувки върху мръсотията в уличката.

— Мислим, че са детски. Размер 35,5.

— Може и да са дамски.

— Да, може.

— Не може да го е извършило дете. Размер 35,5 — това ще рече колко? Десет? Единайсет години? Прекалено малко, за да премести труп като този. Колко тежеше Флак?

— Седемдесет и седем килограма.

— Определено не е дете. Дори аз не съм сигурна дали мога да поместя тяло, което тежи седемдесет и седем килограма.

Фогел заразлиства разпечатките. Шест съдържаха копия на касови бележки.

— Какви са тези?

— Явно е хапвал в закусвалнята отсреща. „Крендал“. Ходил е там няколко пъти седмично. Една от сервитьорките го разпозна на снимка, но не можа да ни каже нищо полезно. Бил тих, хранел се сам, винаги поръчвал сандвич с шунка и сирене, кока-кола и пържени картофи.

Фаустино затвори папката.

— В закусвалнята видях едно хлапе, Дънкан Белино. Преди това го бях забелязал и на местопрестъплението. Доста се изнерви, като почнах да го разпитвам. Имам усещането, че е открил трупа, опитал се е да отмъкне портфейла, но се е уплашил. Исках да изкарам съдебна заповед да му вземем отпечатъци, но съдията не подписа — нямало достатъчно основания. Възрастта му обаче пасва, както и размерът на обувките.

Фогел се облегна на стола.

— Това, друже, е задънена улица.

— Възможно е, но не обичам да оставям непроверени неща. Ако той е бил първият, озовал се на местопрестъплението, може да е огледал онзи, който е захвърлил Флак там. Хлапето беше хванато преди няколко години за някакво дребно нарушение, така че вече е в системата, но досието му е засекретено. Опитах се да получа достъп, за да сравня отпечатъците, но пак ударих на камък. Друг съдия, същият проблем — липса на солидно основание. Не мисля, че хлапето го е извършило, но интуицията ми подсказва, че знае нещо.

— Добре, с други думи — и в случая с Флак също няма веществени доказателства, които да използваме. — Тя кимна към дъската. — Разкажи ми за 1986 година.

Фаустино се приближи към дъската и посочи фотографията, над която бе изписано „1986“:

— Тя е най-възрастната ни жертва, за която имаме сведения. Четиресет и седем годишна цветнокожа жена. Няма полицейско досие. Била е касиерка в „К-Март“. Живеела сама. Тръгнала си от работа на 6 август. Обикновено се прибирала пеша. Това е и последният път, когато е била видяна. Открихме я на 8 август в Баптист Парк.

— Разполагаме ли с дата и час на смъртта?

Фаустино поклати глава:

— Патологът не успя да определи със сигурност. Заради състоянието на труповете. Заяви ми, че може само да гадае. Нито един от обичайните маркери не върши работа.

— С други думи, липсвала е поне два дни. Извършителят може да ги държи живи известно време. Има ли данни за сексуално посегателство?

— Патологът не смята така, но и за това не можел да бъде сигурен. Важното в случая е, че имаме доста широк спектър от жертви — различни възрасти, различни раси, и от двата пола… Престъпленията на сексуална основа обикновено се придържат към определен типаж, предпочитан от извършителя. От онова, което знам, Флак е бил единственият сексуален маниак по въпросното дело.

— И на всичкото отгоре е жертва.

— Жертва е.

Фаустино посочи към още три снимки върху дъската:

— 1985, 1984 и 1983 година. През 1985-а и 1983-та са мъже, през 1984-та — жена. Нито един не е идентифициран. Всички извадени от река Охайо, на разстояние от три до шестнайсет километра от града. Всички голи. Единствено състоянието, в което бяха открити, ги свързва с този случай, нищо друго.

— 1982-ра изглежда много малка — отбеляза Фогел.

Фаустино хвърли бърз поглед към снимката на дребното телце — почерняло, съсухрено и сбръчкано — до фотографията на усмихващо се детенце.

— Най-младата ни жертва. Шестгодишната Ребека Полман. Отвлечена от „Монроувил Мол“ на 2 август и захвърлена зад контейнер за боклук до ресторант „ИйТ’н Парк“ в Уест Мифлин на 8 август.

— Същия мол, където са снимали „Зората на мъртвите“?

— Да.

— Зловещо.

— Майка ѝ пазарувала в „Сиърс“, разглеждала дрехи, а Ребека искала да хвърли едно оченце на играчките отсреща така, че майка ѝ да я вижда постоянно. Имаме десетина минути, през които местоположението ѝ е неизвестно, затова мислим, че именно тогава е отвлечена. Повечето магазини поставят детската секция най-навътре в помещението поради две причини. Първо, децата завличат родителите си там, така че минават покрай възможно най-много стоки и е твърде възможно да направят някоя импулсивна покупка. Второ, за да са най-далеч от изходите, тъй като повечето деца биват отвличани именно от щандовете с играчки. По този начин охраната на магазина разполага с повече време да реагира, преди похитителят да се измъкне. Когато Ребека е била отвлечена, никой не е забелязал нищо. Просто е изчезнала.

Той порови отново в чекмеджето, измъкна друга папка и я разтвори на бюрото. В нея имаше зърнеста снимка формат А4. Подаде я на Фогел:

— Охранителните камери в мола не са уловили нищо, което да си струва вниманието, но успяхме да изкараме ето тази фотография от паркинга.

Фогел огледа снимката и се намръщи:

— Какво, да му се не види, е това?

— Четирима възрастни. Жени, доколкото можем да преценим, заради дългите коси. Не можем да твърдим със сигурност обаче.

— Август е, нали? Защо тогава носят палта?

— И на нас ни направи впечатление от самото начало. Четири еднакви палта. Бели тренчкоти. — Той се приближи и посочи с пръст нещо в средата на снимката. — Какво виждаш тук?

Фогел се наведе по-близо. Отне ѝ само миг:

— Прилича ми на дете, което върви между тях.

— Майка ѝ разпозна тениската. Това е Ребека.

— Ако си на шест годинки и четирима възрастни ти кажат да тръгнеш с тях, вероятно ще ги послушаш, нали? Сигурно не е направила сцена.

— Дори и да е направила, никой не е забелязал. Но, да, права си — бас ловя, че са ѝ казали, че майка ѝ я търси, че ще я заведат при нея… и просто са си я отвели най-спокойно.

— Камерата не е ли запечатала превозното им средство? — попита Фогел.

— Единственото, с което разполагам, е тази снимка. Когато за пръв път започвах да сглобявам парченцата от пъзела, опитах да изровя записите от склада. Оказаха се изгубени. Изчезнали от склада с веществени доказателства. Предположих, че друга камера може да е заснела возилото или пък по-ранен запис да показва как тези четирите влизат… но без да ги открием, никога няма да разберем.

Фогел очерта контурите на четирите силуета с пръст.

— Ако всички убийства са свързани, значи имаме поне четирима извършители, не един. Четирите еднакви палта сочат към някакъв култ или нещо такова. Като вземем предвид състоянието на труповете, не е трудно да си го представим. Убийствата се точат доста дълъг период от време — това също потвърждава теорията за култ… може би различни извършители, всеки от които трябва да извърши едно и също нещо.

Фаустино кимна. От години в главата му се въртеше подобна идея.

— Ребека е открита в контейнер за боклук. 8 август 1982 година.

Двамата замълчаха, всеки потънал в собствените си мисли. Всяка смърт беше ужасна, но видът на убито малко момиченце винаги действаше на Фаустино разтърсващо. Изражението на Фогел му подсказа, че и тя е потресена.

След около минута той се прокашля и отново пристъпи към дъската.

— 1981 година, неидентифициран мъж. 1980 година, неидентифициран мъж. 1979 година, неидентифицирана жена. — Труповете на снимките изглеждаха абсолютно еднакво: почерняла, съсухрена кожа, станала почти на прах, обгорени, но с непокътнати дрехи. — Съмнява ме, че ще успеем да ги разпознаем, като се имат предвид изминалите години. Освен ако не хванем онзи, който им е причинил това.

Фогел стана и се доближи до дъската:

— Какво се е случило през 1978 година?

— Според мен — първият (и съответно най-ужасният) случай. Три трупа през тази година. Само мъже. — Той посочи снимката в средата. — Този тук е имал метална пластина в главата заради нараняване, получено във Виетнам. Патологът го идентифицира по серийния ѝ номер. Двайсет и четири годишен, на име Калвин Гърни. Върнал се от Виетнам през 1975 година, нееднократно залавян за дребни престъпления — скитничество, кражби от магазини… Не разполагаме с кой знае колко информация за него. Другите две тела не бяха идентифицирани. Там, където ги открихме, беше истинска касапница. Местопрестъплението беше тотално различно от всички останали. Мисля, че тук е нашата „кота нула“.

— Как по-точно се различаваше?

Фаустино извади от чекмеджето си още една папка, по-дебела. Дузина фотографии, доклади.

— Труповете са намерени в къща в Маунт Уошингтън. Три спални, прекрасен изглед към града. Мястото би трябвало да е необитаемо, така че вероятно имаме случай на самонастаняване. Двамата възрастни били открити на долния етаж. И двамата мъртви. Застреляни. А тези тримата били в една от спалните на втория етаж. Техните трупове са в състояние, същото като останалите наши през годините. Разследващият полицай го е описал като кражба с взлом, при която ситуацията е излязла извън контрол.

Той плъзна папката по масата към нея.

— Прочети я. Имаме време. Трябва да отскоча до едно място.

— Къде?

— Мисля да се занимая с онова хлапе Белино.

— Сериозно? Убийството на Флак беше преди пет години. А и в най-добрия случай малкият просто се е натъкнал случайно на трупа.

— Ето го единственото, с което разполагам. — Той измъкна ключовете за колата от джоба си и потупа с пръст папката: — Чети. Искам да знам какво според теб означава това.

— Кое по-точно?

— Ще видиш. Различно е.

Бяха дошли още няколко детективи. Когато Фаустино се отправи към изхода, те му обърнаха гръб, мърморейки един с друг. „Стената на чудатостите“ бе извадена. Очертаваше се интересен ден.

2.

Колкото и да е странно, ракът не се появи в белите дробове на Леля Джо, а в кръвта ѝ. Не мога да се сетя за ден, в който Леля Джо да не беше уморена, но през пролетта на 1992 година започна наистина да се изморява. Прибираше се у дома след поредната смяна в закусвалнята, тръсваше се на фотьойла си и понякога ставаше чак сутринта. Започна да губи апетит, а и забелязах, че различните синини и белези по ръцете ѝ, които се появяваха като резултат от обиколките и сервирането по масите, не избледняваха бързо, а вместо това потъмняваха и придобиваха някакъв гаден нюанс на лилавото и не изчезваха със седмици. После започна да я втриса от време на време. Успях да я убедя да отиде на доктор през април. Кръвната ѝ проба показа завишени бели кръвни телца.

Лекарят в клиниката я пренасочи към друг, който пък на свой ред ни препоръча специалист в кабинетите към болница „Уест Пен“. Д-р Павиа нарече ненормалните телца „бласти“ и каза, че не са напълно развити. За разлика от нормалните бластите не се борели с инфекциите. Зараждали се в костния ѝ мозък.

Леля Джо бе болна от левкемия.

Остра миелоидна левкемия, така я нарече той.

Побърза да уточни, че пушенето е допринесло до известна степен за болестта, но не било основната причина. Посъветва я за всеки случай да спре. Леля Джо обеща, но запали цигара още щом напуснахме кабинета и продължаваше да унищожава по един пакет на ден.

Някой спомена за трансплантация на костен мозък. Д-р Павиа записа Леля Джо за химиотерапия и лъчетерапия, докато кимаше разбиращо, изслушвайки оплакванията ѝ за липсата на време и пари. Тя нямаше нито застраховка, нито здравни осигуровки, а новините за левкемията нямаше да ѝ помогнат тепърва да се сдобие с което и да било от двете. Докторът очевидно бе изслушвал подобен репертоар неведнъж, понеже отговорите му бяха ясни, стегнати и добре отрепетирани. Ракът работел като добре смазана машина. Не съществувало удобно време, за да може да се отложи лечението. И без това вече били изгубени ценни седмици и месеци.

Леля Джо попита доктора колко ѝ остава.

Той разпери ръце — няколко месеца, пет години, повече… трудно е да се каже с точност. Поредният предварително подготвен отговор на най-често задавания от всички въпроси.

Въпреки че настоявах да си почива, Леля Джо продължи да работи през първата седмица от лечението. Дори успя да се насили да избута няколко двойни смени в опит да изкара някой-друг долар отгоре, но през втората седмица започна да си тръгва по-рано, а през третата повръщането и липсата на енергия най-сетне я задържаха в апартамента.

Горе-долу тогава започнаха да идват и сметките. Първо от клиниката, после от лекаря, после от специалиста, накрая лечението, после още за лечение… Имахме да плащаме и наем, консумативи, храна. Пликовете с пари продължаваха да пристигат всеки месец на осмо число. Бях успял да спестя по-голямата част от средствата. 34 108 долара до деня, в който Леля Джо бе диагностицирана (считано от момента, в който се прибрахме у дома след посещението в кабинета на д-р Павиа). Сега обаче почти всекидневно ходех до магазина на ъгъла, за да изпращам парични преводи — почти десет хиляди долара за последните няколко месеца, без да му се вижда краят.

Криех сметките от Леля Джо. И със сигурност гледах да не разбере за плащанията. И двете неща щяха да я разтревожат, а тя нямаше нужда от допълнителни вълнения. Беше у дома, когато последните два плика изникнаха на обичайното си място — по средата на леглото ми, но и двата пъти, когато се прибрах след смените си в закусвалнята, Леля Джо не спомена, че е усетила някой да се промъква в апартамента. Вратата бе заключена, но въпреки всичко някой бе съумял да влезе и да излезе незабелязано.

Прекарвах доста време в закусвалнята — повече, отколкото вкъщи. Леля Джо продължаваше да твърди, че работата ще ме предпази от неприятности и шляене по улиците, а Крендал без особени усилия ми намираше занимания. През януари, когато навърших шестнайсет, дори започна да ме учи как се работи на скарата. Предната година пък ми показа тънкостите на фритюрника, а по-предната — как да подготвям пресните плодове и зеленчуци. Бях благодарен за всичко, което ме държеше далеч от отсервирането и миенето на чинии, въпреки че тепърва ми предстоеше да изпека бургер с качество, поне малко доближаващо се до магиите, които вършеше Крендал. „Прекалено червено, прекалено дебело, прекалено сплескано, прекалено кафяво!“, крещеше постоянно той. Слухът му отдавна бе в историята. Дори с двете грамадански слухови апаратчета, които започна да носи миналата година, продължаваше да издава възможно най-гръмките звуци.

На бара бяха седнали четирима. Още шестима имаше в сепаретата. Герди сервираше и посрещаше клиентите.

Герди Маккауън и семейството ѝ се бяха преместили в Питсбърг миналата година. Беше една година по-малка от мен, първокурсничка в гимназия „Брентууд“. Не изпитваше трудности да си намери приятели, тъй като беше дружелюбна и симпатична. Започна работа в „Закусвалнята на Крендал“, за да събира пари за колеж, — искаше да отиде в „Браун“. Лърлийн постоянно се оплакваше от коленете си и говореше, че иска да напусне. Герди беше добра — не чак колкото Лърлийн и определено доста зад Леля Джо в най-добрите ѝ години. Имаше обаче красива усмивка и още по-красиви крачета. Дънк я наричаше Грозноватата, но това не му пречеше да я зяпа всеки път, когато идваше да ме тормози. Аз също я зяпах понякога. Крендал неведнъж ме бе хващал. Така обикновено си спечелвах някоя от неговите усмивки, последвана от изръм-жаване, а после — гръмогласното: „Чиниите! Чиниите!“, или някакво друго напомняне, че ме чака куп работа.

Герди очакваше да я поканя на среща. Знаех, че вероятно няма да е зле да я поканя, но все още чаках подходящия момент (въпреки че тя сигурно би ви казала, че подходящи моменти — с лопата да ги ринеш, просто аз съм се шубелясвал всеки път). Може би на годишния бал. Той тепърва предстоеше.

В всички сили се мъчех да забравя Стела, Господ ми е свидетел, но никога не успявах напълно да я прогоня от мислите си. Особено днес — 8 август.

— Само прахосваш водата! Спри това нещо! — кресна Крендал, докато минаваше през кухнята на път за малката стаичка отзад. Беше наддал доста килца през последните години. Бях застанал пред огромната алуминиева мивка с три отделения и миех чиниите на първата вълна посетители от обедната лудница. Часовникът над готварския плот показваше 5.31.

След малко трябваше да тръгвам.

Взех последната чиния от стойката вляво и я накиснах в горещата вода. Докато я изплаквах, Герди се появи с табла с още четири мръсни чинии, шест чаши и прибори. Сви рамене, усмихна се и я постави пред мен. Загледах се в дупето ѝ, докато се насочваше към летящата врата, и трябваше да се насиля да отместя поглед. Помислих си за Леля Джо, облечена в същата униформа. Свърши работа.

— Г-н Крендал! Тръгвам си след минутка. Трябва да притичам до нас и да проверя как е Леля Джо! — изкрещях и изсипах съдържанието на таблата в мивката.

Крендал се появи на вратата на малката стаичка.

— Как е Джо?

Отворих уста да му отговоря и осъзнах, че ме е чул. Хвърлих поглед към лявото му ухо и забелязах, че огромният бежов слухов апарат от тази страна е изчезнал, заменен от по-малък, бял. Когато видя, че го гледам, каза:

— Нов модел. Докторът ми го препоръча. Не съм сигурен, че ми харесва обаче. Повечето от разговорите, които чух днес, не струват пукната пара. Политика, война, глад и филми с Арнолд Шварценегер. Понякога светът е по-добър, когато чуваш само приглушен шум.

Започнах да вадя чиниите от мивката, да ги потапям една по една в горещата вода за изплакване и да ги редя върху сушилката.

— Мисля, че става по-зле. Не иска да говори по въпроса, така че е трудно да се каже със сигурност. Докторът твърди, че е увеличил химиотерапията, така че е в реда на нещата енергията ѝ да намалее. Често ѝ прилошава. Когато опитам да я накарам да пие вода, тя не иска, въпреки че трябва. Искрено се надявам, че ще хапне нещо тази вечер. Не е яла от два дни.

— Защо не наемеш медицинска сестра, за да помага? И колко ли щеше да струва това?

Замислих се.

— Може, ако състоянието ѝ продължи да се влошава.

Погледнах към часовника. 5.42.

— Тръгвай — каза Крендал. — Ще се справя някак, докато се върнеш. Предай на Джо много поздрави. Липсва на всички ни тук.

— Благодаря.

Грабнах една кърпа от стойката зад мен, припряно избърсах ръце, тупнах Крендал по гърба и изскочих през задната врата.

Първо трябваше да се прибера и да видя как е Леля Джо.

Едва не съборих двама души, докато търчах по тротоара на Браунсвил. Когато влязох в сградата, взимах по две-три стъпала наведнъж.

Дънк отвори широко вратата, докато се мотаех с ключовете.

— Пич, влошава се.

Избутах го навътре в апартамента.

— Да беше отворил някой прозорец ли… Тук е като в пещ.

— Опитах, но скъпоценната ти леля едва не се изтърси от фотьойла в опита си да стане и да ги затвори. Замръзвала била. Че и трепереше. Кофти. Сложих я да легне обратно в креслото и я завих с одеяло. Спря да трепери, но пък започна да се поти. Когато се опитах да издърпам одеялото и да я поразхладя малко, тя ми метна смъртоносен поглед — а когато жена те погледне по този начин, знаеш, че е време да се оттеглиш по живо, по здраво. Сега спи.

Леля Джо се бе излегнала във фотьойла си, завита почти презглава с дебело одеяло. Очите ѝ трепкаха зад затворените клепачи, очевидно в ритъма на онова, което сънуваше. На главата си имаше яркозелена скиорска шапка.

Да, Леля Джо вече носеше шапки. Постоянно.

Знаех, че повечето ѝ коса е опадала заради лечението, но тя не ми даваше да погледна. Беше прекалено горда. Чудех се дали да не ѝ подаря перука, но не знаех как да повдигна темата, без нещата да станат неловки.

На изподрасканата дървена масичка стоеше кенче от кока-кола, от което се извиваше тънка струйка дим.

— Колко са днес? Дънк сви рамене:

— Видях я с поне пет, но мисля, че успя да издърпа още една в тоалетната. Стоя там четиресет минути, без да си направи труда след това поне да пусне водата. В крайна сметка излезе, когато я предупредих, че ако не го стори, влизам аз.

Открих пакета „Марлборо“, затиснат между крака ѝ и страничната облегалка на фотьойла. Вътре бяха останали шест цигари.

Когато я диагностицираха с левкемия, се опитах да я придумам да спре пушенето веднъж завинаги. Криенето на пепелниците не свърши работа — бях опитал преди много години, но тя винаги намираше начин да изхвърля фасовете си (като например кенче от кока-кола, отворен прозорец или някоя от обувките ми). Когато стартира химиотерапията и лъчетерапията, започнах да ѝ взимам цигарите само колкото да открия как нови и нови пакети мистериозно се появяват отникъде. Нямам представа откъде ги вадеше. Прерових целия апартамент, за да намеря скривалището ѝ. Тя не излизаше — все някъде трябваше да ги крие.

На третото или четвъртото ни посещение д-р Павиа ме дръпна встрани и ми обясни, че като се има предвид колко дълго време е била пушачка, може да се окаже невъзможно да я накарам да ги откаже. Пък и на този етап спирането на цигарите можело да донесе повече вреди, отколкото ползи. Каза, че някои пациенти почвали да наддават на килограми и кръвното им се покачвало, когато откажели тютюна. Наддаването щяло да бъде плюс (беше отслабнала с почти петнайсет килограма), но високото кръвно — не. С две думи, рисковете били доста повече. Каза ми да продължа да опитвам, но да не се шашкам, ако нищо не стане.

Пък и имахме значително по-големи проблеми.

Ракът се бе разпрострял от кръвта ѝ в лимфните възли, далака, черния дроб и бе започнал да навлиза в централната ѝ нервна система. Химиотерапията и лъчетерапията забавяха процеса, но не достатъчно.

Леля Джо губеше битката.

После започнаха и болките.

— Пи ли си хапчетата?

— Да, но са ѝ предписали трамадол. Засега върши работа, но едва-едва. Организмът ѝ вече започва да свиква. Трябва да ѝ намерим нещо по-силно.

Не го изрече на глас, но имаше предвид хероин. Беше носил вече няколко пъти. Каза, че когато чичо му умирал от рак, хероинът и тревата се оказали значително по-ефективни от оксикодона, който лекарят му предписвал. Дори по-ефикасни от морфина, който му давали малко преди края.

— Не можем да я караме да взема хероин.

— Защо не?

— Понеже е хероин.

Не знам кое от двете бе по-притеснително — това, че най-добрият ми приятел искаше да даде на леля ми нелегални наркотици, или фактът, че най-добрият ми приятел с лекота можеше да се сдобие с такива вещества. Знаех, че може. Вероятно дори в момента имаше у себе си известно количество. Никога не ги използваше, но продажбата им беше друга работа. А той беше добър търговец. Започна с дребни нещица — основно трева, но не му отне много време да съобрази какви пари може да направи, ако просто осъществява контакт между купувачи и продавачи. Баща му се бе запилял да работи някъде, без да се интересува от друго, освен от пиенето. Дънк трябваше някак да плаща сметките. За съжаление реши, че това ще е начинът. Преди две години, когато го арестуваха за кражба от магазин, реших, че ще се стресне и ще престане. Но преживяното само го накара да бъде още по-предпазлив.

— Умен човек си, ама хич не те бива в измислянето на правдоподобни оправдания. „Защото“ няма да мине — каза Дънк. — Искаш да се чувства добре, нали?

— Хероинът е пристрастяващ.

— Също като оксито, морфина, трамадола, кодеина и всички останали гадории с рецепта, които я карат да гълта. — Той понижи глас: — Може да не ѝ остава много време, а ако нещата се развиват, както с чичо ми, ситуацията ще стане наистина гадна, и то по-скоро, отколкото си мислиш. Говори с лекаря ѝ. Кажи му, че може да намериш дрога. Да видим какво ще отговори.

— Не мога да питам доктора ѝ: „Какво ще стане, ако дам на леля нелегални наркотици?“

— Ако го питаш, няма право да казва на никого. Това е част от лекарската тайна. Клетвата го задължава.

— Не мисля, че Хипократовата клетва включва такова нещо.

— Питай го — настоя Дънк. — Сигурен съм, че доста ще се изненадаш, когато чуеш отговора. — Той хвърли бърз поглед към часовника си. — Мамка му, минава шест! Трябва да тръгваш!

Погледнах часовника и се намръщих.

— По дяволите! Исках първо да я преоблека.

— Нямаш време, Ромео.

— Така или иначе най-вероятно няма да е там.

— Може и така да е — съгласи се Дънк. — Но ти си длъжен да опиташ.

Пресегна се зад гърба си, измъкна един лъскав, трийсет и осем калибров, с черна ръкохватка, и ми го подаде. Започна да го носи преди около година. Старият револвер на баща му отдавна бе в историята. Дънк предположи, че дъртият го е заложил, също както и стереоуредбата им, но нямаше как да е сигурен. Никога не го бях питал откъде се е сдобил с този тук.

Поклатих глава:

— Днес не.

— Миналата година пак отиде невъоръжен, но тя не се появи. Проблемът не е в патлака.

— Не бих могъл да го използвам. Ако извадя това нещо, веднага ще ме разконспирират. Стела вероятно ще ми се изсмее в лицето.

— Да се изсмее при вида на трийсет и осми калибър? Наистина трябва да ме запознаеш с тази мацка.

Леля Джо простена в съня си.

— Сигурен ли си, че нямаш нищо против да я наглеждаш още няколко часа?

Дънк метна бърз поглед към нея.

— Че къде другаде да ходя? А и тя не създава никакви проблеми. Направо сме си като на среща — след около час ще изгледаме „Да купонясваш с Мистър Купър“[11], нали така, Лельо Джо?

— Никакъв хероин!

— Никакъв хероин, разбрано. Явно купонът няма да е от онези. Но пък малко тревица няма да навреди, нали така? Мистър Купър е забавен сам по себе си, но пък като се съберат двамата с Мери Джейн, става направо трепач.

Прибелих очи:

— Не мога да повярвам, че ти се доверявам да се грижиш за нея.

Дънк затъкна пистолета в колана на панталоните си. На него някак си му се получаваше.

— Бъзикам се, знаеш. Хайде бягай, че да не изпуснеш липсващата си девойка, преди да те отсвири за пореден път.

— Отвори някой прозорец — казах на път към вратата.

— Ще предложа идеята за обсъждане от комисията и ще видим как ще се развият събитията.

Вече бях преполовил стълбите надолу, когато чух вратата на апартамента да се затваря.

Беше шест и дванайсет, когато прескочих оградата на гробището и се затичах по хълма. Пътьом погледнах набързо към гробовете на родителите ми. Чувствах се гузно, че не съм спрял да ги видя, но в момента нямах никакво време.

Когато стигнах до върха на хълмчето, краката ме боляха, а дробовете ми горяха. Спрях за малко до гробниците. Наведох се, разтрих прасците си и жадно си поех дъх. Часовникът на китката ми тиктакаше неумолимо — шест и четиринайсет.

Изправих се и тръгнах по пътечката между гробниците. При вида на празната скамейка сърцето ми се сви. Не че очаквах да е тук. Искаше ми се да е тук. Надявах се да е тук. Но дълбоко в себе си знаех, че няма да дойде. Сигурно никога повече нямаше да я видя.

Дънк каза, че ме разбирал защо година след година продължавам да идвам тук. Каза, че разбирал защо копнея да я зърна отново. Каза, че схващал. Искаше ми се да му вярвам, но не можех, понеже самият аз не разбирах защо.

Би следвало да я ненавиждам. Всеки път, когато се виждахме, тя се държеше зле с мен. Нейните хора — не можех да се сетя за друг начин да ги опиша — се опитаха да ме убият… или най-малкото да ме сплашат здравата.

Би следвало да я ненавиждам.

Но не я ненавиждах.

Не можех.

И не исках.

Помогни ми.

Нейните думи.

Нейните думи, адресирани към мен, преди всички тези години. Молба, останала без отговор.

Тръснах се върху празната пейка, подпрях глава с ръце и затворих очи.

Пет минути по-късно чух ръмженето на двигателя и скърцането на гумите по паважа.

Вдигнах очи.

Един-единствен джип приближаваше. Стъклата му бяха затъмнени толкова, че бяха почти непрозрачни. Фаровете бяха пуснати, нищо че беше още светло.

Изправих се.

Джипът спря на десетина метра от мен. През тъмното стъкло се виждаше смътният силует на шофьора.

Не знаех какво да правя с ръцете си. Бяха неловко скръстени в скута ми. Исках да изглеждам уверен и безстрашен, но знаех, че не е така. Свалих ръце и стиснах седалката на скамейката, после ги скръстих пред гърдите си и леко се отпуснах, с надеждата да изглеждам поне спокоен. Чувствах се като глупак.

Задната врата на джипа се отвори и Латрийс Оливър, с неизменното си дълго бяло палто, слезе от возилото.

Обърна се назад и каза нещо на някого вътре, сетне закрачи към мен. Походката и увереността ѝ бяха всичко онова, което аз не бях. Елитна, недосегаема, доминантна.

Когато спря на няколко метра от мен, не каза и дума. Само ме наблюдаваше втренчено и се мръщеше със здраво стиснати устни.

Неловката тишина започваше да става непоносима.

— Здравейте — казах най-накрая аз.

— Тя не е тук. Ако искаш да я видиш, ще се наложи да дойдеш с нас.

Погледнах покрай нея, към джипа.

— Къде?

Госпожа Оливър не отговори. Вместо това се обърна и тръгна към бялото возило.

В живота често се случва така, че се оказваме на кръстопът. Тогава бях на шестнайсет и не го осъзнавах напълно. Щяха да минат дълги години, преди да разбера за какво става въпрос. Тези кръстопътища се превръщаха в решителни фактори, в повратни точки.

Смъртта на родителите ми (въпреки че нямах особен контрол върху конкретния случай) бе кръстопът. Сприятеляването ми с Дънк — също. Скоро щях да се озова на цяла мрежа от кръстопътища, оплела Леля Джо. Животът е поредица от кръстопътища, която през повечето случаи завършва в еднопосочни улици.

Тогава обаче не знаех, че случващото се в момента е кръстопът. Виждах го като дилема. Можех да остана тук, да си седя на пейката и по всяка вероятност никога да не видя Стела отново. Или можеше да тръгна с тези хора, от които бях виждал само болка и прояви на зложелателство.

Изправих се. Последвах я. Тръгнах към джипа.

Латрийс Оливър задържа вратата отворена пред мен. Покатерих се вътре и се наместих на задната дясна седалка. Шофьорът беше мъж на трийсетина години, с къса кестенява коса и авиаторски слънчеви очила. До него на предната седалка седеше жена, чиято руса коса бе сплетена на плитка, изчезваща под дългото ѝ бяло палто — също като палтото на шофьора. И като на Латрийс Оливър.

Никой от тях не ми обърна внимание, когато се качих в джипа („Шеви Събърбан“, както Дънк бе отбелязал преди четири години). И двамата бяха впили погледи напред, съсредоточени в нещо далечно.

Оливър седна до мен и затвори вратата.

— Носиш ли някакво оръжие?

— А вие?

Тя се усмихна за секунда, очевидно искрено развеселена. После поясни:

— Пистолетът на приятеля ти. У теб ли е?

Значи наистина знаеха за оръжието.

— Не.

— А нещо друго?

— Не.

Оливър бръкна в джобчето на гърба на шофьорската седалка, измъкна оттам черна качулка, разгъна плътната материя и ми я подаде.

— Сложи си това.

Понечих да възразя, осъзнах, че няма да постигна нищо, и покорно надянах качулката. Светът потъна в мрак. Събърбанът с рев се устреми напред.

3.

Проповедника почука на вратата на апартамента.

Така беше прието да се прави. Така беше учтиво. Проповедника винаги се стремеше да е учтив. Не очакваше някой да отговори. Следеше отблизо тази Гарджъри и знаеше, че е прекалено заета да чука на своя собствена врата… врата, която водеше към смъртта.

Видя как момчето отпраши на бегом към гробището.

Изчака го да се изгуби от поглед, като наблюдаваше от отсрещната страна на улицата, преди да дойде тук. Не, определено беше сама.

Сигурно се е унесла на фотьойла, също както предните няколко пъти.

Когато чу резето да изщраква, леко се изненада. Съвсем леко, имайте предвид. Нищо не бе в състояние да изненада истински Проповедника. Вярваше, че винаги е подготвен за всякаква ситуация. Просто не очакваше жената да е в състояние да се надигне от креслото.

Вратата се отвори. Зад нея стоеше някакъв нисък и набит тийнейджър.

— Мога ли да ви помогна?

Проповедника килна глава.

— Хм, това е нещо ново.

— Моля?

Проповедника ритна вратата и видя как дървената плоскост удари момчето по челото. Хлапето залитна назад, вратата се отвори широко и Проповедника отново я ритна — тя отскочи от стената и се затръшна зад гърба му.

Проповедника се засили към замаяното момче, замахна с юмрук и го цапардоса право в средата на носа. Усети как костта и хрущялът поддават. Главата на хлапето се люшна назад. То се строполи на пода в безсъзнание.

Цялата бъркотия трая не повече от три секунди. Проблемът беше, че бяха три шумни секунди. Затова Проповедника застина на място със затворени очи, ослушвайки се за отворени врати в съседство или за гласове в коридора. Не чу нищо, освен солидното хъркане, което се носеше откъм фотьойла до прозореца, както и свистящото дишане на момчето в краката му, несъмнено резултат от опитите на въздуха да си намери път през пряснопрекроените му ноздри.

Откри портфейла на хлапето в задния му джоб и издърпа личната му карта. Казваше се Дънкан Белино и живееше в апартамент 207 в същата сграда. Прибра личната карта и метна портфейла върху гърдите на момчето. Нямаше причина да го наранява допълнително. Просто му се бе изпречило на пътя. Такива неща се случват. Проповедника обаче бе добър в онова, което правеше, и преди доста време бе научил, че да вземеш личната карта на някого, оказваше голямо влияние върху съответния човек. Жертвата започваше да обрисува в главата си гадна картинка на това, което би могло да предстои — обикновено по-гадна, отколкото бе необходимо, — а тези картини са доста по-добър начин да държиш някого настрана, отколкото заплахите и насилието. Проповедника не беше сигурен как момчето Белино пасва в този пъзел, но обичаше да си оставя вратички. Можеше да му потрябва впоследствие. Можеше и да не му потрябва. При всички положения обаче нямаше да се наложи да го убива днес.

Прекрачи изпадналото в безсъзнание хлапе и продължи навътре в апартамента.

Жегата беше отвратителна. Чак задушаваща. Едва ли бе най-подходящата обстановка за някой в положението на Гарджъри. Отвори и двата прозореца във всекидневната, преди да се насочи към спалнята на момчето.

Въпреки че единствената им среща досега беше някак си едностранчива, имаше чувството, че вече познава Джак Тач твърде добре. Беше станал свидетел на порастването му. Беше гледал как плакатите със супергерои, разлепени по стените, изчезват малко по малко, заменени от постери на различни групи. Купищата книги, разпилени навсякъде из стаята, заемаха всеки свободен сантиметър пространство и правеха придвижването едва ли не опасно. Нямаше представа как хлапето успява да маневрира тук посред нощ. Вече не криеше и скицниците си. Върху скрина и нощното шкафче бяха натрупани десетки. Някои от рисунките бяха прикрепени с пинчета по стените. Момчето бе изключително талантливо. Беше се справило прекрасно с улавянето на самата същност на малката си любовна тръпка. Очите ѝ сякаш го преследваха из цялата стая. Както и онази нейна коса усмивка.

На Проповедника това не му харесваше.

Ни най-малко.

Не обичаше да бъде наблюдаван, да бъде виждан, а в момента се чувстваше именно така.

Издърпа плика с парите от джоба на якето си и го метна по средата на леглото на Джак.

От другия си джоб извади стек „Марлборо 100“ и започна да крие пакети из целия апартамент, на обичайните места — госпожица Джо Гарджъри не беше в състояние да се впуска в търсене на великденски яйца. Когато и последният пакет бе грижливо закътан, отиде в кухнята и отвори хладилника. Умираше от глад.

4.

Пътувахме близо половин час.

В Питсбърг това не означава нищо. Дали целта ти е на един, или на петнайсет километра разстояние, всяко пътуване сякаш траеше поне трийсетина минути. Пътищата постоянно се нуждаеха от ремонт. Някои платна биваха затваряни без видима причина. Потрошените тротоари се поправяха през деня. Сякаш градът искаше всички да се придвижват колкото се може по-бавно.

Опитах се да позная къде сме. След като нахлузих черната качулка и потеглихме, си представих в съзнанието си как излизаме от гробището по тесния път, после левия завой, който бяха направили преди четири години по Бра-унсвил Роуд, и още един ляв по Ноубълс…

След завоя по Ноубълс успях да преброя два десни завоя, един ляв и още един десен. После нещата се оплескаха. Обърках се. По някое време джипът спря. Чух как покрай нас минава влак, след което отново тръгнахме.

Минаха още двайсетина минути, преди събърбанът да спре окончателно и двигателят му да заглъхне. Чух как двете предни врати се отварят и затварят.

Госпожа Оливър отвори вратата откъм нейната страна.

— Изчакай тук.

Вратата се затвори. Останах сам.

Зачудих се дали да не сваля качулката, само за секунда, но се отказах от тая идея. Сигурен бях, че ще разбере. Може би чакаше до прозореца и се надяваше да направя точно това, за да ѝ дам повод.

Вратата се отвори.

Някаква ръка ме улови за рамото и ме дръпна.

— Слизай.

Мъжки глас.

Измъкнах единия си крак навън и внимателно опипах пространството под мен. Когато се убедих, че стъпвам на твърда земя, протегнах и другия крак и слязох от джипа. Ръката върху рамото ми стегна хватката си. След което качулката изчезна.

В далечината се виждаше как слънцето залязва. Плътните облаци над главата ми бяха оцветени в странни нюанси на оранжевото и червеното.

Бяхме паркирали на извита павирана алея. Пред нас имаше още три джипа, а на малка площадка вдясно видях още четири. Алеята се губеше сред дърветата зад мен.

Пред нас се издигаше къща, по-голяма от всяка, която бях виждал. По-голяма и от нашата жилищна сграда. Може би двойно. Три колосални етажа, облицовани с камък. Десният край на къщата бе увенчан с някакво подобие на кула, а в левия се виждаше остъклен атриум. На прозорците — поне дузина само отпред — имаше черни решетки от ковано желязо.

Къщата, както и дворът пред нея завършваха със стена, поне три метра висока, изградена от същия камък и увенчана с черни метални шипове. Моравата отпред беше поне осем декара и очевидно беше професионално поддържана. В средата на окръжността, описана от алеята, ромолеше фонтан, от който бликаше бяла разпенена вода.

Огледах се за госпожа Оливър и най-накрая я забелязах до входната врата. Говореше с някого вътре. Това продължи няколко минути. После вратата се затвори и тя се върна до джипа.

— Стела ще те приеме след малко. Може да изчакаш във фоайето.

Тя се обърна и закрачи към къщата.

Мъжът най-накрая пусна рамото ми.

Погледнах го. Той кимна към госпожа Оливър. Затичах се след нея.

Когато се приближихме до постройката, жена с дълго бяло палто, също като тези на останалите, отвори пред нас огромната двойна врата от масивно дъбово дърво. Очите ни се срещнаха, но тя остана безмълвна.

Последвах госпожа Оливър вътре.

Таванът на огромното фоайе се издигаше на височината на цели два етажа. В средата му висеше колосален кристален полилей. Жалките ми гуменки скърцаха по мраморния под, докато зяпах разкошната дъбова ламперия по стените. В центъра на помещението имаше маса, в средата на която стоеше ваза с една-единствена бяла лилия.

Погледнах часовника си и видях, че е спрял на шест и четиресет и две. Нямах идея преди колко време е станало. Мамка му, как смърдеше тениската ми! Вонята от закусвалнята се надигна и ме блъсна в носа — комбинация от храна и сапунена вода. По средата на гърдите ми се мъдреше мазно петно — сигурно от работата ми на скарата по време на обедната навалица. Върху джинсите открих друго загадъчно петно: червено, засъхнало, по всяка вероятност кетчуп или ягодов конфитюр. Изчегъртах го с нокът. Няколко люспици от него паднаха върху мрамора около мен.

— Господи, какво мърляво, мръсно момче си… Времето променя доста неща, но това, опасявам се, не е сред тях.

Когато хвърлих поглед назад и видях Стела в края на дългия коридор, дъхът ми секна. От устните ми се изтръгна високо ахване. Ако не бях успял да се сдържа, незнайно как, сигурен съм, че ченето ми щеше да увисне в най-буквалния смисъл на думата.

Беше толкова красива.

Прекрасна.

Беше най-красивото създание, което бях виждал.

Косата ѝ бе, каквато я помнех: дълга, кестенява, спускаща се по раменете и гърба ѝ на дълги къдрици, обрам-чила гладката порцеланова кожа на лицето ѝ, безупречно във всяко отношение. Лешниковите ѝ очи проблясваха под бледата светлина наоколо, изпълнени с учудване и любопитство. Устните ѝ бяха плътни, обагрени в най-дълбокия нюанс на аленото. Раменете ѝ бяха голи. Бе облечена в елегантна черна рокля до коленете. Обувките ѝ бяха на високи токчета, в тон с облеклото.

Това бе момичето, което помнех, момичето, което бях рисувал стотици пъти… Беше се превърнало в красива млада жена през годините, в които не я бях виждал.

Когато най-накрая се сетих, че няма да е зле и да дишам от време на време, долових лек аромат на ванилия и осъзнах, че идва от нея. Никога не бях се чувствал по-неудобно заради външния си вид през целия си живот.

Тя пристъпи към мен. Движеше се с такава грация и нежност, сякаш високите токчета бяха продължение на дългите ѝ крака. През съзнанието ми прелетя мисълта за Герди от закусвалнята — веднъж я бях видял на токчета: тромавите движения, гримасата на лицето ѝ, причинена от неудобството, което изпитваше при всяка мъчителна крачка… също както и останалите момичета, които познавах от училище или от работата. Толкова отчаяно искаха да пораснат колкото може по-бързо.

Стела обаче беше различна.

Толкова по-различна.

За разлика от останалите тя беше пораснала — тя беше момичето, младата жена, в която всички те копнееха да се превърнат.

Когато Стела се приближи, ме огледа отгоре до долу. Прииска ми се да изчезна. Исках да се затичам, да блъсна с всичка сила вратите, да бягам, да бягам, да избягам възможно най-далеч, за да не ме вижда тя такъв — с евтините ми лекьосани дрехи, с косата, омазнена от изпаренията в закусвалнята… Само че не можех да помръдна. Бях замръзнал на място, уплашен, че омекналите ми крака ще ме предадат и ще рухна, ако им заръчам да направят каквото и да било.

Страните ми пламнаха.

Стела се пресегна и прекара ръка през косата ми. Носеше ръкавици — същите черни кожени ръкавици, с които беше и при предишните ни срещи. Главата ѝ се килна леко вляво. Погледна ме в очите:

— Ако си спомням правилно, първия път, когато те видях, те нарекох „грозен“. Все още има какво да се направи по въпроса за чистотата, но поне си надраснал грозотата. Може би не до пълния си потенциал, но се забелязва намек за мъжа, в който ще се превърнеш, а малкото момченце, което се натресе непоканено на пейката ми, почти не се вижда.

— Аз… аз дойдох направо от работа. Исках да… да се изкъпя и да се преоблека, но нямах време — започнах да заеквам. Гласът ми звучеше доста по-пискливо от обикновено.

— Един истински джентълмен винаги ще намери време, за да се представи по възможно най-перфектния начин. Спретнат, безупречно облечен. Ти, от друга страна, изглеждаш така, сякаш наскоро си се отъркалял в канавката просто за забавление. Смрадта, която се носи от теб, е обида за всяко цивилизовано същество. А стойката ти е христоматиен пример за пораженчество. Изправи се, Пип. Можеш и по-добре.

— Джак.

Тя се ухили.

— За мен обаче си Пип. Винаги си Пип.

— Малко сме големички, за да живеем в приказка, не мислиш ли?

— Няма да се съглася. Не мога да си представя да живея в нещо друго, освен в приказка. Реалният свят може да бъде наистина противно място.

— Стела? Защо не разведеш младия Джак наоколо? Нали знаеш в какъв коптор живее…

Не бях чул госпожа Оливър да се връща. Стоеше в края на коридора със скръстени пред гърдите си ръце.

— Домът ви е прекрасен — казах аз.

Стела отново се засмя:

— О, да, прекрасен е, нали? — Тя се обърна към възрастната дама: — Разбира се, госпожо Оливър, с удоволствие.

Протегна ръка към мен и аз я хванах. При докосването на дългите ѝ изящни пръсти (дори през меките кожени ръкавици) гореща вълна пробяга по тялото ми.

Стела ме поведе по дългия коридор зад фоайето, покрай просторната всекидневна отдясно и библиотеката отляво. Очаквах госпожа Оливър да ни последва, но тя остана на мястото си, само леко отстъпи, когато минавахме покрай нея. Очите ни се срещнаха и независимо че се усмихна любезно, в погледа ѝ имаше единствено лед, дълбока омраза, която осъзнавах, че не съм заслужил по никакъв начин и която не разбирах. Стиснах ръката на Стела по-силно и жената някак усети как се чувствам — очите ѝ се стрелнаха към ръцете ни миг преди да се впият обратно в моите.

Латрийс Оливър не ни последва, но в мига, в който я подминахме, двама други излязоха от залата вляво и тръгнаха след нас на два-три метра разстояние. Мъж и жена, и двамата наближаващи трийсетте, и двамата с дълги бели палта като на останалите. Косите и на двамата бяха руси и късо подстригани. Изглеждаше така, сякаш са роднини — брат и сестра например. Не казваха нищо, само ни следваха по петите. Когато Стела спря до огромния часовник от тъмен кестен в коридора, двамата също замръзнаха по местата си. Разстоянието помежду ни винаги беше едно и също.

— Когато бях малко момиче, може би година преди да се срещнем с теб за пръв път, ми казаха, че този часовник контролира времето по целия свят. Ако някой ден спре да тиктака, и светът ще спре да тиктака, просто ще спре да съществува. Често се будех посред нощ и тичах тук, за да проверя дали работи. Понякога си взимах одеяло и спях на пода пред него. Винаги съм намирала този звук за много успокояващ — това равномерно тик-так.

— Кой ти разказа тази история? Госпожа Оливър ли?

— Да.

— Тя нещо като твой настойник ли е?

— Нещо такова, да.

— Никога не си ми казвала какво се е случило с родителите ти.

— Не съм.

— Аз ти разказах какво се случи с моите.

Тя се обърна и продължи по коридора. Меката материя на роклята галеше краката ѝ.

— Оттук, Пип. Има още доста за разглеждане.

Последвах я. Знаех, че трябва, знаех, че това се очаква от мен, но ми беше омръзнало — този еднопосочен разговор с момиче, което едновременно познавах и не познавах по-дълго от всекиго в живота си.

Заповядах на краката си да спрат.

Единствено лудешкото туптене на сърцето ми заглушаваше тиктакането на големия часовник.

Стела явно усети, понеже спря в края на коридора, без да се обръща.

— Вече не си послушното паленце?

— Никога не съм бил послушно паленце.

Стела въздъхна. Не като знак за поражение, по-скоро примирено. Продължаваше да не се обръща. Когато заговори, част от остротата бе изчезнала от гласа ѝ:

— Беше обикновен летен ден, като днешния. Слънцето клонеше към залез и майка ми ме сложи да си легна. Въпреки че бях на две години, си спомням всичко с най-малките подробности, все едно е било преди седмица. Майка ми ухаеше на ванилия — същия парфюм, с който съм сега в нейна памет.

Стела продължи да говори, а сянката ѝ бавно пропълзяваше напред по пода, докато слънцето се скриваше зад хоризонта:

— Майка ми тъкмо прелистваше страницата, когато от долния етаж се дочу силен шум, нещо като трясък, бързо последван от звука на цепещо се дърво. Шумът от трима въоръжени мъже, които разбиват входната врата и нахлуват в къщата. Майка ми се намръщи и опита да прикрие тревогата си. Изправи се и остави „Паяжината на Шарлот“[12] на стола си. Целуна ме по челото и излезе от стаята.

Пристъпих към нея. Чух как двамата зад гърба ми също правят крачка напред.

— Обир ли беше?

— Полицията го нарече „незаконно нахлуване“. Помня, че чух как баща ми изкрещя, после още един трясък. Този обаче беше различен, не като онзи от разбитата врата.

Повече приличаше на гръмко пукане. Малко след него последва второ. Гласът на баща ми рязко секна. После чух майка ми да пищи. Спомням си, че първоначално исках да заплача, но бях прекалено уплашена. Вместо това придърпах чаршафите и се завих през глава. Баща ми веднъж ми бе казвал, че завивките са магически и могат да ме предпазят от всички създания, които живеят в мрака, особено от онези, настанили се в гардероба ми. Някак си усещах, че чаршафите ще съумеят да ме предпазят и от случващото се на долния етаж. Майка ми изпищя отново. После чух някой да тича — не беше майка ми, а мъжете. Обувките им издаваха непознат тракащ звук по паркета на къщата ни. Като дете често лежах в леглото си и се вслушвах в стъпките долу. Можех лесно да различа стъпките на баща ми от стъпките на майка ми, както и техните — от непознати. В този случай определено бяха грима непознати, които преследваха майка ми.

Стела замълча. Отново не казах нищо. Когато продължи, я оставих да говори, без да я прекъсвам.

— Тя успя да стигне до стълбите. Площадката пред стълбището скърца. Знаех, че идва за мен. Чаках я. Дочух силно тупване. Майка ми отново изпищя. Един от мъжете ѝ каза нещо, но не успях да чуя какво. В този момент се натиках още по-дълбоко под завивките и се свих на стегнато малко клъбце. Странното е, че помня как си смуча палеца — навик, от който се бях отказала година по-рано. В този жест има нещо успокояващо, нещо познато. Звукът ми помогна да заглуша онова, което последва.

Искаше ми се да прекося коридора, да се приближа до нея и да ѝ кажа, че няма нужда да ми разказва цялата история, но не можех да помръдна. Краката ми бяха като враснали в мрамора. А когато се опитах да заговоря, гласът ми ме изостави.

— Единият от мъжете я изнасили. Може да са били и двама. Точно тук, на стъпалата. Иска ми се да мисля, че се съпротивляваше, но не вярвам. Мисля, че е решила да се предаде, да им предостави онова, което искат, за да ги възпре да се качват по стълбите и да ме открият на горния етаж. След като приключиха с това, стана тихо, невероятно тихо. Ето защо гърмежът прозвуча толкова оглушително, когато най-накрая се разнесе. Първо къщата потъна в гробна тишина, а после изстрелът я разтърси из основи. Повече не чувах гласа на майка си.

Този път някак си съумях да пристъпя към нея на омекналите си крака, но когато скъсих разстоянието между нас, тя изрече:

— Недей. Моля те, остани там. Остави ме да довърша. Трябва… да довърша.

Пое си дълбоко въздух, задържа го няколко секунди и бавно издиша.

— След изстрела чух тримата мъже да се качват по стълбите към втория етаж. Вдигаха адски шум — обръщаха матраците, издърпваха чекмеджетата и изсипваха съдържанието им на пода… Не оставиха нищо недокоснато. Нямам представа какво са взели, ако са взели нещо. Години по-късно, когато най-сетне се добрах до полицейския доклад, видях, че според него нищо ценно не е липсвало. Телевизорът ни, стереоуредбата, бижутата на майка ми (някои от тях бяха доста скъпи) — всичко бе сравнително близо до мястото, където мъжете го бяха открили. И до ден днешен нямам представа какво точно са търсили, но очевидно са го намерили — в голямата спалня на родителите ми, понеже престанаха да ровят там и набързо претърсиха гостната. Мисля, че изобщо не провериха банята.

Чух ги как влизат в моята стая. Чух първия от тримата, който застана на прага — дъхът му свистеше, сякаш беше настинал. Наобиколиха ме. Не знам кой от тримата дръпна одеялото ми и го захвърли настрани. Само си спомням как светът от напълно мрачен изведнъж се превърна в ослепително светло място. Помня как веднага ми стана студено — топлият въздух, който се бе събрал около мен, изчезна светкавично. Продължавах да стискам здраво клепачи. Не исках да поглеждам. Единият каза: „Не съм сигурен за това. Не искам да нараня дете“. Другият отвърна: „Аз лично от големи пари не бягам. Няма начин. Как да я тикнем в торбата? Казаха да не я докосваме.“ Третият се намеси: „Казаха да не докосваме нея. Сложи си ръкавици бе, идиот. Хвани я за пижамата.“ Когато усетих, че някой ме сграбчва за крака, отворих очи. Помня, че изгледах и тримата. Помня как си извадих палеца от устата. Видях как ме гледат — трима непознати, трима натрапници, проникнали в дома ни, дошли, за да ме измъкнат от леглото ми. — Тя замълча за секунда. — Пресегнах се към тях, обвих малките си пръстчета около техните… Надявах се, че ще ме отведат при майка ми.

Гласът ѝ потрепери и някак се пропука. Помислих, че ще заплаче. Не заплака. Когато най-сетне проговори, беше, след като отново си пое дълбоко въздух:

— Хайде, Джак. Да се разходим из градината.

Този път „Джак“, не „Пип“.

Последвах я.

5.

Детектив Джой Фогел изкачи трите бетонни стъпала, водещи към двуетажната тухлена постройка на Грийнлий Роуд, и почука на вратата. Имаше и звънец, но от пластмасовия панел стърчаха две оголени жици и цялото нещо изглеждаше така, сякаш не работи от времето, когато Рейгън беше президент. Моравата пред къщата не бе косена от седмици — сред дългите стъбла на тревата си бяха пробили път глухарчета и други бурени. Докато чакаше, голяма земна пчела прелетя от едно цветче на друго.

Тъкмо щеше да почука втори път, когато дървената врата се отвори. Зад стъклото на вътрешната врата стоеше мъж, наближаващ осемдесетте, с пожълтял потник и избелели джинси. Посивялата му коса бе подстригана късо, като на военен.

— Да?

Фогел премести жълтеникавата папка в лявата си ръка и се усмихна:

— Детектив Стак?

— Детектив в оставка Терънс Стак. Сега просто Тери. Мога ли да ви помогна?

— Аз съм детектив Джой Фогел. Може ли да поговорим за кратко, ако имате свободно време?

Той погледна към папката:

— Фаустино ли ви изпрати?

Фаустино не я беше пращал. В действителност нямаше представа къде е в момента. Не ѝ се искаше да лъже обаче. Подозираше, че човекът отсреща веднага ще прозре лъжата и разговорът ще бъде доста кратък.

— Имахме брифинг тази сутрин. Бих желала да поговорим за 1978 година.

Стак хвърли поглед през рамо, след това отново се втренчи в нея. Очите му бяха уморени и кръвясали. Миришеше на застояла бира.

— Може ли да вляза?

— Не знам дали е добра идея.

— Само за няколко минутки, обещавам.

— Ако Фаустино ви е запознал с подробностите, значи знаете всичко. Нямам какво да добавя.

— Вие сте изследвали местопрестъплението. Вие сте били първият, който е пристигнал там, след като униформените са отцепили къщата. Писмените доклади не винаги съдържат всичко. Искам да знам какво е останало извън доклада — каза Фогел.

— Всичко е в доклада. Нищо не съм премълчавал.

Фогел не отговори. Премести папката в другата си ръка, като продължаваше да го гледа право в очите.

Стак също мълчеше и не отместваше поглед. Бил е детектив над трийсет години, с лекота можеше да спечели състезание по взиране с всекиго.

— Знам, че неразрешен случай като този ви човърка отвътре. Мога да ви помогна, но за целта трябва да поговорим.

Стак въздъхна, отключи вътрешната врата и я задържа отворена:

— Влизайте, преди да съм размислил.

Фогел се мушна под ръката му и влезе в къщата.

Озова се в малка всекидневна. В ъгъла ѝ върху две каси от мляко стоеше деветнайсетинчов телевизор, а срещу нещо бе поставен опърпан фотьойл, тапициран с кафява кожа. До него имаше сгъваема метална масичка с три празни бутилки от бира „Айрън Сити“, както и една наполовина пълна. От телевизора се чуваше дудненето на вечерните новини. Стак мина покрай нея и го изключи. Въздухът в стаята миришеше на застояло. Прииска ѝ се да отвори някой прозорец.

— Съпругата ви вкъщи ли е?

Стак се изхили:

— В отдел „Убийства“ ли работите?

Фогел кимна.

— Отказах се от съпругите, след като Номер Три се отказа от мен. Знаете как става — никога не си вкъщи, винаги първо мислиш за работата. Трудно се спи с образите на трупове, които се носят из главата ти, щом затвориш очи. Доста бях задобрял в изключването на тези картинки, щом пристъпех през тази врата, но очевидно недостатъчно. Някои те следват навсякъде, без значение искаш или не. На Номер Три не ѝ пукаше особено… поне в началото. Но след няколко годинки дори и най-добрите жени започват да се чувстват като девета дупка на кавала. Веднъж появи ли се подобно усещане, е въпрос на време да почнат да тъпчат куфарите.

Той взе полупразната бутилка и отпи дълга глътка, след която я протегна към нея:

— Искате ли? Имам още в хладилника.

— Не мога. На работа съм.

Той допи бирата, остави празното шише на сгъваемата масичка до трите му приятелчета и измъкна ново от хладилника в малката кухня. Отвори го на ръба на кухненския плот, удари солидна глътка, избърса устни с опакото на дланта си и се изтегна на фотьойла, с лице към нея и с бира в ръка.

— Не искаш този случай да се загнезди и в твоята глава, хлапе.

— За добро или за зло вече е там. Разкажете ми за 8 август 1978 година. За първия случай.

Той отпи още една глътка. Половината бутилка вече бе заминала.

— Трябваше да съм приключил за деня. Смяната ми свърши в 20.30 часа и просто си лафехме с един от колегите, когато дойде обаждането. Беше девет и петнайсет. Съсед съобщил, че е чул изстрели. Дежурният от 911 изпратил патрул, който открил труповете. Отцепили къщата и се свързали с „Убийства“. Трябваше да отиде Морган. Имаше още час до края на смяната, му, но пък детето му щеше да празнува дванайсети рожден ден и беше тъпо да пропусне подобно събитие заради някакъв си случай. Тъкмо бяха минали шест месеца от първия ми развод, нямах кой знае какво да правя, затова се съгласих да го заместя. Най-лошата шибана грешка в живота ми. Тогава не беше задължително да се ходи по двойки, затова отидох сам.

Гласът му секна. Той вдигна бутилката към устните си, но размисли.

— Къщата беше в Дормонт, на Бевърли Авеню 98. Три етажа, каменна фасада, идеално поддържана морава, още по-идеални цветя в сандъчета по прозорците. Все едно гледаш снимка в списание, същински Норман Рокуел[13]. Когато пристигнах, на място вече имаше три патрулки. Униформените бяха отцепили целия преден двор. Всички съседи се бяха събрали да гледат шоуто. Промуших се през полицейската лента и влязох вътре. Около касата на вратата имаше огромни трески. По всичко изглеждаше, че някой бе теглил един ритник на вратата и я бе избил. Спомням си, че късчетата дърво по пода бяха отбелязани като „Веществено доказателство №7“. Един от униформените ме позна и ми кимна към стаята отляво. По стълбите, които се намираха в противоположната посока, присвяткваха светкавиците на фотографите. Тръгнах наляво, към всекидневната. Там открихме жертвата от мъжки пол. Бяха го гръмнали в главата, точно тук. — Стак потупа с пръст средата на челото си. — Абсолютно чист изстрел, право в десетката. Задната част на главата му беше разпиляна по масичката за кафе и по килима. По всяка вероятност е седял на дивана, потънал в „Поуст-Газет“, изправил се е, когато извършителите са нахлули в къщата, и е направил една-две крачки, преди да го очистят. Деветмилиметров, кръгла глава, твърда ризница. — Той отново потупа челото си.

— Значи не са се опитали да го обезвредят?

Стак поклати глава.

— Било си е направо екзекуция. Влезли са, видели са го, гръмнали са го. Чиста проба екзекуция. Знаеш ли откъде знам? Беше изписано по лицето му. Видях го в очите му. Когато някой умира по този начин, той застива, уловен в капана на смъртоносния миг. В един момент си жив, следващата секунда вече не си. Изражението на лицето му говореше за пълна изненада. Още секунда-две — и щеше да почувства страх, гняв, нещо такова, само че още преди лампичките на тези мисли да засвяткат в главата му, той вече е бил мъртъв. Преди случката беше валяло здравата, затова успяхме да различим три комплекта отпечатъци от обувки, които водеха от входната врата до тази стая. Бяха влезли точно толкова, колкото да застрелят мъжа. Вътре в стаята нямаше стъпки. Това ми подсказа, че са дошли за него. Обикновените крадци биха обърнали стаята с главата надолу, а тия момчета не бяха го сторили.

— Тогава защо сте вписали в доклада „кражба с взлом“?

Стак цъкна с език и отпи още една глътка от бирата си.

— Беше идея на капитана. Дормонт е симпатично, безопасно място, винаги е било такова. Нямахме реални доказателства, че е било екзекуция, затова не искахме подобни хипотези да стигат до пресата. Ако не бях вписал „кражба с взлом“, щеше да ме отстрани от случая, да назначи някой друг на мое място, а аз не исках подобно нещо. — Той поклати глава. — Много тъп бях тогава. И сега, като гледам, не съм поумнял. Както и да е — той ми заяви, че ако успея да докажа, че е екзекуция, и заловя виновниците, ще променим доклада и ще кажем, че сме го написали така само за да хванем нашия извършител. И аз се съгласих. А не трябваше.

Той допи бирата, остави бутилката при останалите празни и си взе нова от хладилника.

— Жертвата от женски пол беше на стълбите. Мило миниатюрно създание. Патологът каза, че е на около двайсет и три — двайсет и четири години. Не по-възрастна, със сигурност.

Фогел се намръщи:

— Защо са тези предположения? Не сте ли я идентифицирали?

— Прочела си доклада, следователно знаеш какво сме открили и какво — не. — Махна с ръка. — Остави ме да довърша, после ще говорим. Ако не ти разкажа тази част сега, не съм сигурен, че ще мога да си излея душата напълно.

— Добре, значи сте открили жената на стълбите?

Той кимна:

— Дрехите ѝ бяха на парцали — сигурен белег за изнасилване. Вероятно изнасилвания, тъй като си имахме работа с трима извършители. Патологът откри проби от поне двама души. Технологиите през 1978 година не бяха това, което са сега. И тя беше застреляна — също като мъжа. Но за разлика от мъжа изражението по нейното лице бе доста след стадия „изненада“. „Уплашена до смърт“ е твърде мек израз. Изглеждаше притеснена. Не за онова, което ѝ се случва в момента, а при мисълта за онова, което предстои да се случи. Аз… — Той спря за секунда, прокашля се. — Открих следи от нокти по стената и по дървените стъпала. Мисля, че се е опитвала да се качи на горния етаж. Имате ли деца, детектив?

Фогел поклати глава.

— Аз също, но познавам въпросното изражение. Виждал съм го по лицата на други жертви — когато родител се притеснява за детето си много повече, отколкото за собственото си състояние. Минах покрай криминалистите и фотографа и се качих по стълбите. Някъде дълбоко в съзнанието си вече се опитвах да се подготвя за гледката на мъртво бебе. Случвало ми се е и преди — най-лошото, на което може да станеш свидетел. Един от онези образи, което засядат в мислите ти и не те оставят на мира до деня, в който умреш, а може би и след смъртта. Предполагам, скоро ще знам със сигурност.

Очите на Стак бяха пълни с болка и тъга. Опита да се стегне и продължи:

— Първо усетих смрадта. Не миризмата на труп, дори не на изгорял труп, въпреки че именно на такъв приличаше — суха, прашна миризма, все едно си отворил врата към таван, който е стоял запуснат твърде дълго. На пода имаше три тела. Никога преди не бях виждал нищо подобно. Изглеждаха обгорени, съсухрени, като че ли цялата влага бе изцедена от тях. Разглеждала си снимките. Един от фотографите каза, че все едно нещо е изсмукало живота от тях и е оставило само празна черупка. Патологът сподели, че му приличали на жертвите от Помпей. Виждала ли си снимки от Помпей?

Фогел поклати глава.

— Потърси. Труповете, които видях, приличаха на телата след изригването на Везувий. Сякаш бяха направени само от пепел. Струваше ми се, че ако ги докосна, ще се превърнат на прах, ще се разпаднат. И тримата бяха по гръб, но двама изглеждаха така, все едно се пресягат да вземат нещо. Устата на всички бяха отворени в някакъв безмълвен писък. Лежаха на пода около креватче. Малко креватче. Детско.

Фогел се намръщи:

— В доклада не се споменава дете.

— Понеже не намерихме дете. Не открихме нищо, което да подсказва, че изобщо е имало дете. Легълцето беше празно. Стаята беше повече от празна. Нямаше чаршафи на креватчето. Нямаше дрехи в гардероба. Нямаше книги. Нямаше снимки. Едно празно легло, един празен гардероб и един стол до леглото — и толкова. Интуицията ми подсказваше, че това е детска стая, но нямаше абсолютно нищо, което да подкрепи теорията ми. Ако изключим мебелите, беше напълно празна. Но усещането бе като за детска стая. — Той отпи от бирата и насочи бутилката към нея: — Което ми напомня за въпроса ти отпреди малко — за идентификацията. Не открихме нищо в къщата. Нито лични карти на възрастните, нито фотографии по стените, нито дори сметка за газ. Кухненските шкафчета и хладилникът бяха празни. Възрастните явно са притежавали вещи, колкото се побират в куфар. Открихме два в голямата спалня — нейният и неговият. В банята имаше четки за зъби и малък туристически несесер със самобръсначка, четка за коса, такива неща. Никакъв личен елемент в цялата къща. Оказа се, че е собственост на някакъв инвеститор в недвижими имоти, който пребивава във Флорида и си няма понятие, че някой живее там. Не спрял водата, за да не замръзнат тръбите. Платил на някаква фирма да пообзаведе, наел градинар да поддържа моравата… Двете застреляни жертви явно са се самонастанили.

— Мислите, че е имало дете и някой го е отвлякъл — обади се Фогел. Беше повече твърдение, отколкото въпрос.

— Както казах, не открихме никакво доказателство, че изобщо е имало дете — никакви дрешки, никакви играчки… стаята беше напълно празна. В баните също нямаше нищо, което да подсказва наличието на дете… но лицето на онази жена… — Гласът му секна. Той надигна бутилката и отпи.

— А има и друго, което не се връзва — продължи след малко. — Открихме трима мъртви извършители в онази стая. Обувките им съвпадаха напълно с трите комплекта отпечатъци, които установихме на долния етаж. Следователно, ако е имало дете, кой го е отвлякъл?

— Четвърти човек?

— Четвърти… — повтори той замислено. — Прекарах повече от десетилетие в търсене на този мистериозен „четвърти“ и стигнах до кривата круша. Когато другите трупове почнаха да се появяват — всяка година нов и все на същата дата, днешната дата, — все повече се убеждавах, че има още някой, когото сме пропуснали. Сигурен бях, че онзи, четвъртият, е убил първите трима, взел е детето, премахнал е всички доказателства за съществуването му и оттогава насетне убива по един всяка година. Този човек е истински призрак… а когато подобни мисли веднъж забият нокти в мозъка ти, случаят не престава да те тормози. — Той надигна отново бутилката, поднесе я към устните си, след което явно размисли и я сложи на сгъваемата масичка при другите. — Трябва да се дистанцираш от цялата тази бъркотия. Остави я да се пенсионира с Фаустино. Аз му пуснах тази муха, а ако и ти „прихванеш“, ще прекараш остатъка от кариерата си в преследване на призрак. Всеки твой ден ще преминава в очакване най-накрая да стане 8 август. Не ти трябва подобен таралеж в гащите. Хич не ти трябва.

Фогел знаеше, че най-вероятно е прав. И Фаустино ѝ бе намекнал нещо подобно. Но случаят вече се бе загнездил в главата ѝ. Беше пуснал корени. А и нямаше на света нещо, което да обича повече от една хубава мистерия за разгадаване.

— Колко трупа вече има на онази дъска на Фаустино? Тринайсет? Четиринайсет?

— Шестнайсет.

Очите на Стак потърсиха бирата. Не посегна към нея обаче.

— Седемнайсет, до края на деня. Може да си сигурна. Както си сигурна, че часовникът тиктака.

— Казахте, че възрастните са се самонастанили. Открихте ли кола? Може да са живеели в нея и всичките им вещи да са били там?

Стак поклати глава:

— Помислихме и за това. През онези години докладите за изоставени превозни средства постъпваха директно в кабинета на кмета. Извозваха ги от една фирма на име „Макган и Честър“. Не съм сигурен кой се занимава с това в наши дни. Определихме периметър от осем квадратни километра около къщата, оглеждахме под лупа всяка кола, която извозваха през следващите шест месеца. Имахме няколко претендента — главно коли, пълни с дрехи, — но отпечатъците, които открихме в тях, не съвпаднаха с тези на мъжа и жената от къщата. Техните, между другото, не бяха в нито една база данни — нито местна, нито федерална.

Очите на Стак не се отделяха от бирата. Най-накрая се реши, пресегна се, взе я и я допи.

— Изкарах двайсет и осем години в питсбъргското полицейско управление, двайсет и четири от които в отдел „Убийства“. Разкрил съм над сто случая. Малкото, които не съм успял да разреша, вероятно ще си останат така, но поне знам, че съм направил всичко, което е било по силите ми. Затова съвестта ми е чиста. Единственият, който все още ме тормози, е този. — Той понижи глас и зачопли етикета на бирата. — Интуицията ми подсказва, че всичко е заради изчезналото дете. Всички тези трупове. Тогавашният патолог ми беше приятел. Когато направи аутопсията на онази жена, потвърди, че е раждала поне веднъж. Не съм го включил в доклада си, но мисля, че трябва да го знаеш. Фаустино знае. Сигурен съм, че детето е някъде там. Сега би трябвало да е поне на 14. Ако наистина искаш да разрешиш случая, намери детето.

6.

Таванът на дългия коридор се извиваше в голяма, изящно украсена арка, която достигаше височина поне пет-шест метра. Самият таван и арката бяха декорирани с тъмен махагон и нещо, което приличаше на мраморни плочи. Като допълнение на елегантния дизайн през три метра бяха окачени кристални полилеи.

Коридорът завършваше със стълбище, широко в основата си, извито, което изчезваше нагоре към следващия етаж. Когато се приближих, осъзнах, че стълбите не само водят нагоре, но се спускат и надолу, към сутерена.

От главния коридор тръгваха безброй по-малки коридори, а по стените се редяха врати и от двете страни — всичките затворени. Във всеки от страничните коридори стояха не по-малко от двама души, облечени със същите дълги бели палта като останалите. Очите им ни следваха, докато вървяхме със Стела през централната част на къщата, чак докато излязохме през една от петте стъклени врати в задната част и се озовахме в обширен, кръгъл вътрешен двор, покрит с калдъръм.

Стела бе застанала неподвижно и ме чакаше. Ръцете ѝ в ръкавици бяха сплетени зад гърба. Вятърът си играеше с тъмната ѝ коса и я развяваше над дясното ѝ рамо.

— Не бъди толкова пипкав. Не е любезно да караш домакинята да чака.

— Съжалявам, просто се любувах на дома ти.

— Не трябва да се извиняваш толкова често, освен ако целта ти не е да бетонираш социалния си статус някъде далеч под онзи, към когото е насочено извинението ти. Предполагам, че за конкретния случай важи с пълна сила. Госпожа Оливър ясно подчерта, че ти стоиш по-ниско от мен и винаги ще е така. Затова ли постоянно вървиш зад мен, а не редом с мен? Тънкостите на психологията не спират да ме изумяват.

Прекосих вътрешния двор и застанах от лявата ѝ страна.

— Исках да кажа, че домът ти е толкова великолепен, та е напълно възможно човек да се разсее, докато му се любува. Иска ми се да му се насладя, не да препускам през него.

— Ако това си имал предвид, така и трябваше да се изразиш. Що се отнася до тази къща, тя е само едно място. Не по-добро и не по-лошо от което и да е друго.

— Много по-красиво от мястото, където живея аз.

— По-красиво? Разбира се. Тук съмнение не може да има. Но по-добро! Две тотално различни понятия и човек би могъл да спори и за двете, предполагам.

Тя пристъпи към края на вътрешния двор, покрай белите метални градински мебели и белите рози във високи вази, към калдъръмената лъкатушеща пътечка, водеща към огромен парк. Буйната трева заливаше хълмчетата наоколо, осеяни с дървета. Всички бяха високи и добре оформени — покров от зеленина с леко загатнат оранжево-кафяв нюанс заради докосването на есента.

Непознати с дълги бели палта стояха сред дърветата. Очите им бяха впити в нас. Бяха толкова много, че не можех да ги преброя. Когато Стела погледна към тях, те извърнаха очи. Някои дори пристъпиха зад дърветата. Никой обаче не си тръгна. Дори ми се струваше, че прииждат още и още, въпреки че не можех да кажа откъде.

Стела тръгна по калдъръмената пътечка. Побързах да я последвам, за да съм до нея и да не изоставам като преди.

— Дори в гора човек може да се чувства пленник, докато други откриват свободата в затворническата килия.

— Затова ли написа „помогни ми“ на пейката? Чувстваш се пленница?

Стела се засмя.

— О, бе толкова отдавна. Просто дело на хиперактивно детско въображение. Не му придавай чак такава важност.

— Значи не ти е нужна помощ?

С крайчеца на окото си мярнах един от хората в бяло да обикаля ствола на голям дъб в опит да застане срещу нас, без да го виждаме.

— Не ми е нужно нищо — отвърна Стела. — Написах го в момент на слабост.

Тя млъкна, пристъпи по-близо, изправи се на пръсти и се приведе към мен. Устните ѝ почти докосваха ухото ми. Топлият ѝ дъх, който усещах по врата си, накара кръвта ми да кипне.

— Внимавай какво приказваш — прошепна. — Дърветата тук имат уши.

Сетне отстъпи, смръщила лице.

— Вониш отвратително, все едно си спал на дъното на контейнер за боклук зад онази твоя мазна дупка.

— Съжа…

Очите ѝ се присвиха и тя си пое въздух, несъмнено за да ме скастри отново.

— Така мирише работата — изстрелях аз, преди тя да каже каквото и да било.

— Тц-тц, горкичкият Джак. Умът ми не побира защо човек доброволно би се подложил на ежедневна свинщина.

— Харесват ми хората там. Добронамерени са. Г-н Крендал се грижи за мен. И за Леля Джо също. Като едно голямо семейство сме — отвърнах.

— Леля ти е още жива, нали? — попита Стела, като продължи по калдъръмената пътечка.

— Да.

— „Да“ какво?

— Леля Джо още е жива.

— Не твърде добре обаче, предполагам?

— Болна е от рак. В напреднал стадий. Не съм сигурен колко още ще е с нас.

— Може би скоро ще се присъедини към родителите ти. Предполагам, че и те все още са мъртви?

Не отговорих.

С всяка крачка ароматът на ванилия ме обгръщаше все повече и повече. Усетих, че се мъча да се приближа до Стела колкото може повече. Роклята ѝ докосваше крачола на панталона ми, докато се разхождахме. Погледнах назад, към къщата, и видях госпожа Оливър да върви по пътечката зад нас, на не повече от трийсетина метра. Очите ни се срещнаха за секунда. Обърнах се отново напред.

— Защо всички ни преследват? Онази Оливър е зад нас.

— С какво друго предлагаш да си запълват времето?

— Изглежда странно.

— За теб — може би, но за мен би било странно да не ме следват по петите. Не мога да се сетя за момент, когато госпожа Оливър не е била на една ръка разстояние.

— Ами тези другите? Защо са тук?

— Че къде другаде да са? Спрях. Беше ми писнало.

Стела направи още няколко крачки, след което също спря и се извърна към мен:

— Какво има, Джак?

— Защо съм тук? Опитвам се да говоря с теб, а ти ми отвръщаш със загадки. Чак главата ме заболя. Познавам те през половината си живот, но имам чувството, че не те познавам изобщо. Ти ме докара тук. По-точно, ти нареди да ме докарат тук. Очевидно искаше да ме видиш. Кажи ми защо. Правим едно и също от осем години и все още нямам представа какво е всичко това.

Тя сведе поглед и пристъпи от крак на крак.

— Нямах представа, че съм се превърнала в такова бреме за теб.

— Не съм казвал, че си бреме.

— Може би просто трябва да ме забравиш.

— Не съм сигурен, че ще мога.

— В такъв случай трябва да се научиш да живееш за мига. Миналото отдавна е отлетяло, а бъдещето никога не може да бъде достигнато. Тук и сега — единствено това има значение. — Тя се обърна. Дългата ѝ коса литна във въздуха. — Хайде, Пип! Има още нещо, което искам да ти покажа!

Сви зад ъгъла и изчезна от погледа ми.

Стоях неподвижно известно време и замалко да тръгна обратно към къщата, но после усетих очите на госпожа Оливър, които дълбаеха дупка в гърба ми, и предположих, че се надява да си тръгна, да оставя Стела и никога повече да не се връщам. Тази мисъл ми бе достатъчна, за да я последвам по калдъръмената пътечка, виеща се сред дърветата.

7.

Детектив Фаустино Брайър седеше на пейка срещу сградата, в която живееше Дънкан Белино. Държеше „Челюсти“ с меки корици. Уличката, където бе открит трупът на Анди Олин Флак, бе съвсем близо, а срещу нея пък бе закусвалнята, в която най-вероятно Флак е хапвал последното ядене в живота си.

Хлапето беше в сградата — бе сигурен. Не в апартамента, където живееше — и в това бе сигурен. Белино бе разследван за трафик на дрога, затова преди около три месеца детектив Хортън от отдел „Наркотици“ поиска съдебна заповед за подслушване на жилището на момчето и я получи. Сложиха „бръмбар“ в телефона в кухнята и разположиха пет микрофона из апартамента — един във всекидневната, един в кухнята, по един във всяка спалня и още един в банята. Детектив Хортън в момента се намираше в червен ван с надпис „Килимите на Кармин“ отстрани, паркиран половин пресечка по-нататък, заедно с още трима полицаи от отдел „Наркотици“. Чакаха да чуят нещо интересно. Фаустино познаваше Хортън от почти десет години, затова, когато го попита дали и той може да слуша днес, Хортън му даде портативен приемник и му каза, че му дължи не по-малко от четири билета за мач на „Стийлърс“. Можел да слуша какво става, но не във вана. Детектив от „Убийства“, присъстващ при операция на „Наркотици“ — можело да повдигне неудобни въпроси, ако се разчуе.

Приемникът бе във вътрешния джоб на якето на Фаустино. В ухото му бе напъхана малка жична слушалка. Натика я по-навътре, завъртя копчето на приемника да провери микрофоните един по един. Всички мълчаха.

Фаустино тъкмо връщаше копчето в първоначална позиция, за да повтори процедурата, когато Хортън седна на пейката до него и отвори вестник, Фаустино хвърли един поглед на заглавията.

— Нали знаеш, че този вестник е отпреди две седмици?

— Само с това разполагаме във вана. Мисля, че вече знам проклетото чудо наизуст. Най-близкото до порно нещо, което има, е една реклама на трета страница — на дамски бикини в „Джуъл Гросърис“. Най-смотаната операция на всички времена.

Очите на Хортън бяха скрити зад тъмни авиаторски очила. Дясната му ръка бе покрита с татуировки — дра-кони, рицари и мечове. Беше ги направил, за да не си личи отдалеч, че е ченге. Повечето от отдел „Наркотици“ постъпваха така. Тактика, жизнено необходима за оцеляването по време на операции под прикритие.

Хортън извади пакетче дъвки от джоба си, метна една в устата си и предложи на Фаустино, който поклати глава.

— Та какво научи за хлапето? Хортън сви рамене.

— Не много. Появи се в полезрението ни преди две години. Закопчахме един келеш с осемдесет и пет грама трева точно до гимназия „Брентууд“. Отне му около три минути да изпее, че Белино е дилърът му. Белино тогава беше в началното училище, но вече е старо куче. Добър ученик, среден успех петица. Някое-друго сбиване в даскалото, нищо сериозно. Хванаха го да краде от магазин преди няколко години, но съдията го остави да му се размине с предупреждение заради добрите му оценки. Пък и не беше обирът на века. Отмъкнал кутия макарони със сирене от кварталния магазин. Идва от разбито семейство. Никаква следа от майката — изглежда, е духнала преди доста време. Баща му също не е цвете за мирисане. Преместил се от Чикаго, започнал работа в топлоцентралата. Не след дълго обаче я затворили. Сега се хваща на временна работа. Бил е в армията през войната, но както при повечето от тези момчета, не всичко от него се е върнало обратно. В началото гледал да се държи на положение, но в последно време липсата на сигурна работа го кара да откача. Спи през повечето дни, излиза да кърка по нощите и се прибира, олюлявайки се, по изгрев. И така до безкрай. Хлапето на практика се отглежда само. И като се вземат всички тези неща предвид, не се справя зле.

— Имаш предвид, ако не вземаме предвид наркотиците?

— Да де, ако не броим дрогата. Когато бащата остана без работа, почна на дребно, само колкото да осигури храна на масата. Ако се беше ограничил само с тревата, сигурно щяхме да го оставим на мира. Но както казах, оценките му са добри, а умният дилър е опасен дилър. Не му отне много да създаде канал за разпространение, нае неколцина и вече направо си има малък бизнес. Стоката получава от един от най-големите играчи в града — Хенри Крокет. По петите му сме от известно време, но не може да изровим нищо, което да издържи в съда. Крокет бързо вижда потенциала у хората и очевидно е взел Белино под крилото си. Хлапе като това с ментор като него си е експлозивна комбинация, затова се надяваме да дръпнем шалтера колкото се може по-скоро и да използваме момчето, за да ударим Крокет. Белино обаче е станал доста изкусен на крехката възраст от шестнайсет години. Вече е в играта с по-сериозни неща — хероин, крек, кока, лекарства с рецепта — и някак си съумява да не се набива на очи. Не знаем къде складира дрогата, кой точно работи за него или колко се е разпростряла мрежата му. Дърпа конците и се изхитрява да остане чист. Където и да излезе, го следят обективи, но освен няколко бързи срещи между него и Крокет не сме успели да заснемем нищо използваемо. Ако се замотаем още, няма да се учудя хлапакът да порасне и да превземе цялата империя на Крокет. Трябва да го смачкаме преди това.

— Когато аз бях на шестнайсет, колекционирах бейзбол-ни картички и работех в пицария — отбеляза Фаустино.

— Казах ти, че момчето е умно. Не съм казвал нищо за теб. Какво те кара да си мислиш, че има връзка с твоята „Стена на чудатостите“?

Фаустино кимна към закусвалнята по-нататък по улицата и му разказа за трупа на Флак, открит в уличката отсреща през 1987 година.

— Доста тънка връзка.

— Сам го каза — не съм чак толкова умен. Хортън кимна към сградата отсреща:

— Там си имат цял малък арсенал. Най-малко шест оръжия, регистрирани на името на бащата, а вероятно и други, които не са в системата. Когато го прибрали за кражбата, Белино носел автоматичен нож.

Слушалката изпука в ухото на Фаустино. Някой от вана се включи:

— Открихме Белино. Забелязахме го на прозореца. Третия етаж, апартаментът на Гарджъри.

— Гарджъри?

Хортън прелисти страницата на вестника:

— Четиресетгодишна, сервитьорка. Работеше в любимата ти закусвалня нататък по улицата, докато не я събори някакъв вид рак. Освен посещенията при лекари не излиза много-много. Племенникът ѝ се грижи за нея. Може би работи за Белино. Мислим, че Белино може да е разбрал, че апартаментът му се подслушва, затова да е пренесъл бизнеса си един етаж по-горе, в жилището на Гарджъри.

— Как се казва племенникът?

— Джон Едуард Тач. Белино го нарича „Джак“. Шестнайсетгодишен, чисто досие.

— Апартаментът на Гарджъри не се ли подслушва?

Хортън поклати глава:

— Съдията не ни разреши. Дори не може да следим Тач извън сградата, понеже е непълнолетен. Направо мира не ми дава, защото съм сигурен, че е замесен в цялата работа. Малко преди да дойдеш, изхвърча от закусвалнята на пожар — той работи в кухнята, — прибяга до апартамента и след няколко минути изскочи отново. По принцип не би трябвало да го правим, но пуснах един от моите да го проследи — за всеки случай. От всички места, където можеше да отиде, избра да се забие в гробището. Трябваше да се оттеглим — прекалено лесно щеше да ни забележи.

Фаустино се замисли над чутото.

— Значи може би Тач работи като посредник между Велино и Крокет?

— Така мислим. Крокет знае как да не си цапа ръцете. Обучава Белино в тънкото изкуство на дилърството, сам той стои настрани, а Тач изкарва странично малко пари като посредник. — Хортън понижи глас: — Помниш ли, че ти казах, че лелята е болна от рак? Няма застраховка, а племенникът плаща всички сметки в брой — със сигурност не печели толкова, като мие чинии. Радиото отново изпука:

Върлината излиза от предния вход.

Фаустино потисна импулса си да погледне към сградата и сведе очи към книгата си. Погледът му попадна на думите: „Разберете, в океана бялата акула не се страхува от никого. Другите риби се стремят да се скрият от онези, които са по-големи от тях. Изработват си инстинкт Но бялата акула не се крие от нищо. Тя не познава страха.“[14]

Зад него Хортън се взираше във вестника. По-точно, взираше се през вестника, Фаустино не беше забелязал малката дупка на сгъвката, когато Хортън се преструваше, че чете преди.

Хортън заговори тихо:

— Този тип се появи малко след като Тач зачезна. Не живее в сградата, не сме го виждали из квартала.

— Някой нов от хората на Крокет?

— Възможно е.

Без да извръща лице, Фаустино наблюдаваше как мъжът излезе от предната врата на сградата, измъкна чифт огледални слънчеви очила от джоба на ризата си и ги сложи, пое си дълбоко въздух и се усмихна, сетне се завъртя наляво и закрачи по тротоара.

Преди Хортън да възрази, Фаустино се изправи и тръгна след мъжа, като го следваше на около три метра зад него по отсрещния тротоар.

8.

Калдъръмената пътечка се извиваше сред най-прекрасната градина, която бях виждал.

Стела някак си успяваше винаги да е две-три крачки пред мен. Ваниловият ѝ аромат се носеше из въздуха. Тананикаше си някаква мелодийка, която не можах да разпозная, нещо, което със сигурност бях слушал, но също като нея самата, ми убягваше. Токчетата ѝ тракаха върху камъните. Когато се улових, че зяпам краката ѝ, подаващи се изпод черната ѝ рокля, се насилих да отместя поглед. Да я наблюдавам, беше влудяващо. Когато и погледнех, всички рационални мисли се изпаряваха от главата ми. Това момиче, това невероятно красиво момиче. Когато сви зад един завой на няколко крачки пред мен и изчезна от очите ми, би следвало да се зарадвам на предоставената ми възможност да си отдъхна. Вместо това ускорих крачка. Ароматът на ванилия ме теглеше към нея.

От другата ми страна двама мъже с дълги бели палта се извъртяха покрай стволовете на два чинара, така че дърветата да са между тях и мен.

9.

Върлината имаше мръсна руса коса, леко разрошена, подстригвана за последно преди може би месец, ако не и повече. Носеше кафяви мокасини, джинси и зелено яке, въпреки че беше достатъчно топло. Даже от отсрещния тротоар Фаустино разпозна леката издутина под лявото рамо. Мъжът беше въоръжен. Нещо в поклащането на ръцете винаги ги издаваше, Фаустино изчисли, че е висок малко под метър и осемдесет. Вероятно преполовил чети-ресетте. Трудно бе да се каже със сигурност. Успя съвсем бегло да зърне лицето му.

Върлината беше предпазлив — спираше почти на всяка пресечка, за да се вгледа в произволни витрини и да изучи онези, които вървяха пред и зад него — опитен, търпелив, склонен да изчаква. Когато мъжът сви по Уилок Роуд и изчезна от погледа му, Фаустино изруга, ускори крачка и притича през бавно пъплещия трафик по Браунсвил, като едва не бе пометен от някакво хлапе в тунингован „мустанг“, прекалено погълнато от гърмящата в колата музика.

Уилок Роуд пресичаше Браунсвил на стръмен хълм. Чак когато се изкачи на най-високата точка, Фаустино успя да зърне отново мъжа — тъкмо навреме, за да види как онзи сяда зад волана на черен „Понтиак GTO“, паркиран на западната страна на улицата. Вратата се затвори с дързък трясък, последван от гърленото ръмжене на двигателя.

Без повече да се притеснява дали ще бъде забелязан, или не, Фаустино ускори крачка. Бутна встрани някакъв младеж на трийсетина години, който разхождаше сибирското си хъски по тротоара, и успя да види номера на понтиака малко преди возилото да се вклини в трафика и да изчезне зад следващия хълм, оставяйки след себе си само кълба дим.

10.

— Побързай, Пип! Не трябва да караш една дама да чака!

Вървях по калдъръмената пътечка през все по-гъстите дървета — цяла гора, върху пространство, по-голямо от моя квартал. Слънцето бе залязло и пътят ми се осветяваше от миниатюрни бели блещукащи светлинки, окачени по клоните над главите ни, подобно на изкуствени звезди, разпръснати из нощното небе.

Калдъръмената пътечка изведнъж рязко свърши. Пред нас се простираше друг вътрешен двор, покрит с каменни плочи, в средата на който имаше басейн, пълен с вода, която в момента изглеждаше тъмносиня. Светлинките от пътечката продължаваха и над водите му, висяха на дълги жици, преплитащи се в привидно случайни орнаменти от единия край на двора до другия като балдахин от светлина. Водната повърхност под тях блестеше, развълнувана и потръпваща под ласките на тънкия ветрец. Самият басейн изглеждаше така, сякаш е издялан в камъка — по-скоро случайно дело на природата, отколкото създадено от човека чудо.

Отсреща имаше малка постройка. Някъде вътре бе запалена една-единствена лампа, от която прозорците грееха. Пред нея стояха мъж и жена в бяло. Преброих още четирима при дърветата.

Стела застана досами водата с гръб към мен. Кожата ѝ изглеждаше неестествено бледа под изкуствената светлина.

— Вониш, скъпи мой Пип. Измий се.

— Моля?

Тя пристъпи от крак на крак и въздъхна:

— Изкъпи се. Почисти се. Прави каквото искаш, само махни тази смрад от себе си.

Тя клекна, свали дясната си ръкавица и потопи пръсти във водата.

— Прилично топла е.

— Няма да…

— Да не би да си срамежлив, Пип? Никога ли не си се събличал пред момиче?

В интерес на истината — не бях. Имаше едно момиче, преди година, на купон в старата стоманолеярна на Чърч Роуд — Миси Уидман. Познавахме се покрай училище, но не бяхме разменяли кой знае колко приказки. Двамата се бяхме озовали в тясно килерче по време на игра на „Шейсет секунди“, докато Дънк се сваляше с Карла Бий-дър. Между четирима ни се разхождаше бутилка „Джак Даниъл’с“, която Дънк бе отмъкнал от баща си. Въпросната игра бе любима на Дънк, понеже обикновено всички се напиваха за не повече от пет минути, след което се разпръскваха в тъмното по двойки. Бих описал преживяното като „напрегнато-неловко“. Опитах се да я целуна, но устните ми се приземиха върху носа ѝ. Изтъркаляхме се от килерчето, без да стигнем доникъде, след което и двамата предпочетохме да пием, вместо да опитваме нещо друго. Впечатляващият махмурлук в неделната сутрин беше подобаващ завършек на… хм… липсата на завършек.

Видяхме се с Миси в училище следващата седмица. Кимнахме си неловко. Премести се със семейството си във Филаделфия около месец по-късно.

Стела килна глава и ме погледна. Върху устните ѝ при-пърхваше лека усмивка:

— Даже и пред приятелката ти Герди?

— Откъде знаеш за Герди?

— Няма проблем, Пип. Двамата с теб се виждаме веднъж годишно. Нямам нищо против да притежава тялото ти. Разбирам, че имаш определени нужди. Животът на момчетата се върти около тези нужди. — Заигра се с един пръст с къдриците на дългата си кестенява коса. — Но сърцето ти принадлежи на мен. Мисля, че и двамата сме наясно, нали, Пип?

— Много момичета са ме виждали гол — избълвах аз, прекрасно осъзнавайки колко фалшиво прозвучаха думите ми.

— Финият аромат на непроветрявана закусвалня ги привлича неудържимо, предполагам. — Пръстът ѝ се премести към устата и очерта контура на долната ѝ устна. — Моля те, Пип, измий се.

Погледнах двамата, стоящи пред къщичката, останалите, сред дърветата, всички онези очи, впити в нас. Опитах се да помръдна, но ръцете и краката ми не пожелаха да се подчинят.

Стела въздъхна и се приближи до един шезлонг досами водата. Обърна се към басейна, с гръб към мен.

— Моят малък Пип. Толкова възхитително срамежлив.

Тя се пресегна и дръпна ципа на роклята си додолу.

Черният плат се свлече от раменете ѝ и кацна върху каменните плочи в краката ѝ. За един кратък миг единствените ѝ дрехи бяха черен сутиен и бикини в същия цвят — като статуя с идеално гладка бяла кожа, обливана от лунната светлина и мекото блещукане на окачените върху жиците лампички. Тя свали обувките си, махна останалата върху ръката ѝ ръкавица и без да поглежда към мен, скочи във водата, прорязвайки повърхността ѝ безшумно и гладко, както нож — масло.

В този край басейнът беше плитък, не повече от метър и двайсет — метър и петдесет. Тя с лекота заплува покрай ръба. Показа се на повърхността от отсрещната страна, извърна се и ми се усмихна.

Изритах обувките си встрани и съблякох мръсната си тениска с жест, напълно противоположен на грациозността, която Стела бе демонстрирала преди малко. Едва не се изтърсих по задник, докато се мъчех да събуя джинсите си. Тя проследи цялата тази процедура с кискане. Едната ѝ ръка бе върху ръба на басейна. Останах само по боксерки, прекрачих купчината дрехи и се метнах в басейна като камък. Когато краката ми докоснаха дъното, се изстрелях обратно нагоре. Там, където стоях, беше дълбоко само около метър и петдесет — точно колкото да мога да се подам над водата. Вътре бе по-топло, отколкото навън. В ушите и носа ми бе влязла вода, затова разтърсих глава.

Стела ме наблюдаваше с любопитство от другия край на басейна. Усмихваше се, но не каза нищо.

Погледнах я. Опитах да я приближа, но само след крачка разбрах, че става прекалено дълбоко.

— Не мога да плувам.

— Наистина ли?

— Леля ми веднъж ме прати на плувен лагер през лятото. Бях на девет или на десет, не помня точно, но никога не успях да му хвана цаката. Три пъти съм пробвал и най-накрая се отказах. Пък и от плуване тук няма голяма полза — не е като да сме близо до океан или нещо подобно.

— Нима не би ти се искало някой ден да отидеш до океана?

— И тук ми харесва.

— Не искаш ли да видиш света? Да пътуваш до далечни места? Да откриваш нови неща?

Свих рамене:

— Тук са приятелите ми. Тук е леля ми. Работата ми. Е, някой ден… кой знае.

Водата караше думите ни да звучат странно, с някакво леко ехо, вибриращо през пространството, което ни делеше. И най-лекият шепот прозвучаваше като вик.

— Би ли дошъл с мен до океана? Ако реша да отида?

— Това ли искаш?

— Отговаряш на въпроса с въпрос, Пип. Чудя се от кого ли си научил подобно нещо…

— Мисля, че бих.

— Какво?

— Бих дошъл с теб.

— И ще изоставиш леля си? Приятелите си? Онази твоя работа, която очевидно много обичаш?

— Е, не днес, но някой ден…

— Човек може да чака да настъпи „някой ден“ цял живот. Питай леля си дали е дочакала нейния „някой ден“. — Стела отметна мократа коса от челото си. — Ще прекараш целия си живот в този град, в тази мижава закусвалня. Никога няма да изкачиш планина. Никога няма да се спуснеш в мрачна пещера. Никога няма да се разхождаш но улиците на Париж. Дори няма да отидеш до Ню Йорк — най-големия град, само на няколко часа път оттук, но въпреки това за момче като теб подобно пътешествие изглежда невъзможно. Ще затвориш очи за секунда и когато ги отвориш, ще си се озовал в люлеещ се стол в някакъв старчески дом тук, в Пенсилвания, животът ти ще е зад теб, а твоят „някой ден“ няма да е нищо повече от далечен мираж. Този град е пълен с хора като теб.

— Ако смяташ, че съм толкова посредствен, защо сега съм тук?

— Защото днес е нашият ден, забрави ли? Нима ни е нужна друга причина?

Стела постави и двете си ръце върху ръба на басейна, погледна небето и се отпусна по гръб. Върху оголената ѝ кожа проблясваха ситни капчици. Черната материя на бельото ѝ блещукаше под бледата светлина. Коленете ѝ бяха леко присвити.

Направих още една крачка напред. Водата вече стигаше до брадичката ми.

— Защо ми изпращаш пари?

— Мисля, че вече ти казах. Не ти изпращам нищо.

— Знам, че си ти.

— И защо бих постъпвала така?

Огледах огромния двор, басейна, светлините на къщата, които се процеждаха през клоните на дърветата.

— Не знам — някакъв вид благотворителност?

— Ти не си „благотворителност“ за мен, Джак.

— Така ли? Тогава какво съм?

Тя отпусна краката си отново във водата и се засмя палаво:

— Сигурен ли си, че не можеш да плуваш?

— Има поне трима инструктори в онзи летен лагер, дето ти го споменах, които с най-голямо удоволствие писмено ще потвърдят, че не е добра идея да припарвам близо до вода.

— Лошо.

Лявата ѝ ръка изчезна под водата и след малко се появи, стиснала сутиена. Тя го метна през басейна и той цопна на няколко сантиметра от лицето ми. Гледах захласнато как се пресяга, сваля гащичките си и ги хвърля към мен. След това се изкиска и се гмурна.

Водата бе потресаващо черна.

Гледах като хипнотизиран мястото, където се намираше Стела допреди малко, затихващите вълнички, кръгчетата, които се разширяваха, докато достигнеха до мен и се оттласнеха обратно, към сутиена и бикините ѝ, които се клатушкаха там, където не можех да ги докосна. Не можех да видя нищо под повърхността. Всичко потъна в тишина. Секундите се превърнаха в минути.

Стела изплува на няколко метра встрани от мен и тръсна глава, за да отметне косата от челото си.

Отворих уста и понечих да кажа нещо, но тя вдигна пръст към устните си.

Очите ми постоянно се връщаха към двата силуета около малката къщичка. Не бяха помръднали от местата си, също както и онези в горичката. Не преставаха да ни гледат алчно, без да обелят и дума. Сетих се за пушката, която госпожа Оливър носеше под палтото си всички тези години, и се вгледах под палтата на двамата до къщичката, но от това разстояние не можех да кажа със сигурност дали под тях има оръжие. Инстинктите ми обаче подсказваха, че имат, въпреки че не знаех откъде съм толкова сигурен.

Стела се приближи още. Вече беше на сантиметри от мен. Ароматът на ванилия някак все още витаеше около нея. Беше опияняващ, като песента на сирена. В тъмните ѝ очи танцуваха отражения. Исках да разбера мислите зад тези очи, исках да чувам още и още гласа ѝ, онзи гладък, мелодичен глас под нощния летен въздух. Исках да я докосна.

Исках да се пресегна през малкото разстояние, което ни разделяше, да я придърпам към мен, да притисна тялото ѝ до моето. Контурите на гърдите ѝ бяха едва видими под мрачната вода. Когато се улових, че ги зяпам, се насилих да я погледна отново в очите.

— Знам, че ме намираш за привлекателна, Джак. Няма проблеми да гледаш. Нямам нищо против. Искам да ме гледаш — прошепна тя едва доловимо.

Протегнах колебливо ръка към нея, като се надявах, че в тъмното няма да забележи как ръката ми трепери. Щом обаче пръстите ми се приближиха, Стела се отдръпна към по-дълбокото, там, където знаеше, че не мога да и последвам.

— Това е жестоко — казах и пристъпих напред. Нивото на водата вече беше над брадичката ми.

— Ами, Пип, не мисля, че си заслужил правото да ме докосваш. Още не.

— Ами тогава целувка? Нека те целуна.

Вероятно най-дръзката молба, която бях отправял. Не се сещах за нещо, което да искам повече в момента. Което да съм искал повече през целия си живот.

— Мисля за теб всеки Божи ден, откакто бяхме осемгодишни. Още от първия миг, в който те зърнах, ти… ти се превърна в част от мен. Ти си част от мен — част, която дори не осъзнавах, че липсва, допреди няколко дни, но която чувствам, когато не съм до теб. В сърцето ми зейва дупка, когато те няма. Не искам никога повече да изпитвам подобно чувство на пустота. Никога.

Думите се изляха от мен, преди да ги спря. В секундата, в която млъкнах, ми се прииска никога да не ги бях изричал. Звучах като някакво момченце с врящи хормони. Само че проблемът не беше в хормоните. Усещането беше за нещо различно, нещо много по-значимо, и ми се искаше тя да го знае, нищо че се опитах да ѝ го обясня така непохватно.

Очите на Стела останаха приковани в мен. Устните ѝ бяха леко отворени. О, колко копнеех за тези устни!

— Кажи нещо, моля те.

Тя мълчеше и ме гледаше.

Под повърхността краката ѝ леко се полюшваха насам-натам, което някак си успяваше да я задържи над водата.

Стела вдигна ръка. От пръстите ѝ се стичаха капчици вода. Посегна към лицето ми. В този момент отчаяно жадувах да ме докосне. Очакването на милувката ѝ ми причиняваше почти физическа болка. Тя обаче задържа пръстите си на по-малко от сантиметър от кожата ми и когато инстинктивно наведох глава към тях, ги отдръпна.

В ъгълчето на окото ѝ се появи сълза, която се стече бавно по прекрасното ѝ лице и изчезна във водите на басейна.

— Не мога — изрече тя толкова тихо, че в първия момент дори не осъзнах, че е заговорила.

— Защо?

— Просто… Трябва да си вървиш.

— Стела, не, аз…

— Излизайте от басейна. И двамата — разнесе се гласът на госпожа Оливър зад мен. Обърнах се и видях жената, застанала на ръба на басейна, вперила поглед в момичето до мен. В ръката си държеше бял халат. Не бях чул кога се е приближила. Като нищо можеше да е стояла там през цялото време и да ни е наблюдавала подобно на останалите.

Стела си пое рязко въздух и се отдалечи към дълбокия край на басейна, където не можех да я достигна. Останах безмълвен, замръзнал на място, неспособен да помръдна. Очите ѝ бяха приковани към мен, докато се носеше грациозно по водата. След това се обърна и с няколко движения стигна до отсрещната страна, улови се за ръба и протегна ръка към мъжа с дълго бяло палто, който стоеше до вратата на къщичката:

— Помогни ми.

Мъжът не отговори. Пристъпи от крак на крак, сетне се отмести назад, към постройката зад гърба му. Беше вперил поглед в протегнатата ръка на Стела.

— Помогни ми да изляза от басейна — повтори Стела.

Той поклати глава:

— Не.

— Тогава ти — обърна се Стела към жената зад него.

Жената също поклати глава и направи крачка назад.

Стела ги изгледа, хвана се с две ръце за ръба на басейна, издърпа се и излезе от водата, застанала гола пред всички нас.

Чух гласа на Оливър зад нас, но не я видях. Не можех да сваля очи от Стела, от водата, бавно капеща от дългата ѝ тъмна коса и стичаща се по голия ѝ гръб и краката. Оливър заобиколи стражите пред къщичката и метна халата върху раменете на Стела, загръщайки го отпред.

— Стига толкова — обърна се тя към момичето. — Викат те в къщата.

Стела не помръдна. Стоеше неподвижно като статуя, втренчена в двамата, облечени в бяло. Сред пазачите, които се криеха зад дърветата, се надигна тихо мърморене. Госпожа Оливър ги накара да замълчат с един-единствен гневен поглед, след което се извърна отново към Стела:

— Веднага.

Жената тръгна към къщата, като пътьом взе ръкавиците на момичето. Стела я последва. Белият халат се развяваше около тялото ѝ. Зърнах очите ѝ за секунда, когато минаваше покрай мен — сълзите бяха изчезнали, както и топлината, имаше само мрак, сякаш момичето, на чиято поява бях станал свидетел преди малко, някак си се бе скрило дълбоко вътре.

Оливър кимна към мен:

— Извадете го. Изгорете тези негови ужасни дрехи и му дайте да облече нещо, след което го доведете. Искам да гледа.

11.

Регистрационният номер на понтиака се оказа безполезен, Фаустино беше сигурен, че го е записал правилно, но когато го въведе в базата данни на Пътна полиция, компютърът върна резултат „НН“, „неразпознат номер“. Все още се взираше в монитора, когато Фогел влезе и метна папката с делото от 1978 година пред него.

— Как е Стак?

Тя седна на стола срещу него:

— Спомена за изчезнало дете.

— Беше просто теория. Разглеждахме доста хипотези. Тази на Стак — за липсващото дете — бе една от тях.

— А твоята?

— Мога да го разбера защо тръгна по този път, иска ми се да се съглася с него, но знам, че половината от това да бъдеш добро ченге е да умееш да бъдеш безпристрастен.

В мига, в който се съсредоточиш върху една определена теория, започваш подсъзнателно да отхвърляш всички останали възможности. И ако въпросната теория е грешна, а отказваш да приемеш останалите, имаш нулев шанс да разкриеш престъплението. Стак си затвори всички останали вратички, а аз ги оставих отворени. Ето тук е разликата между нас.

Фогел разтвори папката, извади снимките на жертвите и ги подреди една до друга на бюрото.

— Как би обяснил различията тук? Защо тези тримата са досущ като онези по твоята „Стена на чудатостите“ а мъжът и жената са открити на долния етаж и приличат на жертви на обикновено убийство!

Фаустино погледна към фотографиите на мъжа в библиотеката и жената на стълбите.

— С тази част от теорията на Стак съм съгласен. Мисля, че тримата, открити на горния етаж, са убили тези двамата тук. Но не стигнахме до единодушие за това -кой е очистил тримата.

— Не вярваш ли на хипотезата му за „четвъртия извършител“?

Фаустино помълча. Потъркваше разсеяно с пръст ръба на една от снимките.

— Не мисля, че е имало четвърти.

— Тогава какво ги е убило?

— Според мен — онова, което са намерили в стаята — отвърна Фаустино. — И каквото и да е било то, именно те са били нещастните души, които са го пуснали на свобода.

12.

Стела и госпожа Оливър изчезнаха някъде напред по калдъръмената пътечка. Аз стоях във водата, без да мога и без да искам да се движа. За пръв път осъзнах колко тихо е станало наоколо. Нито звук от нито едно живо същество. Пазачите край къщата, както и онези сред дърветата изгледаха жената и момичето как се отдалечават, но никой не помръдна.

— Излизай от водата — изрече най-сетне мъжът до къщичката.

Не знам дали беше нарочно, или случайно, но цевта на пушката за миг се показа изпод полите на палтото му, след което изчезна обратно сред гънките. Жената зад него продължаваше да гледа към калдъръмената пътечка.

Обърнах се, открих стълбичките зад мен и се изкатерих навън. Приближих към стражите, разтреперан от нощния хлад.

— Ще откриеш всичко, което ти е необходимо, вътре — кимна към постройката мъжът. — Имаш една минута.

Къщичката бе леко по-просторна от всекидневната ни — с размерите на малка хотелска стая. До едната стена бе долепена двойна спалня. Покрай другите бяха наредени скрин, неголямо бюро и един-единствен стол. Вратата в дъното водеше към банята. Голите стени бяха боядисани в убито бяло, а подовете бяха с паркет от тъмно дърво. Всички прозорци бяха покрити с плътни завеси. Взех една хавлия от шкафчето близо до вратата и се подсуших. На леглото открих бяла риза, панталони в защитен цвят, чорапи, бельо и чифт черни мокасини. Всичко бе ново, запечатано, дори етикетчетата с цената не бяха махнати. И всичко ми беше по мярка.

— Да вървим — обади се мъжът зад вратата.

Облякох се набързо и излязох.

— Оттук.

Последвах го. Жената вървеше зад мен. Очите ми не спираха да се връщат върху мокрите следи от краката на Стела по калдъръма, които проблясваха под блещукащите светлинки.

Въпреки че всички лампи в къщата бяха запалени, от ъглите се надигаха мрачни сенки, подобни на живи, дишащи същества, защитаващи онова, което им принадлежи по право. Мъжът ме поведе през главния коридор, през който бяхме минали и преди, след това сви наляво по друг. По стените бяха окачени картини — пейзажи от места, където никога не бях стъпвал: гори, пустини, езера и океани, огромни секвои и безкрайни поля. Всички бяха подписани от Стела. Не можех да не се сетя за собствените си рисунки — портретите на момичето, по което се бях вманиачил. Явно тези далечни места бяха нейната фикс-идея.

Свихме наляво в края на поредния коридор и се озовахме до голямо каменно стълбище. Светлините от коридора осветяваха началото, в дъното му бе запалена самотна мъждукаща крушка, а пространството по средата бе потънало в дълбока сивота.

Мъжът заслиза по стълбите. Поколебах се, но жената зад гърба ми ме побутна:

— Върви.

С всяка следваща крачка ставаше все по-студено. Докато стигнахме до края на стъпалата, вече треперех отново. В подножието на стълбището имаше малка ниша, не повече от два на два метра, със стени от варовик. От нея наляво и надясно се разклоняваха дълги коридори. Поехме надясно и не след дълго стигнахме до неголяма стая с масивна стоманена врата. Зад вратата имаше дървена маса, върху която бе поставен малък телевизор. Кабелите, прикрепени към нещо подобно на разпределителна кутия, изчезваха във вътрешността на каменната стена.

Чух стъпки зад нас и се обърнах. Видях как Стела се приближава по коридора, все още облечена с тънкия бял халат. Беше боса. Отново бе сложила ръкавиците. Госпожа Оливър вървеше зад нея. Когато Стела ме забеляза, забави крачка, после спря и впи поглед в мен.

— Не го искам тук — отсече тя към Оливър.

— Не ти решаваш — отвърна тя.

— Не можеш да ме заставиш.

— Мога, и ще го направя, ако се наложи. Наистина ли искаш да видиш докъде мога да стигна?

Стела сведе поглед за миг, след което отново се взря в мен.

— Не искам да го вижда — каза тя тихо. — Той — не.

— Именно затова трябва да е тук. Изгубила си концентрация — каза Оливър и кимна към мъжа в бяло до мен: — Отвори вратата.

Пазачът хвана здраво дръжката на голямата стоманена врата и я дръпна. Вратата трябва да беше поне десетина сантиметра дебела. Отвори се бавно, като банков трезор, скърцайки върху древните панти.

Зад вратата, в средата на стаята стоеше сгъваем метален стол. На него бе седнал мъж с черна тениска и тъмни джинси. Лицето му бе скрито от бяла качулка. Около врата му бяха окачени няколко златни ланеца. Върху най-дебелия се поклащаше златен кинжал. Краката му бяха вързани за стола, а ръцете му — зад гърба. Като чу звука от отварянето на врата, той погледна в посоката, където се намирахме, но не мога да кажа със сигурност дали виждаше през качулката.

— Пуснете ме, мамицата ви! — изкрещя мъжът. Заклати се на стола, който се олюля под тежестта му.

Металните крака задращиха по камъка.

— Ще ви избия всички, копелета мръсни!

— Сега, Стела — заповяда Оливър.

— Не.

— Сега. Или гаджето ти ще заеме мястото му. Насилих се да откъсна поглед от мъжа на стола и се извърнах към Стела. Ръцете ѝ в кожените ръкавици бяха здраво вкопчени в плата на халата. Мачкаше тънката материя тревожно, на лицето ѝ бяха изписани страх и гняв. Хвърли бърз поглед към госпожа Оливър. В този миг изобщо не бих се изненадал, ако посегнеше и я удушеше. Оливър обаче не отстъпваше.

— Давай — каза тя, без по лицето ѝ да трепне и едно мускулче.

Стела си пое дълбоко въздух, кимна и влезе в малката стая.

Мъжът в бяло затвори тежката врата зад гърба ѝ и я заключи.

Не знаех какво ще се случи, нямаше как да зная, но ми се искаше да сложа край на всичко. Каквото и да станеше.

Госпожа Оливър прекоси помещението и включи малкия телевизор. Чу се ясен звук, когато екранът оживя и се запълни с образа на стаята зад вратата — мъжът, овързан в стола, и Стела, застанала зад него, докато смъква ръкавиците си. Първо дясната, после лявата. Пусна ги на пода до босите си крака. Погледна към камерата в дъното на стаята и се обърна към мъжа, протегна ръка и свали качулката от главата му.

Беше на около трийсет. Косата му бе късо подстригана. Черна или тъмнокестенява. Лявата страна на лицето му бе покрита с огромна синина. От раничката над окото му се процеждаше кръв. Мъжът бързо се огледа, преди очите му да се спрат на Стела.

— Коя си ти, дявол да те вземе?!

— Няма значение.

Той се опита да освободи краката си, но въжетата издържаха.

— Изведи ме оттук, веднага! Тя поклати глава.

— Пусни ме, преди онези да са се върнали, и няма да ти направя нищо. Кълна се. Просто ме развържи.

Тя отново поклати глава.

Лицето му потъмня. Той напрегна вързаните зад гърба си ръце:

— Шибана кучка! Развържи ме веднага!

Стела пак погледна към камерата.

Мъжът проследи погледа ѝ. Взря се в обектива, присви очи:

— Които и да сте вие, си нямате представа с кого си имате работа! Хората ми ще сринат това място из основи и ще му драснат клечката. Ще избият всички ви, до последния човек. Пуснете ме! Все още не е късно да измислим нещо.

После се обърна отново към Стела:

— Знаеш ли кой съм аз? Знаеш ли какво бих могъл да ти причиня?

— Знам точно кой сте, г-н Висконти. Защо, мислите, сте тук?

Като чу името си, мъжът се сепна и спря да се мъчи да се развърже. Очите му отново се присвиха:

— Да не си някое от моите момичета? Кортез ли те накара?

— Вашите момичета?

— Проститутките ми.

— Не. Не съм от „вашите момичета“.

— А би трябвало — със стегнато тяло като твоето. Ще изкараш луди пари. Мога да те сложа на някое добро местенце, като новия хотел до конгресния център, „Старингтън“, май така се казваше. Моите момичета получават най-доброто. Да не съм ти прекъснал къпането? Защо си облечена с халат? — Той се обърна отново към камерата: — Някаква шегичка ли ми въртиш, Кортез? Нещо като подарък за рождения ми ден? Инсценираш ми отвличане, а после ми пращаш проститутка да ми духне свещичката на тортата? И преди си правил шантави неща, ама това тук е върхът на сладоледа! Начука ми го много здраво. Курва или не, но измъкна ли се оттук, ще ядеш як пердах. Такова нещо няма как да ти се размине. Как ти звучи?

Отново към Стела:

— Ако не си от моите, тогава откъде те е изровил Кортез? От екипа на Кослоу? Я вземи свали този халат — да видим с какво си имаме работа. Ако ми извъртиш добра програма, може и да откупя договора ти.

Стела бавно и непринудено започна да обикаля стола.

— Имаш доста момичета, които работят за теб, нали? Твоите курви.

— Е, идват и си отиват, но обичам бройката им да е между трийсет и петдесет. Повечето идват от Южна Америка или Европа — почти не говорят английски. Момиче с твоя външен вид, което може и няколко приказки да върже… което знае как да се държи изискано… — Той подсвирна. — За когото и да работиш, само си губиш времето. Дай да те уредя с нещо по-добро.

— Онези момичета, които водиш тук от други държави… и на тях ли им обещаваш подобни неща? По-добър живот? Дом? Бъдеще?

Висконти поклати глава:

— Тц, тях просто си ги купувам. Понякога ги разменям за дрога или оръжие. Всичко си има цена, всичко подлежи на договаряне. Каква е цената ти?

— Проституция, наркотици, оръжия… мислиш ли, че е разумно да говориш такива неща пред мен? Ами ако съм ченге?

— Не си ченге — курва си. Прекалено млада си, за да си нещо друго. — Той отново изопна въжетата. — Достатъчно време ми изгуби. Имам да върша това-онова. Развържи ме. — Той отново зарита. Въжетата издържаха.

— Моите хора ползват моряшки възли — каза Стела. — Колкото повече се дърпаш, толкова по-силно се затягат.

— Твоите хора?

— Не познавам хора на име Кортез или Кослоу. Хората, които те нокаутираха пред къщата ти в Скуиръл Хил, които те доведоха тук… те работят за мен. Докараха те при мен.

— Няма начин да са елиминирали всичките ми боди-гардове. Това е някаква тъпанарска шегичка. — Той погледна към вратата: — Кортез, пусни ме, мамицата ти!

— Тримата, които имаха задача да се грижат за безопасността ти — които бяха в колата с теб, — са мъртви. До един. Предполагам, че паметта ти е леко размътена заради цицината на главата ти, но ще си спомниш. Ако не си спомниш, ще се наложи просто да ми се довериш — изрече Стела. — Моите хора ги убиха, отвлякоха те и те докараха тук. Докараха те при мен.

Висконти вдигна очи към камерата, огледа стаята, впи поглед във въжетата, приковали го към стола:

— Къде е това „тук“?

Стела не отговори. Продължи да обикаля бавно около него:

— Вие, г-н Реймънд Висконти, живеещ на Ноб Хил Роуд 83, както и на редица други места, сте сред най-гнусните трафиканти на хора в страната. Събирате бегълки от улиците, отвличате, увещавате и принуждавате по какви ли не начини стотици жени и деца. През последните шест месеца бройката е по-висока, отколкото предишните три години, взети заедно. През цялата си „кариера“ сте отговорен за смъртта на сто шейсет и трима души — загинали или директно от ръката ви, или по ваше нареждане, или като резултат от „бизнес“ практиките ви.

Висконти се намръщи:

— Ченге ли си? Откъде знаеш това?

— Не съм ченге.

— Пари ли искаш? Заради кинти ли е цялата работа? Мога да ти дам пари. Колкото искаш.

— Познато ли ви е името Мануела Сейдън?

Висконти поклати глава.

— Едно от вашите момичета, от вашите… курви.

— Не им знам имената. Кортез се занимава с момичетата.

— Искаше да дойде в Америка, за да се опита да изгради по-добър живот за себе си и за бебето, с което е била бременна. Вашите хора в Белиз са ѝ обещали такъв живот — и на нея, и на нероденото ѝ дете. Вашите хора са взели от нея еквивалента на десет хиляди щатски долара, преди да я натоварят в един сандък с три бутилки вода, без никаква храна, и да се опитат да я докарат тук на борда на товарен кораб.

— Не знам абсолютно нищо по въпроса.

— Умряла е два дни след началото на въпросното пътуване. След като водата ѝ свършила. Заради жегата и заради липсата на въздух. Бебето ѝ е загинало с нея, разбира се.

— Не знам абсолютно нищо по въпроса — повтори Висконти. Иззад дясното му ухо се стече капчица пот.

Стела издиша шумно. Все още обикаляше около него. Приближаваше се.

— Момичетата в другите сандъци… в останалите деветнайсет сандъка… също са умрели. Последната е умряла на пристанището — след като сте разбрали за случилото се, след като сте решили, че не желаете да остават свидетели, сте накарали един от хората си да я удуши — онази, последната. Докато се е молила за милост, едва жива след подобно нечовешко пътуване, вие сте я убили заради собствената си безопасност.

Висконти изслуша всичко, без да продума. Очите му бяха присвити. Беше пребледнял.

— Можете ли да си представите болката, която са изпитвали? Несигурността, увеличаваща се всеки миг, който са прекарвали без вода? Когато никой не е отвръщал на отчаяните им писъци, когато въздухът е започнал да свършва? Направихте ли си труда да погледнете във вътрешността на онези сандъци, преди да ги изгорите? Видяхте ли белезите от нокти по дървото? Кръвта? Парчетата счупени нокти и късчетата кожа?

— Какво искаш от мен?

Стела спря да обикаля, коленичи пред него.

— Искам да разберете болката им. Искам да почувствате всичката болка, която сте причинили — не само на тях, но и на семействата им, на техните любими, на всички хора, до които са се докоснали за краткия си живот. Откраднали сте тези животи от тях с лекотата на дете, което отмъква близалка от магазин за бонбони.

Стела се наведе напред и докосна с десния си показалец страната на мъжа. Бърз допир, за частица от секундата.

Тялото на Висконти се напрегна. Очите му се отвориха широко.

— Какво, по дяволите…!!! — изкрещя той, отмятайки глава в опит да избегне ръката ѝ.

Приближих се до монитора. На страната на Висконти, там, където Стела го беше докоснала, се появи тъмно петно, размазано и черно. Отначало си помислих, че ми се е сторило, но после петното започна да нараства.

Госпожа Оливър ме наблюдаваше внимателно. На устните ѝ играеше лека усмивка.

Извърнах се отново към монитора.

Висконти направи гримаса и се опита да избърше страната си с рамо.

Стела се дръпна назад и зачака.

Петното беше около пет сантиметра, преди да спре да нараства. Кожата там изглеждаше потъмняла и напукана. Цялото лице на Висконти бе плувнало в пот.

— Знаете ли какво е животът?

— Знам какво ще сторя с теб на секундата, щом се измъкна от тези въжета! — отвърна Висконти.

— Животът е сила. Енергия. Никога не изчезва напълно, дори когато някой умира. Жизнената сила просто се пренася от един обект към друг. Едно цвете може да загине, а в същото време дузина други да разцъфтят. Някъде пресъхва река, рибата измира, а на другия край на света се ражда кит. Когато умре човек — майка и нероденото ѝ дете, например, — жизнената им сила се завръща в онова място във вселената, където е започнал животът, готова да бъде преразпределена. Силата е ограничено количество, винаги се движи, винаги се мести. Внимателно създадено, премерено и поддържано равновесие. Някои даряват живот, други отнемат живот. Вие, г-н Висконти, никога не сте били предопределен да отнемате живот. Тази задача е възложена на други. Посредством действията си вие сте нарушили крехкия баланс. Очите на Висконти се присвиха:

— Това пък какво трябва да означава, мамка му!

Стела се изправи и пристъпи зад гърба му. Пръстите му, които през цялото време бяха опъвали въжетата, почти бяха успели да освободят дясната му китка. Стела се пресегна и улови ръката му в своята. Пръстите им се преплетоха.

Висконти пребледня като платно и изпищя. Никога досега не бях чувал човек да пищи така. Докосна го само за части от секундата, но видях с ужас как пръстите му почерняват, после и опакото на дланта му. Чернотата се разпростря чак до китката му, където спря малко преди да достигне маншета на коженото му яке. Пръстите му престанаха да се мъчат да развържат въжетата. Престанаха изобщо да се движат.

Мислех, че ще припадне. Потта течеше по лицето му като река, устата му потрепваше конвулсивно, а езикът му се подаваше между леко разтворените устни. Гърдите му се повдигаха и спускаха със скоростта на пневматичен чук. Поемаше си дъх рязко и го изпускаше със свистене.

Стела погледна към камерата. По някакъв начин очите ни се срещнаха — през обектива, през монитора, по който наблюдавах случващото се.

— Моля те, Джак, не гледай — промълви тя само с устни. — Не гледай.

Госпожа Оливър натисна някакъв бутон на стената — някакъв вид интерком.

— Довърши започнатото, Стела.

Главата на Стела се извъртя вляво, към невидимия за мен високоговорител, по който дочу стържещия глас на Оливър.

— Каквото и да е това — казах аз, — спри.

Оливър кимна към мъжа в бяло.

— Дръж го. Накарай го да гледа.

Пазачът сграбчи ръцете ми и ги изви зад гърба ми. Опитах да се обърна. Той изрита крака ми отзад, под коляното, и аз се свлякох на пода. Жената зад него извади пушката изпод дългото си бяло палто и насочи оръжието към мен.

— Гледай — заповяда госпожа Оливър и кимна към монитора.

Стела се изправи и отново взе да обикаля около мъжа. Той плачеше. Не искаше, опитваше се да спре, но сълзите продължаваха да текат. Между вдишванията хлипаше.

— Моля те, недей! — промълви едва чуто.

Стела спря пред него и посегна към лицето му. Пръстите ѝ бяха на милиметри от кожата му.

Той опита да се дръпне, но въжетата му пречеха.

— Не… моля те…

— Никой не е чул последните молби на Мануела Сейдън. Умряла е съвсем сама в онзи сандък. Смъртта е прекалено милостив изход за теб, но за жалост само това мога да ти предложа.

Стела се наведе напред и допря устни до неговите. Едната ѝ ръка бе върху тила му, придърпваше го към себе си. Тялото на мъжа се напрегна. Несъмнено е изкрещял още веднъж, като за последно, просто не го чух. Хвърлих се назад с цялата си сила към мъжа, който ме държеше. Жената зад него извъртя пушката в ръцете си и стовари приклада върху слепоочието ми. Светът потъна в мрак.

Сънят.

Овързан на седалката си, без да мога да помръдна.

Шоколадово мляко, разлято навсякъде. Дрехите ми — подгизнали от него. Лепкаво. Бял джип, толкова близо пред нас. Седалката на шофьора — все едно е част от седалката на Мама или Татко.

Тяхната кола и нашата кола. Сега — една кола. Дим.

Нещо гори.

— Тате? Нищо.

— Мамо? Нищо.

Труп в белия джип. Половината вътре, половината отвън, преметнат като парцал през кормилото. Мъртво нещо.

Мъртво нещо, облечено в бяло палто с яркочервени петна по него. Наблюдава ни.

— Тате?

— Джак? — от предната седалка. — Добре ли си, приятелче?

Стон. Мама.

— Надушвам бензин. Трябва да се махаме оттук.

— Добре ли си? Моля те, кажи ми, че си добре! Отваря се врата.

Стържене на метал по метал.

— Еди?

— Да?

— Другият джип. Идват.

— Измъкни Джак.

Отворих очи. Бях в коридора на нашата жилищна сграда.

Бръмченето на флуоресцентната лампа над мен. Бях на пода, с гръб, опрян в стената. Мръсните ми дрехи от закусвалнята на купчина в скута ми.

Г-н Триано, управителят на сградата, надвесен над мен.

— Пил ли си, хлапе?

Зад него стоеше още един г-н Триано, само че по-размазан.

Погледнах го и се опитах да изломотя нещо. В устата си усещах вкуса на мръсен памук.

— Леля ти е доста зле. Не му е сега времето да купонясваш.

Пресегнах се и докоснах мястото, където жената ме бе ударила с приклада на пушката. Болеше ужасно.

Онзи г-н Триано, който стоеше отдясно, протегна мазолестата си ръка към мен:

— Ставай, преди някой да те е видял така.

Улових го за ръката и му позволих да ме изправи на крака.

Светът леко се завъртя, килна се на една страна, после се стабилизира.

Поех си дълбоко въздух. Двамата г-н Триано се сляха в един.

— Колко дълго съм стоял тук? — успях да проговоря. Очаквах по пръстите ми да има кръв, но нямаше.

— Отде да знам? Да не съм ти детегледачка? Както и да е — не може да спиш в коридора. Прибирай се у вас. Гаврътни чаша ледена вода с някой-друг аспирин и се настанявай на дивана. Това обикновено върши работа при мен. Портокалите също правят чудеса. Не ме питай защо. Огледах коридора.

— Видяхте ли кой ме е докарал?

Триано хвърли поглед към стълбището:

— Салваторе от апартамент 108 каза, че някакъв бял камион те е стоварил отпред. Самичък се довлече дотук. Хванахме се на бас за един долар, че ще откриеш апартамента си за половин час. „Дори най-кърканите от най-кърканите успяват да намерят пътя към вкъщи“, каза той. „А и тийнейджърите са доста издръжливи.“ Ти обаче се предаде в коридора. Само на няколко метра от финала. Дължи ми един долар. Хайде, ела, ще ти помогна.

Триано преметна ръка през раменете ми и ми помогна да стигна до вратата. Все едно вървях върху кокили или върху нечии чужди крака, не върху моите.

Вратата беше отключена. Натиснах бравата и влязохме вътре.

Леля Джо спеше във фотьойла си и хъркаше толкова усърдно, че чак прозорците дрънчаха.

Хвърлих мръсните си дрехи на пода в антрето. Триано ме довлече до дивана, сложи ме да легна и ми донесе чаша вода от кухнята. Изпих я на един дъх и я оставих върху масичката за кафе.

— Удари му един сън, хлапе. И утре е ден. И си тръгна.

Затворих очи и се отпуснах на възглавницата. Туптенето в главата ми постепенно започваше да заглъхва.

Някой пусна водата в тоалетната.

Дънк излезе от банята с торбичка замразен грах, притисната към лицето.

— Кога се прибра? Какво, по дяволите, си облякъл? Приличаш на сервитьор.

Половин час по-късно вече му бях разказал цялата история. Той пък ми обясни за човека, който го бе ударил.

— Извади късмет, гадината — каза Дънк. — Още половин секунда и щях да съм го проснал на земята.

— И е оставил пари?

Дънк кимна.

— Пет стотака в плик върху леглото ти. Преброих ги.

— Мисля, че носът ти е счупен. Трябва да отидеш на лекар.

— Късметлийски удар — повтори Дънк. — Ще му го върна тъпкано следващия месец обаче. Ще си направя лагер пред вратата ти с една хубавица с рязана цев и може би няколко от моите момчета. Ще го сложим да седне на удобното ти и стилно диванче и ще го накараме да ни разкаже какво се случва. Писна ми от всички тия лайна.

— Не мисля, че е добра идея.

— Нямаш право на глас.

— Това е моят апартамент. Идва тук заради мен.

— Да, ама счупи моя нос. По този начин проблемът официално се превръща в мой. Хората ще ме питат какво се е случило. Не мога просто да махна с ръка и да забравя. Ще е проява на слабост. А аз не съм слабак. — Дънк смъкна замразения грах. — Вече не кърви. Зле ли изглежда?

— Ако не отидеш на доктор, ще зарасне накриво. А и дясното ти око е посинено.

Дънк изруга и отново притисна торбичката с грах. Леля Джо изхърка в съня си, след което дишането ѝ отново стана нормално.

— Трябва да спреш да се занимаваш с тази мадама.

— Не мога.

— Каза, че е убила човек.

— Не съм казал това. Нямам представа на какво точно станах свидетел.

— Каза, че е убила човек просто като го е докоснала — което не е възможно, между другото.

— Е, значи не го е убила. Говоря безсмислици и всичко е една голяма глупост.

Дънк смъкна граха отново, внимателно докосна върха на носа си, изкриви лице и опипа кожата около окото си.

— Я кажи пак как му било името на тоя?

— Реймънд Висконти.

Дънк замълча.

Наведох се напред:

— Чувал си това име, нали?

— Познато ми е, да.

— Истина ли е? Онова, което каза тя?

Дънк въздъхна.

— Ако е същият Висконти, за който си мисля, тогава — да, най-вероятно е истина. Той е лош човек. Беше лош човек. Или е — зависи какво точно му е сторило гаджето ти. Мамка му, как боли!

Той допря отново торбичката до лицето си и се облегна назад.

— Мисля, че го уби.

— Само с едно докосване?

— С докосване, а после с целувка.

— Пич, имаш ли представа колко шибано звучи всичко?

— „Смъртта е прекалено милостив изход за теб, но за жалост само това мога да ти предложа.“ — Облегнах се на меките възглавници. — Последното нещо, което чух да му казва.

Дънк смъкна торбичката и я остави в скута си. Когато се извърна към мен, лицето му бе бяло като сняг.

— Цветята.

И аз си бях спомнил за цветята. Не исках да си мисля за цветята.

— Беше преди колко? Пет? Шест години?

— Пет.

— Каза ми, че е взела цветята и те са умрели в ръката ѝ. Сгърчили са се, съсухрили са се и са се разпаднали, щом ги е докоснала без ръкавица. Ти каза, че възрастната жена я е накарала да се върне до пейката и да ги вземе без ръкавици. Възрастната жена я е принудила и е искала да гледаш, също като тази нощ. Жената…

— Оливър. Латрийс Оливър.

— … да, Оливър, точно така. Та значи тази Оливър е искала да видиш за какво става въпрос. Искала е да те уплаши. Като разбира, че не е успяла, ти показва това. Каквото и да е то.

— Когато Стела докосна Висконти за пръв път — по страната, първо си помислих, че го е изгорила. Именно на изгорено приличаше. Само че не беше. Постоянно говореше за жизнената сила — разправяше, че има внимателно поддържано равновесие, че е ограничено количество… Когато нещо умира, жизнената му сила не си отива с него, а се прелива в нещо друго. Премествания, трансфери, някакъв вид баланс. Мисля, че докосването ѝ по някакъв начин изсмука живота му. Черното петно беше смъртта. Стана за секунда.

— И какво? Не може да го контролира? Затова носи ръкавици? Колкото по-дълго докосва някого или нещо, толкова по-зле?

Кимнах.

— Мамка му…

— Аха.

— Значи не може да докосва никого.

— Така мисля. Иначе ще го нарани. Или по-лошо.

Не му бях разказал за басейна. Не можах. Още се мъчех да осъзная какво точно се бе случило там.

— Трябва да стоиш по-далеч от нея — повтори Дънк.

— Тя не иска да е там. Карат я да го върши насила.

Дънк издиша шумно.

— Ако всичко е истина, никой не я кара да върши каквото и да било. Това момиче може да се омете оттам, когато си поиска. Никой няма да се опита да я спре.

Наведох се напред:

— Мисля, че всички тези пушки са точно с тази цел. Досега смятах, че тези хора в бяло са нещо като охрана. Ами ако всъщност са там, за да я държат под контрол? Може да се справи с един или двама, но те са навсякъде. Видях няколко десетки, а сигурно са още повече.

Дънк се намръщи:

— Мислиш, че ще я застрелят, само и само да не ѝ дадат да избяга?

— Сигурен съм, че няма да я оставят да си тръгне — отвърнах аз. Вече знаех какво да правя. — Ще открия тази къща. Ще я измъкна оттам.

— А аз ще ти помогна — каза Дънк. — След като носът ми се оправи.

13.

Когато се събудихме на следващата сутрин, новините за Реймънд Висконти гърмяха по всички медии. Тялото му бе открито на няма и две пресечки от нас, в една твърде позната уличка. Един от най-прочутите трафиканти на хора в историята на Пенсилвания в момента представляваше празна черупка, сгърчено и съсухрено мъртво нещо. Състоянието на трупа бе същото като на останалите — изсушено и черно, подобно на последиците от огън, погълнал мъжа отвътре навън, оставяйки дрехите му непокътнати. За разлика от случая с Флак, местната телевизионна мрежа KTOD не само успя да заснеме трупа, но и излъчи материала поне четири пъти, преди началникът на полицията и кметът да се намесят и да ги принудят да спрат.

Знаех как е умрял Реймънд Висконти, следователно знаех и как е умрял Анди Олин Флак.

Както и преди пет години след случая с Флак, в деня, в който бе открит трупът на Висконти, двамата с Дънк седнахме до прозореца на нашия апартамент и наблюдавахме как полицията отцепва района с жълта лента и нахлува в малкия ни квартал. Видяхме как детектив Фаустино Брайър пристига, изчезва отзад в уличката за почти половин час, след което излиза оттам и директно поглежда към нашата сграда. Почти очаквах да помаха, като ни види на прозореца, но той не го стори.

— Виждаш ли онзи ван долу? — попита Дънк, след като приключи с третата си кока-кола и смачка кенчето.

— „Килимите на Кармин“?

— Аха. Ченгета от „Наркотици“. Следят ме. Искат да се доберат до Крокет.

— Пичовете с килимите са ченгета?

— Ченгетата се правят на пичове с килими.

— Сигурен ли си?

Дънк отиде до кухнята, взе си още едно безалкохолно и се върна до прозореца. Притисна студеното кенче до полилавялото си око и подпухналия си нос.

— Сменят се. Един ден са „Харууд Електрик“, на следващия „Водопроводчици Клойстър“, после идват момчетата с килимите. Киснат тук толкова често, че ако наистина работеха това, което твърдят, че работят, досега да са опънали килими по всички тротоари наоколо. Никой няма нужда от чак толкова килими.

— И откога е така?

Дънк сви рамене:

— Половин година? Или повече? Трудно е да се каже. Сложили са и подслушватели у нас. Открихме четири микрофона. Не са супер качество, но стават. Смятах, че местното полицейско управление ще разполага с по-добра техника.

— Трябва да спреш да работиш с Крокет. Ще те тикнат в затвора.

Дънк отвори кутийката, отпи и избърса устни с опакото на ръката си.

— Миналия месец съм напред с почти трийсет бона. На път съм да изкарам дори повече следващия. Крокет казва, че е добре, че ги знаем къде са. Ако куките са тук, значи не са там, не следят него. Дори е забавно. Пускаме им лъжлива информация от моя апартамент и ги гледаме как търчат за зелен хайвер. Нямат си представа с какво сме се захванали в действителност.

— Просто те използва. Ще изгърмиш като бушон, а той на секундата ще си намери друг да му върши черната работа.

— Учи ме на занаят. Запознава ме с разни хора. Ако той изгърми, един ден аз ще поема всичко.

— Това ли ти е целта в живота? Да бъдеш най-големият наркодилър в Питсбърг, след като гръмнат шефа ти?

— Трийсет бона миналия месец — повтори той. — Ще правя десет пъти повече, като оглавя всичко. Не мога да мия чинии за жълти стотинки.

— Крендал ме оставя и да готвя.

— Виждаш ли? Бъдещето ни е розово и блестящо. И без студентски заеми. Всички печелят.

Все още не се бях отчаял и продължавах да убеждавам Дънк да не се занимава с дрога. Някои стени са по-възприемчиви от него. Знаех, че момчето има добро сърце, скрито под цялата гадост, и се надявах, че един ден то ще надделее. Нямаше какво друго да направя.

— Коя е жената с Фаустино? Познаваш ли я? — попитах, за да сменя темата.

— Ченге е, несъмнено, но не я познавам.

Леля Джо изхърка зад нас.

— Влошава се — отбеляза Дънк.

— Знам.

Следващият месец се изниза мъчително бавно. През цялото време очаквах да чуя как полицията тропа на вратата ми, но това така и не се случи. Убийството на Рей-мънд Висконти постепенно избледня от съзнанието на хората. Също като белезите на Дънк.

Както бе обещал, вечерта на 8 септември 1992 година Дънк се появи в апартамента ни заедно с шестима негови „колеги“, трима от които познавах, а трима — не. Всички бяха въоръжени. Двама мъкнеха брезентови мешки. Не ги попитах какво носят в тях.

— Ще наглеждаме Леля Джо, докато си на работа — каза Дънк и ме избута, за да влезе. — Когато личният ти благодетел се появи, ще му кажа едно „здрасти“ от твое име.

На дясната му ръка блестеше пиринчен бокс. Дънк заповяда на останалите от екипа си да „заемат позиции“ из апартамента — не исках да знам какво означава това.

— Опитай се да накараш Леля Джо да хапне нещо — казах аз. — Не е докоснала вечерята си.

Беше около девет и трийсет вечерта, когато Герди ме откри в кухнята на закусвалнята. Тъкмо изплаквах една от кафеварките в огромната мивка.

Тя ми подаде бял плик.

— Някой го остави на бар-плота за теб.

Отпред бе надраскано „Джон Едуард Тач“. Вътре имаше петстотин долара на двайсетачки.

Всеки следващ месец пликовете продължаваха да ме откриват. Още три в закусвалнята, още няколко в шкафчето ми в училище, дори един в обществената библиотека — беше се появил на масата, която ползвах, след като отидох да върна книгите по местата им. Нов плик на осмо число всеки месец, като по часовник.

Дънк продължи да наглежда Леля Джо вместо мен, но в края на краищата се отказа да вика приятелите си. Прекарах по-голямата част от следващата година в издирване на къщата и продължавах да удрям на камък. За петстотин долара Дънк дори откри един тип, който се нави да пусне името „Латрийс Оливър“ през няколко национални бази данни, включително тази на данъчните. Откри три жени, които се казваха така, живеещи в САЩ, но нито една в Пенсилвания. Когато ми показа снимките, нито една не ми беше позната.

Когато настъпи пролетта на следващата година, започнах да окачвам обяви. Само няколко в началото, главно в нашия квартал, но не след дълго вече обикалях и непознати места, разлепвах ги по стените на сградите и ги прикрепях с телбод към телефонните стълбове. Скица на Стела Нетълтън с думите „Виждали ли сте ме?“ под нея.

Дънк беше прав. Трябваше да си я избия от главата.

Обаче не можех.

Не можех.

23 април 1993 година

Седемнайсетгодишен

Запис в дневника 04/23/1993

Д-р Хелън Дъргин в кабинката за наблюдение. Корпоративен ръководител №6491 в кабинката за наблюдение. Обект „С“ по график присъства за посещение при Обект „Д“. Обект „Д“ в рамките на очакваните параметри.

Аудио/Видеозапис:

— За протокола — говори д-р Хелън Дъргин. Намирам се в кабинката за наблюдение. Обект „С“ е до външната врата. Обект „Д“ е в стаята си, седнал на леглото си. Потвърдено е, че маската му е сложена и подсигурена както трябва.

— При положение че си слага маската самичък, как може да сте сигурна, че е „подсигурена както трябва“? Може да се преструва някак си.

Дъргин разчита устните му и се мръщи.

— Напомнете ми кой бяхте?

— Това е без значение. Отговорете на въпроса ми.

— Вие, важните клечки, си мислите, че светът се върти около вас.

— Отговорете на въпроса ми — повтаря мъжът.

— Ако се бяхте появили навреме, вместо да закъснявате с пет минути, щяхте да видите както протоколите за сигурност, така и самата процедура.

— Отговорете, докторе. Няма да повтарям повече.

Д-р Дъргин въздиша:

— Каишката в горната част на главата му, както и друаите две отстрани, се събират отзад в обща закопчалка. Щом и трите са стегнати достатъчно, светодиодът променя цвета си от червен на зелен. Могат да бъдат освободени само с помощта на това дистанционно. — От пръста ѝ се поклаща малък ключодържател. — Щом момичето влезе и вратата бъде заключена, ще натисна копчето, за да може да си свали маската.

— И той ще разговаря с нея? Без да я нарани? Правили ли са го преди?

— Няма да я нарани. Срещат се, откакто бяха малки.

— Тя наясно ли е напълно с опасността?

— Не само че е наясно, но и според мен се възбужда от нея. Менторът ѝ казва, че дни след тези срещи само за това говори. Зарежда се с енераия от тръпката.

— Кой ѝ е ментор?

— Латрийс Оливър.

Мъжът кимва.

— Добре, пускайте я.

Д-р Дъргин натиска бутона на микрофона.

— Отключвам вратата. Пуснете я.

Натиска друг бутон. От Високоговорителите се разнася отчетливо „щрак“ и над контролното табло почва да мига червена лампичка. През стъклото за наблюдение те гледат как вратата се отваря и Стела Нетълтън влиза вътре. Трийсет секунди по-късно събитието се повтаря и на телевизионните монитори.

Д-р Дъргин вижда как очите на мъжа скачат от стъклото към монитора вляво от него.

— Заради закъснението е по-лесно да наблюдаваме случващото се на монитора и да игнорираме събитията на живо през стъклото.

Мъжът кимва. Погледът му се мести върху монитора. През стъклото д-р Дъргин вижда как пазачът затваря вратата зад гърба на Стела. Червената светлинка на контролното табло изгасва. Дъргин вдига дистанционното.

— Отключвам маската.

Трийсет секунди по-късно корпоративният ръководител вижда как Обект „Д“ протяга ръце към маската си и я смъква от лицето си. После се усмихва на Обект „С“.

Корпоративният ръководител не може да свали очи от момичето. Определено е прекрасна.

Екип за наблюдение „Чартър“ 309

1.

Леля ДЖО почина в сряда, в 14.37 часа, през последната седмица на април. Не беше излизала от апартамента три месеца. Използвах последните остатъци от парите си, за да купя болнично легло и да платя на хамали да го пренесат през сградата, да го вкарат в стаята и да го поставят до любимия прозорец на Леля Джо във всекидневната, като преместят фотьойла встрани, за да се освободи място.

Жената, която си пое въздух за последен път онази сряда, вече не беше леля ми, а пуста черупка, бледо подобие на жената, която помнех. От лекарствата косата ѝ бе опадала преди доста време. Всеки Божи ден тя или не искаше, или не можеше да яде, затова постепенно се стопяваше, докато най-накрая не остана нищо. Очите ѝ хлътнаха дълбоко в орбитите си, а устните ѝ се превърнаха в тънка напукана линия. Когато отвореше уста, за да се помъчи да каже нещо, оттам излизаше единствено застоял въздух, все едно вече бе умряла отвътре навън.

Въпросната сряда, в два и трийсет и седем следобед, пролетното небе бе яркосиньо и из него се носеха няколко пухкави бели облачета. Температурата беше двайсет и три градуса. Хората, които крачеха по тротоара под нас, нямаха ни най-малка представа какво се случва в малкия ни апартамент на третия етаж. Спомням си как тези мисли прелитаха през главата ми, как ги мразех всичките, как седях на ръба на масичката за кафе до леглото на Леля Джо и гледах надолу през нейния прозорец. Някои от минувачите се смееха, други бяха дълбоко замислени, всички вървяха оживено към някакво място, някакво събитие, някаква случка, която нямаше нищо общо нито с рака, нито със смъртта.

Ръката на Леля Джо бе отпусната в моята. Толкова дребна и толкова крехка. Нищо, освен лекото потрепване, докато спеше, не подсказваше, че е жива. Нито топлина, нито движение, нито натиск или стискане. Съмняваше ме, че изобщо осъзнава, че съм до нея и държа ръката ѝ.

Не исках да я будя. Изглеждаше толкова спокойна в съня си. Дори доволна. Будеше се от дрямката си на всеки няколко часа. Първо чертите на лицето ѝ се напрягаха, после следваха охканията и стоновете, най-накрая отваряше очи и примигваше. Веднага след това идваше несвързаното учудване къде се намира. А после — болката, разбира се. Към края болката запълваше всеки миг, докато беше будна и се мъчеше да поеме мъничка глътка въздух с изморените си дробове.

Всеки път, когато започваше неизбежното ѝ пробуждане, при първата от гримасите, пробягващи по лицето ѝ, Дани Риймс, специалиста по здравни грижи, осигурен от хоспис „Пенсилвания“, оставяше настрани разпарцаливе-ната книжка с меки корици, от съдържанието на която очевидно бе очарован още от пристигането си, отваряше черната си кожена чанта и подготвяше поредната инжекция морфин. Изтегляше внимателно необходимото количество от миниатюрната стъклена ампула, почукваше, за да премахне останалия вътре въздух, и когато биваше удовлетворен от резултата, оставяше спринцовката върху масичката за кафе и чакаше.

Всеки път една и съща поредица от действия — стонът откъм Леля Джо, оставянето на книгата, ваденето на иглата и очакването. В очите на Леля Джо от време на време се появяваха кратки проблясъци на яснота — през онази незначителна отсрочка на неизбежното, между секундата, в която се пробуждаше, и момента, в който болката осъзнаваше, че е будна, и нахлуваше с пълна пара. За тези кратки мигове моята Леля Джо се завръщаше — разговаряше, смееше се, дори от време на време намираше причина да наругае баща ми. И всеки път, когато я виждах да се измъква от прегръдката на дрямката, когато пресъхналите ѝ, хлътнали очи се отваряха, изпитвах непреодолимото желание да я питам за съня. За кашона. Егоистичният характер на тези мисли ме караше да се отвращавам от себе си, затова бързо ги прогонвах, но всеки път те се появяваха, отново и отново — неумолимо, подобно на болката, завръщаща се в тялото ѝ.

Дани Риймс я наблюдаваше внимателно, мереше ѝ кръвното и записваше жизнените ѝ показатели в малко тефтерче. После чакаше да се появи болката. Никога не отнемаше кой знае колко време — най-много няколко минути. Той потъркваше е памуче слабата ѝ ръка, вземаше спринцовката от масата и я забиваше в плътта, за да вкара дрогата в кръвта ѝ.

След това — отново сън.

После — спокойствие.

Дани Риймс се зачиташе в книгата си, а аз улавях ръката на Леля Джо.

Онази сряда през последната седмица на април 1993 година, в два и половина следобед, Леля Джо простена, Дани Риймс посегна към спринцовката си и я напълни от ампулата с морфин. Този път обаче не я напълни до линията малко под палеца му, а почти до последната отметка на спринцовката. Остави я на ръба на масичката за кафе и се вглъби в четивото си, без дори да погледне към мен.

Впих поглед в спринцовката. В течността в нея. В мехурчетата въздух, които Дани не беше премахнал с почукване.

Леля Джо се събуди. Този път болката не ѝ даде обичайната отсрочка. Този път болката се завърна, отмъщавайки си за всички предишни пъти. Този път ръката ѝ стисна моята с достатъчна сила, за да побелеят пръстите ми. Този път аз бях този, който заплака. Дадох всичко от себе си, за да задържа проклетите сълзи, за да ѝ вдъхна сила и решителност, някак си да успея да кажа на Леля Джо, че всичко ще е наред и ще се оправи наистина скоро.

Дани Риймс отбеляза страницата, до която бе стигнал, остави книгата настрана и взе спринцовката. Отне му само секунда, за да почука и да прогони мехурчето въздух, което бе останало до иглата. След това я заби в ръката на Леля Джо.

Силата, с която стискаше ръката ми, изведнъж отслабна.

От устните ѝ се изтръгна тиха въздишка.

Затвори очи.

Тялото ѝ се отпусна.

И тогава си отиде.

14:37 часът.

Тротоарът под нас, пълен с непознати. Сълзите рукнаха неудържимо. Този път не успях да ги спра.

2.

Герди Маккауън стисна ръката ми.

Погледнах я. Дълга черна рокля, черна шапка и черни ръкавици. Насилих се да се усмихна.

Дънк бе застанал отляво. Беше с черен костюм. Никога преди не бях виждал да го носи. И никога повече нямаше да го видя. Беше склонил ниско глава. Г-н Крендал стоеше зад него. Беше затворил закусвалнята до края на деня. Казах му, че не бива. Че Леля Джо би искала да продължи да работи. Той обаче не щеше и да чуе. Беше надраскал на гърба на едно от менютата и го бе сложил на витрината, та да го видят всички:

Бъдете с нас в петък, 30 април, в 14 часа, на гробището „Саут Сайд“ за погребението на нашата любима Джоузефин Гарджъри — любяща леля и приятел, напуснала ни твърде рано.

По-голямата част от Брентууд бе дошла. Стотици. Някои познавах, повечето — не. До този момент не бях се замислял до колко много хора Леля Джо се бе докоснала през живота си. Благодарен бях, че всички те дойдоха. Докато прииждаха, усещах как ме издирват с поглед сред останалите скърбящи, преди да намерят местенце сред тълпата, където да застанат. Отначало това ме плашеше, но после се зарадвах — някак си успях да почувствам топлината, която всички изпитваха към нея.

Запечатаният ѝ ковчег се държеше на ремъци над дупката до гроба на майка ми. Пръстта, която бяха изровили, бе под зелено покривало. Помислих си как Леля Джо ще бъде толкова близо до баща ми — единствено майка ми щеше да е между тях. Представих си как при първата удала ѝ се възможност се пресяга и го пляска по главата.

Тази мисъл ме накара да се изкискам. Герди погледна учудено към мен и пак стисна ръката ми.

Няколко пъти през последните месеци бяхме ходили на кино, на вечеря, дори веднъж — на купон в къщата на Уили Трюдо, когато родителите му бяха заминали на Бахамите за уикенда. На въпросното парти алкохолът се лееше като река — Дънк се бе погрижил. Някак си бе успял да уреди кег с бира и толкова бутилки, ча да зареди малък бар. Герди се бе прибрала с мен у дома. И двамата бяхме подпийнали, и двамата искахме нещо повече един от друг, и двамата бяхме достатъчно уверени, за да си го дадем.

Беше ми за пръв път. Въпреки че тя не каза нищо, знаех, че и на нея ѝ е за пръв път. Беше отмъкнала бутилка ром „Капитан Морган“ от купона, само една пета[15]. Измъкна я от несъразмерно голямата си дамска чанта още пред вратата на апартамента ни, докато се тутках с ключовете. Отпи дълга, сериозна глътка, потръпна и ми подаде шишето. Последвах примера ѝ. Алкохолът поне за кратко успокои опънатите ми нерви.

Щом успях да отворя вратата, сложих пръст до устните си и кимнах към Леля Джо, която бе заспала във фотьойла си до прозореца. Поведох Герди през тъмния апартамент към още по-тъмната ми стая и затворих вратата зад нас. Когато влязохме в жилището, Герди бе с розов пуловер и впити джинси. Когато влязохме в стаята ми, я изпуснах от поглед само за секунди, които ми бяха необходими да сваля прекалено тежките си обувки, и щом се извърнах към нея, видях, че е облечена единствено с розов сутиен и гащички в същия тон. В очите ѝ танцуваха палави пламъчета. Тя надигна отново бутилката. Точно в този миг осъзнах, че всъщност носи прашки. Когато ми подаде шишето, ударих солидна глътка, оставих го на скрина и се оплетох в дрехите си. През това време тя се просна на леглото ми.

Когато се събудих на следващата сутрин, видях, че вече е будна, седнала на леглото, завила с чаршафа малките си палави гърди, а очите ѝ шареха по стените на стаята ми, покрити почти изцяло с рисунки на Стела.

— Твърде неловко — промълви.

Опитах се да ѝ обясня.

Тя отвърна, че няма нужда.

Усещането на ръката ѝ в моята беше наистина приятно, но меките ѝ черни ръкавици ми напомняха за друга.

Отец Гарланд Хопс заговори. Опитах да изслушам думите му. Знам, че бяха мили, но със същия успех можеше да рецитира песен на „Лед Цепелин“ или преамбюла на Конституцията. До съзнанието ми не достигна абсолютно нищо.

След погребението на Леля Джо неколцина дойдоха до апартамента. Крендал осигури сандвичи. Всички бяха притихнали и мрачни.

Дънк си тръгна след около половин час. Имал спешна работа. Една от колите на Крокет го взе от тротоара пред сградата. Герди си тръгна малко след него. Другите приеха това за знак и се изнизаха след нея.

Когато останах сам в апартамента, седнал на ръба на болничното легло на Леля Джо, забелязах смачкан пакет от „Марлборо 100“, натикан между металната рамка и матрака.

Зарових глава в ръцете си и оставих сълзите да потекат на воля.

Иска ми се да кажа, че смъртта през 1993 година се задоволи само с Леля Джо, но ще излъжа. Скоро щяха да последват още хора — двама близки, един не чак толкова… но ужасът щеше да е абсолютно същият.

Запис в дневника 05/03/1993

Обект „Д“ в рамките на очакваните параметри.

Аудио/Видеозапис:

— Защо в задниците на всички днес има тикнат по един бастун? Онзи некадърник Коуди дори ме накара да си покажа пропуска на входа… а ме познава от четири години — мърмори Карл.

Очите на Уорън не помръдват от присъствения списък.

— Днес е станал инцидент.

— Инцидент ли?

— Предполагам, че началниците не са измъдрили как да се справят с него — вместо това са затегнали мерките за сигурност и отново разпитват всички.

— Сериозно? Разпитваха ни преди две седмици. Освен че ядох нещо развалено мексиканско в събота, нямам какво да добавя. Животът ми е страшна скука, майка ми се обажда веднъж месечно и мога да чуя как вилнее в кухнята, пуска перални и върши един Господ знае какво още, докато се прави, че ѝ пука за мен.

— Ами, хм, приготви се да обсъдиш кулинарните си проблеми официално и с подробности. Бях там преди час и ме караха да си спомням за предишните деветдесет дни — какво се е случвало тук, вкъщи, в супермаркета… дори какво съм гледал по телевизията всяка нощ. Все едно бих могъл да си спомня. Случайни въпроси за тривиални неща. Пълна лудост.

— Човек би си помислил, че ще те питат за служебните вещи, които отмъкваш оттук и носиш у вас.

— Взех едно руло тоалетна хартия преди шест месеца — сопва се Уорън. — Едва ли може да се нарече криминално деяние.

— Какво точно се е случило?

Уорън издиша шумно.

— Хлапето е прошепнало нещо.

— Ъ?

— Обект „С“ е бил вътре с него. В един момент той се е навел напред и ѝ е прошепнал нещо.

— Какво ѝ е казал?

Уорън прибелва очи.

— Точно това е проблемът. Никой не знае. Микрофоните не са успели да го уловят.

— Ами докторката? Нали уж чете по устните?

— Според нея е казал на Обект „С“, че я обича.

— Е, че не е толкова зле. Даже е сладурско. Нашето момче така или иначе бе обречено да развие посинели топки в определен момент. Представи си да си тийнейджър, да си заключен в тази кутийка като него, и единственото момиче, което познава… освен докторката де. Хормоните сигурно го побъркват.

— Не ѝ вярват.

— Кой?

— Шефовете. Хибърт беше на смяна и каза, че направо са пощурели. Издърпали Обект „С“ от стаята и я изолирали в 304-та, след което замъкнали докторката на разпит. Направо я разкостили, ако се вярва на онова, което чух. Тя обаче не трепнала. Твърдяла докрай, че единственото, което ѝ е прошепнал, било: „Обичам те“. Казала, че преиграват.

— А момичето добре ли е? Имам предвид, ако ѝ е казал нещо друго, ако е искал да я нарани, би го направил. Уорън свива рамене.

— Изглежда добре. Потвърди, че именно това ѝ е казал — „Обичам те“. Онази Оливър я взе преди половин час и я заведе в къщата.

— Ако всички са добре, тогава защо са се разсмърдели? Защо са всички тези разпити?

Уорън понижава алас.

— Ако се вярва на слуховете, шефовете мислят, че хлапето е дало някаква команда с отложено действие.

— Може ли да го направи? Уорън отново свива рамене.

— Кой да ти каже? Не е като да върви с упътване. Тепърва почваме да разбираме това-онова. Предполагам, боят се, че и хлапето почва да схваща.

— Това пак не обяснява защо са разпитите.

— Мисля, че ги е страх да не го е правил и преди.

— Да е давал „разсрочени“ команди?

— Аха.

— Не е възможно. Освен докторката и момичето, никой не е стъпвал вътре. Не е имал възможност да дава команди. Инак щеше да има запис. Някой винаги гледа.

— Не съм сигурен, но мисля, че затова ме разпитваха за ежедневните ми дейности. Искаха да видят какво си спомням и какво — не.

Карл изведнъж получава прозрение.

— Искат да разберат да не те е накарал да забравиш нещо.

— Аха.

Екип за наблюдение „Чартър“ 309

3.

Понеделнишкото утро доведе със себе си слънцето и докъм десет часа температурите вече се бяха вдигнали до двайсет и четири градуса. Изкъпах се, избръснах се и се опитах да се подготвя за деня, който се надявах да не настъпи никога.

Адвокатската кантора „Матео, Сантийян и Вени“ се помещаваше в безлична триетажна тухлена сграда на североизточния ъгъл на Браунсвил Роуд и Клеъртън Булевард. Вторият и третият етаж бяха жилищни, а на първия се намираха адвокатската кантора, малък зоомагазин и обществена пералня. На отсрещния ъгъл на кръстовището се ширеше супермаркет от веригата „Джайънт Ийгъл“. Забелязах поне шест жени, които пресичаха улицата и тикаха колички с дрехи (някои — и с деца) — или оставяха прането, преди да влязат да пазаруват, или го прибираха след това. Докато седях в неудобния стол от изкуствена кожа до бюрото на рецепцията при адвоката на Леля Джо, се зачудих защо не са преместили пералнята в сградата на супермаркета.

Герди седеше на също толкова неудобен стол зад мен и разлистваше някакъв стар брой на списание „Пийпъл“, който бе взела от масичката в чакалнята. На корицата бе някой си Дейвид Кореш, а яркожълтото заглавие гласеше „Месия на злото — култът Уейко отвътре“[16]. Герди носеше розова лятна рокля и джапанки. Беше кръстосала кракаи лявата ѝ джапанка се полюшваше едва-едва от връхчето на големия ѝ пръст. Очаквах всеки момент да падне на пода, но не падна, само се клатеше насам-натам. Бях освободен от училище за две седмици. Герди просто бе избягала.

Секретарката беше на петдесетина години, с късо подстригана, боядисана в платинен цвят коса и огромни очила с червени рамки. На бюрото ѝ лежеше днешният вестник, отворен на страницата с хороскопите и кръстословицата. Когато пристигнахме преди петнайсетина минути, бе попълнила само една дума — „куче“.

Телефонът на бюрото ѝ избръмча. Тя вдигна, хвърли поглед към нас двамата с Герди и затвори.

— Г-н Матео ще ви приеме.

Последвахме я по тесния коридор, до чиято лява стена бяха складирани купища бели кашони с документи. Озовахме се в конферентна зала, пълна с дори още повече кашони. Секретарката разчисти две местенца на масата, която бе най-близо до вратата, и ни подкани с жест да седнем.

— Ще дойде след минута. Искате ли кафе или нещо друго?

И двамата поклатихме глави. Тя изчезна в коридора и ни остави сами.

— Мисля, че ще кихна — каза Герди с набръчкан нос. — Тук е голям прахоляк.

Наскоро бях чел някакъв роман от Джон Гришам, озаглавен „Фирмата“, затова очаквах адвокатът на Леля Джо (както и всички адвокати) да се шири в просторна кантора, обзаведена със скъпи махагонови и още по-скъпи кожени мебели, а килимът на пода да е толкова плътен, че да те погълне целия. Вместо това почти бях сигурен, че чувам свистенето на пералните и сушилните отвъд отсрещната стена. Очите ми се спряха на едно оранжево петно, върху което капеше вода от климатика до прозореца. Самият климатик бе огромен и бе подпрян с няколко стари книги.

Усмихнах се на Герди:

— Благодаря ти, че дойде.

Тя се ухили:

— За теб винаги.

Истината бе, че с мен трябваше да бъде Дънк. Г-н Крендал също обеща, че ще дойде. Дънк каза, че няма да може, вчера вечерта, а Крендал ми се обади половин час преди да тръгнем от апартамента:

— Лърлийн звънна и каза, че ще закъснее. Сам съм в закусвалнята и не мога да мръдна никъде. Съжалявам, приятелче.

— Дънк е на работа, нали?

Кимнах.

Ако Герди знаеше с какво си изкарва прехраната Дънк, никога нямаше да се изрази така. Лърлийн се бе обадила и на нея, когато бе разбрала, че ще закъснее — детето ѝ вдигнало температура и тя трябвало да изчака детегледачката. Герди пристигна у нас и тъкмо щеше да почука на вратата, когато излизах. Тя ми се усмихна, каза простичко: „Това не е нещо, което трябва да правиш сам“, хвана ме за ръка и ме поведе, преди да възразя.

Не че щях да възразя.

Бях благодарен за компанията.

Откъм коридора се дочу трясък, последван от тихо изругаване.

— Тес, какво ще кажеш да отделиш малко от ценното си време днес за тези кашони? Може би да попреместиш някой-друг в склада?

— Складът е пълен! — изкрещя секретарката от бюрото си.

— В мазето тогава?

— Не стъпвам там. Сам си ги носи долу.

В стаята влезе мъж с наднормено тегло, облечен с кафяв костюм от туид, с опънати до пръсване от корема му копчета на сакото. Все още се мръщеше на казаното от секретарката, когато бутна вратата и я затвори зад гърба си. Долният ѝ край се закачи за една гънка на килима.

Герди кихна.

— Наздраве — казахме ѝ едновременно.

Мъжът протегна пухкавата си ръка:

— Деуит Матео, адвокат на леля ви. Моите най-искрени съболезнования. Беше чудесна жена. Учехме в една и съща гимназия — „Брентууд“ — навремето. Преди доста годинки, като се замисля. Поддържахме връзка, откак започнах практиката си тук; засякохме се няколко пъти в онази закусвалня. Виждал съм и вас двамата там. Като бях ученик, бях слаб като върлина. Кажете на Крендал, че обвинявам него за това. — Той сграбчи коремчето си, после си разкопча сакото и седна. — Играех баскетбол тогава, можете ли да повярвате… Джоузефин Гарджъри, прекрасна жена — повтори той.

Държеше папка. Остави я на бюрото, отвори я, прелисти първата страница, и следващата, и по-следващата. Най-отгоре на първата успях да мерна думите „ПОСЛЕДНА ВОЛЯ И ЗАВЕЩАНИЕ“, но не разчетох нищо от следващите. Герди стисна ръката ми.

Матео се прокашля и хвърли бърз поглед към часовника си:

— Чаках още един човек, но така като гледам, няма да се появи. Ще се върнем на това след малко. Нека първо да изгладим формалностите. После ще говорим за конкретните неща. — Той бръкна в джоба на сакото си, извади чифт очила и си ги сложи, след което погледна към мен: — Да започваме ли?

Кимнах.

Той сведе поглед към страниците и зачете:

— Последна воля и завещание на Джоузефин Лора Гарджъри. Аз, Джоузефин Лора Гарджъри, пълнолетен гражданин, живущ на Браунсвил Роуд №1822, апартамент 306, Питсбърг, Пенсилвания, пощенски код 14210, с ясното съзнание за значението на акта, който извършвам, и неговите последици, обявявам това за моя последна воля и завещание. С настоящото обявявам всички предишни завещания и анекси към тях за невалидни. Член първи. Определям Деуит Матео за мой личен представител, който да изпълни последната ми воля, описана в настоящото завещание, и моля да му бъде разрешено да направи това без съдебен надзор и без да плаща съдебна такса. Ако Деуит Матео няма възможност или желание да направи това, то тогава определям Донован Сантийян или Емануел Вени… — Партньорите ми — вметна Деуит. — …за мои лични представители и моля да им бъде разрешено да изпълнят задълженията си без съдебен надзор и без да плащат съдебна такса.

Матео отгърна следващата страница.

— Член втори. Разпореждам на личния си представител да заплати от остатъчното ми имущество всички разноски по лечението на болестта ми досега, административни такси, всички законово изискуеми задължения, всички федерални данъци върху имотите, държавни данъци върху наследството и всички останали държавни такси, наложени поради моята смърт, без да търси възстановяване или да таксува което и да било лице за каквато и да е част от въпросните платени данъци и такси. Също така, ако е необходимо, да заплати разноските по погребението ми в разумни граници, включително подходящ надгробен камък, без за целта да е необходимо да получава съдебна заповед, одобряваща въпросните разноски.

Матео вдигна глава:

— За сведение вече сме се погрижили за това. Не искахме да ви товарим с трудностите по уреждането на погребението. Знам, че и Джо не би искала, затова всички сметки вече са уредени от нашата кантора. Тес се зае с логистиката, в случай че искате да ѝ благодарите. Ще удържим стойността на разноските от наследството.

— Благодаря — отвърнах аз с изтънял глас. Въпреки че си нямах представа откъде ще изровят каквито и да било средства. Банковата сметка на Леля Джо бе изпразнена и закрита преди месеци. Имах малко пари в брой, но не много.

Той продължи да чете завещанието:

— Член трети. Завещавам, поверявам и давам всичките си притежания, известни и неизвестни, на племенника си, Джон Едуард Тач.

Матео направи пауза и прегледа следващата част, преди да продължи:

— Член четвърти. Ако по времето на моята смърт Джон Едуард Тач е все още непълнолетен според законите на щата Пенсилвания, назначавам Елфрида Лийч за негов законен попечител, докато не навърши пълнолетие според законите на щата Пенсилвания.

Герди се наведе към мен:

— Коя е Елфрида Лийч?

— Трябваше да бъде днес тук — отвърна Матео.

Замълчах за кратко, докато се опитвах да осмисля току-що чутото.

— Тя ни е съседка. Живее в 304, срещу нас. Докато бях малък, идваше да ме гледа от време на време. Сега изобщо не напуска апартамента си. Преди години я бяха обрали. Мисля, че я бяха пребили и изнасилили. Когато я изписаха от болницата, се затвори в жилището си и оттогава не е излизала.

— Господи, това е ужасно! — възкликна Герди.

— Леля Джо пазаруваше вместо нея — продължих аз. — Когато се разболя, се заех аз. Всеки четвъртък госпожа Лийч залепваше с тиксо на вратата на жилището си плик, в който имаше петдесет долара и списък на необходимите ѝ неща. Купувах онова, което ѝ бе нужно, и оставях пазарските чанти пред апартамента. Винаги чуках, но тя никога не отговаряше. Не съм я виждал от години. — Погледнах към Матео: — Сигурен ли сте, че това завещание е актуално?

— Джо дойде при мен малко след като я диагностицираха — преди около година. Занесох документите при госпожа Лийч и видях как ги разписа собственоръчно.

— Пуснала ви е да влезете?

Погледът на Матео трепна. Той се заигра с някакъв химикал, който стоеше на бюрото му.

— Ами… не. „Видях“ може би не е най-точната дума. Обясних ѝ кой съм и по какъв повод съм дошъл. Тя ме помоли да пъхна документите под вратата. Каза, че Джо я е предупредила за идването ми и за причината, поради която съм тук. Госпожа Лийч подписа документите и ми ги върна — отново под вратата. Помолих я да видя шофьорската ѝ книжка, за да сравня подписите. Отне ѝ минутка, но в крайна сметка я откри и ми я подаде под вратата. Беше изтекла преди доста време — почти двайсет години, но подписите съвпадаха. — Той потупа с пръст по папката пред себе си. — Тес ѝ остави няколко съобщения на телефонния секретар. Предполагаше се, че ще се появи.

— Никога не би напуснала апартамента си — промърморих аз. — Както вече ви казах, не излиза.

Матео сложи длан върху папката:

— Както и да е — това е просто формалност. Ти си почти на осемнайсет, нали?

Кимнах.

— Рожденият ми ден е през януари.

— С други думи, още седем месеца. — Матео понижи глас. — Леля ти не искаше да рискува да се намесват социалните, да те изпращят в приемни семейства и така нататък, затова уреди всичко със съседката ти. Официално адресът ти ще бъде променен и формално ще живееш в апартамент 304 с госпожа Лийч, но ако успяваш да си плащаш наема, не виждам причина да напускаш жилището си. Ако някой обаче те пита — живееш с госпожа Лийч. Разбра ли ме?

Кимнах. Все още се опитвах да осмисля всичко.

Матео продължи с четенето на завещанието:

— Член пети. Ако наследникът ми не ме надживее с трийсет дни, то неговият дял следва да бъде разпределен между останалите ми живи роднини поравно. Подпис: Джоузефин Лора Гарджъри.

— Нямаме други роднини — казах аз тихо.

— Ами в такъв случай не умирай. Иначе държавата ще вземе всичко. — Той се върна към завещанието и отгърна следващата страница: — Понеже си непълнолетен, остатъците от средствата по застраховките „Живот“ ще бъдат прехвърлени във фонд, управляван от моята кантора. Ще плащаме сметките ти оттук, срещу малка комисиона, разбира се, и ще ти предоставяме месечна издръжка. Останалите средства ще бъдат прехвърлени на твое име на двайсет и втория ти рожден ден, при положение че завършиш колеж. Джоузефин беше непреклонна по този въпрос. Предпочиташе да кандидатстваш в Държавния университет в Пенсилвания. Всъщност настояваше.

— Каква застраховка „Живот“? Леля Джо нямаше застраховка.

Матео бръкна в папката и извади няколко документа, защипани с кламер.

— Леля ти е имала три застрахователни полици. Първата датира от 6 август 1980 година.

— Това са два дни преди родителите ми да загинат.

Матео продължи:

— Направила си е втора застраховка през 1984 година, а третата е отпреди две години — преди да бъде диагностицирана с рак.

— Но как е можела да си го позволи?

Матео сви рамене:

— Беше сравнително млада и в добро здраве. Предполагам, че вноските не са били кой знае колко високи.

— Значи има достатъчно, за да бъдат покрити разноските по погребението?

Поне за това нямаше да ми се наложи да се тревожа.

Матео отлепи малкото жълто листче от най-горния лист и ми го подаде:

— Щом уредим разходите по завещанието и отчислим административните си такси към днешна дата, остатъчният баланс е в размер на 2 823 000,84 долара. Както казах, леля ти включи клауза, според която ще получиш парите чак като се дипломираш в колежа. Трябва да се заемеш, ако още не си го направил. Мога да ти помогна с подаването на документите. Естествено ще се наложи да те таксувам за услугите си. Как си с оценките в училище?

Двамата с Герди излязохме от адвокатската кантора, хванати за ръце, и закрачихме към нашата сграда. Бях шокиран. Зашеметен.

И при Герди не беше кой знае колко по-различно.

Матео бе продължил да философства, сякаш да наследиш близо три милиона от леля си, която винаги си смятал за разорена и бедстваща, беше нещо напълно в реда на нещата. Говореше за колежи, за възможности за кариерно развитие, пътешествия, издръжки и тъй нататък, и тъй нататък. Думите му ме подминаваха като вода, об-тичаща гладък речен камък. Чувах ги, но не ги слушах.

Когато достигнахме нашата сграда, накарах Герди да спре пред вратата:

— Няма да казваме на никого за това.

— Добре.

— На абсолютно никого.

— Добре.

— Нито дори на Крендал и на хората в закусвалнята. Не и докато осмисля цялата работа.

— И на Дънк ли?

— И на Дънк.

— Добре.

Тя сплете пръсти с моите и отметна косата от лицето ми. Беше пораснала доста. Обикновено Леля Джо ме подстригваше. Щеше да се наложи скоро да я подкъся. Може би Герди щеше…

— А защо да не им казваме? — попита Герди.

Предполагаше се, че имам отговор на този въпрос.

Само че нямах. Поне не смислен. Бяха мои приятели. В много аспекти дори бяха семейството ми. Когато Леля Джо си отиде, те останаха единствените хора на света, за които ме бе грижа. Тогава защо да не им казваме?

— Ще се зарадват за теб.

— Знам.

— Тогава защо?

Въздъхнах и се загледах в краката ни, едни срещу други върху пропукания тротоар.

— Всичко това ми се струва нереално. Такива неща просто не се случват — особено на хора като нас. Все още се опитвам да приема факта, че Леля Джо е мъртва. Идва ми малко в повече. Точно сега се нуждая от нормалност, от стабилност. Искам да се върна в закусвалнята, да мия чинии, да готвя и да се преструвам, че всичко е както преди. Искам да се кача горе и да заваря Леля Джо да пуши цигара от цигара на прозореца.

— Тя обаче е мъртва. Трябва да го приемеш — промълви Герди. — Трябва да продължиш напред.

— Знам, че трябва, просто не искам. Днес — не.

— Тя си отиде и ти остави подарък — най-големия подарък, на който бе способна. Нещо прекрасно. Открила е начин да ти подари по-добър живот. Най-добрия живот.

— Ако приема тези пари… ако кажа на хората за тези пари… ще означава, че смъртта ѝ е реална. Не знам дали съм готов за подобно осъзнаване все още.

— Ако не кажеш на никого, това няма да я върне обратно.

— Знам.

— Ако направиш нещо полезно е тези пари, ако отидеш и колеж, както е искала, ако се превърнеш в нещо важно… ето така ще почетеш паметта ѝ. Ще бъде жива чрез действията ти. — Герди се усмихна. Луничките по нослето и се набръчкаха. — Ти си едно от добрите момчета, Джак. Тя не искаше да прекараш живота си в кухнята или пред мивката на някаква си забутана закусвалня в Питсбърг.

— Прекарах целия си живот, предполагайки, че няма да стана нищо повече от това. Не мога да щракна с пръсти и да се променя светкавично. Нямам идея какво ми се иска да правя.

— Ти си много добър художник — каза Герди. — Може би трябва да се занимаваш по-сериозно с това. Също така си и добър готвач. Може да отвориш ресторант. Така или иначе никъде не е казано, че трябва да вземеш решение днес или другата седмица.

— Днес искам просто да бъда мияч на чинии и готвач. Герди кимна:

— Значи днес ще бъдеш именно това.

— И няма да кажеш на никого? Тя постави пръст пред устните си:

— На нито една жива душа. Докато ти самият не си готов.

Наведох се и я целунах. Не го очакваше. Аз също, в интерес на истината, но усещането бе приятно. През съзнанието ми премина мисълта за Стела. Пропъдих я. Чувството за вина ме изгаряше отвътре.

Когато се откъснахме един от друг, Герди ме погледна и се засмя. Очите ѝ блестяха под утринното слънце.

— Нямам нищо против да съм „другото момиче“ — прошепна тя.

Хванах нежно лицето ѝ в ръце.

— Аз обаче имам. Не заслужаваш подобно отношение. Имах да кажа още толкова много неща, но за съжаление не разполагах с нужните думи. Вместо това отворих входната врата и я задържах пред Герди с кавалерски жест. Двамата влязохме в сградата, без да продумаме.

Когато стигнахме на третия етаж, застанах пред апартамент 304.

— Ето тук е.

Стоях пред вратата, без да предприемам нищо, затова Герди се пресегна и почука силно три пъти. Измина минута. Никой не отговори. Тя почука отново.

— Вървете си — дочу се отвътре приглушен глас.

— Госпожо Лийч? Джак е. От отсрещния апартамент. Трябва да поговорим.

— Не е ден за пазаруване. Не ми се говори. Върви си.

— Идваме от кантората на Деуит Матео, адвоката на Леля Джо. Каза, че е говорил с вас.

— Казах му, че не искам деца. Светът не е място за деца — дочу се иззад вратата. Все още приглушено, но този път от по-близо. — Каза „идваме“. Кой е с теб?

— Казвам се Герди Маккауън, госпожо Лийч. Работя с Джак в „Закусвалнята на Крендал“.

По всяка вероятност вече беше до вратата, притисната към другата страна.

— Казах на онзи адвокат, че Джак е крадец. Открадна ми книгата. Не може да му се има доверие. Сигурно не е и подходяща компания за млади дами като теб. С момче като него не можеш да си спокойна.

Герди ме погледна и произнесе само с устни: „Книга?“ Извърнах се към вратата:

— Имате предвид „Големите надежди“ ли?

— Взе книгата от мен, каза, че ще ми я върнеш, но не я върна. Това е кражба. А крадците са лоши хора.

— Отсреща в апартамента ми е, госпожо Лийч. Мога да ви я върна винаги когато кажете, но все още си я препрочитам от време на време. Една от любимите ми книги е. Подгънал съм някои страници, отбелязал съм си други… Ако искате, да ви купя нова?

Тя замълча за момент, след това каза:

— Бих се зарадвала на нова книга. Минаха години, откакто съм получавала нова книга. Но, ако може, нека да е нещо друго. Не съм чак такава почитателка на Дикенс.

Наведох се към вратата:

— Какво ще кажете за това: направете ми списък с любимите си автори и следващия четвъртък заедно с покупките ще ви донеса и десет нови книги.

— Десет?

— Десет.

— По-добре дванайсет.

Прибелих очи.

— Добре, дванайсет.

— И нов екземпляр на „Големите надежди“, за да заменя онова, което открадна. Не обичам непълни колекции. На една от лавиците ми има дупка, пълна с прахоляк.

— Дадено.

Дочу се изщракване на ключалка, последвано от още едно, накрая и трето. Госпожа Лийч открехна вратата само толкова, колкото да хвърли бегъл поглед към нас, след което погледна към коридора, за да се убеди, че сме сами. Очевидно остана доволна, понеже отвори по-широко и ни подкани:

— Влизайте. По-бързичко!

Герди се вмъкна покрай нея. Последвах я. Госпожа Лийч бързо затвори вратата, спусна трите резета и сложи металната верига.

Бяха минали години, откакто за последно бях в апартамента на Елфрида Лийч. Огледах се наоколо и се зачудих откога никой не е стъпвал тук. Дали пускаше вътре поне управителя, г-н Триано?

Купчините вестници, които помнех като дете, все още се извисяваха над мен и вече достигаха до тавана. До всяка имаше започната нова, висока почти колкото първоначалните. Стаята изглеждаше погълната от всички тези камари. Разпределението в апартамента на госпожа Лийч бе като в нашия, та се предполагаше, че трябва да знам къде се намират съответните стаи, но на пръв поглед целият този лабиринт от хартиени кули, изникнали върху паркета, ме караше да се чувствам, сякаш съм на непознато място. Знаех, че на стената в дъното има два големи прозореца, същите като у нас, само че тук бяха покрити с алуминиево фолио, така че да убият желанието на всеки лъч светлина да се натрапва в помещението.

Госпожа Лийч се бе втренчила в мен с полуотворена уста:

— Толкова си пораснал… Кога се случи това?

Тя никога не бе имала телевизор и доколкото знам, бяха минали години от деня, в който за последно бе излизала от апартамента си. Единствената ѝ връзка с външния свят бяха вестниците, които доставяха пред вратата ѝ. Зачудих се дали за нея времето тече по същия начин, както за нас, останалите — жилището ѝ изглеждаше заседнало някъде дълбоко в миналото, тъмно петно между едно тик и едно так на световния часовник.

Зад мен Герди кихна.

— Извинявайте, алергиите ми днес направо не ми дават мира.

Като се има предвид състоянието на това място, беше направо чудо, че и тримата не се бяхме разкихали. Всичко бе покрито с одеяло от прах, достатъчно плътно, за да прикрие истинския цвят на всяка повърхност наоколо и да ѝ придаде една и съща убитосивкава бледост. Ако прокарах пръст по нещо, бас хващах, че няма да оставя следа в праха — вместо това той щеше да се отметне като дебел юрган.

Госпожа Лийч свърна покрай две от кулите от вестници и изчезна от погледа ми, насочила се към мястото, където би трябвало да се намира кухнята.

— Искате ли чаша мляко, вода, чай или кафе?

— Не, благодаря — отвърнах аз.

— Чай ще е значи — дочу се гласът ѝ от другата стая. — Винаги пия чай по това време на деня. Седнете близо до огъня и ми дайте няколко минути да се подготвя. Не очаквах гости днес. Съжалявам, че нямах време да се постегна малко.

Двамата с Герди се спогледахме, след което преместихме очи върху претъпканата стая. Едвам можехме да помръднем в каквато и да било посока.

Кимнах към всекидневната:

— Спомням си, че там имаше камина.

Хванах я за ръка и я поведох през купищата хартия към дъното на апартамента, където бяха покритите с фолио прозорци.

Ние нямахме камина. Въпреки че госпожа Лийч имаше, веднага си личеше, че не е палена от доста време. В средата ѝ, внимателно балансирани, стояха три цепеници, покрити с плетеница дебели сивкави паяжини. Навсякъде имаше книги: по полицата над камината, по рафтовете около нея — на два и три реда, както и по пода, където се разполагаха по-малки версии на кулите от вестници. Въпреки че изглеждаха нахвърляни както дойде, забелязах, че всъщност са подредени по автор и по азбучен ред. Потънали в прах, както повечето неща наоколо, но по някои си личаха следи от докосвания при скорошен прочит.

Пред камината имаше диван и два стола, а между тях бе поставена малка масичка.

Двамата с Герди седнахме на дивана, като внимавахме да не докосваме нищо.

Когато госпожа Лийч се появи със сребърен поднос в ръце, спря и ни изгледа продължително, преди да изрече:

— Боя се, че това е моето място. Преместихме се на двата стола.

Госпожа Лийч остави подноса на разбрицаната масичка и ни подаде по една фина чашка от китайски порцелан, пълна с изпускащ обилна пара чай, сложена върху също толкова крехка чинийка.

— Мляко или захар?

И двамата поклатихме глави. Тя добави по малко и от двете в чая си, разположи се удобно на дивана, отпи глътка и остави чашата върху масата.

— Та на какво дължа честта на това посещение? Опитах се да пийна малко чай, едва не си изгорих устните и започнах неловко да въртя чашата в ръцете си.

— Реших, че трябва да поговорим за Леля Джо. Направила ви е мой попечител. Исках да ви благодаря.

Очите на госпожа Лийч се стрелнаха от мен към Герди, след което отново към ръбчето на чашата ѝ.

— Ще получаваш месечна издръжка в размер на две хиляди долара. Трябва да ти е достатъчно, за да плащаш наема и сметките и да пазаруваш. Вече ще пазаруваш и заради мен.

— Винаги пазарувам и заради вас. Всеки четвъртък.

— Имах предвид да плащаш вместо мен — натърти тя.

— О… добре, няма проблем.

— Това ще бъде таксата за моите услуги. В замяна, ако някой попита, ще казвам, че си под моя опека, че живееш под моя покрив и спазваш моите правила, никое от които не е свързано с кражбата на книги или други предмети, които принадлежат на други. — Помълча малко, сетне продължи: — Използването на думата „други“ два пъти в едно и също изречение е признак на ниска грамотност. Обикновено не допускам подобни глупави грешки, но сега съм нервна. Не съм имала гости от много отдавна.

Тя отпи още една глътка. Чашата издрънча върху чинийката.

Герди се усмихна.

— Близки ли бяхте с Джоузефин?

— С кого?

— Леля Джо — казах аз. — Никой не я наричаше Джоузефин.

— Бяхте ли близки с Леля Джо?

Госпожа Лийч кимна.

— Някога бяхме като сестри, след това вече не бяхме. По-добре е, че не бяхме.

— Случило ли се е нещо?

Тя видимо пребледня.

— Винаги се случва нещо. Как е чаят ви?

— Прекрасен е — усмихна се Герди, въпреки че не я бях видял да отпива и глътка. — Някакъв спор или неразбирателство, може би?

Ако масичката между нас предлагаше някакво прикритие, сигурно щях да я сритам. За жалост, такова липсваше, така единственото, което можех да сторя, бе да ѝ се намръщя. Каквото и да се бе случило, не беше наша работа. Започвах да се чудя какво търсим тук. Герди ми се усмихна в отговор. Този път наистина отпи от чая си и погледна отново към госпожа Лийч.

— Да се наеме човек да бъде опекун на дете — това е голяма отговорност, особено ако не сте близки. Ето защо попитах.

— Всички сме опекуни един на друг в една или друга степен.

Герди отново кихна. Очите ѝ бяха зачервени и леко подпухнали.

— Алергии.

Госпожа Лийч извади салфетка от кутията зад гърба си и я подаде на Герди.

— Някога имах котарак. Избяга в деня, в който дойдоха лошите хора.

Герди избърса нослето си.

— Хората, които са ви наранили?

— Да, хората в бяло.

Едва не изпуснах чашата си:

— Хората в бяло?!

— Носят само болка и страдание. — Погледът на госпожа Лийч се зарея встрани. Очевидно бе изгубила нишката на мисълта си. — Котаракът ми се казваше Бъмкинс. Оставях храна навън всеки ден, но така и не се прибра. Ужасни, ужасни времена.

— Кои са хората в бяло? — попита Герди.

— Риба тон от „Старкист“. Даже и тя не успя да го прилъже да се върне. Беше му любима. Чудесният ми Бъмкинс.

Герди се опита да каже още нещо. Метнах бърз поглед към нея, за да ѝ внуша да замълчи, и оставих чашата си върху масата.

— Госпожо Лийч? Кои са тези хора в бяло? Госпожа Лийч погледна към ръцете си и преплете пръсти.

— Имам нещо за теб. Нещо, което трябва да видиш. Нещо, което трябва да знаеш. Нещо, което Джо ми даде, за да го пазя. — Тя изви пръсти толкова, та почти бях сигурен, че поне един ще се счупи. — „Нещо, нещо“. Отново повторение. Шаблон. Шаблоните са лоша работа. Заради шаблони могат да те хванат. Трябва да ги караш да гадаят. Постоянно да гадаят. Случайно. Различно. Неочаквано. — Гласът ѝ постепенно затихна, докато продължаваше да говори на себе си. Сякаш беше забравила за нас двамата.

— Госпожо Лийч?

Плеснах с ръце. Тя подскочи. Очите ѝ постепенно се фокусираха. Погледна ме с присвити устни.

— Не говоря за хората в бяло. Никога. Мисля, че ще е най-добре, ако никой от нас не говори за тях. Но наистина имам нещо за теб. Предполагам, би било редно да ти го дам.

Тя се изправи и излезе от стаята, изчезвайки между купчините с вестници.

Кашонът?

Спомних си за кашона от моя сън. Кашонът, който баща ми бе дал на Леля Джо.

Дали го е криела всички тези години при госпожа Лийч?

Бях преровил целия апартамент в търсене на този кашон. Година след година постоянно го дирех и никога не го намирах. Може ли да е стоял тук, зад отсрещната врата, през цялото това време?

Дланите ми бяха потни.

Герди ме гледаше нервно и отпиваше от чая си.

В камината един закръглен паяк пропълзя по цепениците и се скри зад най-горната.

От една от спалните се чу звук от ровичкане, последван от не много силен трясък. Представих си как възрастната жена се придвижва през бъркотия, векове по-древна от тази тук.

Забави се почти пет минути, а когато се върна, държеше в ръка пожълтял от старост плик. Не кашон.

— Ето това търсеха в деня, в който ме нападнаха — каза госпожа Лийч. — Не им го дадох. Не е техен.

Тя остави плика пред мен. Посегнах да го взема.

Госпожа Лийч сложи ръката си върху моята.

— Не тук — отсече тя. — Не искам да виждам онова, което е вътре. Никога повече. Познанието води само до лоши работи.

Пликът бе адресиран до баща ми.

Затворих вратата на нашия апартамент с ритник. Двамата с Герди се запътихме към всекидневната. Разчистих едно местенце върху масичката за кафе, оставих плика и се втренчих в него.

— Няма ли да го отвориш? — попита Герди.

Поех си дълбоко въздух. Сърцето ми биеше тежко, нещо сякаш притискаше гърдите ми.

Бяха махнали болничното легло вчера.

Стаята изглеждаше пуста без него.

Герди седна на крайчеца на масичката за кафе и ме погледна право в очите:

— Искаш ли аз да го отворя?

Поклатих глава, взех плика и го разпечатах. Лепилото отдавна беше изсъхнало и бе станало твърдо и крехко. Когато разтворих единствената страница, която беше вътре, старата хартия прошумоля. Баща ми някога бе държал това писмо в ръцете си.

Герди се приближи и зачете през рамото ми.

Еди,

Знаят за бебето. Не съм сигурен как са разбрали, но това е факт, Ема е обезумяла. Не може да спи. Всъщност никой от нас не може да затвори очи. Господи, човече, как са научили? Бяхме толкова внимателни. Мислех, че Ема просто я гони параноята, когато каза, че е видяла един от тях миналата седмица, но вече и аз започнах да ги засичам. Бели палта навсякъде. Отначало си казах, че е дреболия. Мамка му, веднъж видях малко момиченце, на не повече от седем години, облечено с бял анорак, и докато се усетя, ръката ми вече бе върху пистолета. Не съм такъв човек, Еди! Бяхме отседнали на едно местенце във Върмонт малко след Стоу. Решихме, че е най-добре да се смесим с други семейства, нали така? След това видях още един от тях. Този път мъж. Може би трийсетгодишен или малко повече. Видях го от бензиностанцията — беше на отсрещната страна на улицата, сякаш гледаше през мен, сещаш ли се? На следващия ден отново го видях — караше бавно по нашата улица. На по-следващия ден — също. Тогава решихме да се махнем. Стегнахме си багажа и заминахме. После отидохме във Флорида. Няма палта във Флорида, нали така? Ха! Струваше ми се, че съм го измислил. Само че беше още по-лошо, понеже продължаваха да ни наблюдават, но бяха по-трудни за забелязване в огромната навалица. Една седмица в Слънчевия щат, после обратно на север. Видяхме ги в Джорджия, в Северна и Южна Каролина… Мисля, че ни загубиха във Вирджиния. Бях внимателен, слизах от магистралите, когато можех, хващах черните пътища, после пак на случайно избрана магистрала, дори се насочих за малко на запад. Отклоних се към Тенеси и по някакъв начин ни откриха в едно малко градче, наречено Кингсфорд, край Магистрала 81. Вече дори не си даваха труда да се крият. Като дръпнах завесата на хотелската ни стая, видях трима да ме наблюдават от паркинга.

Как, мамицата му, са разбрали за бебето?

От секундата, в която на Ема започна да ѝ личи, не си е подавала носа навън, без коремчето ѝ да е напълно покрито. Последните няколко месеца изобщо не излизаше. Как, мамицата му…

Мисля, че убих двама. Може би и третия. Не съм сигурен. Измъкнахме се и тръгнахме на запад. Откраднахме нова кола в Кентъки. След това друга в Илинойс, а предишната подпалихме в едно депо за скрап. Мислех, че са ни изгубили. Почти година в Калифорния и нито следа от тях. А вчера…

Бебето не излиза навън.

Не може да ѝ позволим.

Разбираш защо, нали?

Вече не е и съвсем бебе. Ходи! Лудост, нали? Знаеш какво имам предвид. Нали имаш момче.

Иска да излиза навън, но не ѝ даваме. Съседите ни дори не знаят, че имаме дете. Преценихме, че така ще е по-безопасно. Не може да си позволим да рискуваме.

Вчера на алеята на необитаемата къща отсреща паркира камион. Бял камион. Затъмнени стъкла. Помислих си, че отново ме хваща параноята. Хората карат бели камиони, нали така?

Къщата вече не е необитаема. Четирима са.

Живеят на отсрещната страна на улицата. Излових ги как ни наблюдават на смени от прозореца на горния етаж.

С Ема се редуваме да ги наблюдаваме как ни наблюдават Готвим план как да избягаме. Връщаме се.

Не знам какво друго да правя.

Трябва да се прегрупираме. Да открием начин как да се справим с това заедно. Трябва да сме повече. Преди мислех, че е възможно да се скрием, но те са навсякъде. Колко съм бил глупав. Като сме сами, само улесняваме нещата за тях.

Ще се свържа с теб, когато приближим.

Поздрави на Кейти и на момчето ти. Пази се.

Ричард Нетълтън

— Кой е Ричард Нетълтън? — попита Герди, положила брадичка върху рамото ми. Дъхът ѝ гъделичкаше ухото ми. — А Ема? Приятели на родителите ти?

— Не знам…

Думите ми заглъхнаха. Прочетох писмото отново. Герди взе плика и огледа марката.

— Клеймото е от Нюпорт Бийч, Калифорния, 16 юни 1978 година. Адресирано е до Джоузефин Гарджъри, а не до баща ти. Явно са пращали до нея, а тя му ги е предавала? Странно.

Тя хвърли плика върху масичката и започна да ме целува по врата.

— Говори ли ти нещо?

— Не — излъгах аз.

— Имената познати ли са?

— Не — излъгах отново. Герди захапа ухото ми.

— Новият ти попечител изглежда леко попревъртял. Може пък това писмо да няма смисъл. Може да е някаква шега. Никой няма да си признае, че е убил двама души, в писмо. Тъпо е.

Мислите ми препускаха лудешки.

Беше ли ми споменавала Стела как са се казвали родителите ѝ? Не мисля. Нетълтън. Ричард Нетълтън.

Не мисля.

Нетълтън.

Ричард Нетълтън.

Бебе. Вече ходи. 1978.

Стела тогава е била на две годинки.

Поздрави на Кейти и на момчето ти.

Момчето ти.

Аз.

Стела ми бе казала единствено как са загинали родителите ѝ.

Герди зацелува врата ми отново и приплъзна ръката си към слабините ми.

— Знам, че не искаш да казваме на никого за наследените пари от застраховките, но мисля, че е редно да го отпразнуваме. Вие, г-н Тач, сте доста богат човек.

Очите ми все още бяха впити в писмото. В почерка. В думите.

Бял камион.

Бели палта, навсякъде.

— Мислех, че днес си на работа — успях да изрека някак си.

— Чак от два.

— Два и дванайсет е.

— Какво? — Тя рязко отдръпна ръката си. — Мамка му! Трябва да се преоблека.

Хукна към спалнята.

— Ще звънна на Крендал и ще му кажа, че ще закъснееш.

— Благодаря! — Роклята ѝ изхвърча от вратата на спалнята и се приземи на пода до мен. — Дължа ти нещо специално после.

Изцедих една измъчена усмивка и вдигнах телефона. Крендал вдигна на третото позвъняване. Казах му, че Герди ще дойде след десетина минути, може и по-малко.

— И ти трябва да дойдеш — каза Крендал. Обикновено крещеше по телефона заради проблемите си със слуха, но този път гласът му бе доста тих.

— Защо? Много работа ли има?

Крендал първоначално не отговори, само дишаше тежко. След това каза:

— Приятелчето ти Дънк е тук. Има и компания.

— Дънк винаги е с компания — отвърнах аз.

— Не е с момиче. Някакъв тип е с него. Не ми харесва. Не искам такива хора в ресторанта си.

Мамка му.

— Добре, идвам веднага. Ще се погрижа.

Герди излезе от спалнята. Беше облякла униформата си и сега с две ръце се мъчеше да върже косата си на кок. Прекоси стаята, приближи се до мен и ме целуна по устните.

— За твоя информация не нося гащички. Не планирам да си слагам, докато не намериш начин да се възползваш от моето недоглеждане. През последните няколко месеца изпитахме прекалено много тъга. Леля ти е направила нещо прекрасно за теб, нещо, което ще промени живота ти, затова очаквам да го отпразнуваш с мен по всички мръснишки и авантюристични начини, за които се сетиш. Пий течности, докато ме няма. Свършвам в десет. Може би преди това трябва да разгрееш около час. Не ми се иска да разтегнеш мускул или нещо от този род.

— Ами ако не се съглася, госпожице Маккауън?

Тя ми се ухили.

— Както казах, ще продължа да ходя без гащички. Може пък да си намеря друг ухажор на работа. Някой, който си фантазира за сервитьорки.

— Може да стане ветровито. Дори студено. Зимата чука на вратата. Тази пола не е кой знае колко дълга.

— Ако лепна някоя настинка и умра, г-н Тач, това ще лежи изцяло на вашата съвест.

— Крендал каза, че Дънк е в закусвалнята. Ще те изпратя.

— Никога не бих отказала да бъда придружена от симпатичен джентълмен като вас.

Натиках плика и писмото в джоба си. Трябваше да го покажа на Дънк.

Докато излизахме, от стола в кухнята ни гледаше купчината обяви с лика на Стела.

Виждали ли сте ме?

Докато подминавахме вратата на госпожа Лийч, изпитах странното усещане, че ни наблюдават. Все едно бе долепила око до миниатюрната шпионка и следеше всяко наше движение.

След като излязохме от сградата, вече знаех, че ни наблюдават. Никога преди не бях обръщал внимание на различните ванове, които паркираха на нашата улица, преди Дънк да ми каже за тях онази нощ. Сега обаче така се набиваха на очи, че не можех да повярвам как не съм ги забелязал. Казах си, че поне не са бели джипове, и като че малко се поразведрих.

Днес на смяна явно бяха „Водопроводчици Клойстър“.

За втори път виждах точно този ван — тъмночервен с логото на фирмата, изрисувано с ярки цветове от двете страни и отзад. Зад возилото стоеше мъж с омачкана бяла риза и вратовръзка и пушеше. Водопроводчиците обикновено не носят вратовръзки. По принцип не носят и пистолети, скрити в кожени кобури на кръста отзад, но издутината на гърба на този конкретен водопроводчик беше доста красноречива.

Когато с Герди минахме покрай вана, мъжът загаси фаса си и ме изгледа втренчено за секунда, преди вниманието му да се насочи към някакъв непознат обект в далечината.

Едва не му кимнах за „здрасти“, както бих направил с всеки друг познат, с който сме се разминали по тротоара, но се сдържах и вместо това продължих невъзмутимо напред, като се питах дали някой освен мен е забелязал, че същият човек работи не само за водопроводчиците, но и за електротехниците, и за фирмата с килимите. Зает човек, не може да му се отрече.

Малко по-нататък, на стотина метра от нас, едно синьо беемве седан отби на мястото за паркиране на инвалиди пред „Закусвалнята на Крендал“. Четирима мъже с тъмни костюми и с огромни автоматични оръжия в ръце излязоха от него и без да се бавят излишно, откриха едновременно огън към заведението.

Звукът бе оглушителен.

Дебелото стъкло на витрината избухна на милиони дребни късчета. Четиримата мъже продължаваха да стрелят. Бяха леко разкрачени — тренирана, стабилна и сигурна стойка. Двама носеха миниатюрни тапи за уши, другите двама — не. Цевите на четирите оръжия се движеха равномерно наляво и надясно подобно на пръскачки, напояващи ливада.

Преброих най-малко дванайсетима, застанали на тротоара, замръзнали на място, все едно гледаха филм или телевизионен сериал, докато куршумите летяха.

Съборих Герди на земята, на тясното пространство между паркираните до бордюра „Волво“ и „Тойота Сентра“, и се хвърлих върху ѝ. Не бях сигурен кога точно е закрещяла, но със сигурност крещеше сега — викаше и ме риташе, но аз я държах здраво и не я пусках. Наведох главата ѝ и зарових лице в косата ѝ.

Струваше ми се, че стрелбата е продължила часове. По-късно щях да науча, че четиримата мъже са използвали деветмилиметрови узита Vector Arms HR4332 SBR поставени на пълен автоматичен режим — около шестстотин и петдесет изстрела в минута, като всеки от пълнителите, побиращ трийсет и два патрона, биваше изпразван за части от секундата. Всеки от стрелците бе разполагал с резервни пълнители и бе презаредил приблизително три пъти.

Цялата стрелба, по изчисленията на полицейския ван, паркиран на стотина метра по-далеч, бе отнела трийсет и осем секунди.

Гърмежите секнаха, но ушите ми продължаваха да пищят. Всички звуци заглъхнаха, все едно някой бе увил мокро одеяло около главата ми.

Чух как последната от четирите врати на беемвето се затръшна. Гумите изсвириха по асфалта.

— Стой долу! — креснах на Герди, преди да скоча на крака и да се затичам към закусвалнята. Синият „баварец“ сви надясно по Клеъртън и изчезна.

Бях пробягал половината от разстоянието до закусвалнята, когато се разнесе експлозията.

Силата на взрива ме запрати обратно на тротоара. Звукът успя да заглуши звъна на изстрелите в ушите ми. Главата ми се стовари върху плочките и въздухът изскочи със свистене от дробовете ми, сякаш някой едър футболен защитник се бе врязал с всичка сила с рамото напред право в стомаха ми.

От празното място, където преди по-малко от две минути бе витрината, изригна огнено кълбо, което премина почти половината от Браунсвил Роуд, преди да се прибере обратно — като огромен гнусен огнен език, който бе облизал улицата и сега се връщаше в устата си.

Изправих се с огромно усилие и със залитане хукнах към закусвалнята. Промуших се през потрошената витрина и влязох. Отвътре се разнасяха слаби стонове и писъци.

Обгърна ме плътен черен пушек, който се разнасяше някъде отзад. Спънах се в една преобърната маса и едва не се строполих на земята, когато краката ми се оплетоха в някакъв стол. Успях някак си да се освободя. Тогава видях първия труп.

Жена. Разбрах това само защото бе облечена със зелена рокля. Косата и лицето ѝ представляваха овъглена буца плът.

Дръпнах яката на суичъра върху устата си в опит да се предпазя от дима. Неуспешно. Горещият, плътен като супа въздух изгаряше дробовете и очите ми. Взирах се в тъмнината и не виждах нищо.

Едва не се подхлъзнах в локва кафе.

Счупената кана беше на земята. Черната течност се изливаше от нея.

Сред цялата бъркотия на пода лежеше Лърлийн Уолдрип.

Коленичих и внимателно я преобърнах по гръб.

Не по-малко от шест червени петна бяха разцъфтели върху розовата униформа на гърдите ѝ. Тъмночервени в средата, където куршумите я бяха улучили, леко розовеещи към краищата. Едно от петната бе точно върху мястото, където се намираше сърцето ѝ. Знаех, че не диша, знаех, че именно този куршум я е убил, но въпреки това притиснах два пръста към врата ѝ. Не долових пулс.

После чух Дънк.

Нямам представа как разбрах, че е той, но някак си го усетих. Приглушен стон на няколко метра вляво от мен. Не исках да оставям Лърлийн така — просната на пода във всичката тази мръсотия, но знаех, че нямам избор. Дишах все по-трудно с всяка секунда. Нямаше да мога да остана вътре още кой знае колко дълго.

Изправих се и се залутах сред прекатурени мебели и всякакви препятствия, които хич не ми се искаше да идентифицирам, към сепаретата, подредени край стената в дъното, към онова, което бе най-близо до вратата, любимото на Дънк.

Открих го легнал на една страна върху пейката в сепарето. Долната половина на тялото му бе натикана под масата. Лицето и краката му бяха оплискани с кръв. Срещу него с гръб към вратата седеше Хенри Крокет, с лице, притиснато към масата, с широко отворени немигащи очи, втренчени в недоизпита чаша кафе. В средата между двамата имаше чиния с препечени филийки и масло.

Задната част на главата на Крокет липсваше.

Огромна разкъсна рана започваше от средата на темето му и свършваше в основата на врата му, все едно някакъв великан се бе пресегнал и бе откъснал парче с палеца и показалеца си. Гърбът му бе осеян с дупки от куршуми. Седалката между него и предната половина на закусвалнята бе на решето — смесица от червена изкуствена кожа, пълнеж и шперплат, разкъсани и нацепени на трески.

Дънк изстена отново.

Пресегнах се през сепарето и обвих ръце около кръста му, като задърпах масивното му тяло към мен, докато и двамата се строполихме на пода. Отначало се съпротивляваше, скова се, от устните му се изтръгна писък от болка. След това притихна и се отпусна.

Изправих се и моментално ми причерня. Краката ми сякаш изчезнаха изпод мен. Сринах се на земята. Не ми достигаше въздух и всеки момент щях да припадна. А припаднех ли веднъж, нямаше да изляза оттук.

Насилих се да стана. Майната им на гумените крака.

Сграбчих Дънк под мишниците и го задърпах към предната половина на закусвалнята, към липсващата витрина, като се опитвах да не обръщам внимание на хлъзгавата червена диря по пода, която тялото му оставяше зад себе си.

Спомените ми за случилото се после са смътни. Мисля, че припаднах. Спомням си, че се строполих на земята, или поне изпитах подобно усещане. Не съм сигурен. След това — ръце. Длани и пръсти, които сграбчват и дърпат онова, до което се докопат. Помня как ме измъкнаха от закусвалнята и ме сложиха да легна на тротоара на Браунсвил Роуд.

— Дишай, хлапе, дишай — изрече някой. — Обадихме се на 911. Лежи спокойно и не мърдай.

Видях надвесено над мен лице. Мъж на средна възраст с очила и карирана риза.

Главата ми се претърколи на една страна. Видях Дънк да лежи неподвижно до мен.

Поех си дълбоко въздух.

Въпреки че и тук пушекът беше доста плътен, чистият въздух бе по-силен от него и белите ми дробове приветстваха това. Силата започна да се завръща в ръцете и краката ми, а мъглата, обвила съзнанието ми, започна да се избистря.

И тогава се сетих за Крендал.

Спомних си за Елдън Крендал. Знаех, че още е вътре.

Мъжът на средна възраст с карираната риза опита да ме спре. И други пробваха. Той ме сграбчи за рамото и понечи да ме притисне към плочките, докато насилвах тялото си да се изправи. В този момент и други от постоянно нарастващата тълпа ме задърпаха — явно онова, което възнамерявах да направя, бе изписано по лицето ми.

Изправих се въпреки всичко и си поех дълбоко въздух.

Отърсих се от хватката на мъжа с карираната риза, измъкнах се от ръцете на останалите и се затичах към закусвалнята, съпроводен от усилващ се вой на сирени.

Стъклото на витрината го нямаше, така че огънят вътре си намираше храна безпроблемно. Когато минавах през празната каса, усетих как въздухът влиза по-бързо навътре, отколкото излиза навън, засмукан от гладния звяр, глозгащ ресторанта отвътре навън.

Проправих си път през разпарчетосаните маси, столове и сепарета, покрай бар плота, през летящата врата, водеща към кухнята. Жегата постоянно се усилваше и ставаше нетърпима. Хвърлих поглед през отвора, от който Крендал подаваше готовата храна, но видях само пелена от черен дим.

Пламъците пъплеха по стените край летящата врата. Когато я докоснах, нажеженият метал изгори пръстите ми.

Знаех, че експлозията бе причинена от една или повече газови бутилки, които Крендал държеше зад печката, и случай че централното газоподаване спре. За времето, в което той притежаваше закусвалнята, газта бе спирала два пъти, всеки път по време на обедната навалица. Крендал пазеше три бутилки пропан-бутан за запас, ако това се случеше отново. Дори ме бе научил как да премествам маркуча на печката от едното към другото и обратно, като с гордост твърдеше, че можел да го направи за по-малко от десет секунди.

Сведох глава и се промуших през изкривената летяща врата, която се държеше само на горната си панта.

Пламъците вътре ме приветстваха бурно, последвани от валма черен пушек. Заставих краката си да се движат по-живо и се втурнах в кухнята, скачайки върху покрития с плочки под вдясно от шубера. Непоносимата жега струеше в обратна посока, привлечена от чистия въздух навън.

Наведох лице колкото се може по-близо до пода и изтрих сълзите от очите си. Горещината бе неописуема.

Обстановката ми бе напълно непозната.

Изкривените останки на една от газовите бутилки се бяха забили в голямата алуминиева маса, която преди се издигаше в средата на кухнята, а сега лежеше на една страна. Десетки тенджери, тигани и всевъзможни готварски прибори, които обикновено стояха върху масата, бяха разпръснати навсякъде, доколкото можеше да се види. Подът бе хлъзгав от остатъците от супата на деня. Горещата течност попиваше в джинсите ми и изгаряше коленете ми. Закашлях се. Дробовете ми се изпълниха с дим.

Опитах се да изкрещя името на Крендал, но от устата ми излезе само немощен шепот.

Запълзях към печката опипом, със затворени очи, през бъркотията на пода. Когато минах покрай преобърнатата маса, усетих как нагорещеният алуминий изгаря пръстите ми.

Нямам представа как успях да го открия.

Кухнята не беше кой знае колко голяма, най-много трийсет и седем квадратни метра, но със същия успех можеше и да е пустиня, а аз — слепец, който търси пътя си сред безкрайното море от пясък. Пълзях по корем по хлъзгавите плочки, а ръцете ми опипваха пространството пред мен с разперени пръсти. Чух как част от тавана се срути някъде отдясно. Огънят се изхили гръмко и садистично. От Крендъл все още нямаше и следа. Бях сигурен, че ако го открия, ще е единствено и само благодарение на нещо дочуто, понеже от мига, в който влязох в кухнята, не виждах абсолютно нищо.

Пръстите ми докоснаха крака му.

Отначало не бях сигурен дали е крак и едва не го подминах, понеже мислите ми вече бяха замъглени заради липсата на кислород. Когато сграбчих плата на панталоните му, пръстите му немощно се обвиха около китката ми. Сграбчих го за ръката. Той стисна по-силно моята. Знаех, че няма да се пуснем.

Запълзях назад. С една свободна ръка и два крака, които не ме слушаха много, взех да лазя, като влачех Крендал след себе си на кратки придърпвания. Почти се бяхме измъкнали през изкривената кухненска врата, когато поредната секция от тавана се срути и се изсипа върху нас. Тялото на Крендал подскочи. Знаех, че нещо се е стоварило върху него, но не можех да видя какво. Не спрях да се движа. Издърпах го през вратата.

Бяхме някъде в залата за хранене, когато гръмна втората газова бутилка. Веднага след това я последва и третата.

Точно тогава тялото ми се предаде. Плътният черен дим ме приветства в обятията си.

Сънят.

— Надушвам бензин. Трябва да се махаме — казва Мама.

— Добре ли си? Моля те, кажи ми, че си добре. Отваря се врата.

Стържене на метал по метал.

— Еди?

— Да?

— Другият джип. Идват.

— Измъкни Джак.

— Можеш ли да се движиш? — пита Татко.

— Да… като че ли…

Изщракването на предпазния колан. Звукът, с който коланът се прибира.

— Еди? Идват.

— Трябва да те измъкнем.

— Трябва да ги спреш, или всички ще умрем.

— Господи… къде е пистолетът?

— На пода. До краката ми. Мисля, че ръката ми е счупена. Мисля, че ще… — казва Мама. Шоколадово мляко, в очите ми, по косата ми. Лепкаво.

— Не мога да го намеря. Дръж се, Кейти! Съсредоточи се върху гласа ми.

— Там е. Държах го. Не мога…

Гласът на Мама отслабва. Сънлив глас.

Силен гърмеж.

Много силни гърмежи.

— Идва на себе си — чух да казва далечен глас, все едно бях в тунел и ехото отскачаше от гладките му стени.

— Хлапе? Чуваш ли ме?

Въздухът бе леденостуден.

Поех си дълбоко дъх.

Закашлях се.

Опитах да се пресегна към устата си, но ръцете ми не искаха да помръднат.

— Дишай, хлапе. Още студен въздух.

Нещо забърса очите ми. Влажно.

— Подай ми ножицата. Трябва да махна тази тениска от него. И джинсите също.

Отворих очи колебливо.

— Ха така! Добре дошъл обратно!

Някакъв мъж ме наблюдаваше с леко пресилена усмивка. Извади малко фенерче и го насочи към очите ми. Когато се опитах да ги затворя, той ги задържа със свободната си ръка. Първо дясното, после лявото, след това светлината изчезна.

— Можеш ли да ми кажеш как ти е името?

Бях впил поглед в него и в пухкавите облаци над главата му.

— Хлапе?

— Пип.

— Моля?!

— Джак.

— Просто Джак?

— Джак Тач. Джон Едуард Тач.

— Това си е доста дълго име.

— Всички ми викат Джак.

— Ти си едно откачено копеле, Джак. Можеш ли да ми кажеш кой е президент на Съединените щати?

— Клинтън.

— Браво! Получаваш златна звездичка. — Той се обърна и изкрещя през рамо: — Трябва ми някой да закара това хлапе в болница „Мърси“!

— Още две линейки пристигат! — отвърна някой. — Три минути!

— Крендал — изфъфлих. Устата ми определено си бе взела почивен ден.

— Моля?

— Мъжът, когото се опитах да измъкна…

Лицето на парамедика посърна.

— Съжалявам, хлапе. Не прескочи трапа.

Някой задърпа джинсите ми. Извърнах се и видях как една жена парамедик кълца плата с голяма ножица. Извъртях глава и се огледах.

Бях на средата на Браунсвил Роуд, привързан с каишки за носилка. Отляво бе „Закусвалнята на Крендал“, от която продължаваше да блика гъст черен пушек. Пожарникарите я бяха напъплили като мравки и сновяха насам-натам с маркучите си. Тротоарът бе плувнал във вода.

Обърнах се в противоположната посока към моята жилищна сграда.

— Герди.

Успях да изрека някак си името ѝ и се закашлях отново. Чак сега осъзнах, че върху лицето ми има кислородна маска. Парамедикът я издърпа надолу до брадичката ми.

— Какво?

— Къде е Герди?

— Има ли Герди тук? — изкрещя парамедикът към тълпата, която ни бе заобиколила.

Напред пристъпи възрастна жена с посивяла коса, облечена с рокля на цветя. Ръцете и лицето ѝ бяха покрити със сажди, а подгъвът на роклята ѝ бе обгорял. Тя коленичи до мен.

— Това момичето, което беше с теб, ли е? Видях ви да идвате по тротоара, точно преди… държахте се за ръце. Нея ли имаш предвид?

Кимнах.

Очите ѝ плувнаха в сълзи. Тя се наведе по-близо.

— Съжалявам. Опитах се да я спра, но беше толкова силна… Не можах да я удържа.

— Да я удържите… какво…

— Тя хукна след теб. Последва те в пламъците.

Всяко мускулче в тялото ми се стегна. Опитах се да скоча от носилката, но каишките около китките, глезените и врата ме възпряха.

— Опа, приятелче… — Парамедикът ме бутна надолу със силната си ръка.

— Пуснете ме веднага! — Задърпах се яростно назад-напред. — Герди!

Извърнах глава към паркираните коли. Между волвото и сентрата, където я бях оставил, имаше насъбрали се хора. Тя обаче не беше сред тях. Не я виждах.

— Герди!

Погледнах отново към закусвалнята, към черния дим, бълващ от строшената витрина. Пожарникарите продължаваха да влизат вътре, дърпайки след себе си тежките маркучи.

— Тя не е там! Не би влязла вътре!

Каишката около дясната ми ръка се скъса. Пресегнах се и задърпах каишката около лявата.

Жената с обгорялата рокля на цветя се отдръпна просълзена.

— Десет милиграма халдол, веднага! — изкрещя парамедикът, като ме натискаше с тежестта на цялото си тяло.

Каишката около глезена ми се скъса. Опитах се да изблъскам мъжа. В ръката ми се заби игла.

Не, моля те! Не! Герди!

Наоколо притъмня.

4.

Фаустино Брайър обичаше пица.

Обичаше пица повече от всичко на тази проклета планета.

От всички пицарии в Питсбърг най-много харесваше „Пицата на Минео“ на Скуиръл Хил. Когато Джон Минео се приближи до масата му не повече от трийсет секунди след като му бе донесъл четиресетсантиметрова пеперони с кашкавал, и му съобщи, че го търсят по телефона, той инструктира мъжа да каже на онзи, който го търсеше, че го няма и че не го е виждал цял ден. Когато Минео се върна и предаде, че обаждащият се знае, че е тук и че било спешно, Фаустино взе със себе си едно дълго парче, отиде до телефона и вдигна слушалката със свободната си ръка.

— Дано не е някоя простотия.

— Здрасти, Хортън е, от „Наркотици“. Трябва да дойдеш колкото можеш по-бързо до Браунсвил Роуд.

Екипът на Хортън бе поставил Дънкан Белино под постоянно наблюдение в опит да събере достатъчно доказателства за дело срещу него и шефа му, Хенри Крокет. Хортън се бе съгласил да наблюдава и онова хлапе Тач и да съобщава за всичко по-необичайно на Фаустино. От колегиалност.

— Какво е станало? С твоето момче или с моето? — попита Фаустино, докато отхапваше от пицата. Великолепна!

— И с двете. Довлечи си задника тук. Веднага.

Дори с включени светлини и сирена, пак му отне повече от половин час, докато си пробие път през следобедните задръствания. Видя дима от над два километра разстояние.

Две пресечки бяха отцепени с жълта полицейска лента. Мястото гъмжеше от отзовалите се първи. Брайър паркира зад два камиона на пожарната и се измъкна от колата си. Пожарникарите прибираха оборудването си. Той разбута зяпачите и репортерите и се промуши напред.

Фогел го видя и се затича към него. Беше ѝ звъннал от пицарията.

— Мамка му, това „Закусвалнята на Крендал“ ли е? — попита той невярващо.

Фогел кимна. Беше си сложила чифт латексови ръкавици, а от врата ѝ висеше служебният „Никон“.

— Ела с мен. Хортън е вътре.

Браунсвил Роуд приличаше на сцена от филм за войната. Тротоарът бе покрит с обгорели останки — всичко от маси и столове до прибори, чинии и парченца мазилка. Прозорците на всички околни сгради и паркирани наблизо автомобили бяха станали на сол и хрущяха под обувките им. Закусвалнята обаче беше най-зле. Беше се превърнала в черен димящ кратер.

Фаустино веднага позна носещата се във въздуха миризма — същата, която бе подушвал по време на войната и се надяваше никога повече да не усеща. Изгоряла плът.

Фогел също я долови. Измъкна малко бурканче с ментов вазелин от джоба си и мацна обилно под носа си, след което го протегна към него. Той поклати глава. Тя прибра бурканчето.

— Имаме шест трупа вътре, още два на тротоара.

Хортън бе застанал на мястото, където някога се бе намирала предната част на закусвалнята. Металната каса на витрината, усукана и разкривена, стърчеше навън, надвиснала над тротоара. Хортън изчака Фаустино и Фогел да заобиколят всички отломки, след това кимна към остатъците от човешко същество в сепарето най-отпред.

— Да ви представя Хенри Крокет.

Косата на мъжа бе изгоряла напълно. Кожата му бе черна и напукана. Лежеше с лице върху масата. Част от главата му липсваше. Гърбът му бе осеян с дупки от куршуми.

Фаустино се огледа и забеляза три от шестте трупа, два от които вече бяха в черни найлонови чували. Обърна се към детектива от отдел „Наркотици“:

— Какво е станало?

Хортън му разказа всичко, което бяха успели да сглобят от парченцата информация досега.

5.

Събудих се в мрачна стая.

Събудих се заради бипкането на някакви машини, гласовете на някакви хора и звука от собственото ми дишане зад пластмасовата маска.

Цепеше ме глава.

Очите ми се опитаха да се нагодят към светлината. Пресегнах се и свалих маската.

„Закусвалнята на Крендал“.

Експлозията.

Дънк, Крендал, Лърлийн.

О, Господи. Герди.

Понадигнах се и мигом се строполих обратно върху меката възглавница. Главата ми щеше да се пръсне.

— Съжалявам за приятеля ти.

Извърнах се.

Неясен силует, седнал на стола до мен. Онзи детектив. Фаустино Брайър.

— Къде…

Устата ми бе пресъхнала и гласът ми звучеше някак чужд.

Изправих се отново, като се опитвах да превъзмогна прилошаването и световъртежа.

Детектив Брайър стана, напълни една чашка с вода от пластмасовата кана на масичката до мен и я поднесе към устните ми. Улових я едновременно с двете си треперещи ръце и отпих жадно. Водата беше топла, но въпреки това свърши работа. Когато приключих, му подадох празната чаша и той я остави на масата.

— Къде съм? — попитах отново.

— Парамедиците ти дадоха успокоително. Беше… беше изпаднал в истерия. Трябваше да се погрижат за нараняванията ти. Можеше да се самонараниш. Докараха те в „Мърси“ за лечение и наблюдение.

Брайър прекоси стаята.

— Ще светна лампата. Понякога след въздействието на огън, особено след въздействието на експлозия, очите могат да придобият много силна чувствителност. Най-добре ще е да ги затвориш и да ги отваряш бавно, малко по малко, като им дадеш шанс да се адаптират.

Кимнах и затворих очи. Зад клепачите ми черното се превърна в тъмночервено. Отворих очи и примигнах. Между мен и детектива, който сега стоеше до вратата, имаше празно болнично легло.

Той се върна до стола си.

— Помниш ли ме? Мина доста време.

Кимнах.

— Вие бяхте на погребението. Заедно с една жена.

Изглеждаше изненадан, че съм го видял там.

— Партньорката ми, детектив Фогел. Не това имам предвид обаче. Разговарях с теб, докато беше малък. Относно Анди Флак. Спомняш ли си?

Кимнах отново.

— Детектив Брайър.

— Как се чувстваш? Боли ли те някъде? Мога да извикам сестра. Ще ти дадат нещо.

Не ме болеше. Не ме болеше изобщо. Поклатих глава.

До стола на детектива имаше голям хартиен плик. Той го придърпа и го отвори. Измъкна суичъра ми на „Стийлърс“. Метна го върху леглото и приглади плата. Сетне извади джинсите ми и ги остави до суичъра.

И от едното, и от другото не бе останало кой знае колко.

Бяха срязали дрехите, за да ги свалят от мен. Бяха съсипани.

Това, което бе останало от плата, бе овъглено, покрито с десетки дупки с обгорени краища, а самият плат бе разтопен.

Без да поглежда към дрехите, детективът каза:

— Свалихме дрехи от някои от труповете в закусвалнята, които изглеждаха по-добре от твоите.

Той пъхна пръст в една дупка с диаметър поне петнайсет сантиметра. Платът бе напукан и се ронеше по ръбовете, малки парченца се ръсеха върху чаршафите.

— Огънят направо е унищожил дрехите ти. Обаче докторът каза, че по теб няма и драскотина. Нито една. Няма изгаряния, няма белези. Нищо. Разпитахме свидетели, които разказаха, че си влязъл в закусвалнята не веднъж, а два пъти. Измъкнал си хора отвътре. Приятеля ти Дънкан Белино. Шефа ти. Бил си вътре, когато газовите бутилки са се взривили.

Не казах нищо.

— Косата ти дори не е опърлена.

Не казах нищо.

— Би следвало да си мъртъв.

Очите ми неволно се спряха на джоба на джинсите ми. Детективът проследи погледа ми. Погледнах встрани. Той бръкна отново в хартиената торбичка и извади писмото. Все още беше в плика.

— Интересно писъмце. Мога ли да попитам как е попаднало при теб?

Останах безмълвен.

— Не трябваше да го чета, знам. Не е моя работа. Обаче всички тези години в полицията те правят любопитен. Не можах да се сдържа. Плюс това вече беше разпечатано. Мислех, че вътре мога да намеря информация за някой, с когото да се свържа в случай на необходимост.

Тия глупости ги разправяй на друг Брайър прокара пръст по ръба на плика.

— Еди и Кейти — това са родителите ти, нали?

— Къде е Герди?

Детективът се намръщи.

— Мъртва е, синко.

— Знам. Къде е тялото ѝ? Искам да я видя.

— Ще проверя какво мога да направя. — Очите му не се отделяха от плика. — Това писмо… старичко е. От 1978 година. Доста отдавна.

— Ами Дънк? И той ли…

— В операционната. Един куршум го е улучил в рамото. Друг — в гърдите, пукнал му е три ребра. Трети — в червата. Още два в левия крак. И той би следвало да е мъртъв, но изглежда корав — може и да устиска. Обаче ти дължи живота си — тук две мнения няма. Но пък, от друга страна… експлозията не те е наранила, може пък и той да беше успял да се измъкне невредим. — Очите му все още бяха впити в плика. — Кой е Ричард Нетълтън?

— Бих желал да повикате сестрата сега — казах тихо аз. — Да ми даде нещо за болката.

— Само че ти не си ранен.

— Главата ми…

— Нито драскотина.

Огледах се и открих бутона за повикване на сестрата.

Детектив Брайър разпери ръце.

— Преди да го натиснеш, в коридора има някой, който би искал да си поговори с теб. Мисля, че ще пожелаеш да го изслушаш.

Преди да кажа и дума, той прекоси стаята, открехна вратата и се показа навън. Размени няколко думи с някого в коридора, след което отвори широко вратата.

Веднага познах човека, който влезе.

Същия, когото бях виждал безброй пъти да се мотае около полицейския ван под прикритие пред сградата, където живеех. Все още с омачканата бяла риза и червената вратовръзка. Въпреки че сега ризата бе покрита със сажди, най-горното ѝ копче бе разкопчано, а възелът на вратовръзката бе разхлабен. Когато се обърна да затвори вратата зад гърба си, издутината на скрития зад гърба му пистолет ясно се очерта през всичките петна пот и мръсотия.

Водопроводчикът/електротехник/търговец на килими, който носеше оръжие.

— Това е детектив Хортън от отдел „Наркотици“ към Полицейско управление — Питсбърг — каза детектив Брайър.

— Срещали сме се, така да се каже — обади се Хортън.

— Видях те как влезе тичешком в онази закусвалня. И двата пъти. Или си изключително храбър, или си изключително глупав. А може би по малко и от двете.

Посегнах към бутона за повикване на сестрата.

— Искам да ме изслушаш, хлапе. Няма да ти хареса онова, което ще ти кажа, но искам да ме изслушаш.

Детектив Брайър седна отново на стола си.

Хортън се приближи до прозореца и се загледа в нощния мрак навън.

— Твоето приятелче, Дънкан Белино, се е забъркал в големи гадории. Сигурен съм, че знаеш, не съм сигурен до каква степен, но най-малкото си чувал за кого работи.

Отворих уста да възразя. Той вдигна ръка:

— Няма нужда да казваш каквото и да било. Даже ще е по-добре, ако изобщо не се обаждаш. Виждал си ни да наблюдаваме вашата сграда. Сменяме се, опитваме се да не се набиваме на очи, но рано или късно ни разконспирират. Имаме снимки как ни гледате през прозореца. Дори имаме и аудиозапис как двамата с Белино говорите за тях.

— Аудиозапис?!

— По-добре не казвай нищо, просто ме изслушай. Нали се сещаш — самообвинение и други такива.

Кимнах.

— Когато започнахме да следим приятеля ти, в действителност искахме да пипнем шефа му, Хенри Крокет. Знаеш как става, гледал си телевизия — хващаме приятелчето ти за нещо и го караме да съдейства, да ни даде нещо (някой) по-голямо. — Хортън махна с ръка. — След това по-голям, после още по-голям, докато евентуално стигнем до шефчето, понякога до шефчето на шефчето, и продължаваме да ровим, да работим заедно с други агенции, като ФБР, като Агенцията за борба с наркотиците, в опит да сринем цялата „постройка“. Крокет е на мушката пи вече десет години. Започна също като останалите — първо работеше за другиго, сетне се ориентира и полека-лека взе да си прокарва „пътечки“. Обикновено това не свършва добре за въпросния „друг“.

Хортън спря за секунда, подбирайки думите си.

— Я да видим дали ти звучи познато. Започнал е с нещо дребно — тревица, лекарства с рецепта, след това малко амфети и хероин. Първоначално търгувал сам, после помъдрял и започнал да използва хлапета. Някои били на по десетина години, но вече разнасяли тая гадост по улични ъгълчета и детски площадки. Ние ги залавяме и след час-два вече са обратно по улиците. Децата никога не си признават нищо. Знаят, че няма как да загазят. Крокет даже им дава… е, така де, даваше… бонус, ако ги хванат и те не пропеят — още няколко стотачки в джобчето. Доста добра сумичка за малко дете, още по-добра за родителите, които обикновено знаят за какво става въпрос, но си траят — парите им трябват и на тях, сещаш се, сметки за плащане, гърла за изхранване… Много от тях се друсат и когато детето им работи за някой като Крокет, получават отстъпка. Нищо ново. Така се търгува дрога из целия свят, във всяко малко градче, във всеки огромен град. Питсбърг не е изключение. Някои от тези момчета с радост поддържат бизнеса си малък — в края на краищата изкарват добри пари, нали? Защо да се лакомят за повече? Нали носят вкъщи шестцифрена сумичка годишно? Други обаче, като Крокет например, почват да се настървяват, почват да мислят за разширяване и диверсификация, надстрояват бизнеса и се разрастват.

Хортън погледна мръсната си вратовръзка, промърмори нещо, отвърза я и се опита да избърше с нея петната по ризата си. Когато видя, че само ги размазва, се предаде и прибра вратовръзката в джоба си. Извърна се пак към прозореца.

— Само миналата година Хенри Крокет е отговорен за близо трийсет процента от трафика на наркотици през този град. Десет процента от цялата гадория е във Филаделфия — разширил се е натам. В последно време душил и около Чикаго. Честно казано, не ми пука много за онова, което се случва там — прекалено съм зает да се тревожа за нашия си прекрасен град. Миналата година двайсет и трима от клиентите на Крокет са починали от свръхдоза. Не че има кой знае какво значение — други моментално са заели местата им. Слял се е с поне четирима от конкурентите си. И както казвам „слял се“, имам предвид „убил ги и завзел териториите им“. Така че по-скоро нещо от рода на „враждебно поглъщане“, ако продължаваме да използваме финансовата терминология. До тази сутрин той бе на път да притежава четиресет процента от пазара на наркотици в Питсбърг — десетпроцентно увеличение в сравнение с миналата година. Може би дори повече. Някои от оставащите му конкуренти започнаха да се отказват — което е по-добрият вариант, отколкото да се слеят като останалите. В общи линии, нещата се развиваха добре за г-н Крокет, докато тази сутрин четирима въоръжени мъже слязоха от един автомобил пред закусвалнята и го напълниха с олово, като при това му отнесоха половината глава.

Картината на обезобразения труп на Крокет, свлякъл се върху масата, изскочи в съзнанието ми.

— Обикновено тук е моментът, в който вадя няколко снимки и се опитвам да те стресна с ужасяващата гледка. Знам обаче, че си го видял „на живо“, да ме прощаваш за мрачния каламбур, а това е доста по-страховито от каквито и да било фотографии. Имаш и всички други сетива като бонус — миризмата, докосването… Част от главата на Крокет е била върху яката на ризата на твоя приятел Белино. Бил си по-близо до цялата тази гадост, отколкото който и да е. Повярвай ми, запечатва се в мозъка ти. Да забравиш снимка, е сравнително лесно, но съм сигурен, че ще си мислиш за Крокет всеки път, когато докоснеш нещо лепкаво. Всеки път, когато ти замирише на печено месо, съзнанието ти ще се връща в онази закусвалня.

— Заподозрян ли съм? Защо ми разказвате това?

— Преследвам Хенри Крокет от години — отвърна Хортън. — Записвам всяко негово движение. Бърка си в носа — и хоп, тази му дейност е вписана в три различни доклада. Мога да ти кажа кога виси в кенефа, кога си прави чекия, кои са любимите му сериали… За цялото това време, докато го следвам по петите, знаеш ли кое е единственото нещо, което никога не съм го засичал да прави? Нито веднъж? Да седне в предната част на ресторант с гръб към вратата, още по-малко с гръб към прозореца. Хората като него не постъпват така. Сядат в дъното на заведението, на място, където могат да държат под око всичко. Сядат на място, което не е толкова… уязвимо.

— Бяха в любимото сепаре на Дънк. Той винаги сяда там.

— Винаги? — попита Хортън. Фаустино се наведе напред:

— Не съвсем „винаги“. Когато за пръв път срещнах вас двамата, бяхте седнали в сепарето в задната част, до тоалетната. Дори имаше табелка, на която пишеше, че това е твоето сепаре.

— Тогава бяхме деца. Не значи нищо.

— Кога любимото сепаре на Белино — на Дънк — стана любимото му сепаре?

— Не знам — отвърнах аз. — Преди шест… или девет месеца. Просто изведнъж започна да сяда там. Казваше, че иска да вижда какво става на улицата. Помоли Крендал да му го запазва, когато имаше наплив. Често идваше в закусвалнята, затова Крендал му угаждаше.

Фаустино и Хортън се спогледаха. Между тях прелетяха неизказани думи. Хортън продължи:

— Малко преди година прихванахме разговор между твоя приятел Дънк и един от другите служители на Крокет — Алонзо Сепала. Бяха седнали на пейка в парка — записвахме ги с насочен микрофон. Говореха си как да премахнат Крокет от уравнението, да завземат бизнеса му. Едно от предложенията бе да примамят Крокет на работна среща и да организират атентат откъм улицата.

Поклатих глава.

— Пълен абсурд. Дънк никога не би сторил нещо подобно. Не е такъв човек. Да, правил е разни гнусни неща, но никога не би наранил никого.

— Белино започна да седи в това сепаре два дена след разговора със Сепала — отвърна Хортън. — Премести се от сепарето в дъното — твоето сепаре — в онова отпред. Винаги на една и съща страна — с лице към улицата.

— За да вижда какво става отвън, докато хапва, затова.

Хортън бръкна в джоба си и извади една снимка.

— Екипът, който следеше Белино — ванът, който така добре ти е известен, — успя да улови това.

Погледнах към фотографията, без да я докосвам. Синьо беемве, паркирано на мястото за инвалиди пред „Закусвалнята на Крендал“, от което слизат четирима въоръжени мъже. Шофьорът бе ограден с червен маркер.

— Това е Алонзо Сепала. Цялата тази бъркотия е уредена от твоя приятел — Дънкан Белино.

6.

След като приключи в болницата, детектив Фаустино Брайър се върна в отдел „Убийства“. Издърпа „Стената на чудатостите“ от ъгъла, където бе тикната, и заразглежда снимките и написаното върху нея. Повече от десет години от живота му бяха върху тази дъска. Извади от джоба си копие от писмото, открито в дрехите на Джак Тач, което бе ксерокопирал в един магазин на Седемдесет и девета улица на път към болницата. Закачи го с пинче в долния десен край на дъската, точно до скицирания портрет на момичето с думите „Виждали ли сте ме?“ До тях имаше три снимки на Джак Тач, докато разлепва десетки от въпросните плакати по Браунсвил Роуд и по Петдесет и първа улица.

Извади от бюрото си папката с материалите за убийствата през 1978 година — мъжът и жената, екзекутирани в къщата в Дормонт, на Бевърли Авеню 98, както и трите трупа в стаята, в която предполагаха, че е живяло дете.

Той се наведе към писмото:

Еди, знаят за бебето.

Бебето.

По-нататък в писмото се казваше, че тя, бебето, вече ходи.

Фаустино никога не бе имал деца, никога не се бе женил, но познаваше много хора, които имаха семейства. Техните деца прохождаха на годинка, може би на година и половина.

Ходи!, пишеше в писмото.

Току-що проходила през 1978 година.

Това значеше, сега вероятно е на шестнайсет или седемнайсет години.

Горе-долу на същата възраст като Джак Тач.

Знаеш какво имам предвид. Нали имаш момче.

На същата възраст като момичето на постера.

Поздрави на Кейти и на момчето ти.

Определено бяха родителите на Джак.

Пази се. Ричард Нетълтън.

Кой, по дяволите, е Ричард Нетълтън?!

Фаустино включи кафеварката — явно щеше да поостане.

7.

Нахлуха в апартамента на Дънк, докато бях в болницата, а на Дънк му предстоеше трета операция. Бяха успели да отстранят куршумите от гърдите и червата му и да поправят пораженията върху тъканите и мускулите. Бяха наместили счупените му ребра. Куршумът в рамото му бе излязъл от другата страна. Това беше добре. Двата в крака му се бяха оказали най-проблемни — единият бе преминал опасно близо до бедрената артерия и жестоко бе увредил бедрения нерв, а другият бе разтрошил бедрената му кост. Нямаше опасност да загуби крака си, но никога нямаше да е способен да се движи като хората… ако изобщо проходеше. Един от докторите дойде при мен и ме осведоми минути след като детективите си тръгнаха.

Чух около половината от това, което ми наговори.

Преди да си тръгнат, детектив Брайър ме попита кой е бил човекът с черния понтиак. Каза, че са го виждали край моята сграда, както и на погребението.

Казах му, че нямам представа.

Брайър ми остави писмото. Взе хартиената кесия със суичъра и джинсите ми. Били веществени доказателства.

Обискът на жилището на Дънк бе предвождан от партньора на детектив Брайър — Джой Фогел. Обърнаха мястото с главата надолу. Нищо, което би могло да инкриминира Дънк. И да имаше нещо, което го свързва с бизнеса на Крокет, то бе скрито някъде другаде.

Откриха бащата на Дънк на дивана, мъртъв, с мръсна спринцовка, пълна с хероин, все още стърчаща от ръката му. Бе престоял така поне ден, ако не и повече.

Когато арестуваха Алонзо Сепала, той твърдеше, че Дънк няма нищо общо с покушението срещу Крокет. Същата нощ се обеси с панталоните си в килията.

Държаха ме в болницата още два дни — за лечение и наблюдение, въпреки че не ми пукаше за второто и нямах нужда от първото: Брайър беше прав, по себе си нямах и драскотина. Нито цицини, нито белези, нито кашлица.

Нямах възможност да поговоря с Дънк за случилото се в продължение на почти три седмици. Болката в стомаха ми ставаше все по-силна с всеки изминал ден.

Запис в дневника 05/20/1993

Обект „Д“ в рамките на очакваните параметри.

Аудио/Видеозапис:

— Къде е Уорън тази вечер, Карл? Карл се взира в монитора, откъдето го наблюдава момчето. Посяга към бутона на микрофона, поколебава се и отдръпва ръка.

— Не прекарваме много време заедно само двамата, Карл. Имаме доста да наваксваме. Да не би Уорън да се е обадил, че е болен? Или най-накрая са го наказали за авантюрата с тоалетната хартия?

Карл натиска бутона:

— Затваряй си плювалника, лайномет такъв. Трийсетсекундното закъснение отминава.

— Последният път, когато бяхме самички с Уорън, той бе така любезен да ми прочете заглавията по вестниците. Дори няколко статии. Дали мога да те помоля за същото? Времето наистина минава по-бързо така. Имаш днешен вестник тук, нали? Карл хвърля поглед към „Питсбърг Поуст-Газет“, метнат върху шкафчето. Обляга се назад в стола и заговаря, без да се обръща към никого:

— За протокола — нямам идея как го прави, но това хлапе ме подлудява. Сякаш има очи и уши тук. За моите приятели шефовете — какво ще кажете да позасилите малко финансирането, за да имаме резервни хора, които да заместват някого, ако се обади и каже, че е болен? Трети път за Уорън тази година, не че ги броя де. Не бива да оставам самичък с нашето приятелче там вътре. Никой не трябва да бъде подлаган на подобно нещо. Ако имахме профсъюз, щяха досега да са ви захапали здравата.

Обект „Д“ става от леглото си, прекосява стаята и се взира право в камерата.

— Не виждам как ще навреди, ако съм в час с онова, което се случва по света навън, не е ли така? Какво ще кажеш просто да ми прочетеш първата страница?

Карл натиска бутона на микрофона.

— Когато баща ти ти е причинил това на лицето, сигурно е боляло зверски. Искаше ми се да съм бил там и да слушам, лайно такова. Сигурно си пищял като заклано прасе. Не мога да си представя какво си му казал, за да ти причини подобно нещо, а майка ти да седи и да си трае.

Трийсетсекундно закъснение. После:

— Казах му онова, което трябваше да чуе.

— Напоследък доста често постъпваш така. Бас хващам, че обект „С“ е копнеела да избяга от стаята, когато ѝ каза, че я обичаш. Никой не иска да бъде близко до чудовището на Франкенщайн, когато изведнъж се разчувства и се размекне. Нали знаеш, че когато приключат с теб, ще те пречукат на място като бясно куче? Обект „С“ сигурно ще се праска с някой на задната седалка на форда му, ковато това стане. Ти ще бъдеш последното нещо, за което ще се сети. Какво очакваше да направи? Да ти пусне език? Да падне на колене и да ти надуе кавала? Предполагам, че можеш да ѝ кажеш да го направи, но няма да е същото като да е поискала, нали? Само че това е единственият начин, по който някой като теб може да намаже.

— Не си мново любезен, Карл.

— Да ти го начукам.

Карл се изправя и дърпа щората, закриваща прозореца за наблюдение. Изключва един по един всички монитори в кабинката и се обръща към камерата, която во следи:

— Ако искате да ми пишете черна точка в досието, давайте смело. Бюрократични задници!

Екип за наблюдение „Чартър“ 309

8.

8 май дойде и си замина и за пръв път от 1986 година насам в живота ми не се появи по мистериозен начин плик с петстотин долара в него. Бях си вкъщи цял ден, както обикновено в последно време, и постоянно гледах към вратата, към прозореца, към моята стая в очакване на плика. Не го дочаках.

Някак си знаех, че този период от живота ми е вече в миналото, въпреки че самоличността на благодетеля ми продължаваше да е неизвестна.

Не се нуждаех от парите.

Г-н Матео удържа на думата си и се грижеше сметките ми да са платени. Откри разплащателна сметка на мое име и ми даде дебитна карта. Първоначалният депозит бе две хиляди долара. Обясни ми, че същата сума ще се появи на първо число следващия месец, както и всеки месец след това. Каза, че ако две хиляди долара се окажат недостатъчно, би могъл да увеличи сумата, само трябва да го помоля. Щяхме да се срещаме веднъж на три месеца, за да обсъдим текущите обстоятелства и да коригираме нещата, ако възникнеше необходимост.

Като се има предвид, че сметките ми бяха платени, а тези две хиляди трябваше да покрият ежедневните ми разходи от рода на пазаруване и облекло, не можех да си представя как ще изхарча толкова пари. Най-вероятно дори нямаше да се доближавам до тази сума. Затова просто му благодарих и взех дебитната карта.

Докторите поставиха Дънк в изкуствена кома за почти седмица, след която го оперираха за шести и последен път. Казаха, че не могат да рискуват и да го оставят да извършва неконтролирани движения. През първия ден кръвното му налягане на два пъти падна до опасно ниски стойности, както и още веднъж три дни по-късно. Сърцето му спря почти за минута. Притесняваха се да не е получил мозъчно увреждане. Поставиха го на командно дишане през следващите четири дни. От една седмица насам дишаше самостоятелно и изглеждаше, че ще продължи и занапред.

Узнах го, както останалите хора — от страниците на „Питсбърг Поуст-Газет“. Дънк беше единственият оцелял от клането в „Закусвалнята на Крендал“, както го наричаха журналистите. Затова репортерите бяха обсадили болницата и подкупваха служителите да им подхвърлят всяко късче информация, до която са успели да се докопат. Цялата история остана на първа страница цели три дни, след което се премести на втора, после на трета. Две седмици по-късно вестите за състоянието на Дънкан Бе-лино вече бяха в секцията „Местни новини“.

На първа страница на вестника, който излезе на 4 май — ден след клането — имаше снимки на всички седем жертви. Герди беше трета на първата редица. Лърлийн Уолдрип беше първа на втората редица. Най-голямата фотография бе последна — Елдън Крендал, без слухови апаратчета, с коса, около петнайсетина килограма по-слаб. След кратката му биография репортерът бе вмъкнал няколко абзаца за историята на закусвалнята. Вече се правеха опити за набиране на средства за възстановяването ѝ като историческа забележителност. Надявах се, че няма да се случи. Не мисля, че до края на живота си бих се насилил да погледна това място отново.

Не познавах хората на другите снимки. Не и по имена. Всички изглеждаха познати — по всяка вероятност клиенти, които съм засичал в закусвалнята. Прочетох биографиите им. Исках да ги опозная. Струваше ми се редно.

В първите статии се говореше нещо за някакво момче, което се хвърлило в огъня, измъкнало Дънкан Белино и се опитало да извади и Елдън Крендал. Някои казваха, че младежът е загинал при експлозията, други твърдяха, че се е измъкнал. Никой обаче не знаеше името му. Полицията не коментираше. Някак си моето участие в историята бе останало встрани. Бях благодарен.

Погребението на Герди се състоя на 6 май. Бях седнал на втората редица, зад родителите ѝ. Никога не се бях запознавал с тях. Вероятно трябваше да им се представя. Не го сторих. По същото време имаше още три погребения. Валеше. Преброих навесите.

Дрехите на Герди все още бяха разхвърляни из апартамента ми. Четката ѝ за зъби продължаваше да стои на стъклото на шкафчето в банята до моята и до тази на Леля Джо. Не можех да се насиля да прибера или да изхвърля каквото и да било.

Нямах повече сълзи. Бях изплакал всички.

Водех живот на зомби — само движение, без мисъл. Не желаех да си спомням нищо от случилото се през последните няколко седмици. А което бе по-лошото, не желаех да мисля за дните и седмиците, които предстояха.

Открих бутилка ром „Капитан Морган“ в стаята на Леля Джо. Изпих я за два дни и две нощи, благодарен за дебелия пласт мъгла, който алкохолът разстла между мен и останалия свят.

Понякога се чудя колко ли по-различен щеше да е животът ми, ако не бях посегнал към онази бутилка, ако не ми бе харесал вкусът и начинът, по който притъпява сетивата. Обаче ми хареса. Дори прекалено много.

Върнах се в болницата чак на 20 май.

Нямах причина да вярвам на нито една дума, която детектив Хортън каза за Дънк. Не беше обвинен в никакво престъпление. В нито едно от нещата, които чух или прочетох, не се споменаваше, че евентуално е виновен за престрелката, пожара или някой от смъртните случаи в закусвалнята. Той беше мой приятел. Трябваше да отида да го видя още първия ден, както и всеки следващ, но не можех.

Просто не можех.

Повтарях си, че полицията изопачава фактите, че добавя измислици, че се мъчи да намери на кого да лепне вината за случилото се. Искаха да го натопят, за да го притиснат, да го накарат да свидетелства срещу организацията на Крокет, за да могат да я унищожат веднъж завинаги, преди на мястото на отсечената глава на змията да порасне нова.

Дънк не беше убиец.

Дънк не би наранил никого.

Дънк беше мой приятел.

Дънк беше най-добрият ми приятел.

Защо Дънк бе сменил любимото си сепаре?

Този въпрос ме тормозеше повече от всички останали. Не само заради онова, което бях чул от детектива, но и заради нещо, което Дънк бе казал преди години, докато седеше в моето сепаре в дъното, до тоалетната. „Оттук се вижда цялата закусвалня. Никой не иска да седи до тоалетната, но това е най-доброто място тук.“

Дънк не беше арестуван официално, но когато се обадих в болница „Мърси“, ми обясниха, че Полицейското управление на Питсбърг трябва да одобри посещението, преди да ми позволят да ида да го видя.

Оставих им името и телефона си.

Половин час по-късно ми звънна детектив Хортън. Искаше да нося записващо устройство и да накарам Дънк да си признае.

Отказах.

Въпреки това одобри посещението.

Сестрата на регистратурата каза, че Дънк е в стая 307 — качваш се с лилавия асансьор до третия етаж и свиваш вдясно.

Когато вратата на асансьора се отвори, без особени усилия разбрах в коя стая е Дънк. Двама униформени полицаи стояха от едната страна на коридора, а от другата бяха двама от „приятелите“ на Дънк — и двамата ми изглеждаха познати, но не знаех имената им.

Четиримата мъже ме изгледаха внимателно, докато крачех по коридора. Един от униформените ме накара да се разпиша на някакъв лист, преди да вляза.

Надрасках името си и бутнах тежката летяща врата.

Въпреки че беше четири и двайсет следобед, в стаята на Дънк беше тъмно. Щорите бяха спуснати додолу, лампите бяха угасени и единствената светлина в помещението идваше от телевизора на стената в ъгъла. Вървеше шоуто „Точната цена“ с изключен звук.

Самата стая бе копие на моята отпреди няколко седмици — същия размер, същата форма, същите две легла. Първото беше празно, на второто лежеше Дънк. Кракът му бе вдигнат с помощта на примка. Очаквах да видя гипс, но вместо това по цялата дължина на крака му имаше някакви метални шини, които в единия си край бяха прикрепени към нещо като екзоскелет, а другият изчезваше някъде под кожата му. Никога не бях виждал подобно нещо.

Пристъпих по-близо. Обувките ми скърцаха по полираните плочки по пода.

— Гадост, а? — обади се Дънк. — Докторите казват, че му се викало „Фиксатор на Хофман“. Тия неща са завинтени право в костта.

Още не бе отворил очи. Главата му бе облегната върху две възглавници. Чуваше се равномерното бипкане на сърдечния монитор.

— Тук съм от две седмици, а идваш чак сега? Замалко да му се извиня. Искаше ми се да му кажа, че щях да дойда и по-рано, но са ми изникнали неотложни задачи. Едва не обвиних хората в болницата, че не са ме пускали да го видя. Че не са пускали никого да го види. Ала щеше да разбере, че го лъжа. Затова замълчах.

С все още затворени очи той с усилие протегна ръка към мен.

— Благодаря ти, че ме измъкна оттам.

Стиснах я леко за секунда, след което бързо я пуснах. Кожата му бе влажна и лепкава.

— Не знам как си успял — продължи Дънк. — Сигурно съм петнайсетина килограма по-тежък от теб… Но въпреки всичко благодаря ти. Наистина ти благодаря, човече.

— Кои са онези в коридора?

— Ченгетата ли? Мисля, че се боят да не избягам. Вероятно с основание — дори с прецакания си крак пак ще успея да надбягам онзи дебелия.

— Не полицаите. Другите двама.

— Тук са, за да наглеждат ченгетата.

— Мислят, че ти си в основата на всичко. Имам предвид полицаите.

Дънк извърна глава към прозореца.

— Не ми пука какво мислят.

— Мислят, че си уредил да убият Крокет, за да може да заемеш мястото му и да поемеш бизнеса.

— А ти какво мислиш?

— През последните няколко седмици не съм в състояние да мисля много-много за каквото и да било — казах аз тихо.

— Алонзо Сепала уби Крокет. — Дънк се размърда. — Шибанякът дори си призна, преди да се самоубие.

Рамото му потръпна. Той изкриви лице.

— Всичко ме боли. А онова, което не боли, сърби. Дават ми морфин заради болката, което е страхотно до един момент, след което престава да е страхотно. След първите няколко дни започна да ме сърби под кожата, все едно по костите ми пълзят мравки. Дори и да можех да се почеша, пак не мога да мърдам кой знае колко. Докторите казаха, че ако мръдна дори мъничко в неправилна посока, костите може да започнат да зарастват накриво. А ако мърдам повече, можело дори да се наложи да счупят някоя отново, за да я наместят. Кракът ми е зле, но ребрата са жив ужас. Всеки път, като си поема въздух, все едно някой ме наръгва с тъп нож. Един от куршумите е разкъсал червата ми, следователно, никаква твърда храна. Хранят ме с една от онези тръбички. Не искам да си представям с какво точно ме хранят. И знаеш ли кое е най-шантавото? Не съм срал, откакто ме докараха тук. Онова, с което ме тъпчат през тази тръба, сигурно не ми стига.

— Съжалявам за татко ти — казах аз.

— Беше гадняр.

— И въпреки това ти беше баща.

— Напротив, не беше, и то от години. — Дънк се закашля и очите му се присвиха още повече. По веждата му се стече ситна капчица пот. Езикът му се подаде от устата и облиза сухите, напукани устни. — Има ли някаква вода на масата?

Видях малка пластмасова чашка със сламка. Напълних я от каната до нея и я поднесох към Дънк, като се мъчех да уцеля устата му със сламката. Очите му останаха затворени, докато пиеше.

— Защо не искаш да ме погледнеш?

Дънк допи водата. Върнах чашката върху масата.

— Съжалявам, очите ме болят от светлината. Сигурно е нещо от лекарствата.

Отвори очи и погледна към мен. Примигна.

— Ходиш ли вече на училище? И аз разбрах.

Не исках, но разбрах.

Дръпнах се назад. Коленете ми се блъснаха в другото легло. Опитах се да кажа нещо, но думите ги нямаше. Обърнах се и закрачих към вратата.

— Джак? — обади се Дънк. — Джак, почакай. Нека ти…

Бях минал половината път до асансьора, когато довърши изречението си.

Иска ми се да кажа, че бях силен.

Иска ми се да кажа, че преживях онова, което се случи в закусвалнята, и някак си се въздигнах над болката, че успях да уловя всичко добро у Леля Джо, Герди и всички останали, които загубих онзи ден.

След като излязох от болницата, крачих из улиците на Питсбърг близо пет часа.

Вървях.

Без определена посока. Просто вървях.

Добри квартали, лоши квартали — не ми пукаше. Мисля, че несъзнателно се насочвах към лошите с надеждата да си намеря белята. Жадувах за битка. С всяка крачка гневът ми кипваше все повече и повече, докато най-сетне в съзнанието ми не остана нищо друго. Когато край мен изсвири клаксонът на автобус, който се движеше прекалено близо до тротоара, се наругах, че не съм скочил пред него. Докато минавах покрай уличните дилъри на дрога, се взирах в тях и се чудех кои ли работят за Крокет, кои ли работят за Дънк и кои не са съвсем сигурни, но продължават да си продават, знаейки, че някой ще дойде да попълни запасите им и да прибере изкараното. Някак си видяха в мен определена заплаха. Не един и двама надигнаха ризите или якетата си, за да ми покажат, че носят пистолет или нож. Усмихвах им се и се надявах да измъкнат мижавото си оръжие, да се пробват да ме наръгат или да ме застрелят. Чудех се дали ще ме убият.

Слънцето беше залязло отдавна, когато се озовах отново на Браунсвил Роуд. Не се прибрах у дома обаче. Вместо това влязох в магазина за алкохол и си купих нещо, наречено „Джеймисън“. Продавачът разбра, че съм непълнолетен, затова отначало не искаше да ме обслужи, но бързо научих, че във въпросния магазин сто долара в брой са способни да платят която и да е бутилка.

Когато се прибрах, не светнах лампите и не си свалих обувките. Тръснах се в любимия фотьойл на Леля Джо, отвъртях капачката на бутилката и започнах да пия. Пих, докато вече не бях в състояние да различа роклята на Герди, захвърлена на пода пред моята спалня.

Отначало вкусът на „Джеймисън“ не ми хареса, но се оказа, че бързо се свиква. Беше като топло одеяло в най-студената зимна нощ.

През въпросната седмица от гимназията подпалиха домашния ми телефон. Не вдигах. Когато не успяха да се свържат с мен, се обадиха на госпожа Лийч от отсрещния апартамент. Тя им каза, че съм тръгнал за училище и че ми е направила сандвич с шунка и сирене за обяд. Предполагала, че вероятно съм там някъде и просто някой от учителите е объркал бройката на присъстващите, което не било чудно, като се имало предвид колко идиоти има в тази гимназия. След това звъннаха на Деуит Матео, който им обяснил, че няма да се връщам до края на срока, но ще съм на линия есента. Уверил ги, че дотогава ще съм наваксал пропуснатото. Обажданията спряха.

По някое време през юли някой почука на вратата ми.

Беше Дънк.

Не му отворих.

Матео ми бе казал, че не са го обвинили в нищо. Нито едно проклето обвинение. Дънк бе заменил болничното легло с инвалидна количка, надявайки се скоро да я смени с патерици. Не се върна нито в апартамента си, нито в гимназията. Не съм много сигурен къде отиде, а и не ми пукаше.

Следващото почукване на вратата ми дойде чак след два месеца — на 29 юли. Май и тогава не трябваше да отварям.

Запис в дневника 07/29/1993

Обект „Д“ в рамките на очакваните параметри.

Аудио/Видеозапис:

— Защо телефонът е вътре?

Уорън вдига поглед от папката си и свива рамене:

— На някого вероятно му е хрумнало, че така е по-лесно. Тъй или иначе не може да набира оттам. Линията е прекъсната, докато не я активираме оттук.

— Дадоха ли му обаждане днес?

— Две. Тази сутрин.

— И по график има още? — пита Карл.

— Знам ли. Сигурно.

— Вътре има и вестник.

— В последно време доста мрънка за вестници. Предполагам, че докторката се е огънала. Прочел е една камара книги, не му дават да гледа телевизия… не виждам какво ще навреди, ако прочете един вестник — казва Уорън.

— Значи докторката му го е дала?

— Аха, докторката.

— Не си бил ти?

— За нищо на света не стъпвам вътре. Би било лудост.

Екип за наблюдение „Чартър“ 309

9.

Бях си легнал, когато започна непрестанното тропане по вратата.

В началото — леко почукване.

Учтиво.

Ненатрапчиво.

Предполагам, че чукането е започнало много преди звукът да си проправи път през пиянската ми дрямка и възглавницата върху главата ми. Когато чух гюрултията, блъскащият вече си бе изработил определен ритъм и се придържаше стриктно към него.

Преди около три седмици бях почерпил от безценния опит на Елфрида Лийч и бях облепил прозорците в спалнята си с алуминиево фолио. Въпреки това обаче слънцето продължаваше да намира начини да се промушва през пролуките и безмилостно да се впива в очите ми. Затова само хвърлих кратък поглед към вратата и отново стиснах клепачи.

— Отвори вратата, Джак!

Енергичността на думите, съчетана с използването на името ми, леко ме поразсъни, Опитах да се сетя на кого принадлежеше този глас.

Мъжки. Познат и същевременно непознат.

Все още със затворени очи изпълзях от леглото, стъпих на пода и поседях известно време, като търках лице. В главата ми също чукаше някой, и то доста упорито.

Изправих се и закрачих през стаята, като едва не се проснах на земята, когато се спънах в покривката на леглото, захвърлена на пода. Явно я бях изритал там миналата нощ или по-миналата, не мога да твърдя със сигурност. Честно казано, даже бях учуден как съм успял да открия пътя до леглото. Започнах да се привързвам към фотьойла на Леля Джо, а и когато се опомнех там в три часа сутринта, не виждах много смисъл да прекосявам целия апартамент, за да стигна до стаята си. Пък и фотьойлът беше по-близо до тоалетната.

Мозъкът ми отскачаше от стените на черепа с всяка крачка, затова не се пресилвах много. По-скоро се влачех, отколкото вървях. Спрях за малко в кухнята, където изгълтах една шепа аспирин без вода.

Определено онзи, който чукаше, нямаше бърза работа, следователно можеше да почака. А ако не искаше, толкова по-зле за него — не давах и пет пари.

Дръпнах резето и открехнах вратата, колкото да видя кой се е довлякъл.

Уили Трюдо.

По устните му играеше усмивка. Той се опита да я прикрие, независимо че в мига, в който ме видя, тя се превърна от естествена в пресилена.

— Здрасти, Джак.

— Уили? Какво търсиш тук?

Той ми подаде някакъв лист.

— Съседката ти ми даде това, за да ти го връча. Показа си носа бегло преди двайсетина минути.

Списъкът за пазаруване на госпожа Лийч.

— Какъв ден сме днес?

Уили ме натика в апартамента и сбърчи нос:

— Четвъртък. Каква, по дяволите, е тази воня?

Не бях излизал от апартамента цяла седмица. Миналия четвъртък госпожа Лийч бе проявила чудеса от храброст, бе прекосила коридора и бе пъхнала списъка за пазаруване под вратата ми. Беше се притеснила да не съм я забравил. Преди една седмица.

— Тук е егати кочината — каза Уили.

Видя роклята на Герди на пода и се взря в нея. После забеляза и бикините до нея.

— Да нямаш гости? — каза тихо.

— Не ги пипай.

Прозвуча малко по-грубо, отколкото възнамерявах.

— Съжалявам. Просто… недей, моля те.

Уили се отдръпна, погледна празното легло в спалнята ми, след което се върна във всекидневната. Огледа се бавно наоколо.

Отвори с върха на пръста си кутията с пица върху масата и остави капака да падне обратно, след като видя съдържанието ѝ. Май бях поръчал това в събота. До пицата имаше няколко кутийки с китайска храна. Най-отдавнашните бяха в кухнята. Свободните пространства между остатъците от храната бяха запълнени с празни бутилки от „Джеймисън“, „Капитан Морган“ и много други, с най-различен цвят, размер и марка.

Почесах се по корема.

— Какво искаш, Уили?

— Адвокатът ти ми се обади. Искаше да те проверя как си. Каза ми да те замъкна до кантората му, ако трябва — и с ритници.

— Адвокатът ми ли? Откъде е взел номера ти?

— Знам ли…

— Какво ти каза?

Уили прелисти обявите със скицата на Стела, затиснати от кутията с пица.

— Виждал съм такива из града. Дънк ме светна за какво става въпрос преди няколко месеца. Успя ли да я издириш?

— Коя дата сме днес?

— Двайсет и девети юли, защо? Не беше осми август.

— Просто нямам календар.

Уили разбра защо го питам:

— Имаш още седмица и малко.

Дълбоко в себе си се учудих, че помни. Не бяхме говорили за това, откак бяхме деца. Преди години. Преди цял живот.

— Да, в случай че благоволи да се появи — отвърнах. — Какво ти каза адвокатът?

Уили се облегна на масата.

— Каза, че си се покрил тук с месеци, не си вдигаш телефона, не ходиш на училище и си пропуснал последната среща с него.

Мамка му. Вторник. Трябваше да се видим с него в кантората му във вторник.

Уили продължи:

— Притеснява се. Мисли, че ти трябва приятел до теб. Като гледам обаче, явно няма за какво да се тревожи. Очевидно при теб всичко е тип-топ.

— Приятел? Ти? Не дойде на погребенията. — Започнах да ги изброявам на пръсти: — Нито на Леля Джо, нито на Герди, нито на Крендал. На нито един от хората, които умряха.

— Родителите ми не мислеха…

— Родителите ти? Сериозно ли? Ще обвиниш тях? Добре де, разбирам, не познаваше Крендал кой знае колко добре. Дори мога да ти простя за Леля Джо. Но Герди? Та тя беше и твоя приятелка. Ако ми беше приятел, щеше да дойдеш.

Уили заби поглед в земята.

— Дънк тогава се бе забъркал в голяма гадост. И още е натопен до уши в нея. Двамата с него бяхте гъсти. Родителите ми смятаха, че е най-добре да се държа настрана от вас. Другата година заминавам в колеж, в Държавния университет в Пенсилвания, притесняваха се, че…

Отидох до вратата.

— Върви си, Уили. Не трябва да си тук.

— Напротив, трябваше да съм тук през цялото време — каза той тихо. — Извинявай.

— Искам да остана сам.

— Това е последното, от което имаш нужда.

— Разкарай се, Уили.

— Какво трябваше да си помисля? Пликове с пари в брой, които се появяват мистериозно. Онзи джип, който се опита да те убие, когато бяхме деца.

Опита.

— Реших, че някак си е свързано с Дънк. Мислех си, че е започнал да движи с онези хора още когато бяхме малки, и оттогава насетне само става по-зле и по-зле. Наистина ми изкара ангелите с онзи револвер. Престорих се, че всичко е наред, обаче, мамка му, Джак — револвер?! Бяхме на дванайсет. Не би трябвало да си имаме взимане-даване с оръжие! Реших, че цялата история за онова момиче е някаква сложна схема за прикритие, която си скалъпил, вместо да ми кажеш истината. Мислех си, че ми говориш врели-некипели. После започнах да виждам плакатите, разлепени из града, и разбрах, че си казвал истината. Всичко, което ми споделихте с Дънк преди време относно момичето… мислех, че сте си го съчинили. Трябваше да ви повярвам. Не на Дънк може би, но на теб трябваше. — Отново заби поглед в земята. — Съжалявам. Бяхме приятели, а аз те подведох. Предадох те. Трябваше да съм до теб, но не бях. Сега обаче съм тук. Искам да ти се реванширам.

Между нас се възцари неловко мълчание. Облегнах се на вратата и се загледах в тънките лъчи светлина, пълзящи по дръпнатите завеси във всекидневната.

— Виждал ли си Дънк скоро?

Уили прехапа устна:

— Видях го вчера да излиза от „Макдоналдс“ на Петдесет и първа. Не изглеждаше никак добре. Много отслабнал и в инвалидна количка. Буташе го някакъв тип, когото не познавам. С него бяха още шестима, по-възрастни, нито един познат. Натовариха го в някакъв ван и потеглиха нанякъде, а по петите им караше патрулка.

— Още не е арестуван, така ли?

— Баща ми познава хора от кабинета на окръжния прокурор и ми бе споменавал, че не могат да го обвинят за нищо. Онова другото хлапе си призна, че е организирало престрелката, и се самоуби, преди да измъкнат от него имената на хората, които дърпаха спусъците. Опитват се да лепнат на Дънк нещо за търговия с наркотици, но той, също както и Крокет, стоеше встрани от нещата и не могат да докажат връзката му с нищо. Изглежда така, сякаш ще поеме бизнеса му, ако вече не го е поел. Ти виждал ли си го?

Поклатих глава и му разказах как му ходих на свиждане в болницата. Когато приключих, открих, че се взирам в бутилката „Джеймисън“ на масата пред Уили. На дъното ѝ имаше още един-два пръста.

— Пич, направо смърдиш — каза Уили. — Кога за последно си се къпал?

Преди три… не, четири дни.

— Вчера — отвърнах.

Той отвори уста, но аз му махнах да замълчи и тръгнах към банята.

Стоях под горещата вода почти час — просто стоях и оставях водата да се лее върху мен, после се пресегнах за сапуна.

Когато излязох от банята, алуминиевото фолио бе изчезнало от прозорците. Не се виждаха кутии и бутилки. Дори беше сложил чисти чаршафи на леглото, а мръсните бе стоварил на пода. Уили беше във всекидневната и търкаше някакво мистериозно петно върху масичката за кафе с препарат за почистване.

В средата на стаята стояха три претъпкани черни чукала за боклук.

Роклята и бикините на Герди все още бяха на пода, там, където ги бе захвърлила. Това бе единственото недокоснато нещо в стаята.

На масата имаше две торбички от „Макдоналдс“, от едната се издигаше пара. Между тях стоеше бутилка оранжада.

Уили посочи към кесиите:

— Взех ти два макгридълса. Все още ядеш такива, нали?

Самата мисъл за храна накара стомаха ми да се преобърне, но знаех, че трябва все пак да хапна нещо. Цялото ми тяло се тресеше от недостига на калории, а в устата си имах отвратителен вкус. Издърпах един от сандвичите от торбичката и отхапах солидна хапка. Във втората торбичка имаше голяма чаша кафе. Отпих.

Уили видя, че няма да постигне никакъв резултат с петното, и се предаде. Седна на ръба на фотьойла и каза:

— Говорих с Матео. Иска да отидем при него. — Посочи към оранжадата. — Изгълтай това. Електролитите ще ти помогнат да спреш да трепериш.

Кимнах, приключих с първия сандвич и започнах втория, като се питах какво е направил Уили с бутилките, в които все още имаше някакви остатъци алкохол. Не ги видях никъде.

10.

— Алкохолик!

Деуит Матео се беше разположил срещу двама ни с Уили. Бяхме в същата конферентна зала, на същите столове, в които бяхме седели с Герди преди три месеца. Дори кафявият му костюм от туид, изглежда, беше същият.

Матео почукваше с химикалката си върху спретнат куп жълта хартия за бележки. Все още не беше написал нищо.

— Блед си като болен от хемофилия, ходил да дарява кръв. И се потиш като прасе.

— Тук е доста горещо.

— Тук е двайсет и един градуса — отсече той. — Ти си алкохолик и в момента страдаш от абстиненция.

Не отговорих.

— Казвах на леля ти, че не може да ти се има доверие. Тийнейджър без никакъв надзор. Тя се кълнеше в майка си и баща си, че си добро дете, че можеш да се грижиш за себе си. През изминалите няколко месеца през мен минаха бог знае колко обаждания от гимназията ти и от социалните. Когато си спрял да ходиш на училище, директорът ти е звъннал на социалните служби. Имаш ли идея колко беше трудно да ги разубедя да не дойдат да те проверят? Това обаче не е най-лошото. Най-лошото беше онази твоя съседка — така нареченият ти „попечител“. Очевидно си пропуснал някаква доставка на покупки, та ми подпали телефона — звънеше по няколко пъти на час. Бедната Тес трябваше да търчи по магазините и да ѝ носи продуктите от списъка. Бъди готов за солидна сметка, сумата по която ще ти бъде удържана от наследството. Кантората ми не е фирма за доставки по домовете.

— Съжалявам.

Матео спря да почуква с химикалката.

— Знам, че минаваш през тежък период, хлапе. Никой не бива да бъде подлаган на подобни изпитания. Но се налага да се стегнеш. Това трябва да спре, или твърде скоро няма да има връщане назад.

Ръката ми отново затрепери. Скрих и двете в скута си, под масата.

— Трябва ли да те пращам в някаква комуна за рехабилитация?

Зададе въпроса към мен, но гледаше Уили. Двамата поклатихме глава едновременно.

— Мога да остана с него няколко дни — предложи Уили. — Взех оранжада, както ми казахте. Грам алкохол не остана в апартамента. Големият ми брат имаше проблеми с пиенето, затова се наложи да помагам на майка ми, докато той се оправи. Първите няколко дни ще са доста зле, но след това нещата се подобряват. Знам какво да правя.

Матео го изгледа отгоре до долу, след което се обърна към мен:

— Леля ти ми бе дала списък с приятелите ти. До името на този тук бе написала „отговорен“ и го бе подчертала. Мъдра жена беше.

Облегна се назад и се замисли.

— Колко пари имаш у себе си в момента?

Не бях сигурен. Бръкнах в левия джоб на джинсите си и извадих купчина омачкани банкноти. В десния имаше само монети. Изсипах цялото съкровище върху бюрото и преброих парите.

— Двайсет и четири долара и трийсет и осем цента.

Матео се пресегна и премести купчинката пред Уили.

— Вземи ги.

Уили го погледна объркано.

Адвокатът се обърна към мен.

— От днес нататък издръжката ти от фонда ще бъде изплащана директно на тук присъстващия г-н Трюдо. Ще пазарува и за теб, когато ходи да изпълнява поръчките от списъка на онази смахната старица. Нито цент от тези пари няма да бъде похарчен за алкохол, наркотици, проститутки, хазарт или на какъвто порок си решил да се отдаваш напоследък.

Отворих уста да кажа, че само пия, но като зърнах очите му, реших да си замълча.

— Какъв фонд? — попита Уили.

Матео вдигна пръст, за да накара и него да замълчи.

— Като компенсация за причинените ви неудобства, г-н Трюдо, ще ви бъде изплащана заплата в размер на сто долара дневно, също от фонда. Ще се грижите г-н Тач да бъде трезвен и ще го пазите да не се забърква в неприятности. В мига, в който прекрачи границата, го издърпвате обратно. Ако не го направите, спирам кранчето на новопридобитото ви богатство. Останете в апартамента му колкото е необходимо. Разбрано?

Преди Уили да отговори, Матео се обърна към мен:

— Условията на фонда са кристално ясни и аз възнамерявам да изпълня последното желание на леля ти. За да получиш парите, трябва да се дипломираш в колеж. Не може да се дипломираш в колеж, ако не завършиш училище, а не може да завършиш училище, ако не посещаваш часовете. Когато училището започне след месец, очаквам да бъдеш там. Трябва да завършиш последната си година, да запазиш оценките си високи и да постъпиш в Държавния университет в Пенсилвания. Без повече простотии. Мислиш ли, че можеш да се справиш с всичко това?

Главата ми щеше да се пръсне. Главоболието започваше зад лявото ми око и се разпростираше навсякъде, протегнало любопитни пръсти. Треморът се прехвърли отръката ми към крака. Опитах да го накарам да спре да подскача под масата. Мислех си за бутилката „Капитан Морган“ която Герди беше отмъкнала от партито на Уили преди време. Чудех се дали Уили е успял да я открие.

— Да, сър — отвърнах, макар да знаех, че кракът ми никога вече няма да стъпи в гимназия „Брентууд“.

Запис в дневника 08/08/1993

Интервю с д-р Хелън Дъргин. Обект „Д“ в рамките на очакваните параметри.

Аудио/Видеозапис:

— Разкажете ми за Едуард Джак Тач — казва Обект „А“.

— Какво би желал да научиш?

— Защо още му позволяват да се вижда със Стела?

— Защото тя така иска. Посещенията му са вид награда.

— Награда? Като на куче, което получава лакомство, когато подаде лапа?

— Предполагам, да, нещо от този род — отвръща д-р Дъргин.

— А каква е моята награда? Допълнително време в тази кутийка?

— Ти също се срещаш със Стела. Получаваш книги и музика. Образование.

Обект „Д“ се смее.

— Нали осъзнавате, че никога не съм срещал лице в лице който и да било от моите преподаватели? Те седят от другата страна на стъклото, а аз съм тук. Четат ми от учебници и отговарят на въпросите ми с онова смехотворно трийсетсекундно закъснение. Никога не са ми казвали имената им. Никога не съм виждал лицата им. Те не ме хвалят, когато напредвам, и не ме критикуват, когато се издъня. Бих могъл да затворя очи и да подремна. По всяка вероятност ще продължат да четат, да ме поучават, ще поглеждат ту часовника, ту вратата, само не и мен. На никой от тях не му пука за мен, също както и на вас. За вас съм само опитно зайче. Последица от отдавна приключил експеримент, който се е объркал. Късметлийски страничен ефект, който живее, за да пълни дневниците и магнетофонните ви ленти, да разчиства тяхната бъркотия.

— Опасен си. Трябва да бъдеш държан под ограничение.

— Възможно е. Ограничението обаче може да бъде забавно, да знаете. Запозната ли сте с принципното устройство на тръбната бомба?

Д-р Дъргин не отговаря.

— Тръбната бомба представлява здраво запечатана от двете страни тръба, пълна с експлозив. Ограничението, което осигурява тръбата, означава, че със сравнително малко експлозив може да се постигне значителен взрив. Разбирате ли, ограничението причинява повишаване на налягането, увеличава разрушителната сила. Ако сложите бомба в кутия, резултатът ще е доста по-опустошителен, отколкото ако гръмнете същата тази бомба по средата на открито поле. А аз вече доста време стоя в моята кутия, докторе.

— Стела също е в кутия, макар и доста по-голяма.

— Защо Тач не е в негова собствена кутия?

Д-р Дъргин не отговаря.

— Не заслужава Стела — казва Обект „Д“. — Подайте ми онази чаша вода.

Без да се поколебае и за миг, доктор Дъргин прави каквото ѝ е казано.

Екип за наблюдение „Чартър“ 309

11.

— Скапана работа!

Проповедника паркира черния си „Понтиак GTO“ на обичайното си място на Уилок Роуд и изкачи стръмния хълм до Браунсвил Роуд, след което стигна до „Закусвалията на Крендал“… или по-точно до онова, което бе останало от нея. Панорамните прозорци бяха покрити с големи листове шперплат. Стъклената врата бе заменена от стоманено чудовище, заключено с катинар. В средата, бе прикрепен знак, на който пишеше:

ЗА СЪБАРЯНЕ

Сградата е Негодна за обитаване Използването на тази сграда е Незаконно

Неоторизираното премахване на този Знак

СЕ НАКАЗВА

Първата мисъл на Проповедника бе за ниската грамотност на онзи, който го бе писал. Втората му мисъл, след като се нагледа на табелата и премести очи върху опустошението наоколо, бе: „Какво, по дяволите, е станало?“

Беше хапнал тук ден преди погребението на онази жена, Гарджъри — пържола и яйца, обичайното.

Прекара пръст по металната каса на прозореца. Ръкавицата му се покри със сажди. Беше подчертал колко е важно да бъде информиран своевременно. Не обичаше да тъне в неведение.

След смъртта на онази Гарджъри от него вече не се изискваше да прави месечни доставки на пари в брой на хлапето.

Това беше чудесно.

Беше наистина чудесно.

Понеже му оставяше свободно време за други дела.

Беше избягвал тази смрадлива дупка в града цели три месеца и половина. Обичаше да е постоянно в движение, да сменя обстановката. Обичаше да си цапа ръцете, а това питсбъргско задание беше доста под нивото му още от самото начало. Глупостите в стил „не пипай, само наблюдавай, от време на време доставяй“ не бяха онова, заради което се бе заел с цялата работа. Беше си пропи-ляване на таланта му.

Ситуацията явно щеше да се промени днес. Беше вълнуващо.

Караше го да се чувства по-жив.

Закусвалнята обаче. Закусвалнята го притесняваше.

Неизвестна величина.

Не харесваше неизвестните величини.

Поредният облак премина пред слънцето. Този беше мрачен и сив, готов да се разцепи. Температурата също се понижи. Задуха хладен ветрец. Скоро щеше да завали. При това здравата.

Уличният телефон зад него зазвъня.

Проповедника обмисли дали да не свали табелата, после се отказа.

Прекоси улицата и вдигна слушалката с облечената си в ръкавица ръка, като внимаваше да не допре пластмасата до ухото си.

— Не спомена нищо за закусвалнята.

— Закусвалнята ли?

— Прилича на пожар. Какво е станало?

— Несъществено. Не те засяга. Предположих, че си чул.

— Бях в Арканзас.

Въздишка.

— Браво на теб.

— Момчето…

— Добре е.

Проповедника погледна часовника си. Шест и десет.

— Действаме ли по план?

— Да. Готов ли си?

Тъп въпрос. Винаги беше готов.

— Да.

— Без оцелели, разбрано?

Последното го накара да забрави за тъпия въпрос. Нямаше търпение.

12.

Една пресечка по-нататък, само на две паркоместа от мястото, където преди спираше ванът с хората, които следяха Дънкан Белино, преди момчето да се изнесе от апартамента си на Браунсвил Роуд 1822, в една кремава „Хонда Сивик“, взета по-рано през деня от полицейския паркинг, седяха детективи Фаустино Брайър и Джой Фогел. Не им се искаше да използват обичайните превозни средства днес — съществуваше риск онова хлапе Тач да ги разпознае.

Фаустино видя как мъжът, който караше черния „Понтиак GTO“, окачи слушалката на уличния телефон и закрачи обратно към Уилок. Вероятно бе паркирал на същото място, където преди го бяха засекли.

— Поемам го — каза Фаустино. — Ти следи момчето.

— Разбрано — отвърна Фогел, докато слизаше от колата, загледана в мрачните облаци, които се скупчваха над тях.

13.

Оказа се, че Уили все пак е намерил бутилката „Капитан Морган“ в най-горното чекмедже на скрина ми. Не беше скрита или нещо подобно, просто си седеше сред купчина стари комикси, дребни монети, различни училищни проекти, наполовина пълна кутия с презервативи и няколко рисунки, недостатъчно добри за показване, но и не чак толкова лоши, че да са за изхвърляне.

Искам да ме разберете правилно. Алкохолът не ми беше необходим. Нито сега, нито тогава. Не съм и никога не съм бил алкохолик. Срещал съм мнозина през живота си — алкохолизмът е ужасна болест, която далеч надхвърля нуждата да притъпиш едно-две чувства. Алкохолизмът се загнездва в клетките на човек и заживява там като гладно животно, което крещи да бъде нахранено. Може би това настъпва по-късно, но онова, което тогава изпитвах, не беше такова. Поне така мисля. Само исках да забравя. Исках да се почувствам така, сякаш последната година не я бе имало. Исках да се върна назад във времето, когато не можех да изредя по памет лекарствата, които се използват за лечение на остра миелоидна левкемия. Липсваше ми безкрайното оплакване на Леля Джо, липсваше ми топлината от ръката на Герди, липсваше ми жегата в кухнята на Крендал и купчината мазни чинии след вечерната навалица.

Последната една година от живота ми беше кошмар, от който исках да се събудя. Но тъй като не можех, се опитах да го забравя. Алкохолът ми позволяваше, дори да беше само за кратко. Предполагам, че ако бях намерил остатъците от обезболяващите на Леля Джо след пожара, след като излязох от болницата, ако ги бях открил и бях опитал от тях, а не онази бутилка „Джеймисън“, може би щях да се пристрастя към хапчета, а не към алкохол. Със сигурност обаче щях да намеря нещо. Трябваше ми нещо. Ако не бях открил начин да се измъквам от задушаващите обятия на болката, сигурно щях да нагълтам една шепа от хапчетата на Леля Джо и да сложа за постоянно край на ужасяващата серия събития около мен. Тъпо е да казвам, че алкохолът ме е спасил, но стана точно това. Алкохолът ме спаси от самия мен.

Първите няколко дни след последното питие бяха трудни.

Треморите идваха и си отиваха, съюзявайки се с треската, изпотяването и пресъхналата уста. Не задържах никаква храна (не че исках да ям). Тялото ми изхвърляше всичко. Напъвах се, докато гърлото ме заболяваше. Не можех да спя като хората, а когато най-сетне се унасях, се събуждах постоянно от паник-атаки. Сърцето ми се насилваше като автомобил на грешна предавка, опитващ се да изкачи стръмен хълм. Това отмина след няколко дни, но ако питате мен, все едно бяха месеци. Времето бе доста разтегливо понятие тогава.

Уили беше до мен постоянно. Матео му се обажда няколко пъти. Не съм сигурен за какво точно са си говорили, но първата нощ Уили се върна с обемист куфар. Казах му да вземе стаята на Леля Джо, но той предпочете дивана. Настаняването на онова място очевидно беше табу дори и за него.

Когато го молех за питие, ми даваше сок от боровинки. Пиех толкова много боровинков сок, че урината ми стана червена. По принцип би следвало да се разтревожа, но болките из цялото ми тяло бяха толкова силни, та мисля, че бих приветствал смъртта с отворени обятия. А червената пикня определено бе стъпка в правилната посока.

На третия ден треморът спря. Разказах на Уили за парите от застраховката и за фонда. Обясних му с подробности онова, което Матео ми бе казал. За издръжката ми, за изискването да вляза в колеж, за „попечителя“ ми на половин работен ден в отсрещния апартамент, за заплатата му под формата на пазаруване и от време на време някоя книга.

Разказвах му и за годините, през които не се бяхме виждали. За разходките ми до гробището — за всяка, последвала пропадналата ни среща, приключила с разбитото ми колело. Малкото, което знаех за Дънк. За посещението ми в къщата на Стела миналата година, за малката стаичка в мазето, за Реймънд Висконти и как го бяха открили на следващия ден на същата уличка срещу „Закусвалнята на Крендал“, където намериха и трупа на Анди Олин Флак преди години.

Разказах му всичко.

И Уили слушаше.

На няколко пъти го забелязвах как поглежда през вратата на спалнята ми към рисунките на Стела или към прашната купчина обяви на масичката до кухнята. Когато най-накрая приключих с разказите си, той ми зададе един простичък въпрос:

— Обичаш ли я?

На който отговорих:

— Не знам. И обясних:

— Тя ме привлича. Не мисля, че е минал дори един ден, дори един час, в който да не съм мислил за нея. Така е още откакто бях малък. Когато съм с нея, дори да е за кратко, се чувствам цял, чувствам се завършен.

Щом изрекох това на глас, в съзнанието ми нахлуха мисли за Герди. Вината направо ме смаза.

Нямам нищо против да съм „другото момиче“.

Възможно ли е човек да обича две момичета едновременно? Започвам да си мисля, че е възможно. Не една и съща любов — различни видове любов, всяка от които запълва различна празнота в теб.

Обичах ли Стела? Да. Може би нямах смелостта да си го призная на глас, но определено я обичах.

Обичах ли Герди? Исках, но не я обичах. Поне не отначало. Сега може би да, но не и в началото. И когато го признах пред самия себе си, ме заболя още по-силно.

Може би това беше разликата (ако изобщо имаше разлика).

Не можех да не обичам Стела, дори да опитвах.

Като знаех, че ще я видя скоро, успях някак си да избутам седмицата. Преживях детоксикацията и липсата на алкохол. Поне този път.

— Почти шест часът е — каза най-накрая Уили. — Трябва да тръгваш.

Навън вечерното небе бе покрито с мрачни буреносни облаци. По любимия прозорец на Леля Джо удряха едри капки дъжд.

Кимнах и се запътих към вратата.

— Вземи си чадър — предложи Уили.

— Нямам! — извиках от коридора.

Някакъв дъжд нямаше да ме забави.

Ако не беше дъждът, сигурно щях да забележа партньорката на Фаустино Брайър, детектив Фогел, която излезе иззад ъгъла на сградата и ме последва до гробището.

Спрях на гробовете на родителите си под падащите листа на огромния клен. Дъждът вече плющеше с всичка сила. Въпреки че валеше сравнително отскоро, земята беше подгизнала. Под внушителното дърво вече имаше три гроба. Тревата около гроба на Леля Джо вече бе израснала и се сливаше с останалите. Вазите бяха пълни с вода и осеяни с ръждиви петна. На гробовете на майка ми и баща ми нямаше цветя. Не бях идвал от месеци, всъщност от погребенията на Герди, Крендал и останалите от закусвалнята. Просто не бях в състояние.

Коленичих в мократа трева, махнах кленовите листа, залепнали към мраморните повърхности, и почистих мръсотията с ръка и с дъждовна вода.

— „Кейтлин Гарджъри Тач. 16 февруари 1958 година — 8 август 1980 година. Обичана съпруга, майка и сестра“ — прочетох тихо.

Гробът на баща ми стоеше безмълвно до нейния, все едно мълчаливо осъждаше скорошното ми поведение. Минимумът думи върху надгробния му камък бяха олицетворение на малкото думи, които изричаше, когато ми беше ядосан. Тишината често бе по-силно наказание, отколкото която и да е дума, която би изрекъл на глас.

— Почвам да влизам в правия път — казах и на двама им. — Бяха тежки времена, но вече се стягам. Ще се върна, когато времето се пооправи, и ще почистя.

Във вазата на надгробния камък на Леля Джо имаше цвете — една-единствена маргаритка, вече повяхнала и клюмнала. Зачудих се кой ли я е сложил там.

— Ще се върна, обещавам.

Изправих се, обърнах се към хълма и тръгнах към гробниците. Към пейката.

14.

Проповедника свърна от Браунсвил и спря понтиака в малка уличка встрани от главната.

Дъждът и той се обичаха и се мразеха едновременно.

Знаеше, че понякога времето му предлага допълнително прикритие и го пази от любопитни очи, но и ненавиждаше да е мокър. Мокрите дрехи го забавяха, заставяха го да се влачи, караха го да се чувства мръсен. Да не забравяме и проблема със звуците. Проповедника знаеше, че слухът му е остър, вероятно по-добър, отколкото на средностатистическия човек, но този тип време създаваше такава шумотевица, че заглушаваше почти всичко наоколо — чудесно, ако се има предвид какво му предстоеше да извърши, но ужасно, ако става въпрос за ослушване за опасност, която се прокрадва зад гърба му.

Щеше да се справи обаче. Винаги се справяше.

Бръкна под предната дясна седалка и извади пушката. Модифицирана трийсет и шест сантиметрова помпа „Мозберг“ с ръкохватка „Раптор“. От жабката измъкна една от десетината кутии с боеприпаси и се зае да зарежда оръжието, като вкара последния патрон в цевта.

Взе и трите гранати М67, които бяха скрити зад кутиите с муниции. Въпреки че бяха малки, всяка нанасяше поражения в радиус от петнайсет метра и изхвърляше осколки на двеста и петдесет метра.

А и бяха шумни.

Проповедника харесваше шумните оръжия.

Носеше армейския си тренчкот „Гордънстоун“, който му бе любим още откакто го откри в магазин за дрехи втора ръка преди почти петнайсет години. Пъхна трите гранати в големия преден десен джоб и се зае да пълни останалите джобове с резервни патрони за пушката. От опит знаеше, че така може да носи със себе си пет кутии с боеприпаси. Гилзите добавяха около шест килограма към теглото на якето, което и без това беше доста тежко заради кевларените пластини, които бе пришил отвътре, за да прикриват ръцете и гърдите му.

Късметлийското му яке.

Любимата му пушка.

Време е за шоу.

Шест без пет минути.

Даде на заден и излезе от уличката.

15.

Пейката беше празна.

Дъждовните капки барабаняха по нея и отскачаха. Водата се събираше на локвички отдолу. Потреперих.

Трябваше да си облека яке.

Приближих се и седнах, отметнах мократа си коса от лицето и се взрях в тесния път. Нито следа от джиповете.

Писмото на бащата на Стела до татко беше в джоба ми. Силно се надявах дъждът да не го унищожи. Наругах се, че не съм се сетил да го увия в найлон или нещо подобно, за да го опазя.

Въпреки че слънцето щеше да залезе едва след два часа, светлината бе повече от оскъдна. Гневните буреносни облаци затулваха и малката частица, която се опитваше да пробие, и гробището изглеждаше потънало в някакъв странен предздрач. Вятърът се усили. Сведох глава и закрих очи. Минаха поне още десетина минути, преди да забележа фаровете, разсичащи дъжда, да лъкатушат из гробището, да изчезват зад хълма само за да се появят отново миг по-късно, този път по-близо.

Когато возилото спря на трийсетина метра от мен, валеше толкова силно, че не различавах почти нищо. Дори лъчите на фаровете все едно се давеха в дъжда.

Форсиране на двигатели.

Изправих се и тръгнах към тях.

16.

Проповедника спря колата. Кракът му продължаваше да натиска педала на газта. Понтиакът ръмжеше доволно. Не виждаше нищичко.

Превключи от къси на дълги и обратно. Валеше толкова проливно, че в момента пред него все едно стоеше плътна водна стена, бяла завеса.

Сложи дясната си ръка върху мозберга и прокара палеца си по гладкия, добре смазан метал.

Когато някой почука на прозореца, пръстите му се стегнаха върху ръкохватката.

Със свободната си ръка Проповедника посегна към дръжката на вратата.

Време за действие.

17.

Задната врата се отвори. Намъкнах се вътре, тръснах се върху седалката и затворих след себе си. От мен се стичаше вода.

Госпожа Оливър ме изгледа навъсено.

— Помислих си, че навярно ще седиш навън цяла нощ, брулен от този киселинен и просмукан с въглищен прах дъжд, така характерен за този забравен от Господа град. Може би всички ще извадим късмета да лепнеш някоя прекрасна пневмония. Твърде глупав, за да си вземе подходящо яке или да използва чадър. Защо ли не съм изненадана?

Огледах се.

Отпред седяха мъж и жена. Не се обърнаха. Можех да ги видя в огледалото. Той изглеждаше на двайсет и няколко, с късо подстригана руса коса, кафяви очи и трисантиметров белег над дясната си страна. Когато видя, че го наблюдавам, се подсмихна самодоволно и впери поглед в предното стъкло, върху което продължаваха да връхлитат яростни порои.

— Къде е тя?

Оливър въздъхна:

— Предупредих те още докато беше дете. Казах ти какво ще се случи, а ти не ме послуша. Вместо това се вманиачаваш, преследваш… лепиш плакати из града, за Бога! Дори и сега чувам как малкото ти сърчице хлопа като побесняло. Кога ще осъзнаеш, че си много под нивото ѝ, и ще продължиш напред?

— Заведете ме при нея.

— Не можеш да я докосваш — продължи Оливър. — Виждал си до какво води докосването ѝ. Не можеш да я прегърнеш. Никога. И това е само най-малката от всички прегради, които ви делят. Исках да видиш какво прави тя. Имаше нужда да го видиш.

— Заведете ме при нея — повторих.

— Тя трябва да го прави, между другото. Желанието се натрупва, този порив, този глад, празнотата, копнееща да бъде запълнена. Може да го задържи за известно време, но я човърка отвътре. Каза, че гладът започва като лек шепот от ъгъла на стаята и в края вече е писък, толкова силен, че престава да чува всичко останало. Това е болест, пристрастяване както на физическо, така и на ментално ниво. — Тя се извърна към мен и се усмихна: — Ти знаеш много за пристрастяването, нали? Чувам, че си почнал да си попийваш. Толкова прекрасни новини. Със сигурност така ще ускориш пътя си към канавката.

— Пиех само…

— … за да се справиш с мъката, да заглушиш болката, да избягаш. — Тя махна с ръка. — Чувала съм всичко това неведнъж. Често казано, изобщо не ме интересува защо го правиш. Единствено се надявам нещата да ескалират. Може би ще се прехвърлиш на хапчета, на хероин, на амфетамини, на крек… няма значение, стига да се разкараш от пътя ми колкото се може по-скоро. Чувам, че вече можеш и да си го позволиш. — Усмивката слезе от лицето ѝ. Тя се наведе по-близо: — И за секунда не си помисляй, че жълтите стотинки, които дрънчат в джобчето ти, по някакъв начин ще те издигнат до нейното ниво. Изисканите дрехи не могат да променят факта кой си в действителност. Само замаскират вонята, която се процежда от теб. Като брезент, опънат върху купчина отпадъци, оставени на слънце. — Тя сложи ръка в скута си. — Преди всички тези години, когато те срещнах за пръв път, в очите ти гореше такъв огън! Онази решителна простотия тип „нищо не може да ме спре“, която всяко дете притежава. Винаги е приятно да видиш как въпросният огън постепенно угасва заради всички онези изпитания, които животът ти сервира. И при теб ще угасне, бъди сигурен. Скоро ще разбереш, че дори да плиснеш някоя-друга чаша запалителна течност върху пламъците, никога няма да върнеш жизнерадостните си младини. Единственият въпрос е колко време ти остава, преди огънят да загасне напълно. Колко ще мине, преди да се превърнеш в поредната безмозъчна отрепка, която се скита по улиците без нищичко, освен картонена табелка в ръката и смрадта на пиячка в дъха?

Ръката ми се сви в юмрук. Сигурен бях, че лицето ми е почервеняло.

— Заведете. Ме. При. Нея.

Мъжът отпред хвърли бърз поглед към мен в огледалото.

— Не — отсече госпожа Оливър. — Това приключва днес.

— Държите я там, в онази къща, против волята ѝ. Насилвате я да прави всички тези неща, да наранява хора.

Казаното накара усмивката на Оливър да се завърне. Тя бръкна в джоба на палтото си и извади оттам сгънат лист хартия. Подаде ми го. Ухаеше на ванилия. Писмото миришеше на Стела.

Отначало не го разгънах. Само се взирах безмълвно във възрастната жена. Досега не бях мразил никого толкова силно. Зла, противна жена.

Когато най-сетне отворих писмото, и тримата ме гледаха втренчено. Пресегнах се и светнах лампата на тавана.

Ръката на Оливър се стрелна и щракна ключа.

— Предпочитам тъмното.

Разгърнах писмото. Ароматът на Стела изпълни джипа.

Скъпи мой малък Пип,

Страхувам се, че нашето време заедно е към края си. Беше толкова забавен. Прекрасни времена, със сигурност. При първата ни среща казах на любимата си госпожа Оливър, че ще бъдеш мой за по-малко от година, може би дори още по-малко, ако се постарая както трябва. Казах ѝ, че мога да те въртя около малкото си пръстче и да те разхождам насам-натам като кученце с едно припърхване на мигли. И се оказах права. От любопитството се роди чуденето, от чуденето се роди желанието, а от желанието се роди страстта. И някъде сред всичко това се роди и любовта. Знам, че ме обичаш. Въпреки че никога не бих могла да обичам някого като теб, знам, че ти ме обичаш. Любопитна съм — когато госпожа Оливър ти каза, че не можеш да ме имаш, това накара ли те да ме желаеш още по-силно? Според нея — да. Полезно ще е да знам.

В басейна знаех, че ме желаеш. Страстта и нуждата по лицето ти бяха толкова прозрачни и очевидни, че ми се искаше да повикам госпожа Оливър и останалите и да кажа: „Вижте! Вижте конците на марионетката! Наблюдавайте как го местя насам, как го местя натам… Танцувай, мой малък Пип, танцувай!“

О, тези години заедно… Бяха чудесни.

Моята малка играчка.

Моят малък Пип.

Но всичко трябва да приключи.

Трябва да ме забравиш.

Понякога се чудя с какво ли ще бъдат запълнени дните ти, лишени от мисли за мен?

Опасявам се, че дори и аз не знам.

Може би винаги ще мислиш за мен.

О, добре тогава, изживей всичките си оставащи дни по този начин.

Годините ще минават, а аз винаги ще бъда в съзнанието ти.

Надали ще успееш да ме прогониш оттам. И винаги ще си останеш моят Пип. Моят Пип.

И така ще бъде всеки ден. Завинаги.

Стела

Първата ми мисъл, след като прочетох писмото, бе, че не тя го е писала. Някой друг го бе съчинил и го бе подписал с нейното име. Никога не бях виждал почерка ѝ и не знаех как изглежда. Познавах обаче подписа ѝ. Беше ма всички онези картини в къщата — спомнях си ги отчетливо. Замахът на четката ѝ се бе запечатал в съзнанието ми. Подписът на писмото съвпадаше с подписите върху онези картини.

Стела

Почеркът от подписа съвпадаше с почерка на текста — очертанията на всяка буква, извивките… не исках да вярвам, че са написани от една и съща ръка, от нейната ръка, но колкото по-отблизо се вглеждах, толкова по-убеден бях. На шестото прочитане вече не можех да сдържам сълзите си.

Госпожа Оливър каза:

— Преди седем години двамата с теб седяхме на тази пейка. Тогава ти казах: „Никога няма да я притежаваш. Колкото и да я желаеш един ден, тя никога няма да бъде твоя.“ Помниш ли?

Не промълвих и дума.

Сълзите ми капеха върху писмото. Една попадна върху „забравиш“. Наблюдавах мастилото, докато се разливаше по хартията. Думата се размаза. Избърсах очите си с опакото на ръката си и подсмъркнах.

— Ти винаги си бил игра за нея. Игра, чийто край настъпи. Недостатъчно бързо за моя вкус, но най-накрая приключи. — Тя ме погледна и се подсмихна. — Ще ѝ кажа, че си се разревал. Ще ѝ хареса. Може би, като се прибереш у вас, ще си прережеш вените? Това пък ще хареса на мен. Нужен ли ти е нож? Сигурна съм, че може да изнамерим един специално за теб.

Шофьорът отново бе впил поглед в мен. По устните му играеше крива усмивка. Жената до него изглеждаше така, сякаш всеки момент ще избухне в смях. Главата ѝ бе сведена, устните — здраво стиснати.

Дръпнах дръжката на вратата. Преди Оливър да отвори уста да ме спре, тикнах писмото, на Стела в джоба си и изскочих от колата. Затичах се в нощта под проливния дъжд.

18.

— Моля, останете в автомобила, господине.

Проповедника чу думите миг преди да различи силуета на мъжа, който ги изрече. Бе застанал до колата му, облечен с бял тренчкот, с качулка на главата. Държеше ръка върху ръкохватката на пистолета в кобура на кръста си, свободната си длан бе сложил на вратата на понтиака. Дъждът продължаваше да се лее като из ведро.

Проповедника наведе рамо и блъсна вратата с такава сила, че ударът отхвърли мъжа назад и го просна по гръб на улицата.

Проповедника излезе от колата, извади пушката, намести приклада до бедрото си и насочи цевта към гърдите на мъжа.

Човекът с белия тренчкот приличаше на костенурка — паднал по гръб, мяташе безпомощно ръце и крака в опити да се изправи. Мънкаше порой неразбираеми молби.

Проповедника дръпна спусъка.

Тъй като цевта бе опряна плътно в гърдите на мъжа, тялото му послужи като импровизиран заглушител. Подскочи, когато гръдният му кош експлодира и вътрешните му органи се превърнаха в каша. Куршумът излезе през гърба на мъжа с достатъчно сила, за да разпръсне вода и останки от листа във всички посоки.

Проповедника плавно вдигна пушката и с рязко движение изхвърли гилзата и зареди отново. Тогава забеляза и оръжието на втория мъж с бял тренчкот, който излизаше от будката на пазачите до портата. Също беше „Зиг-Зауер Р220“. Беше успял да го измъкне наполовина от кобура, когато от мозберга на Проповедника изригна втори изстрел. Върху гърдите на мъжа разцъфна яркочервено цвете, което направо съсипа хубавото му бяло палто. Мъжът погледна надолу. Докато петното се разрастваше, в очите му се появи объркване. Сетне се строполи в една локва, частично закрит от левия преден калник на понтиака.

Понеже вторият изстрел не включваше употребата на „човешки заглушител“ (или на какъвто и да е заглушител), беше много по-шумен от първия. Несъмнено достатъчно силен, за да бъде чут от един или двама съседи. Дали се бяха обадили в полицията — това вече беше друг въпрос. В буря като тази хората най-вероятно щяха да свържат звука е времето навън. Изстрелите от пушка не бяха нещо обичайно за тази част на града, и макар повечето хора да си мислеха, че могат да разпознаят гърмеж, в действителност малцина бяха в състояние да го различат, а още по-малко имаха желание да предприемат нещо, когато го чуеха. По-лесно беше да се престорят, че нищо не се е случило, че всъщност са чули нещо друго.

Три крачки до будката на пазачите. Проповедника се озова вътре за миг. Пушката бе презаредена и готова. Както и очакваше, кабинката бе празна. Имаше по един прозорец, гледащ във всяка посока. Зад онзи, който бе обърнат към къщата, се намираше малко бюро с три малки монитора, свързани към система за видеонаблюдение. На първия монитор се виждаше хубав кадър на понти-ака отблизо. Проповедника не можа да не се възхити на колата. Чудесен екземпляр, истински детройтски шедьовър. Дъждът блестеше под светлината на насочения към предния капак прожектор. Вторият монитор показваше по-обща картина — виждаше се задната част на понтиака, както и обширна част от алеята, чак до главната улица. На третия монитор се въртяха кадри от останалите камери, разпръснати из просторното имение.

Веднага след погребението на Гарджъри Проповедника бе проследил малкия кортеж от бели автомобили. Бяха три, като всеки пое по различен маршрут, за да попречат на евентуалните преследвачи. Единият обикаля над един час, въпреки че къщата бе на не повече от четири-пет километра от гробището. Проповедника знаеше в кой от трите пътува онази Оливър, затова се лепна за него, внимателно спазвайки дистанция от няколко коли. Не му беше за пръв път, познаваше процедурата. Джипът на Оливър също пое по по-дълъг маршрут и кръжа близо половин час, вместо пет или десет минути, колкото траеше пътуването до имението. Нямаше значение. Онова, което имаше значение, бе, че в края на преследването Проповедника вече знаеше къде се намира къщата, къде са те.

Знаеше къде може да открие момичето.

Този следобед се бе сдобил с копия от чертежите на сградата. Изнамери планове на терена. Изрови всички данъчни декларации на имението. Беше старо, построено още през 1893 година. От строителните разрешения бе узнал подробности за всички подобрения, които бяха правили през годините — подмяна на електрическата инсталация и водопровода, подсилвания на стените. В документите фигурираха имената на фирмите, които бяха присъствали на мястото, когато бяха идвали инспекторите. Чрез тези имена Проповедника откри компанията, която бе инсталирала охранителните камери и изработените по поръчка ключалки, монтирани на всички външни врати. Да се сдобие с документацията им, бе въпрос на няколко дни.

За седмица вече познаваше всеки квадратен сантиметър от мястото. Можеше да назове, без да се замисля, вида гвоздеи, използвани във всяка стая, производителя на медните тръби и на ПВЦ тръбите, с които медните бяха заменени преди десетина години.

Започна да наблюдава имението скоро след това.

Повечето съоръжения — а той гледаше на мястото именно така, не като на къща, а като на съоръжение, — които поддържаха охрана на пълен работен ден, обикновено представляваха една добре смазана машина. Тоест — графици, ротации, предварително зададени маршрути и модели. Някои от охранителите се въртяха на дневна база, други спазваха пет, десет, понякога двайсет различни графика и колкото по-сложни бяха, толкова по-трудно бе да се проследят. Тук спазваха седем графика. На Проповедника му отне почти две седмици, за да ги научи. В крайна сметка успя, разбира се — винаги успяваше. За тези четиринайсет дни съумя да идентифицира всички трийсет и седем охранители, които работеха тук, знаеше какви задачи са им възложени, смените им и ротацията. Можеше с лекота да изнамери фишовете им за заплати и да научи истинските им имена, но не стигна чак толкова далеч. Вместо това им измисли прякори като на джуджетата на Снежанка. Онзи, когото уби до колата си, беше Глупи. Другият — Кихавко.

По всяко време на денонощието в будката имаше двама пазачи. Още петима патрулираха из околностите. Общо седем навън.

До трите телевизионни монитора имаше телефон. Проповедника стоя и се взира в него около минута, в случай че някой е чул изстрелите и е решил да се обади при охраната, за да види какво става.

Телефонът не иззвъня.

До апарата имаше голям жълт бутон. Проповедника го натисна.

Портата от ковано желязо започна бавно да се отваря навътре.

Проповедника се върна до понтиака, качи се и се намръщи, когато видя, че е намокрил кожените седалки. Щеше да се погрижи за колата утре. Щеше да изчисти цялата бъркотия и колата отново щеше да засияе.

Телефонът в будката на охраната зазвъня в мига, в който автомобилът премина през портите.

19.

Някъде в недалечното бъдеще на детектив Фогел се очертаваше една доста неприятна настинка. Сигурна беше.

Тя приклекна зад гробниците и почти се долепи до каменните стени в опит да избегне дъжда — без особен успех. Беше мокра до кости и почти бе сигурна, че кожата ѝ е подпухнала и набръчкана, все едно бе стояла във паната през последния един час, а не беше търчала из гробището в преследване на хлапето.

Тач спря за малко на мястото, където бяха погребани родителите му. И Фогел, и Фаустино ги бяха посещавали няколко пъти преди време. Брайър имаше специална папка, посветена на гробовете. По ирония на съдбата притежаваха повече информация за тях, отколкото за самите родители. Знаеха кой е изработил надгробните плочи, кога бяха поставени, сдобиха се с копия на поръчките. Нямаха идея кой е платил за тях — имената в документите бяха фалшиви. Папката за родителите беше по-тънка, Фогел отметна мократа коса от лицето си за пореден път и мислено се закани да промени този факт. Имаха имената им и датата на смъртта от изписаното върху надгробните камъни, но не успяха да открият нито актове за раждане, нито данни за шофьорски книжки, нито притежавани от тях имоти. Бяха сигурни, че имената Едуард и Кейтлин Тач са измислени. Ако не бяха, значи двамата бяха живели, без да оставят следа — било то хартиена, или електронна. Съвсем нелека задача в днешно време, но достатъчно лесна през петдесетте, шейсетте и дори седемдесетте.

Забеляза идващото превозно средство още преди хлапето да го види. Наблюдава го как се приближава по тесния път и спира с лице към него.

Видя как Тач отиде до джипа и влезе вътре. Беше бял „Шеви Събърбан“ със затъмнени стъкла.

Фогел предположи, че возилото принадлежи на Крокет (вече на Дънкан Белино) и в момента става свидетел на среща, организирана далеч от местата, които предполагаемо се следяха. Ако тръгнеха, нямаше как да ги последва.

Тач обаче не замина с джипа. Вместо това изскочи от колата и хукна през гробището. Фогел бе раздвоена — не знаеше него ли да преследва, или колата.

Реши да направи и двете.

Затича се към белия събърбан, като се мъчеше да стои приведена и се надяваше, че дъждът ще ѝ осигури прикритие от онзи или онези, които бяха в колата. Приближи се достатъчно, за да види и запомни регистрационния му номер, след което хукна след хлапето, проклинайки се защо, по дяволите, днес не бе сложила обувки, които не пропускат.

Тач (и Фогел, която бе по петите му) бяха на половината път надолу по хълма, когато джипът потегли.

20.

Проповедника включи на първа и подкара понтиака по калдъръмената пътечка, покрай дъбовете и брястовете, насочвайки се към имението. Държейки волана с една ръка, презареди пушката. Алеята бе учудващо дълга и прекалено тиха.

Първият куршум строши левия му фар.

Вторият се заби в предното стъкло малко встрани от средата, прожужа покрай дясното му ухо и потъна в седалката.

Още три куршума профучаха един след друг, преди Проповедника да забележи стрелеца. Беше излязъл иззад дърветата на стотина метра пред понтиака, бялото му палто се вееше, пушката подскачаше в ръцете му. Проповедника го разпозна — беше го кръстил Док.

Проповедника се надяваше да стигне пред къщата, преди да започне пукотевицата, но след като това определено вече не бе възможно, той изключи от скорост, дръпна ръчната и изскочи под дъжда. Маневрата му предизвика сериозно объркване у Док. Започна припряно да изстрелва един след друг куршуми към него — неразумно, като се има предвид разстоянието, особено под проливен дъжд. Проповедника изчезна сред дърветата и заобиколи Док по фланга, докато хлапето презареждаше.

Към колана му бяха закачени дузина ножове за хвърляне „Смит&Уесън SWTK10CP“, изработени от въглеродна стомана, с приятната тежест от около двеста грама всеки. Предпочиташе ги пред огнестрелните оръжия в редица ситуации, а въпросната очевидно бе такава. Ножът напусна колана, тихо излетя във въздуха и се заби във врата на Док за по-малко време, отколкото на хлапето му отне замяната на празния пълнител с нов. Последната му грешка бе да издърпа ножа от врата си.

Проповедника продължи да се крие сред дърветата.

На алеята изникнаха още двама охранители. Единият се наведе над Док, а другият огледа горичката. Не го забелязаха. Взряха се в работещия на празни обороти понтиак. Проповедника продължи покрай дърветата, докато къщата се появи в полезрението му, след което изчака с пушка, преметната през рамото му, и ножове във всяка ръка.

Двамата притичаха на една ръка разстояние от него. Насочваха се към имението.

Когато вторият го подмина, Проповедника заби ножа в глезена му, прерязвайки ахилесовото сухожилие. Мъжът залитна и се строполи на земята. Първият чу шума и се обърна. Друг нож щръкна от гърлото му. И той се стовари на земята.

Сърдитко и Щастливко, предположи Проповедника. Гардовете тотално бяха разбъркали позициите си. Трудно беше да се прецени кой кой е.

Охранителят с прерязаното гърло се опита бавно да пропълзи по алеята към дърветата. Проповедника заби нож в тила му, взе зиг-зауера му и се извърна към къщата. Някъде там имаше още двама пазачи. Това беше неприемливо.

Прожекторите се включиха. Дъждът стана снежнобял.

21.

Детектив Фаустино Брайър последва понтиака по Уилок, покрай гробището и едва не го загуби от поглед, когато навлезе в доста елитния квартал, познат като Бърлингтън Хилс. Понеже не искаше да се приближава твърде много и да рискува да бъде забелязан, позволи на автомобила да се откъсне напред и да изчезне сред кривите улички. Фаустино не го видя отново, но за сметка на това забеляза малка охранителна будка, пред която лежаха две тела. Огромната желязна порта бе широко отворена, а в будката звънеше телефон.

И двамата мъже очевидно бяха мъртви. Дългите им бели палта бяха омазани с кръв и подгизнали от дъжда.

Когато дочу поредица от изстрели някъде отпред, Фаустино повика подкрепления по радиостанцията, извади пистолета си и тръгна пеша по алеята, като внимателно оглеждаше дърветата.

Щеше да бъде мъртъв след по-малко от три минути.

22.

Проповедника откри Сънливко приклекнал зад фонтана в средата на алеята в очакване на неканения гост.

Когато Проповедника излезе иззад дърветата, един куршум го улучи в лявото рамо, а втори се заби в средата на гърдите му. Силата на удара го завъртя и го просна на земята. Кевларът спря и двата, но въпреки всичко болеше адски. Измъкна пистолета, който бе взел от Щастливко, насочи го към фонтана и когато Сънливко се наведе напред, за да стреля още веднъж, получи куршум право в дясното слепоочие.

Проповедника се изправи и се затича към къщата.

Свенливко все още не се бе показал. Щеше да се погрижи за него по-късно.

Бутна вратата.

Заключено.

Той насочи пушката към бравата, извърна глава и натисна спусъка. Дървената каса експлодира, оставяйки след себе си петнайсетсантиметрова дупка и звън в ушите му.

Проповедника изрита вратата и влезе полуприклекнал в къщата. Скри се зад една кръгла дървена маса във фоайето. Пушката следваше очите му, докато той се оглеждаше. Всекидневна вдясно от него и библиотека вляво, и двете празни.

Вазата върху масата над него се пръсна на парчета. Нов изстрел.

Проповедника изскочи иззад масата, затича се по централния коридор и сви вляво, което трябваше да го отведе до точката за достъп до мазето. Забеляза още двама охранители и ги обезвреди. Вторият някак си успя да произведе изстрел със своя четиресет и пет калибров, но не улучи Проповедника, а средата на една от картините, окачени в коридора. Проповедника отново сви вляво и се озова пред стълбите, водещи към мазето. По тях се изкачваха още трима гардове. Четири бързи изстрела от зиг-зауера ги накараха да се разпръснат и да се прикрият някъде долу.

Проповедника бръкна в джоба си, извади една от гранатите, дръпна шплента и я метна по стълбите.

Експлозията проехтя някъде дълбоко в търбуха на къщата — силно уоп!, което извибрира в каменните основи на зданието и разтърси пода и стените.

Без да си дава труд да се прицелва, той стреля с пушката към горната част на стълбището и се затича по стъпалата, изстрелвайки останалите в зиг-зауера патрони в посоката, от която бяха дошли куршумите, предназначени за него. Стената бе нацепена. Парчета гипсокартон и дърво от лампериите бяха пръснати на всички страни. Когато пистолетът замлъкна, той го метна на пода, вдигна пушката и след като сви зад ъгъла, стреля два пъти бързо. Огънят, блъвнал от цевта, освети коридора. Първият куршум остави огромна дупка в стената, вторият — огромна дупка в мъжа, който се изпречи на пътя му.

Проповедника замръзна, притвори очи и се заслуша.

От плановете на къщата бе научил, че вторият етаж е зает от седем спални и пет тоалетни. Над тях имаше таванско помещение по протежение на цялата постройка.

С все още затворени очи той презареди.

Нужна му бе третата спалня отляво.

Отвори очи и тръгна по коридора, като държеше пушката в готовност.

Очакваше да се натъкне на поне още трима охранители на това ниво, но никой не се появи.

Очакваше вратата на спалнята да е заключена.

Не беше заключена.

Проповедника влезе в стаята.

Насочи пушката към единствения обитател на спалнята.

Момичето, вече напълно пораснало, седеше спокойно на стол до прозореца, който гледаше към просторния заден двор. Без да се обръща към него, изрече просто:

— Идват и други. Никога няма да се измъкнеш оттук.

Видя как сваля дългите си черни ръкавици, внимателно сгъва елегантната материя и ги оставя на масичката до себе си.

Откъм стълбите нахлуваше пушек.

Дочу викове.

Идваха и други.

23.

— Какво става, Тач?! — кресна Уили, когато се промуших покрай него през вратата.

Водата се изливаше на пода под краката ми и се събираше на локвички върху паркета. Отидох до прозореца, обърнах се, върнах се до вратата, обърнах се, пак тръгнах към прозореца.

— Джак! Спри!

Уили посегна да ме сграбчи за рамото, докато минавах покрай него за трети път. Отърсих се от хватката му. От бучащата в ушите ми кръв почти не го чувах.

— Какво се случи, мамка му?

Опитах се да заговоря. Опитах се да му разкажа.

Вместо това просто измъкнах писмото на Стела от джоба си, метнах го на масата и отидох в моята стая, като затръшнах вратата зад гърба си.

Ако не беше махнал бутилката „Капитан Морган“, със сигурност щях да я изпия до дъно.

Мразех го, че откри тази бутилка.

Запис в дневника 08/09/1993

Обект „Д“ в рамките на очакваните параметри.

Аудио/Видеозапис:

— Какви са всички тези папки? — пита Карл.

— Папки ли?

— Върху бюрото на хлапето. Уорън свива рамене.

— Знам ли. Докторката ги мъкне цял ден. Сигурно го подготвя за ново телефонно обаждане.

— Никога преди не са му давали сведения за обекта.

— Времената се променят.

— Някой от началниците идвал ли е днес?

— Защо?

— Ако го подготвят за ново телефонно обаждане, някой от шефовете би трябвало да наблюдава.

— Не е задължително. Винаги го наблюдават.

— Времената се променят.

— Изглеждаш странно отпуснат — посочва Карл.

— Ти пък изглеждаш странно напрегнат.

— Не обичам промените.

— Очевидно.

— Може би трябва да се обадим на някого.

— Аз няма да се обаждам — отвръща Уорън.

Карл се пресяга и натиска бутона на микрофона.

— Ей, Грозник, какво четеш?

При тези думи Обект „Д“ поглежда към тях от другата страна на прозореца за наблюдение. Устните му се размърдват. Трийсет секунди по-късно на телевизионните монитори образът на Обект „Д“ също поглежда нагоре и отговорът му се разнася по високоговорителите:

— Ела и виж сам, Карл. Много увлекателни неща. Нещо като история. Бих се радвал да я обсъдя с теб. Определено имаш право да я чуеш, тъй като името ти се появява неведнъж в нея. Не в най-благоприятната светлина, боя се. Става дума за онзи неприятен инцидент, при който си опипал горката Санди Нюман в кафенето преди три години. И то пред трима колеги, без изобщо да се притесняваш за последствията. Това говори много за теб като човек, за характера ти. Не че ми казва нещо, което вече не знам, но въпреки всичко е увлекателно и образоващо четиво. Би трябвало да съм шокиран, че са те наказали с отстраняване само за една седмица, но като се имат предвид другите неща, които прочетох, въобще не съм изненадан.

Карл се обръща към Уорън.

— Това нашите досиета ли са?

— Пълна лудост. Кой би дал на хлапето досиетата ни? Малкият просто се шегува.

— Тогава откъде знае за Санди Нюман?

— Всички знаят за Санди Нюман.

— Няма кой да му е казал.

— Няма как да си сигурен.

На монитора се вижда как Обект „Д“ се връща към четенето на съдържащото се в папката пред него. Очите на Уорън се свеждат отново към романа „Завръщането на паяка“ от Джеймс Патерсън, който държи в ръце.

Бележка на наблюдаващия: По време на настоящия развовор, както и в последвалите четиресет и осем минути Уорън Бийсън нито веднъж не прелиства страницата.

Екип за наблюдение „Чартър“ 309

24.

Сънят не идва.

Няма сън. Нищо освен мрак, пустота, черна дупка, която поглъща всичко останало.

За трети път в последните месеци се събудих от силно тропане по вратата.

— Джак? Ставай. Сигурно ще поискаш да видиш това. Уили.

Дъждът бе спрял.

Мъглявата утринна светлина изпълваше прозореца ми.

По някое време бях изритал маратонките си, но все още бях облечен със същите джинси и суичър, които носех и предната вечер. Все още бяха подгизнали, също както и завивката, чаршафите и най-вероятно дюшекът.

— Какво има? — промърморих.

— По телевизията. Трябва да го видиш. Погледнах цифровия будилник. Шест и пет.

Изпълзях от леглото и се добрах до всекидневната. Единствената светлина идваше от телевизора. Звукът бе спрян.

Новини.

Кадри от хеликоптер, който кръжи над къща.

Къщата на Стела.

Басейнът отзад. Фонтанът.

Познах я незабавно.

— Това не е ли… — обади се Уили.

— Да.

Седнах на ръба на дивана и кимнах към телевизора:

— Какво става?

— Нещата са супер зле. Осемнайсет мъртви досега и продължават да вадят трупове. Току-що го пуснах, но чух да говорят нещо за изстрели, експлозии и пожар.

— Осемнайсет?

Стела.

Уили кимна.

— Май един от тях е ченге.

От западната страна на къщата се разнасяше пушек. Плътни черни нишки излизаха от прозорците и вратите, както и от една дупка на покрива.

Кадърът се смени. Показаха в едър план репортера.

— Питсбъргската полиция ни заповяда да се преместим. Разширяват периметъра, за да включат не само къщата и околните постройки, но и улицата, която води насам. Доколкото узнахме, целта е да се осигури достъп за още превозни средства със специален режим на движение. Виждам как поне две пожарни коли се мъчат да си пробият път насам, а тесните улички, останалите колеги и насъбралите се изобщо не ги улесняват. Ако току-що включвате телевизорите си, аз съм Пийт Лимайър от KRWT CBS. Ние сме пред частно имение, разположено на Милбърн Корт 62, в което са намерили смъртта си поне осемнайсет души, включително един полицейски служител. От полицията още не са съобщили имена и са категорични, че няма да ни дадат повече информация, докато не бъдат открити близките на загиналите, за да им бъде съобщено. Две от жертвите, както изглежда, са охранители, които са се намирали в будката зад мен. Те са били простреляни.

Лимайър погледна вдясно и кимна на някого.

— Още веднъж ни молят да се преместим. Оставям ви в ръцете на Кристи в студиото. Кристи?

Отново кадри от хеликоптера без коментар от студиото.

— Милбърн Корт е на около два километра от мястото, където те прегазиха. На няколко пресечки от Ноубъл в Бърлингтън Хилс. Добро местенце. Наследствено богатство — каза Уили.

Писмото на Стела беше разгърнато върху масичката за кафе и се взираше безмълвно в мен. Думата „забравиш“ беше размазана, но вече бе изсъхнала.

Уили проследи погледа ми.

— Грубо, брато.

— Аха.

— Ама скритото послание е много яко. Това момиче май обича да се бъзика с теб.

Вдигнах поглед:

— Какво скрито послание?!

— Не го ли забеляза? — прибели очи той. — Ох, как да го видиш, като си влюбен и загубен… Разбира се, че не си го схванал. — Той прокара пръст по текста. — Виж последните редове. Първата буква на всеки ред. Веднага ми се наби, но пък и аз обожавам игри на думи. Може би затова…

Той продължи да дудне нещо, но вече не го слушах. Очите ми се впиха в последните няколко реда, написани с елегантния почерк на Стела:

Понякога се чудя с какво ли ще бъдат запълнени дните ти, лишени от мисли за мен? Опасявам се, че дори и аз не знам. Може би винаги ще мислиш за мен.

О, добре тогава, изживей всичките си оставащи дни по този начин.

Годините ще минават, а аз винаги ще бъда в съзнанието ти. Надали ще успееш да ме прогониш оттам.

И винаги ще си останеш моят Пип.

Моят Пип.

И така ще бъде всеки ден. Завинаги.

Стела

ПОМОГНИ МИ

По телевизията отново показаха репортера, който повтаряше предишната информация.

— Трябва да отида там.

— Звучи като много лоша идея.

— Не ми пука.

Преди да ми отговори, вече бях в стаята си и се преобличах.

Никой от двама ни нямаше кола. Можехме да стигнем навсякъде, където искаме, пеша, а паркирането беше проблематично. Матео бе предложил да ми купи автомобил с пари от фонда, но му отказах. „Просто ще седи някъде и ще си гние“, бяха думите ми. На вандалите в нашия квартал не им трябваше чисто нова, лъскава мишена, с която да се забавляват.

Взех такси от Браунсвил.

Уили искаше да дойде с мен, но не му позволих. Казах му, че това е нещо, което трябва да свърша сам.

Всеки завой, всяка бабуна по пътя ми бяха познати. Щом затворех очи, се озовавах на задната седалка на белия джип.

Шофьорът се принуди да ме остави в началото на Милбърн Корт. Имаше прекалено много хора, патрулки, линейки и пожарни, за да се приближим повече.

Платих му, излязох от колата и се набутах сред тълпата.

Парливият мирис на огъня бе натежал в чистия сутрешен въздух. Небето в края на задънената уличка бе направо пропито с него. Всички зяпачи бяха вперили погледи в горящата къща. Някои си бяха донесли столове, един дори бе домъкнал хладилна чанта. Някои бяха мълчаливи, други се шегуваха и се смееха. Две момчета със скейтбордове обикаляха насъбралите се по външния край на тротоара.

Разбутах всички.

Проправях си път напред, без да спирам. Колкото по-напред отивах, толкова по-плътна ставаше тълпата. Най-накрая стигнах до жълтата полицейска лента, която вече бе подсилена с дървени заграждения и десетина униформени отзад, наблюдаващи тълпата с мрачни лица.

На стотина метра зад тях забелязах високата каменна стена с метални шипове на върха, която помнех от предишното си посещение. Портата от същия метал като шиповете, от която към вътрешността на имението се точеше алеята, бе широко отворена. Отляво видях будката на охраната, която Пийт Лимайър от KRWT бе използвал за фон на по-ранния си репортаж. Наоколо нямаше следа нито от него, нито от новинарския му ван.

Алеята се усукваше и изчезваше сред старите дъбове и брястове, зад които се криеше къщата, невидима оттук.

— Лудост, нали?

Думите бяха на жената зад мен. Беше на двайсетина години, с дълга руса коса и зелени очи. Не ме удостои с поглед, продължи да гледа напред. Носеше дълго бяло палто.

Сирената на една от линейките изписка. Обърнах се към алеята. Полицаите разместиха част от загражденията и изтикаха хората встрани, за да ѝ направят път. Светлините ѝ бяха угасени. Не бързаше.

Когато погледнах назад, жената с дългото бяло палто беше изчезнала. На нейно място се бе появил мъж към края на шейсетте, който се мъчеше да си запали цигара.

Поех си дълбоко въздух, промуших се под жълтата лента, заобиколих дървените заграждения и хукнах по алеята към къщата. Към Стела. Когато един от полицаите изкрещя нещо зад мен, последван от друг, не се обърнах, просто се затичах още по-бързо. Минах покрай будката на охранителите и мярнах друг униформен, впил поглед в мен, като в същото време излайваше кратки заповеди в радиостанцията, закачена на рамото му. Заставих краката си да се постараят повечко.

След три завойчета къщата най-накрая изплува пред очите ми.

Черният дим бълваше от западната ѝ страна. Там, където преди бяха спрели белите джипове, сега стояха две пожарни. Множество маркучи тръгваха от цистерните им и изчезваха във вътрешността на постройката през една врата отстрани. Главният вход беше отворен. През него постоянно сновяха насам-натам най-различни хора — парамедици, полицаи, цивилни… Нито едно познато лице.

Между мен и къщата имаше още трима униформени. Този в средата изкрещя:

— Достатъчно, хлапе! Спри, където си, веднага!

Финтирах наляво, след което се метнах надясно, но единият ме събори, а другите двама ме притиснаха към земята. Извиха едната ми ръка зад гърба. Усетих белезници да щракват на китката ми. Ченгето опита да улови и другата ми ръка. Понечих да се претърколя встрани, но тежестта му ми попречи.

— Спри да се гърчиш, мамка му!

С помощта на един от другите успя да извие и свободната ми ръка и да щракне втората гривна на белезниците върху нея.

Свали коляно от кръста ми, изправи се и ме дръпна нагоре:

— Ставай.

— Трябва да вляза вътре!

— Ставай!

Вдигнаха ме на крака. Опитах да се отскубна, но не успях.

— Не разбирате… аз…

— В онази — каза полицаят от лявата ми страна, като кимна към една от патрулните до фонтана.

Първият униформен ме задърпа към колата.

Друго ченге отвори вратата ѝ, когато се приближихме.

— Повикайте детектив Брайър! — изкрещях аз. — Кажете му, че съм тук! Трябва да вляза вътре! Трябва…

Първият полицай натисна главата ми.

— Хич не ми дреме както трябва да направиш, хлапе.

— Повикайте детектив Брайър!

Някакъв мъж с цивилни дрехи, който стоеше близо до предната врата, ме чу и погледна към мен:

— Кого да повикаме?

— Детектив Брайър. Кажете му, че съм тук — повторих аз. — А ти си…?

— Джак Тач. Той знае.

Мъжът се намръщи:

— Вкарайте го в колата.

Униформеният така и направи. Затръшна вратата зад гърба ми.

Заудрях по прозорците и заритах вратата.

Никой не ми обърна внимание. Абсолютно никой.

Седях вътре поне три часа.

Патрулката смърдеше на белина, повръщано и урина.

Гледах как хората продължават да влизат и излизат от предната врата на къщата.

Гледах как черният пушек постепенно се разсейва.

Гледах как пожарникарите намотаха маркучите си, прибраха екипировката си в камионите и изчезнаха по алеята.

Сенките наоколо започнаха да се издължават.

Слаба тъмнокожа полицайка с къса коса смъкна предните прозорци на колата. Не поглеждаше към мен. През металната мрежа, разделяща предната и задна част на патрулката, проникна малко от пропития с дим въздух отвън. Смрадта вътре обаче не намаля.

Изтече още час.

Пожарните и линейките си заминаха и на тяхно място се настаниха вановете на криминалистите.

Вратата до мен се отвори и вътре се промъкна някаква жена. Полицайката, която бе отворила прозорците, затвори вратата зад нея и се обърна с гръб към возилото.

— Казваш се Джон Едуард Тач. На седемнайсет години си и живееш на Браунсвил Роуд 1822, апартамент 306. И двамата ти родители са починали, затова доскоро си живял с леля си — Джоузефин Гарджъри. Когато и тя почива преди четири месеца, преминаваш под настойничеството на… — Тя измъкна малък бележник от джоба си, отвори го на първата страница и прегледа набързо написаното там. — …някоя си Елфрида Лийч. Шейсет и девет годишна, не напуска дома си. Работил си в „Закусвалнята на Крендал“ допреди тя да бъде разрушена три месеца по-рано в резултат на нещо, което прилича на поръчково убийство на Хенри Крокър. Приятел си с Дънкан Белино. — Тя затвори тефтерчето си. — Пропуснах ли нещо?

Не отговорих.

— Знаеш ли коя съм?

Кимнах.

— Вие сте партньорката на детектив Брайър. Познавам ви от погребението на леля ми.

— Да, детектив Фогел. Работя в отдел „Убийства“. Искам да ми разкажете какво търсите тук, г-н Тач.

— Трябва да вляза в къщата.

— Защо?

— Тя там ли е?

— Кой да е там?

Сведох очи.

— Искам да знам дали Стела е добре.

Когато споменах името на Стела, лицето на детектив Фогел не трепна.

— Разкажи ми за човека, който кара този черен „Понтиак GTO“.

— Не познавам човек, който да има такава кола.

— Знаеш, че наблюдаваме сградата, в която живееш. Този човек е забелязван да влиза и излиза безброй пъти в нея. Бил е в апартамента ти. За Белино ли работи? Белино ли е отговорен за всичко това?

— Нямам представа за кого говорите. Къде е детектив Брайър? Доведете го. Трябва да говоря с него.

Пръстите ѝ зачоплиха коляното ѝ. Най-накрая тя каза:

— Детектив Брайър е мъртъв.

— Какво се е случило?

— Някой го е гръмнал в главата, на практика от упор, на шейсетина метра от мястото, където сме в момента. — Тя посочи към алеята, после почука два пъти по прозореца.

Тъмнокожата полицайка отвори вратата.

— Ела с мен — каза Фогел и излезе от патрулката.

Измъкнах се и я последвах през лабиринта от коли. Униформената ни следваше плътно. Докато заобикаляхме един от вановете на криминалистите, зърнах шест трупа, покрити с черен брезент — три на алеята, два в тревата и един леко встрани.

Фогел се приближи към този встрани, коленичи и дръпна брезента.

Стъклените очи на детектив Брайър се взираха право напред. Устата му беше леко отворена. Върху челото му, над дясното око, имаше малка тъмна дупка. Кожата по ръбовете ѝ бе почерняла и напукана. Тревата под главата му изглеждаше по-тъмна заради всичката изтекла кръв, в която плуваха малки бели частици.

Извърнах се настрани и повърнах.

Фогел и полицайката зад мен се спогледаха, без да продумват.

— Не съм го извършил аз — най-накрая успях да изрека. Фогел върна брезента на мястото му и се изправи:

— Знам. Искаш ли да ти кажа защо съм толкова сигурна? Понеже те следях, докато беше на гробището, когато всичко това се е случило. Кой е мъжът с черния понтиак?

— Казах ви вече, че не знам. Защо сте ме следили?

Без да отговори на въпроса ми, тя се приближи до другите пет трупа и започна да отмята платнищата, които ги покриваха. В очите ѝ пламтеше гняв.

— Твоето приятелче — човекът, който документирано влиза и излиза от апартамента ти от години насам — е убило не само моя партньор днес, но и всички тези хора, чиито останки виждаш в момента. И ти ще ми помогнеш да го открия и да го заловя. Ще ми кажеш абсолютно всичко, което ти е известно за него.

Очите ми се спираха върху труповете — един по един. Жена с дълго бяло палто, огнестрелна рана в стомаха. Мъж с дълго бяло палто, огнестрелна рана в гърдите. Още една жена — малка огнестрелна рана в главата, подобно на тази на Брайър — също с дълго бяло палто. Едва не повърнах отново. След това видях последните двама, които не бяха застреляни.

Изгорели, но не запалени.

Като Анди Олин Флак.

Като Реймънд Висконти.

Стела.

Тогава побягнах.

Стрелнах се покрай тъмнокожата полицайка, която ни следваше, и се втурнах към предната врата на къщата. Едва не се спънах в още един труп във фоайето — непокрит с брезент, черен и съсухрен като останалите. Имаше и други трупове в коридора и в библиотеката.

Когато изкрещях името на Стела, трима криминалисти в бели херметични костюми ме изгледаха, но не казаха нищо и продължиха да работят. Полицаят, който бе поставен в края на дългия коридор, се затича към мен.

Коридорът, който водеше към мазето, бе блокиран с дървени заграждения. Стените бяха почернели от пушека. Картините на Стела висяха, изкривени под странни ъгли, покрити със сажди. Две бяха паднали. В двата края на коридора бяха разположени мощни прожектори, а между тях — чували за трупове, поне дузина, запечатани и безмълвни.

На стълбите имаше още едно тяло, частично покрито, също съсухрено от смъртта.

Притичах през фоайето, прескочих трупа на стълбището и се заизкачвах нагоре, като взимах по две стъпала. Най-отгоре имаше още едно тяло, този път с огнестрелна рана в корема.

Нямах представа къде отивам.

Чух стъпки някъде над мен.

Всички врати бяха отворени.

Първите две спални бяха празни. Когато влязох в третата отляво, замръзнах на прага, без да съм в състояние да се извърна от онова, което съзрях.

Спалнята всъщност представляваше просторен апартамент. Почти колкото моя, с легло с розово-бели чаршафи, покрито с прозрачен балдахин. До прозореца, който гледаше към задния двор — басейна и градините, — имаше стол. Вратата вляво водеше към малка баня, чиито стени и под бяха покрити с бели мраморни плочки. Вътрешната стена бе заета от огромна камина, в която проблясваха забравени въглени.

Над камината висеше картина, на която бяха изобразени момченце и момиченце, седнали на черна метална пейка, обкръжена от надгробни камъни и дървета с есенна окраска. Момиченцето държеше книга. Ръката на момчето бе протегната към нея, колебливо, с копнеж, дори тогава. Ярките цветове и рисунъкът — определено бе работа на Стела. Пресегнах се и прокарах пръсти по картината, усетих неравностите и ръбчетата, внимателната извивка на всяка мазка. За пръв път в живота си почувствах докосването на Стела.

Стаята беше празна. Знаех, че си е отишла.

Исках да я мразя заради написаното в писмото.

Онези ужасни думи.

Исках да забравя всичко, което имаше връзка с нея. Но не можех. Просто не можех.

Трета част

О, разбитото сърце… Струва ти се, че умираш, но вместо това продължаваш да живееш — ден след ден след ужасен ден.

Чарлс Дикенс, „Големите надежди“[17]

Запис в дневника 08/09/1993

Обект „Д“ в рамките на очакваните параметри. Карл Розел изглежда раздразнен.

Лични бележки — Уорън Бийсън

Дейвид Пикфорд е прекрасен мъж.

Дейвид Пикфорд е прекрасен мъж.

Дейвид Пикфорд е прекрасен мъж.

Дейвид Пикфорд е прекрасен мъж.

Дейвид Пикфорд е прекрасен мъж.

Дейвид Пикфорд е прекрасен мъж.

Дейвид Пикфорд е прекрасен мъж.

Дейвид Пикфорд е прекрасен мъж.

Дейвид Пикфорд е прекрасен мъж.

Дейвид Пикфорд е прекрасен мъж.

Дейвид Пикфорд е прекрасен мъж.

Дейвид Пикфорд е прекрасен мъж.

Дейвид Пикфорд е прекрасен мъж.

Дейвид Пикфорд е прекрасен мъж.

Дейвид Пикфорд е прекрасен мъж.

Дейвид Пикфорд е прекрасен мъж.

Дейвид Пикфорд е прекрасен мъж.

Дейвид Пикфорд е прекрасен мъж.

Дейвид Пикфорд е прекрасен мъж.

Дейвид Пикфорд е прекрасен мъж.

Дейвид Пикфорд е прекрасен мъж.

Екип за наблюдение „Чартър“ 309

1.

— Имаш ли и най-малка представа в каква каша си се забъркал? — изрече тихо Матео. Наблюдаваше ме втренчено от доста време, цъкна с език и щракна ключалките на куфарчето си.

Бях прикован с белезници към метален пръстен, заварен към плота на малка алуминиева маса в стая за разпити в питсбъргското полицейско управление.

Бяха ме издърпали насила от къщата.

Нужни бяха четирима, за да го сторят.

Когато отказах да напусна стаята на Стела, се опитаха да ме извлекат през вратата. Не успяха, затова се наложи двама да вдигнат краката ми във въздуха и така да ме изнесат навън. Ритах, гърчех се и крещях. В един момент десният ми крак улучи един от униформените право в стомаха. Дебелакът ме изпусна и залитна, останал без въздух. Продължих да ритам и да крещя дори когато започнаха да сипят думички от рода на „нападение“, „съпротива“, „нарушение“, „намеса“ и така нататък — не чух много от цялата работа. Пред очите ми постоянно бе картината, празната стая, противоречивите думи от писмото ѝ.

Метнаха ме на задната седалка на друга патрулка и отново зачаках.

Очаквах Фогел да се появи по някое време, обаче я нямаше.

Само Матео.

Уили му се бе обадил.

Очевидно камерите бяха уловили лудешкия ми бяг покрай загражденията и въпреки че не успял да види лицето ми, Уили разбрал, че съм аз.

— Ако не беше непълнолетен, досега да са те изпържили, разбираш ли? Заради всичките тези простотии в къщата те очаква солидна присъда. А пък ако намерят начин да те свържат със станалото вътре… — Гласът му сек-на. Той порови в някакви документи, извади бележника с жълтата линия и химикалка, както и една жълтеникава папка, и затвори куфарчето. — За щастие си непълнолетен, а ми казаха, че един от детективите те е разпитвал на местопрестъплението, без да присъства родител, законен настойник или адвокат. Това е издънка от тяхна страна и те го знаят много добре. Ако се наложи, ще го използвам. Надявам се искрено да не се стига дотам. Искат обаче да разговарят с теб. Ама колко искат, ако знаеш…

Той написа името ми и днешната дата в най-горния край на страницата и се облегна назад.

— Кажи ми сега за този мъж в черния „Понтиак GTO“.

— Нямам представа кой е.

— Според тях знаеш. Всъщност детектив Фогел е направо сигурна. Даде ми това…

Той измъкна купчина снимки формат А4 от жълтеникавата папка и ги плъзна по повърхността на масата към мен.

Мъжът на фотографиите изглеждаше висок, със слабо телосложение, с руса коса. По всяка вероятност беше към края на четиресетте. На първите две снимки излизаше от моята сграда. Третата бе зърниста, вероятно направена с някакъв телеобектив от отсрещната сграда. Виждаше се прозорецът на апартамента ми, който гледаше към Браунсвил. Мъжът стоеше във всекидневната до фотьойла на Леля Джо. Профилът му бе леко размазан. Последните две бяха на същия човек, седнал в черния понтиак — на едната бе на мястото на шофьора, а на другата — на седалката зад него. Въпреки че проблясъците върху предното стъкло малко затрудняваха видимостта, лицето му се виждаше отчетливо. Никога преди не го бях срещал, но имах доста добра идея кой е.

— Постоянно е влизал и излизал в сградата, в твоя апартамент.

Посочих снимката на човека във всекидневната.

— Мисля, че той е онзи с парите.

— Онзи с парите?

— Някой ми оставяше пари в плик, петстотин долара на месец, откакто бях дете. — Разказах му за първия плик и за всички останали, които последваха. — Дънк беше единственият, който успя да го види отблизо. — И му споделих и тази история.

— И нямаш представа кой е и защо би ти давал пари?

Поклатих глава.

Матео потърка горната си устна.

— Е, със сигурност не можем да кажем на полицаите за парите.

— Няма ли?

Той изсумтя.

— Разбира се, че не. Не искаме да разполагат с каквото и да било, което да те свързва с този тип. — Помълча секунда. — Мислят, че работи за Белино. В наш интерес е да продължават да мислят така.

— Не смятам, че работи за него. Парите почнаха да се появяват много преди Дънк да се забърка с Крокет и всички онези типове.

Матео сви рамене:

— Нали са детективи. Остави ги да си вършат работата. Могат да се досетят за всичко и сами. Единствената ми грижа в момента е да те опазя от неприятности.

— Не искам да лъжа.

— Пропускането на истината не е лъжа. Отговаряй на въпросите им, но гледай да е с кратки изречения. Не се впускай в излишни подробности. Не искам да чуват нещо различно от „да“ и „не“, излязло от устата ти. Ако не си сигурен дали трябва да отговориш на даден въпрос, изчакай секунда, събери си мислите и си дай шанс да прецениш какво да правиш. Кажа ли ти да спреш да говориш, спираш да говориш. Остави ме аз да определям насоката на разпита, разбра ли?

Кимнах.

Матео си пое дълбоко въздух. Надигна пухкавото си тяло от стола, приближи се до вратата и почука два пъти силно.

След миг влезе Фогел. Носеше голям кашон. Детектив Хортън беше с нея. Носеше снимки на всички трупове, открити в къщата. Стела не беше сред тях.

Четиримата нямаше да напуснем тази стаичка за разпити още три часа. Аз обаче евентуално щях — без белезници. Тихият шепот в ухото ми — онзи, който твърдеше, че с едно питие всичко ще стане по-лесно — се бе завърнал.

2.

Детектив Джой Фогел се взираше в „Стената на чудатостите“.

Гледаше празното бюро на Фаустино Брайър. До телефона му стоеше недопита чаша кафе. Течността вътре бе мътна и студена.

Последния път, когато погледна часовника си, беше три и половина сутринта.

Бюрото ѝ бе осеяно с фотографии на безжизненото тяло на Брайър. Както и на останалите жертви — общо двайсет и една. От огнестрелни оръжия до гранати — разрушението спокойно можеше да е дело на малка армия, само че доказателственият материал сочеше, че нападателят е бил един. Имаха негови снимки, имаха снимки на колата му… и толкова. Човекът бе проклет призрак. Добре въоръжен призрак, който си знае работата.

— Мамицата му, Брайър… — промърмори тя, ровичкайки сред снимките.

Празният му поглед се взираше в нея. Дупката от куршум в челото му приличаше на трето око.

Не трябваше да се разделят. Беше толкова аматьорски ход, но въпреки това изобщо не се бе поколебала. Затова сега Брайър бе мъртъв, а нея вероятно я чакаше временно отстраняване в мига, в който капитанът прочетеше доклада ѝ, който също лежеше на бюрото и беше далеч от завършване. Нямаше идея какво да напише.

Нямаше нито една следа.

В калта на алеята бе остана една-едничка следа от автомобилна гума. Според криминалистите беше оставена от „Рго Temp 265x70R16 А/Т Sport“. Казаха, че не била пито от колата на Брайър, нито от понтиака. Гума, недостъпна за широката публика, която вървяла с оригиналната екипировка на колите и предлагана единствено на „Дженерал Мотърс“, специално за шевролети. „Шевролет“ използвали подобни гуми за всички събърбани, произведени в Съединените щати от 1990-1993 година. Униформените бяха разпитали съседите, които им бяха разказали, че са виждали не просто един бял „Шеви Събърбан“ ами цял рояк бели шеви събърбани, над десет, които редовно пристигали и заминавали. Въпреки казаното от тях днес в имението нямаше нито един.

Фогел изнамери снимка на бял „Шевролет Събърбан“, производство 1993 година, и я закачи на „Стената на чудатостите“ до фотографията на черния понтиак.

Преди около два часа беше разговаряла с притеснения Зийк Гринтън от общината. Беше му възложила да разучи кой е собственикът на имота на Милбърн Роуд 62. Това обикновено бе лесна задача, но този път бяха ударили на камък. Къщата бе собственост на корпорация „Барингтън Фарм енд Фийд“ със седалище в Уисконсин. Въпросната фирма представляваше единствено пощенска кутия в град Делс. Без местен физически адрес. Без служители. „Ба-рингтън Фарм енд фийд“ бе притежавана от друга корпорация — „Брейнард Текстайлс“, във Върмонт. Още една фалшива фирма. Гринтън бе открил връзки с още шест корпорации, холдинги и дружества с ограничена отговорност, след което бе загубил нишката, когато паяжината се бе разпростряла и в чужбина.

Поредната задънена улица.

След това имаха Стела Нетълтън.

Фогел хвърли поглед към плаката „Виждали ли сте ме?“, закачен с пинче върху „Стената на чудатостите“ — скица на красиво момиче, което гледаше право към нея. При социалните нямаше данни за Стела Нетълтън. Беше пратила няколко души да проверяват актовете за раждане, но отсега знаеше, че и там ще ударят на камък. Името Ричард Нетълтън също бе обвито в мистерия — не бяха успели да узнаят нищо за него още когато бе изникнало първото писмо, което сега бе забодено до плаката.

Когато телефонът в ъгъла на бюрото ѝ зазвъня, тя едва не подскочи. Електронният писък проряза тишината в обикновено тихата и спокойна стая, още по-тиха в ранния час. Тя вдигна слушалката и натисна мигащия бутон за първа линия.

— Фогел.

— Съжалявам за Фауст.

Пенсионираният детектив Терънс Стак, сега просто Тери.

Фогел притвори очи. Пръстите ѝ стиснаха слушалката. Опита да измъдри подходящ отговор, но нищо не ѝ хрумна.

— Имаш ли нужда да поговориш с някого?

— Да.

— Ела след двайсет — каза Стак. — Пускам кафеварката.

3.

Полицай Елвин Пътни хвърли фаса и го смачка с носа на обувката си. Извади друга цигара от пакета, който измъкна от десния си преден джоб, драсна клечка кибрит и го поднесе към края ѝ. Пое дима дълбоко в дробовете си, задържа го, след което бавно го изпусна под формата на кръгчета, които литнаха от навеса пред входната врата, прехвърчаха по алеята и се изгубиха в мрачното небе.

Погледна часовника си.

Три и двайсет и осем утринта. Още час и половина, докато смяната му свърши и се прибере у дома за заслужена дрямка. Беше един от четиримата полицаи, назначени да патрулират около Милбърн Корт 62. Колинс беше в будката на охраната, Бъртън беше отзад, около къщичката до басейна, а Севийя, който беше в къщата, най-вероятно спеше. Не беше го виждал и чувал вече над един час.

И на него му се искаше да е заспал.

Покрай лицето му изжужа комар. Той го сграбчи със свободната си ръка. Когато отвори юмрук, видя остатъците от насекомото, превърнати в кървава каша.

— Пипнах те, гад такава!

— Виждам движение — изпращя радиостанцията на рамото му. Бъртън, който обикаляше отзад.

Пътни натисна бутона за предаване:

— Какъв вид движение?

— Не съм сигурен — отвърна Бъртън. — Просто мярнах нещо с крайчеца на окото си.

— Да дойда ли да проверим? — попита Пътни.

Мълчание, след секунда:

— Съвсем не.

— Може да е елен. Видях три, откакто сме тук.

Това бе Колинс от будката на пазачите.

— Възможно е — каза Бъртън.

Пътни издуха още едно димно кръгче и натисна бутона за предаване:

— Да не е поредният репортер, който се навърта наоколо?

— Съвсем не — отвърна Колинс. — Изгонихме последния към полунощ. Имам видимост към улицата — празна е. От време на време се примъкват любопитни, но като видят крузъра ми, изчезват. Откъм задната част на къщата има планини — никой няма да дойде пеша оттам.

— Ето го отново. Прекалено голямо е, за да е елен. Метър и шейсет, може би метър и осемдесет. Мамка му, още едно, на пет-шест метра от линията на дърветата.

Пътни пусна цигарата на земята и я стъпка, сетне се пресегна към микрофона:

— Идвам!

Статичен шум, след това Колинс от будката на охраната:

— Недей, стой на позиция, докато разберем какво е. Може да е да отвличане на вниманието.

Да ти го начукам, Колинс. Ти пък защо раздаваш заповеди, нали сме равни по ранг?

Пътни натисна бутона на микрофона отново:

— Трябва ли ти подкрепление, Бъртън? Само кажи. Никакъв отговор.

Тогава Пътни също зърна нещо. Едва доловимо движение откъм дърветата зад фонтана към задния край на алеята. Измъкна фенерчето „Маглайт“ от колана си, включи го и насочи яркия лъч към дърветата. Не видя нищо да се движи, но за секунда му се стори, че зърва проблясък на око в светлината. После проблясъкът изчезна.

От дясната му страна, откъм дърветата в западния край на къщата, изпука съчка. Той завъртя лъча натам. Този път определено видя някой да се промъква покрай дънера на един дъб.

— Полицейско управление на Питсбърг! — изкрещя Пътни. — Намирате се на местопрестъпление и нарушавате закона! Вдигнете ръце и излезте на светло така, че да ви виждам!

Свободната ръка на Пътни напипа ръкохватката на неговия „Глок“ четиресет и пети калибър. С палец откопча кожената каишка, която го придържаше в кобура.

— Излезте! Веднага!

Иззад дърветата излезе мъж с дълго бяло палто. Пристъпи напред с ръце, прибрани към тялото. Държеше нещо в дясната. Изглеждаше на около четиресет, с тъмна коса. Лицето му бе безизразно.

— Хвърли го!

Човекът не помръдна.

Пътни се наведе към микрофона и натисна бутона с ръката, която държеше фенерчето.

— Имам нарушител тук. Току-що излезе от горичката.

Никой не отговори.

— Казах, хвърли го!

Друго движение, отдясно на мъжа.

От дърветата изникна жена, също в дълго бяло палто. И тя държеше нещо в ръка. Още един след нея — отново мъж, около три метра от края на горичката. Още двама излязоха отляво.

Пътни искаше да отстъпи крачка, да се прибере под прикритието на каменната арка, която се извисяваше над входа на къщата, но не го стори. Не помръдна.

Иззад дърветата наизлизаха още. И още. Нямаше идея откъде се появяват. Вече бяха петнайсет-двайсет.

Той натисна бутона за предаване отново и заговори тихо:

— Трябва ми подкрепление пред входа. Чува ли някой?

Отговор не последва.

Хората в бяло пристъпиха към него, към къщата, като един. Когато направиха втора крачка, после и трета, Пътни стисна още по-здраво глока. Правилата гласяха, че не може да вади оръжието си, докато не бъде заплашен. Най-малкото за произведен изстрел го чакаше отстраняване — временно или постоянно. Въпреки това обаче извади пистолета и го насочи към мъжа, който се бе появил пръв:

— Нито крачка повече!

Жената, която бе забелязал втора, вдигна нещото, което държеше в ръка, и го задържа пред гърдите си. Пътни насочи глока към нея:

— Недей!

Тя вдигна другата си ръка, щракна със запалката и поднесе пламъчето към нещото, което държеше. Свещ. Проклета свещ.

Останалите последваха примера ѝ. Навсякъде наоколо блеснаха огънчета. Две дузини, може би повече. Онези продължаваха да излизат иззад дърветата.

— Ако това е нещо като бдение, трябва да се върнете на улицата. Намирате се на местопрестъпление — каза им той.

Тълпата продължи да се приближава към него, крачките им се забързаха, превърнаха се в бяг, свещите горяха в изпънатите им ръце, пламъчетата примигваха и се извиваха назад, докато хората в бяло се носеха напред.

Не беше бдение.

4.

Бившият детектив Терънс Стак, сега само Тери, седеше на верандата и чакаше Фогел, докато тя паркираше на тясната алея пред дома му. В ръката си държеше бира, а очите му бяха приковани към нещо на напукания тротоар. Отначало не я погледна. Когато най-накрая го стори, ѝ се прииска да не бе вдигал поглед. Очите му бяха кръвясали, с тъмни торбички под тях. Той вдигна бутилката в някаква пародия на наздравица, отпи и отново се взря в тротоара.

Фогел прекоси буренясалия двор и седна до него. От него се носеше миризма на бира, заедно с други аромати, за които тя се насили да не мисли. Косата му беше мазна. Отчаяно се нуждаеше от душ.

— Казвах на Фауст, че този случай ще го вкара в гроба, и то прекалено рано, ама кой да ми обръща внимание! Да вземат да изкопаят и втори до неговия, ако си решила да упорстваш. Може и три, тъй като не си падам много-много по собствените си съвети. Може да си лежим и да си спим вечния сън един до друг. — Леко заваляше думите. Не беше типичното ломотене на пияница, по-скоро говорът на някой, който пие прекалено много, тялото му вече е свикнало и се люшка в онова състояние „още не съм се отрязал, но вече съм зачервил страните“, така характерно за „професионалните“ алкохолици.

„Лоша идея — помисли си Фогел. — Трябваше да се прибера у дома“.

— Как стана?

Фогел му разказа за черния понтиак, за шофьора му, как двамата с Брайър се разделиха. Как откриха тялото на Фаустино. Всичко, което се бе случило през последните 24 часа.

Стак слушаше, без да проронва и дума, отпиваше от бирата и от време на време кимаше разбиращо. Когато Фогел свърши, се обади:

— Моето липсващо дете от 1978 година е била Стела Нетълтън, нали? Двамата простреляни, които открихме в къщата в Дормонт, са били родителите ѝ, Ричард и Ема.

Фогел извади от куфарчето си копие на писмото на Нетълтън. Подаде го на Стак.

Той не пожела да го вземе и махна с ръка:

— Фауст ми го даде още в деня, когато го намери. Знам и за това хлапе Тач. Е, поне онова, което успяхме за сглобим заедно. — Изправи се. Тялото му запротестира със серия изпуквания и изскърцания. — Ела, трябва да ти покажа нещо.

Той задържа вътрешната врата, за да може тя да влезе. Когато се разминаваха, Фогел се помъчи да не вдишва. Във всекидневната телевизорът дуднеше с намален звук. Някакъв стар черно-бял филм с Катрин Хепбърн в най-добрите ѝ години. До табуретката видя намачкан вестник със снимка на къщата в Милбърн Корт и заглавие „Награждаван полицай и още двайсет и един души мъртви“. На пода до масичката се въргаляха дузина празни бутилки от „Айрън Сити“.

Стак мина покрай нея.

— Кафето, което ти обещах, е на горния етаж.

Беше преполовил пътя по стълбите, когато се усети, че тя не го следва. Ухили се кисело:

— Прекалено съм дърт и уморен за глупости. И след като през банковата ми сметка минат трите бивши, не остава и пукната пара. Нямам достатъчно бюджет за четвърта. А онова, което искам да ти покажа, не е от най-преносимите.

Без да дочака отговор, продължи нагоре и изчезна на втория етаж.

Брайър се бе доверявал на този човек. А тя вярваше на Брайър. Фогел цъкна с език, прецени какви са ѝ възможностите и в края на краищата го последва.

Стълбите завършваха в тесен коридор с баня в единия край, спалня в другия и трета стая между двете. Вратата към третото помещение бе отворена и вътре светеше. Сянката на Стак търпеливо се издигаше до вътрешната стена.

Фогел се приближи до прага и ахна. Стак отпи от бирата си и избърса устни.

— Съпруга Номер Две използваше мястото като стая за шиене, само че не бе кой знае колко добра. Всичките ми пердета са накриво, а някъде в килера имам един кашон с ризи, на които се бе опитала да зашие копчетата, и да ти кажа, по-добре си бяха преди. Кълна се, използваше половин макара за едно копче, да не говорим, че никога не улучваше цвета. Дори не знаеше как да завърже конеца накрая като хората, та след няколко часа почвах да се разхождам с опашка зад гърба си. Момчетата в управлението се шегуваха, че приличам на ония големите балони, дето ги влачат по паради, с все лентичките, дето се веят зад тях. В началото, когато все още я обичах, ги обличах и ги носех. След година-две почнах да си пазя резервни ризи в колата. След третата година се предадох и ги натиках в кашона. И на тоя пуловер си остави ръцете…

— Как… — гласът на Фогел притихна.

— „Стената на чудатостите“, която си видяла в участъка, беше като конспект. Ето над това в действителност работеше той. Над това работехме. Започнах да събирам копия от веществените доказателства още навремето, докато се занимавах със случая. Когато го прехвърлиха на Фаустино, той продължи да поддържа всичко актуално. Всеки път, когато се появяваше нещо ново, гледахме да осигурим копие. Само копия, имай предвид. Да не си помислиш, че сме се опитвали да крием или да крадем веществени доказателства. Трябваше ни тихо място, където да чоплим този случай. Ако измъкнеш онази дъска в участъка, веднага всички почват да смърдят. Тук обаче нямаше кой да ни притеснява. — Стак бръкна в джоба си. — Фауст имаше ключ. Най-вероятно още е у него. Извадих и за теб един, още миналата година. Предположих, че ще се върнеш.

Фогел взе ключа от протегнатата му ръка и огледа стаята.

Вътрешната стена бе идентична със „Стената на чудатостите“, само че доста по-голяма. Между фотографиите на жертвите и местопрестъпленията имаше повече пространство, върху което бяха забодени стотици каталожни картончета. Някои от снимките бяха съединени с червени конци, други — с жълти. До стената отляво бяха натрупани десетки кашони с досиета. Върху някои бяха написани имената на жертвите, върху други — адреси, на три имаше надпис „Дънкан Белино“. В средата на стаята имаше сгъваема масичка за игра на карти и два стола. Върху масата имаше два кашона. На единия с черни главни букви бе написано „Нетълтън“, а на другия — „Тач“. На пода имаше трети кашон с надпис „Онзи с понтиака“.

Стак кимна към кашоните:

— Не успяхме да изровим кой знае какво за пича с колата, но каквото намерихме, сме го тикнали тук. През последните няколко седмици почнахме да ровим около родителите на Тач. В кашона, на който пише „Нетълтън“, е само писмото. Сега вече може да го свържем с къщата в Дормонт, с местопрестъплението там. Не е малко, определено. Планът бе да открием връзката между двете семейства и да видим докъде ще ни доведе. Ако ти се занимава, ще се радвам да удариш едно рамо. Имаш достъп до ресурси, които за мен вече са табу — бази данни на управлението и така нататък.

— Ако остана, отиваш да си вземеш душ — каза Фогел.

— Тъкмо това си мислех да правя.

— И няма да е зле да поспреш с бирата.

Стак поднесе бутилката, която държеше, към устните си и изпи остатъка на три дълги глътки, след което сложи празното шише на пода до другите.

— Готово.

— Ще ми трябва и онова кафе, което ми обеща.

— Има кана току-що направено в онзи ъгъл. Държа на думата си, когато става въпрос за кафе.

Фогел огледа стаята отново, след което седна до масата.

— Добре, кажи ми какво не знам. Да започнем оттам.

Запис в дневника 08/12/1993

Обект „Д“ в рамките на очакваните параметри

Аудио/Видеозапис:

— Той просто си седи там — казва Карл: — И гледа в една точка в стената. Може да медитира.

— Все едно чака някого.

— Не бих си представил точно това — отвръща Уорън.

— Докторката дойде ли днес?

— Днес имаше доста посетители.

— Кой?

Уорън не отговаря.

— Докторката дойде ли днес?

— Докторката идва всеки ден. Имат да обсъждат мново неща.

— За какво говориха?

— Не знам. Не слушах.

— Предполага се, че трябва да слушаш. Това ни е работата.

Уорън натиска бутона на микрофона.

— Дейвид, какво обсъждахте с д-р Дъргин днес?

Трийсетсекундно закъснение, после:

— Главно бъдещето. Говорихме и за Карл. Говорихме и за Карл, и то доста. Карл, Карл, Карл. Какво да правим с Карл.

Карл се намръщва.

— Защо се обръщаш към него с „Дейвид“, вместо с обозначението му?

— Обозначението му?

— Обект „Д“.

— Понеже звучи студено. На него не му харесва.

— На кого му пука какво му харесва и какво — не? — Карл взима химикалка и нервно започва да я премята между пръстите си. — Всички тук взеха да се държат странно, мамка му!

— Как така странно?

— Ами странно. Като обядвах в кафето днес, никой не обели и дума.

— Може просто да е нямало за какво да говорят.

— Имаше поне двайсет души. Никой не продума.

— Харесвам тишината — отвръща Уорън.

Химикалката започва да се върти по-бързо в пръстите на Карл. Очите му се спират на нещо малко и бяло, оставено на ръба на контролното табло.

— Какво е това?

— Слуховото апаратче на д-р Дъргин.

Карл изнеднъж спира да си играе с химикалката.

— Тя е глуха. За какво ѝ е слухово апаратче?

— Не е напълно глуха — отвръща Уорън.

— Какво искаш да кажеш? Нали именно затова получи работата?

— Изкарала е менинтит, когато е била дете. Зааубила е повече от деветдесет и девет процента от слуховия си диапазон — на практика всичко без най-ниските честоти. Технологията обаче постоянно напредва и прави огромни скокове. Онова, което навремето е било смятано за невъзможно, сега е нещо всекидневно. — Уорън се засмива. — Исках да стана учен, когато бях малък, но имах слаби оценки. Ето защо се хванах на работа тук. Помислих си, че поне мога да бъда наоколо, да бъда част от нещо по-голямо. Трябва да си поговориш някои път с докторката за житейските ѝ премеждия. Тя е една наистина забележителна жена.

Карл пребледнява.

— Кажи ми, че сваля слуховото апаратче, когато влиза вътре, моля те. Нали? Затова е тук сега — свалила го е и го е забравила?

— Искаше да чуе гласа му — отвръща Уорън. — Само веднъж. Така каза. Има прекрасен глас. Дейвид Пикфорд е прекрасен мъж.

Обект „Д“ се изправя и се приближава към обратната страна на прозореца за наблюдение. Карл забива пръст в бутона на микрофона.

— Дръпни се от прозореца!

— Хубава химикалка, Карл.

— Как така ни вижда? Нали стъклото е еднопосочно?

Уорън килва глава назад и притваря очи.

— Каза, че когато флуоресцентните лампи са включени, когато е ярко, стъклото не върши чак толкова добра работа.

— Дръпни се от прозореца!

Обект „Д“ се усмихва широко.

— Ей, Карл, бас ловя, че ако завреш тази химикалка в окото си, силно и докрая, ще успееш да стигнеш до мозъка си.

— Дръпни се, мамицата ти!

— Хайде, Карл. Давай. Направи го заради мен. Забучи тази химикалка до дъно в окото си.

Карл го прави.

Без да се колебае нито за миг, хваща химикалката здраво в дясната си ръка и я забива със сила в окото си. Здравото му око се разширява от изненада. Тогава вижда ръката на Уорън, която все още е върху малкия червен превключвател до звукозаписната система и високоговорителите. Същият, който осигурява трийсетсекундното закъснение на всичко, което момчето казва и прави. Превключвателят, който обикновено е покрит с лепенка и с бележка, на която пише „НЕ ИЗКЛЮЧВАЙ“ с големи главни букви, е в позиция „ИЗКЛЮЧЕНО“. В следващата секунда се случват две неща — Карл се хвърля към превключвателя, а Дейвид му казва да не го пипа.

Екип за наблюдение „Чартър“ 309

5.

Отидох на погребението на детектив Фаустино Брайър, но наблюдавах от разстояние. Стоях на върха на същия хълм, където бях застанал и по време на погребението на Леля Джо, което сякаш бе преди векове.

Имаше страшно много хора.

Организираха в негова чест салют с двайсет и един изстрела.

Тялото му бе положено на стотина метра от мястото, където почиваха родителите ми и Леля Джо.

Детектив Фогел също присъстваше. Не ме видя.

Слънцето този ден бе ярко, дори прекалено ярко. Все едно някой бе забил длето в очите ми. Тази болка обаче нямаше нищо общо с пулсирането в главата ми, дело на бутилката „Джеймисън“, която изпих предната нощ благодарение на моето добро приятелче Трей, продавача в магазина за алкохол. Не бях стъпвал там близо два месеца, но той незабавно се оживи, когато ме видя, знаейки, че в най-близко бъдеще ще се сдобие със стодоларов бонус. Мускулната памет на предишните ни транзакции се върна с лекота, подобно на карането на колело. Сложих стотачката на тезгяха, той грабна една бутилка от рафта зад себе си и ми я подаде, след което аз напуснах магазина. Нито една разменена дума между двама ни. Бързо кимване от моя страна, доволна усмивка от негова, и всичко свърши. Събитие, продължило общо двайсет и три секунди, но способно да извади живота ми от релси.

Не ми пукаше.

Имаше пожар.

Сериозен пожар.

И се нуждаех от питие.

„Нуждаех се“ вероятно не е достатъчно силна дума.

Тялото ми с удоволствие би се отказало от кислород, за да получи пиене. Просто малка капчица, колкото да приглушим усещанията — това си повтарях. Смотана лъжа, на която дори и аз вече не вярвах.

Когато Матео най-накрая ме заведе у дома в понеделник през нощта, слънцето отдавна бе залязло, вятърът бе влажен, а аз бях уморен като куче. Изпълзях някак си по стълбите, помотах се малко с ключовете и най-сетне успях да вляза. Уили го нямаше. Чаршафите му бяха прилежно сгънати и сложени на ръба на дивана, а върху тях бе сложена възглавницата. Очевидно родителите му бяха маниаци на тема оправяне на легла. Бе почувствал нуждата да оправи спалното бельо на дивана. Очаквах, че майка му и баща му евентуално ще започнат да се чудят къде се губи синът им, но този ден никога не настъпи. Предполагам, че когато са спрели да се тревожат за таксата за колеж, не са били кой знае колко разстроени, че се е преместил да живее при мен.

Тръшнах се на леглото си с лицето надолу, направо с дрехите. Поне успях да изритам обувките си на пода, преди изтощението да ме отведе в страната на дрямката. Очаквах сънят да ме навести отново, но той не дойде.

Събудих се малко след пет сутринта и се заклатушках към кухнята за чаша вода. Паркирах се на дивана, докато я изпия. Все още нямаше и следа от Уили. Светът изглеждаше невероятно тих и това ме накара да се почувствам самотен. Разцъках по каналите с надеждата да намеря нещо по-интересно от „снежинки“ и статичен шум. Когато екранът се изпълни с образа на къщата на Стела, първо си помислих, че гледам повторението на новините от предния ден.

Огромната къща.

Димът.

Минаха няколко секунди, преди спящият ми мозък да осъзнае, че пушекът не излиза само от западния край, а отвсякъде. Вече имаше и пламъци. Бяха навсякъде, катереха се по стените, протягаха огнени пръсти към небето през дупките на покрива. Когато включих звука, някой, който не беше Пийт Лимайър от KRWT CBS, ми разказа как огънят започнал посред нощ, все едно бил подпален нарочно, но като цяло не било известно почти нищо.

Денят вече се бе преполовил, а аз още седях на дивана и гледах.

Къщата бе унищожена до основи.

Труповете на четирима полицаи били открити във фоайето. Причините за смъртта им тепърва щели да се изясняват. Някой се бе постарал и бе отделил от времето си, за да подреди телата акуратно, в редичка едно до друго, като на изложба.

В един следобед започнаха сапунените сериали и кадрите от къщата на Стела се свиха до малко квадратче в ъгъла на екрана. Към три и то изчезна. В три часа и една минута станах и тръгнах към магазина за алкохол.

Уили ме открил припаднал на дивана няколко часа по-късно.

Имахме разправия.

Излязох, поскитах и се опомних на гробището, където наблюдавах погребението на детектив Фаустино Брайър. Това се случи вчера.

Днес бе ред на Матео да ми се разкрещи за втори път тази седмица. През изминалия час правеше именно това. Уили седеше безмълвно на другия край на масата в залата за конференции. И той изяде калая. Очевидно детегледачката ми не трябваше да ме оставя без надзор. Щяха да валят наказания.

— Трябва да те махнем оттук — дуднеше Матео. — Далеч от този град и от всички каши, в които съумяваш да се забъркаш.

— Не искам да ходя никъде. Тук е домът ми. Матео се изхили:

— Много скоро домът ти ще бъде килия три на три метра в „Ню Касъл“. Ако полицията не открие начин да те свърже с бъркотията в онази къща в Милбърн, ще те обвинят във връзки с Белино. Ще искат да те разкарат от улиците и да те приберат на сигурно място.

— Не съм направил нищо.

— Не им пука.

Матео плъзна по масата днешния брой на „Доуст-Газет“. На първа страница имаше снимки на къщата на Стела преди и след пожара.

— Четири ченгета мъртви в този пожар, двайсет и един трупа предния ден, включително застрелян детектив, и то не кой да е, а същият детектив, който целенасочено ти нарисува мишена на гърба. Мислят, че си замесен във всичко.

И Стела я няма, прошепна съзнанието ми. Изчезнала. Отвлечена? Мъртва? Няма я.

— И ако все пак стане чудо и полицията не те тикне в някаква кутийка, пиенето ти ще го направи със сигурност — продължаваше Матео. — Интуицията ми подсказва, че те в момента градят случая, чакат да станеш на осемнайсет през януари и тогава ще ти се нахвърлят като хиени. Ако те обвинят в нещо сега, ще рискуват да бъдеш съден като непълнолетен. По-добре да поизчакат едни четири месеца, а и да се подсигурят откъм доказателства. Поне така бих постъпил аз.

— Не съм направил нищо — повторих аз.

Този път не отговори.

— Държавният университет в Пенсилвания — обади се Уили тихо.

Матео вдигна поглед към него:

— Какво?

— Родителите ми искат да отида да уча в Държавния университет в Пенсилвания.

Матео прибели очи.

— И както ти казах, фондът ще плати таксата ти за обучение, в случай че помогнеш да вкараме и Джак там. Така като гледам, вършите страхотна работа, г-н Трюдо. Тези негови кръвясали очи направо крещят: „От мен става колежанин!“ Няма нещо, което да подпомогне повече кандидатстването в колеж, отколкото добре запълнено със случки полицейско досие. Страхотна работа. Направо се гордея и с двама ви.

Уили продължаваше да се взира в ръцете си.

— Не трябва да чакаме до следващата есен. Може да отидем сега. И двамата имаме достатъчно Ей Пи кредити[18]. Може да държим изпит за GED[19] и да си вземем дипломите от гимназията по-рано. Предлагат SAT в Харисбърг следващия четвъртък. Проверих тази сутрин. Може да ни приемат в Държавния университет в Пенсилвания още тази пролет. Семестърът вече е започнал, но съм сигурен, че ще се справим.

Матео се намести на стола и обмисли чутото.

— Може и да проработи.

— Нови приятели, нова обстановка, нови предизвикателства — продължаваше Уили. — Ако остане тук, ще се влоши, знаете.

— Не отивам никъде — прошепнах.

— Тя те отсвири, Джак. Изигра те и изчезна — възрази Уили. — Показа ли му писмото?

Очите на Матео се присвиха:

— Какво писмо?

Хвърлих кръвнишки поглед към Уили. Защо му трябваше да намесва писмото? Не разбираше. Не би могъл…

— Дай да го видя — протегна ръка през масата Матео.

Изгледах го, после изрових писмото от джоба си и му го подадох.

Когато разгъна листа и зачете на глас, ароматът на ванилия изпълни стаята.

Матео свърши да чете и се намръщи:

— Пип? Като в онази книга, „Оливър Туист“?

— „Големите надежди“ — поправих го.

— Коя е Стела?

— Едно момиче.

Уили въздъхна:

— Не е едно момиче. Момиче, което се подиграва с него през половината му живот. Живееше в онази къща на Милбърн.

Разказа му всичко, което знаеше. Не беше цялостната картинка, дори не беше близко, но беше достатъчно.

— И всичките тези гадости заради момиче? — възкликна Матео накрая. — Полицията виждала ли е това? — Той размаха писмото.

Поклатих глава.

Той го тикна в ръцете ми.

— Чудесно. Прибери го някъде на сигурно място. Ако те обвинят в нещо, може да го използваме, за да поразмътим водата. Бас хващам, че мога да изградя цялата ти защита около него. — Кимна към Уили: — Иди да се поразходиш. Дай ни няколко минутки.

Уили ми хвърли поглед, стана и излезе, като затвори вратата зад гърба си.

Когато останахме сами, Матео се приближи със стола си към мен.

— Не мога да осъзная дори една десета от всичко онова, което ти се е стоварило на главата, затова няма да се преструвам, че те разбирам. Знам, че си добро дете. Леля ти постоянно те хвалеше. А си и умен. Виждам го в очите ти. Нищо че са кръвясали. Знаеш, че в момента си на кръстопът. Ако останеш в Питсбърг, заобиколен от всички тези лоши неща, ще започнат да ти се случват още по-лоши неща. Имаш пари. Имаш приятели, които ги е грижа да теб. Мисля, че Уили е прав. Махни се от града. Остави всичко в огледалото за задно виждане. Забрави момичето. Момичетата ще ти прецакват мозъка цял живот. Така правят. Много са добри в това. Зарежи проблемите и започни на чисто някъде другаде. Леля ти си скъса задника, за да можеш да имаш по-добър живот. Не оставяй желанието ѝ да умре с нея. Изпълни го. Почети паметта ѝ, като отидеш в Държавния университет в Пенсилвания, дипломираш се и направиш нещо смислено с живота си. Ако искаш да се върнеш отново тук в даден момент, върни се. Но постави малко време и пространство между нещата. Ще останеш изненадан колко ще ти помогне да си прочистиш мислите наличието на малко разстояние. — Той млъкна за миг. — Пиенето трябва да спре. Ако се стигне дотам, мога да те сложа и в програма за рехабилитация. Фондът ми дава тази възможност, със или без твое желание, но не искам да го правя. Пиеш, за да се справяш с проблемите, разбирам те, и на мен ми се е случвало, но на това трябва да се сложи край. Още една „заешка дупка“, в която, повярвай ми, не искаш да пропадаш. Съсредоточи се върху бъдещето си — ярко е. Примири се с миналото и продължи напред. Достатъчно силен си. Сигурен съм.

— Звучите като Герди — измърморих аз.

— Като кого?

Само поклатих глава, облегнах се напред и скрих лицето си в шепи.

Матео се изправи и бутна стола.

— Това е най-близкото до надъхваща реч, което ще получиш от мен, хлапе. Като адвокат трябваше да се откажа от съвестта си в мига, в който получих дипломата си. Последното, от което се нуждая, е конкуренцията да разбере, че все пак съм запазил малка част за себе си. — Той ми намигна неловко. — Хайде да отидем да подберем Уили и да разберем какво точно трябва да направим по въпроса.

Оказа се, че не е нужно кой знае какво.

Уили прекара следобеда на телефона в моя апартамент, като запълваше един бележник, който бе отмъкнал от офиса на Матео, с информация. Аз прекарах същия този следобед, легнал на леглото си и взрян в тавана. Беше хубав таван. Опитах се да рисувам нещо в скицника си, но ръката ми трепереше. Можех да рисувам, когато съм пиян, можех да рисувам, когато съм трезвен, но имаше едно неприятно междинно състояние, когато не можех да правя нищо друго, освен да ям, спя… и някои други телесни функции. Именно тогава главоболията, студените вълни и изпотяванията процъфтяваха. Изобщо не ми се нравеше. Знаех, че едно питие ще оправи нещата на момента. Също така знаех, че отговорът не се крие в това. Въпреки че да се накъркам, звучеше добре.

Веднъж Уили надникна в стаята ми и каза, че според жената от изпитния център, с която току-що е разговарял, учениците, които са завършили гимназии, нямат право да държат изпит за GED. Очевидно смяташе, че е извънредно забавно. Отне ми известно време, но в края на краищата схванах и аз. За наш късмет ние не се бяхме дипломирали, така че специално това правило за нас не важеше. Другите правила се оказаха по-трудни за заобикаляне. Например минималната допустима възраст бе осемнайсет години. Шестнайсет- и седемнайсетгодишните можеха да държат изпита, но имаше определени ограничения. Той звънна в кантората на Матео. Tec го увери, че ще предаде съобщението. Матео бе зает със собствените си проблеми.

Адвокатът се обади след няколко часа и ни каза, че тъй като съм сирак, амбициозен разбойник и богаташ, GED ми бил вързан в кърпа. Щял да звънне няколко телефона.

Мисля, че ми харесваше повече без съвест и без чувство за хумор.

Почти цяла седмица мина, докато получим всички одобрения.

Следващия четвъртък двамата с Уили хванахме такси до изпитния център на Седма улица, платихме такса в размер на шейсет долара всеки и излязохме от ниската тухлена сграда като носители на гимназиални дипломи. Аз изкарах сто деветдесет и шест от двеста възможни, а Уили — сто седемдесет и три. Накарах го да черпи обяд.

На следващия ден си купих кола. Черна „Хонда Прелюд“, производство 1990 година, с навъртени трийсет и седем хиляди и малко километра. Уили ме научи да шофирам на паркинга на „Джайънт Ийгъл“. След една седмица си взех шофьорската книжка.

Бяха ми казали да забравя Стела.

И аз им казах, че ще опитам.

Нямаше да е обаче толкова лесно.

Матео задейства някоя-друга връзка в Държавния университет в Пенсилвания и към първата седмица на ноември бяхме записани за пролетния семестър, който трябваше да започне в края на януари. Говорих с Теди Карът от супермаркет „Брентууд“ и той се съгласи да прави ежеседмични доставки за госпожа Лийч в апартамент 304. Тя не беше доволна да узнае, че си тръгвам. Още по-малко доволна остана, когато чу за новата система за пазаруване и доставка.

На 16 ноември Дънкан Белино бе арестуван по множество обвинения за трафик на наркотици. Излезе на свобода три часа по-късно. Обвиненията не издържаха. Усмихна се на камерите, преди двама едри мъже да му помогнат да стане от инвалидната си количка и да се качи в черен „Додж Дюранго“.

На 18 ноември двамата с Уили се качихме в натоварената „Хонда Прелюд“. Писмото на Стела изгаряше джоба ми. Инструктирах Матео да продължи да плаща наема за апартамента на Леля Джо. Възнамерявах да си го запазя.

Когато завихме надолу по Браунсвил, помахах на детектив Джой Фогел. Беше паркирала срещу моята сграда една зелена тойота последен модел, в която освен нея имаше някакъв мъж, когото не разпознах. В последно време доста често ги засичах паркирали там. Не ми помахаха в отговор.

Двайсет минути по-късно ми се стори, че виждам бял джип, който ни следва, но той остана на Шосе 22, докато ние свихме към изхода към Магистрала 99. Не забелязах другия, който ни пое след два-три километра. Бяха много по-внимателни от първите.

Четвърта част

Смениха конете още веднъж и още веднъж, сега беше вече много късно и далеко да се върна и аз не се върнах. А мъглата се бе разсеяла тържествено и светът се разстилаше широко пред мене.

Чарлс Дикенс, „Големите надежди“

12 март 1994 година

Осемнайсетгодишен

Запис в дневника 03/12/1994

Обект „Д“…

Аудио/Видеозапис:

НЕГОДЕН

Екип за наблюдение „Чартър“ 309

1.

Матео ни бе наел апартамент на няколко пресечки от кампуса — на Мифлин Роуд. Две спални, без асансьор, в префасонирана триетажна викторианска сграда, фондът внасяше издръжката ми на всяко първо число в сметка в „Брентууд Федерал Сейвингс енд Лоун“. Можех да тегля средствата с дебитна карта от всеки банкомат срещу малка такса. Първия месец Матео депозира две хиляди долара допълнително — повече от достатъчно да обзаведем апартамента, да си купим чинии, микровълнова и други неща, съществени за колежанския живот. Опитах се да намеря фотьойл, удобен като на Леля Джо, но търсенето по магазините се оказа неуспешно. Трябваше да се задоволя с барбарон.

Лекциите започнаха на 14 януари.

Десет дни по-късно навърших осемнайсет.

Зимата на 1993-1994 година се оказа една от най-лошите в историята на Пенсилвания. В един момент снегонавяванията по Мифлин Роуд достигнаха височина над два метра. Понеже повечето лекции бяха на пешеходно разстояние (и понеже бързо ми писна да стържа леда от стъклата), моята хонда стоеше неизползвана пред апартамента и скоро изчезна под снежното одеяло. Когато пролетта най-сетне дойде, се наложи да си купя нов акумулатор, за да мога да запаля. На капака се бе появило ново петно ръжда, само на няколко сантиметра от ключалката. През идните години щях да наблюдавам как въпросното петно расте.

Имаше купони, разбира се, но не близнах нито капка. Партита с бира, сбирки на студентски братства, социални събития на женските клубове… Алкохолът се лееше като река, тревата беше леснодостъпна, както и гъбите, и антидепресантите. На един купон дори видях кока, но беше „колежанска кока“, без съмнение примесена с бебешки аспирин, брашно и бог знае още какво. Не докоснах нищо от изброените. Бях човекът, който се забиваше в ъгълчето с кенче пепси. Понякога с цял стек пепси. Усмихвах се и се мъчех да не изглеждам твърде зловещо, докато хората около мен се наливаха до безпаметност.

Исках да пия, нямаше съмнение, но докато оглеждах студентите на всички тези партита, особено на по-ранните, изведнъж ме осени — те пиеха, за да подобрят социалния си опит. Това ги отваряше към останалите, премахваше задръжките, освобождаваше ги. Аз пък, от друга страна, пиех, за да забравя, за да притъпя усещанията, да се скрия. Алкохолът им помагаше да се интегрират в обществото, алкохолът ме спасяваше от обществото. Те пиеха, за да бъдат заедно, аз пиех, за да остана сам.

Докато ги гледах как се наливат, докато смехът, крясъците и танците ставаха все по-шумни и необуздани, чувствах как бездната между нас се разширява — те и аз. Така открих нов начин да бъда сам.

В Държавния университет в Пенсилвания се празнуваше всичко. Тази вечер например празнувахме нещо, което се надявахме да е топенето на последния сняг за сезона. Беше 12 март. Някой наистина съумя да открие последния сняг — малка купчинка кафява киша на западния ъгъл на Спрус Котидж срещу сградата на телекома. Или въпросният „откривател“, или някой друг беше го оградил с въженца и бе оставил един кег с бира на два-три метра вляво от него. Вдясно бе поставена маса, върху която стоеше касетофон с мощни тонколони. Ето така започна импровизираното парти. През есента се събирахме около големи клади, а тази вечер бяхме заобиколили малка купчинка сняг и го наблюдавахме как се топи.

Добре дошли в колежанския живот.

— Хайде де, нека те хипнотизирам — повтори тя.

Чух само половината от онова, което казваше. Тя беше една от тях. Обикновено се случваше на повечето партита, няколко часа след началото. Освен гореспоменатите повдигащи духа ефекти, алкохолът придаваше и кураж, затова в някакъв определен момент един от тях неизменно прекосяваше невидимата бариера и се мъчеше да ме заговори. Предполагам, че изглеждах добре, вероятно виждаха в мен някакъв вид предизвикателство, като ме забележеха изолиран в ъгъла. Само че почти всяко момиче ме караше да се сещам за Стела. Останалите пък ми напомняха за Герди и това болеше почти толкова силно. Понякога дори по-силно.

Момичето, което искаше да ме хипнотизира, по думите ѝ се казваше Кайли. Носеше лятна рокля на цветенца, без ръкави, черен клин и дънково яке. Косата ѝ беше тъмноруса и се извиваше малко над раменете ѝ.

Повече Герди, отколкото Стела.

Докторант, който е на път да стане доцент по философия, бе казала, когато се представяше в началото.

В чашата ѝ се бълникаше някаква неизвестна напитка.

Отпих от пепсито си.

— Няма за какво да ме хипнотизираш. Скучен съм.

— Не изглеждаш скучен. Имаш много замислено изражение, нещо в стил Джеймс Дийн.

— Джеймс Дийн, а?

— Определено. Със сигурност си бунтар.

— Тогава може би не трябва да разговаряш с мен. Ами ако съм опасен?

Очите ѝ се присвиха.

— Опасен ли си?

Всички, за които ме е грижа умират, така че вероятно да.

— Добра ли си в това? — попитах аз.

— В кое?

— В хипнозата.

Тя сви рамене:

— Съквартирантката ми смята, че съм. Проф. Макдъгал казва, че съм най-добрата в неговия клас от десетилетие, но според мен просто се опитва да се намърда в гащичките ми.

— Ти не носиш гащички.

Тя изгледа краката си и обработи получената информация по характерния за пияните бавен начин. След което вдигна очи към мен и се засмя:

— Ами не. Няма гащички.

Забелязах Уили сред тълпата, впил поглед в мен. Вдигна два палеца и закима бързо-бързо.

— Май трябва да си ходя — отроних.

— Не може да си тръгваш, преди снегът да се е разтопил — това е правилото.

— Е, нали каза, че съм бунтар.

— Моля те, позволи ми да те хипнотизирам.

— Какво смяташ, че ще узнаеш?

Тя килна глава настрани. Част от питието ѝ се разля и опръска обувката ми.

— Като за начало — защо си на купон, а не пиеш.

— Може да съм слаб пияч.

Тя пристъпи по-близо и отпи от чашата си. Този път успях да помириша — ром беше.

— Не е кой знае колко трудно.

— И ти не го правиш като хората. Пиеш ром на бирено парти.

Тя вдигна пръст към устните си и се засмя:

— Шшт! Може пък и аз да съм бунтарка.

Уили все още ме гледаше. Зачудих се дали ще звънне на Матео веднага, за да докладва случилото се, или ще изчака до сутринта.

Преброих поне дванайсетима с бели палта.

— В кампуса ли живееш? — попитах я.

Тя кимна наляво:

— В източния корпус.

— Искаш ли да те изпратя до вас?

— Ами добре.

Очевидно топящият се сняг вече бе забравен.

Прекосихме вътрешния двор и минахме за по-напряко през тенис кортовете. По някое време ме хвана за ръка.

Живееше в „Гиъри Хол“, на втория етаж.

Успя да отключи след известно ровичкане из ключалката, бутна вратата, влезе със залитане в стаята и се просна на леглото отляво. Съквартирантките ѝ ги нямаше.

Светнах лампата, затворих вратата и ѝ помогнах да свали обувките и якето си. Чашата с ром бе изчезнала по пътя насам. Не бях забелязал да я хвърля или да я оставя накъде.

Можеше да преспя с нея, но не го направих.

Вместо това изчаках, докато заспи, и я обърнах на една страна. В долната част на леглото имаше събрано на купчина одеяло. Придърпах го над раменете ѝ и го подпъхнах под нея.

Обратният път до апартамента ми на Мифлин Роуд би трябвало да отнеме около двайсетина минути, но се прибрах чак към четири сутринта. Вратата на Уили беше затворена. Чувах го как хърка.

На леглото ми бе оставен плик.

Не беше достатъчно дебел, за да съдържа пари, и за разлика от останалите, върху този адресът ми бе акуратно напечатан. Печатът върху марката гласеше „Питсбърг, Пенсилвания“. Като подател бе вписана кантората на Матео. Вътре открих сгънато на четири писмо заедно с още един по-малък плик.

Джак,

Деуит ме помоли да ти пратя това. Леля ти го е оставила за теб, преди да почине, с инструкции да ти бъде предадено на осемнайсетия ти рожден ден. Извинявам се за закъснението — моя грешка! Беше го оставил на бюрото ми със залепено върху него жълто листче и се е заровило под всички боклуци, преди да го видя (знаеш на какво прилича бюрото ми!). Ако ми даваше… извинявай, сигурна съм, че не те интересува. Още веднъж се извинявам за забавянето.

Надявам се да ги разбиваш в колежа! Давайте, Лъвове!

Искрено твоя,

Тес

„Деуит“? Изхилих се. Съвсем бях забравил, че първото име на Матео наистина е „Деуит“. Метнах писмото върху леглото.

Другият плик беше запечатан. Беше наполовина по-малък от обикновените. От онези, в които обикновено се слагат картички с благодарности и други по-малки бележки. Леля Джо имаше цял кашон от тях. Използваше ги, за да пресмята бакшишите си по ден и по смяна — казваше, че ѝ помага да разбере кои са най-добрите смени за взимане и кои да се опитва да избягва. Не съм сигурен, че имаше ефект. Тя така или иначе работеше постоянно.

Името ми бе напечатано отгоре.

Скъсах плика.

Листът вътре съдържаше само дванайсет думи, но в следващия един час ги препрочитах отново и отново и отново. Почеркът ѝ бе треперлив и едва се разчиташе — вероятно го бе писала към края на живота си:

Кашонът, който баща ти ти остави? В 68744 е. Безполезен боклук.

Джо

По някое време явно съм седнал на ръба на леглото си. Не си спомням кога. Ръцете ми трепереха. Единствените звуци в стаята ми бяха гръмкото ми дишане и лудешкото тупнете на сърцето ми.

Когато събрах сили да се изправя и да натикам някоя и друга дреха в раницата си, слънцето изгряваше. Десет минути по-късно се прокрадвах през апартамента, като се стараех да избягвам скърцащите дъски под килима в средата на стаята. Уили все така хъркаше отсреща, вероятно щеше да спи още няколко часа — неделите бяха сред малкото дни, в които си позволяваше да спи до по-късно.

Отначало хондата не искаше да запали. Двигателят кашляше и се давеше, мъчеше се да изкара от гърлото си заседналата там зима. След това изведнъж изрева. Щом „захапа“, нещата потръгнаха. Хондите са много благонадеждни в това отношение.

Напомпах няколко пъти газта, след което поех по безлюдната улица.

Съзнанието ми се рееше някъде в безтегловност, без да е в състояние да сглоби една-едничка свързана мисъл.

Кашонът.

Винаги когато питах Леля Джо за този кашон, тя отричаше съществуването му, казваше, че баща ми не ѝ е давал нищо, преди да умре, абсолютно нищо. Издирвах го с години, повече пъти, отколкото бих могъл да пресметна. Никога не се бях отказал. Просто свършиха местата, на които можех да търся.

Естествено, че го бе скрила там. Никой не би се сетил да го издирва там.

Щях да бъда в Питсбърг след два часа и половина. През това време щеше да се наложи да си подредя мислите и да реша каква да е следващата ми стъпка.

68744 беше номерът на парцела, където бе гробът на баща ми. Един от онези безполезни факти, които Леля Джо ме бе накарала да запаметя като хлапе.

След около час шофиране осъзнах, че „следващата ми стъпка“ не беше възможност сред множество, от които да избирам. Нямах други възможности. Опитах се да измисля нещо, каквото и да е, стига да е различно от очевидния избор — онова, което нито един разумен човек не би сторил, но колкото повече мислех, толкова повече се убеждавах, че е единствената възможност. Осъзнаването на факта изобщо не ми помогна — стомахът ми продължаваше да се бунтува, в устата си чувствах кисел вкус.

Леля Джо не би излъгала за нещо подобно. Мразеше баща ми, ненавиждаше всичко, което се отнасяше до него. Но не би излъгала за нещо толкова важно. Не и мен.

Писмото от Ричард Нетълтън до баща ми бе адресирано до нея.

Винаги бях подозирал, че до някаква степен Леля Джо е знаела какво става. Нищо че не ми бе споменавала — сънят ми бе достатъчен.

Знаех, че кашонът съществува, знаех, въпреки че тя отричаше.

Това бе нейният начин да ме защити, да изчака, докато порасна достатъчно, предполагам. Кашонът беше ключът.

Но бях ли в състояние?

Можех ли да разкопая гроб?

И то гроба на баща ми?

Ако кашонът бе там — а докато километрите се изнизваха под шушнещите гуми на хондата, все повече се убеждавах, че е там, — не можех ли да го оставя скрит в гроба завинаги? Да забравя за него? Ами ако някой друг го откриеше? Някой с дълго бяло палто например?

Ами ако (и това беше едно огромно „ами ако“) нещо в този кашон ми помогнеше да открия Стела?

Не можех просто така да забравя подобно нещо.

Щеше да ми се наложи да проверя.

Разумният избор би бил да не разкопавам гроба на баща си.

Но пък обратното бе единствената възможност.

Някак си успях да се примиря. Мозъкът ми го извърташе отсам и оттам, донагласяше фактите, докато започна да смята, че това е не само единственият ми избор, но е и правилният избор, и то такъв, който не търпи отлагане.

На изхода към Магистрала 376 спрях в Холидейсбърг и от една малка железария си купих лопата. Не можех да рискувам да направя подобно нещо в Питсбърг, понеже лесно щяха да ме разпознаят. Единствената железария близо до апартамента ми на Брентууд беше тази на Кийнър. Магазинчето стоеше там още от 1939 година — Харолд Кийнър не само щеше да ме познае, но и щеше да вдигне телефона на секундата, за да докладва на Матео, че пазарувам странни неща, като лопати например.

Паркирах на Крамър до Браунсвил, на около три пресечки от моя апартамент, и извървях остатъка от пътя пеша. Не можех да спра по-близо. „Хонда Прелюд“ бе доста разпространена кола, но черна, паркирана пред дома ми, бе твърде вероятно да бъде разпозната като моя. Оставих лопатата в багажника.

Реконструкцията на „Закусвалнята на Крендал“ бе почти към края си. На прозореца висеше табела „Пица Кармоци — откриването предстои!“.

Минах покрай постройката и се опитах да не поглеждам през новите, блестящи от чистота прозорци, понеже се страхувах какво може да се покаже оттам.

Бяха минали почти три месеца, откакто не бях стъпвал в старата си сграда. Мястото ми изглеждаше почти чуждо. Коридорите сякаш се бяха смалили. Бяха пропити с влага и отчаяно се нуждаеха от пребоядисване. Изкачих се по стълбите и се мушнах в апартамента си, без никой да ме забележи. Дори вратата на госпожа Лийч остана затворена. Нямаше списък с покупки — все пак беше неделя.

В апартамента ми цареше мрак. Всяка повърхност бе покрита с дебел слой прах.

Прекосих стаята, подминавайки купчината обяви, които все още лежаха на масата, и роклята на Герди, все още на пода. Понечих да вдигна щорите, но се отказах.

Ами ако някой следи? Някой, който ме познава…

Настаних се във фотьойла на Леля Джо и зачаках нощта. Дясното ми коляно подскачаше нервно. Призраците от миналото ми виеха около мен, кикотеха се в ушите ми и тръпнеха в очакване да разберат какво ще се случи по-нататък.

Малко след един сутринта паркирах на Ноубълс Лейн, може би на два-три метра от мястото, където бях оставил велосипеда си като хлапе в деня на Голямото преследване.

Ако затворех очи, можех да чуя звука от четирите джипа, които летят зад мен, докато Дънк и Уили бърборят нещо по радиостанцията.

След полунощ бе започнало да приръмява и оттогава не бе спирало. Когато отбих, гумите на хондата леко потънаха във влажната земя. Наругах се мислено, че не съм се сетил за вероятността да оставя следи. Май трябваше да си взема и яке. Температурата падна към четири градуса и продължаваше да се понижава. Очевидно не бях много добър в оскверняването на гробове.

В този час всеки звук ми се струваше усилен до безкрайност — от ръмженето на двигателя на хондата до стъпките ми, ехтящи сред дърветата, докато се приближавах към гробището с лопата в ръка. Излязох от горичката на трийсетина метра на запад от нашата пейка. Не можех да спра да мисля за картината в стаята на Стела.

От стените на гробниците се проточваха дълги сенки, който загръщаха някои от постройките с одеялото на нощта и ги люлееха, приспивайки ги под звуците на дъжда. Знаех, че наоколо няма жива душа, но въпреки това чувствах как някой ме наблюдава. Очаквах едва ли не някой с дълго бяло палто да се измъкне иззад дърветата и да ме пресрещне. Може би не само един. Всички желаещи да се сдобият с онзи кашон. За цялото време, което бях прекарал в гробището, още не бях срещал нито един пазач или гробар. Някой заключваше главната порта в девет всяка вечер и я отключваше сутринта. Не бях виждал въпросния „някой“ никога. Представих си как човекът, избрал да работи в гробище, сред цялата му самота, в края на краищата се превръща в част от това място, в състояние е да се придвижва из околностите редом с мрака и бродещите призраци, тих шепот сред надгробните камъни.

Когато се приближих от южната страна на гробището, видях гробовете на родителите си и гроба на Леля Джо до тях, под разпрострените ръце на огромното червено кленово дърво. Надгробните им плочи блестяха под дъждеца.

Мога ли да го сторя?

О, как само исках едно питие. Може би нямаше да откажа и чист спирт, ако в този момент имах подръка. Бира, сироп за кашлица, уиски, каквото и да е. Чак кожата ми настръхна. Не разполагах обаче с никакъв алкохол, затова продължих напред.

Когато най-сетне стигнах до гробовете, застанах до този на баща ми, обърнах се бавно и се огледах за следи от нечие присъствие. Не видях никого, но чувството, че някой ме наблюдава, не отслабна — усещах странни бодежи в тила си.

Лопатата изведнъж натежа в ръцете ми.

Господ да ми е на помощ.

Забих я в земята.

Пръстта беше по-мека, отколкото очаквах.

2.

Елфрида Лийч се изправи в леглото си и наклони глава.

Беше чула нещо.

Скърцане на дъските по пода. Стенанията на вехтото дърво.

Цифрите върху аналоговия будилник до леглото ѝ се смениха от 3:03 на 3:04 с леко механично бръмчене и чукването на пластмаса върху пластмаса.

Както всяка нощ Елфрида бе настроила термостата на двайсет и един градуса, преди да си легне. Двайсет и два през деня, двайсет и един през нощта. Винаги. И въпреки това стаята ѝ се струваше ужасно студена. Заслуша се, но не успя да чуе равномерното бръмчене на отоплителната инсталация.

По врата и раменете ѝ плъзна ледена струйка въздух. Това също не беше в реда на нещата. Никога не отваряше прозорците.

Никога.

Още едно проскърцване. Този път откъм коридора. Сигурна бе.

Елфрида пазеше един зареден трийсет и осемкалибров в чекмеджето на нощното си шкафче. Друг бе прибран в скрина ѝ, трети бе скрит зад тоалетната чиния, имаше още два във всекидневната (първият под лявата възглавничка на дивана, а вторият бе залепен с тиксо под масата), а в кухнята в метална кутия с етикет „Брашно“, поставена върху плота, се спотайваше още един. Въпреки че не бе изстреляла и един куршум през живота си, всяко от оръжията бе почиствано и грижливо смазвано всеки четвъртък. Купи си първия два дни след като я нападнаха онези ужасни хора в бяло — онези, които искаха неща, които не им принадлежаха. С другите се снабди през годините, след като твърдо реши, че не иска повече изненади. Първо само един, после втори, когато осъзна, че няма как да се добере до скрития в спалнята, ако стои в кухнята, останалите — когато стигна до извода, че е хубаво човек да има по един на една ръка разстояние, в която и част на апартамента да се намира. Замисли се дали да не си купи един и за дамската чанта, но после реши, че би било глупаво, като се има предвид, че не излиза никъде. Добрият човек, който ѝ продаде оръжията, го стори по телефона, дори бе така любезен да ѝ ги достави срещу допълнително заплащане.

Трийсет и осем калибровият от чекмеджето на нощното ѝ шкафче беше студен и тежеше. Тя стана тихо и прекоси стаята, като се мъчеше да не обръща внимание на артритната болка в краката си.

Въпреки че живееше сама, винаги затваряше и заключваше вратата на спалнята си. На кука, забита във вратата, висеше жълт халат за баня. Тя го отмести встрани и долепи ухо до дървената повърхност. Масивно дърво, не онези боклуци от пресован картон, които продаваха днес, а дебела дъбова дъска, от времената, когато бе строена сградата.

Не чу нищо.

Зачуди се дали наистина бе доловила нещо. Може би просто това бе звукът на старата къща, която се слягаше, или пък изпъването и разтягането на постройката, характерно за периода, когато пролетта изпровождаше студената прегръдка на зимата. Може пък да бе сънувала или да си бе въобразила…

Още едно изскърцване.

Дъската под босия ѝ ляв крак леко помръдна, когато върху нея стъпи някой от отсрещната страна. Пред вратата ѝ стоеше човек.

Елфрида си пое дълбоко въздух и се опита да успокои треперещата си ръка, в която държеше трийсет и осем калибровия.

— Имам пистолет!

Възнамеряваше да изкрещи, но се получи приглушено и измъчено, все едно плътната дървена врата погълна вика ѝ.

От другата страна долетя плътен мъжки глас. Звучеше повече като музика, създадена от прецизно настроен комплект камбанки, отколкото като обикновени думи.

— Знам, че имаш пистолет. Остави го и отвори вратата.

Елфрида остави пистолета върху скрина и щракна ключалката.

— Сега отвори вратата и направи крачка назад — продължи гласът.

Тя се подчини без миг колебание.

Вратата се отвори широко. На прага стоеше мъж с тъмна коса и още по-тъмни очи, с усмивка, която някак си успя да я успокои, въпреки че бе по-мрачна от всичко. Зад него стояха двама мъже с дълги бели палта, които ги наблюдаваха мълчаливо.

Елфрида се зачуди защо изпълни безропотно разпорежданията му. Не искаше да се подчинява. Искаше да насочи пистолета към гърдите на мъжа и да дръпне спусъка, след което да продължи да стреля, докато свършат патроните. Но не можа. Пистолетът вече би далеч от нея и когато се помъчи да застави краката си да се приближат, те не я послушаха. Вместо това отстъпиха назад, както бе инструктирана, докато достигнаха ръба на леглото.

— Седни, Елфрида.

Тя седна.

Тримата натрапници влязоха непоканени в стаята ѝ. В нейното лично пространство.

— Истински ли си? — попита тя.

Той килна глава и се усмихна.

— Вече нямаме нужда от теб, за да наглеждаш момчето. Помниш ли, когато те помолих да го наглеждаш — преди всички тези години? Тогава аз самият бях хлапе. Накараха ме да ти звънна. Толкова безлично.

— Да, спомням си.

— Познаваше родителите ми.

— Да.

— Как се казваха?

— Кийт и Жаклин Пикфорд.

— А как се казвам аз?

— Дейвид. Ти си Дейвид Пикфорд. Ти си прекрасен мъж, Дейвид Пикфорд.

Той се усмихна отново.

— Благодаря ти.

— Няма за какво.

Елфрида Лийч се загледа зад него.

„Вече нямаме нужда от теб, за да наглеждаш момчето“. Не „нямат“. От „Чартър“ ѝ бяха казали, че момчето Пикфорд никога няма да напусне онази стаичка. Не може да напусне. Задържан пряко волята си. Би следвало да ги мрази, да ги ненавижда. Трябваше да бъдат „те“, не „ние“.

И как така е в спалнята ми?

Елфрида Лийч гледаше ръкохватката на трийсет и осем калибровия на ръба на скрина. Искаше да си пробие път през тези хора, да хване пистолета и да ги избие до крак. Но не можеше да помръдне. Тялото ѝ не се подчиняваше.

— Защо не си облечен в бяло като тях?

За разлика от другите двама неканени гости Дейвид Пикфорд носеше черно кожено яке, тъмночервена риза и джинси. И да имаше пистолет, не се виждаше — нито кобур на колана му, нито под мишницата му.

— Не харесвам бяло — отвърна той. — Бялото не е цвят. Бялото е липса на цвят. Повърхност, очакваща върху нея да се появи петно.

— Всички чудовища са облечени в бяло.

Откри, че ѝ е трудно дори да говори. Също както с движенията, думите ѝ не се подчиняваха, но въпреки всичко успяваше да ги изкара на бял свят.

— Не всички чудовища.

— Родителите ти… какво си…

— Шшт. — Той коленичи и взе ръката ѝ в своята. — Не сме тук, за да разговаряме за родителите ми.

Опита се да отговори, но устните ѝ не помръдваха.

— О, съжалявам, можеш да говориш — каза Дейвид.

Магията — неговата магия — изчезна.

— Защо си тук? — успя да изрече тя.

— „Чартър“ се издъниха жестоко, боя се. Реших да се намеся, да оправя нещата и да разчистя бъркотията.

— Добре.

— Ти си част от бъркотията — продължи той.

— Знам.

Той стисна пръстите ѝ толкова силно, че побеляха.

— Когато си тръгнем, ще изчакаш три часа. След това ще вземеш пистолета, ще го пъхнеш в устата си, нежно и надълбоко, и ще дръпнеш спусъка.

— Добре.

— Какво „добре“? Кажи ми.

— Когато си тръгнете, ще изчакам три часа. След това ще взема пистолета си, ще го пъхна в устата си, нежно и надълбоко, и ще дръпна спусъка.

— Страхуваш ли се от смъртта, Елфрида?

— Не.

Той пусна ръката ѝ. Тя падна в скута ѝ.

— Съжаляваш ли за нещо?

— Че нямам деца — отвърна тя без колебание.

— Може би трябваше да направиш нещо по въпроса.

— Не можех да го предам. Но исках дете.

Той обмисли казаното.

— Беше ми съобщено, че не си получила реакция след ваксината. Нямаш нищо за предаване.

— Да.

— Какво „да“?

— Да, не получих реакция.

— Следователно нямаш нищо за предаване — повтори той.

Елфрида не отговори. С крайчеца на окото си виждаше пистолета. Копнееше да стане на крака, да скочи към него, да го сграбчи. Тялото ѝ я игнорираше. Тя се разтрепери.

— Крайниците ти са тежки като олово. Ако опиташ да направиш нещо различно от онова, което ти казвам, ще се почувстваш така, сякаш горят. Разбра ли ме?

— Да.

Елфрида премести погледа си към него. Спря да се съпротивлява. Спря да трепери.

— Бих желал да ми кажеш къде мога да открия другите.

— Няма вече „други“.

— Не ме лъжи, Елфрида. Не ти отива. А и лъжата може да бъде крайно болезнено нещо. Да изречеш лъжа, може да е доста неприятно, като например… — Дейвид се замисли и изведнъж му хрумна: — … като например да глътнеш хиляди червени мравки и да чувстваш ухапванията им отвътре, докато нахлуват в гърлото ти. Това би било ужасно, нали?

Тя кимна.

— Кажи ми къде да открия другите.

— Няма вече…

Преди да довърши, по лицето ѝ се изписа болка. Кожата ѝ пребледня. Очите ѝ щяха да изскочат. Нададе ужасен крясък.

Дейвид очевидно се наслаждаваше на гледката. Даде ѝ малко време, докато писъците заглъхнаха.

— Знаеш ли, че ако кажеш истината, това може да има точно противоположния ефект? Истината може да накара цялата тази болка да отмине, да отлети безследно и да бъде заменена от най-невероятното състояние на еуфория. Толкова е прекрасно, че не може да бъде описано. Предполагам, би ти харесало, нали? Доста по-добра алтернатива от тези ужасни мравки.

Елфрида кимна бързо. От очите ѝ се стичаха сълзи.

— Кажи ми, Елфрида: къде да открия другите?

И тя му каза. Каза му всичко, което знаеше. Нямаше представа къде са всички — само Дюи Хобсън и онази жена Брадъртън, но би трябвало да е достатъчно.

Когато тя приключи и Дейвид се убеди, че няма повече какво да научи от нея, отново се усмихна.

— Добре. Много добре. В такъв случай мисля, че е време да си ходим.

Той се обърна и тръгна към вратата, но след крачка-две спря. С гръб към нея зададе един последен въпрос:

— Кажи ми още веднъж какво ще се случи, след като си заминем?

Елфрида Лийч си пое дълбоко въздух:

— Когато си тръгнете, ще изчакам три часа. След това ще взема пистолета си, ще го пъхна в устата си, нежно и надълбоко, и ще дръпна спусъка.

— Колко секунди има в три часа, Елфрида?

— Десет хиляди и осемстотин.

— Беше удоволствие да те познавам, Елфрида.

— И аз теб, Дейвид.

Тримата неканени гости изчезнаха, оставяйки вратата на спалнята ѝ отворена. Чу как ключалката на входната врата изщраква. Нямаше представа откъде имат ключ.

Елфрида Лийч продължи да седи на ръба на леглото напълно неподвижна. Започна мислено да отброява секундите — десет хиляди и осемстотин, десет хиляди седемстотин деветдесет и девет, десет хиляди седемстотин деветдесет и осем… Будилникът върху нощното шкафче бръмчеше в ритъм с нея, а звукът от почукването на пластмаса върху пластмаса отмерваше всяка отлитаща минута.

3.

Лопатата издрънча върху капака на дървения ковчег на баща ми малко след три сутринта. Четвърт час по-късно вече бях разчистил цялата повърхност. Въпреки че бях само на четири години, когато почина, си спомнях този ковчег. Черното дърво бе полирано така, че чак сияеше. Можех да видя разкривеното си отражение в лака от мястото си до Леля Джо на предната редица. Някой бе сложил роза отгоре. Спомням си, че бях сигурен, че Леля Джо ще изхвърли цветето, понеже върху ковчега на Мама нямаше нищо. Тя обаче не го изхвърли.

Черното сияние отдавна го нямаше. Голата дървесина се показваше през дупките в лакираното. Пантите и ключалката бяха ръждясали. Дървото бе започнало да гние, затова бе достатъчно съвсем леко да натисна с лопатата, за да се откъртят винтовете и ключалката да отскочи.

Кой сложи цветето там, Лельо Джо?

Някой задник.

Ако бях спрял дори за миг, бях сигурен, ще няма да съм в състояние да продължа, затова не си позволявах да спирам, дори не си позволявах да мисля. Вместо това се наведох в малкото пространство, което бях изкопал, и забих върха на лопатата в цепнатината под капака на ковчега. Дъждът беше спрял, но въпреки всичко обувките ми бяха подгизнали. Когато натиснах лопатата с цялата си тежест, водата се процеди между пръстите на краката ми. Зачудих се какво ли би станало, ако потъна в тази кал и изчезна в земните недра.

Капакът на ковчега се отвори със звучно „пук“. Свежият въздух нахлу вътре в мига, в който застоялият от вътрешността се устреми навън. Този звук бе единствен, ако не се брои гръмкото ми вдишване и издишване.

Хвърлих лопатата настрани и задърпах капака на ковчега на баща ми.

Не съм сигурен кога точно очите ми се бяха затворили, но сега не искаха да се отварят. Принудих ги и най-накрая събрах кураж да погледна във вътрешността.

Баща ми не беше вътре.

Не мисля, че очаквах да го открия там. По някое време, докато копаех, започнах да си казвам, че няма да е там, и докато си го повтарях като мантра, усетих, че става по-лесно да копая, да пълня лопатата с пръст и да продължавам надолу и надолу. Когато видях празния ковчег обаче, избухнах в сълзи и се свлякох в дупката. Джинсите ми се просмукаха с кал и дъждовна вода. Ръцете ми бяха вкопчени в страничните дъски на ковчега, тялото ми се тресеше неудържимо, а в съзнанието ми се въртяха толкова много мисли едновременно, че не намирах смисъл в никоя от тях.

Зарових лице в мръсните си длани и се разплаках. Всички емоции от последните часове търсеха начин да излязат на повърхността.

Когато най-сетне се насилих да погледна отново в ковчега, се убедих, че баща ми никога не бе лежал там. За разлика от дървото отвън, сатенената обвивка вътре изглеждаше чисто нова, само леко пожълтяла от изминалото време под земята, предпазена от херметично затворения капак. Там, където би трябвало да е главата на погребания, имаше малка възглавничка, върху която нямаше вдлъбнатина, каквато би следвало да има, ако в ковчега бе имало човек.

Кашонът бе поставен в средата.

Същият кашон, който бях видял баща ми да дава на Леля Джо.

В картонената кутия имаше две книги. Годишник от Държавния университет в Пенсилвания за 1978 година и издание с меки корици на „Големите надежди“.

Нищо друго.

Абсолютно нищо друго.

Искаше ми се да крещя. Ако не ме беше страх, че някой ще ме чуе, със сигурност бих се развикал.

Не съм сигурен какво точно очаквах да намеря вътре, но определено не беше това.

Тревожността, страхът и несигурността, които ме бяха завладели преди, бързо се превърнаха в гняв и разочарование.

Трябваше да има нещо друго. Какво, по дяволите, се предполагаше да правя със стар годишник и поредния екземпляр от проклетата книга на Дикенс? Защо някой би положил такива огромни усилия да скрие нещо толкова обикновено?

От вътрешността на „Големите надежди“ изпадна бележка:

Майка ти си почива, Джак. Моля те, остави я да си почива.

Не разпознах почерка. Не беше на Леля Джо. Може би бе на баща ми?

Запълването на гроба бе доста по-лесно от изравянето. Нагласих чимовете колкото се може по-добре и разпръснах отгоре нападали есенни листа. Когато най-после останах удовлетворен от резултата и се убедих, че среднощното ми деяние може да бъде открито само ако човек се вгледа много отблизо, грабнах годишника, романа и лопатата и се затичах през горичката към мястото, където бях оставил хондата, като се озъртах за следи от нечие присъствие.

Когато влязох в колата, светнах лампата на тавана и заразлиствах страниците на „Големите надежди“. Книгата изглеждаше чисто нова, не четена нито веднъж, много от страниците ѝ дори още бяха слепени една за друга. Очаквах да видя нещо написано вътре, но останах разочарован. На първата страница имаше подробна карта на Англия с изписани имената на Екситър, Лондон, Манчестър, Уидби, Нюкасъл ъпон Тайн и още дузина големи градове. Самият роман изглеждаше пълен и започваше със същото изречение, което се бе запечатало в главата още в детството ми:

Фамилното име на баща ми беше Пирип, а аз бях кръстен Филип и тъй като детският ми език не бе успял да сглоби от двете имена нещо по-дълго и по-разбираемо от Пип, нарекох се сам Пип, а после и другите започнаха да ме наричат така.

Ръцете ми (както и дрехите ми, и всеки квадратен сантиметър от кожата ми, в интерес на истината) бяха покрити с мръсотия, затова омазвах всяка страница, която докосвах. Опитах се да изтрия длани в джинсите си, но това само влоши нещата. Наведох се и ги избърсах, колкото можах, в постелката под скоростния лост.

Оставих „Големите надежди“ и поднесох годишника към светлината. За разлика от книгата неговите страници бяха доста омачкани. Някои бяха подгънати. Корицата отвътре бе осеяна с бележки — „Може би следващата година ще се научиш да пиеш бира като хората! Ал Уотърс“ „Хей, Еди, вземи се подстрижи, бе! Джийн Гласпи“, „Още две годинки до края — късмет! Енид Садър“… имаше десетки подобни, но не попаднах на нито едно познато име.

Отгърнах на първата страница, чието ъгълче бе подвито. Отгоре бе изписано „Випуск 1979“. На отсрещната страница с кръгче бяха оградени снимките на трима ученици:

Пърла Бейхам

Ками Брадъртън

Жаклин Брийс

Още две на следващата страница:

Джефри Далтън

Гарет Дотс

На следващите три страници нямаше оградени фотографии. Следващата, която открих, бе познато лице: Кейтлин Гарджъри — майка ми, млада и прекрасна. „Гарджъри“ бе моминското ѝ име. Продължих да разлиствам страниците, вече по-бавно. На всяка, чието ъгълче бе подгънато, имаше оградени снимки:

Пенелъпи Модлин

Ричард Нетълтън

Кейт Пикфорд

Ема Такет

На предпредпоследната бе баща ми — Едуард Тач. На последната — някой, когото не познавах, на име Лестър Уудфорд. Имаше очила с дебели рамки и разрошена къдрава коса.

Върнах се към името „Ричард Нетълтън“. Бащата на Стела? После към Ема Такет — вероятно майката на Стела, която също като моята бе вписана с моминското си име? Никой от тях не бе семеен — прекалено млади бяха.

Последната отбелязана страница не беше със снимки на студенти. Въпреки че на фотографията беше доста по-младо, познавах това лице, както и името, изписано под него — Елфрида Лийч, педагогически съветник.

Метнах книгата на седалката до мен, запалих двигателя и натиснах газта по Ноубъл Лейн в мига, в който слънцето се показа иззад хоризонта.

Първия път почуках по-леко. Беше малко след шест сутринта и доста от обитателите на сградата още спяха. Госпожа Лийч не отговори нито първия, нито втория път, затова задумках по вратата ѝ с юмрук.

— Госпожо Лийч! Отворете!

Нейната врата не се отвори, но вратата на апартамент 309 в края на коридора се открехна. Сесил Дреър се показа — косата ѝ бе навита на ролки — и се подготви да ми се развика, но когато ме видя покрит с кал и мръсотия, се отказа, дари ме с гневно изгрухтяване и се скри обратно вътре.

— Госпожо Лийч! — потропах отново, този път с гръбчето на годишника. — Госпожо Лийч!

По дяволите! Влязох в моя апартамент и зарових из ключовете, окачени близо до входната врата. Не бяха надписани, но знаех, че ключът на госпожа Лийч е сребрист, а марката му — „Къртис“ — е щампована отстрани. Беше го дала на Леля Джо преди години. Госпожа Лийч също имаше ключ от нашия апартамент, макар да мисля, че никога не го бе използвала.

Прекосих коридора, отключих и влязох.

— Госпожо Лийч? Аз съм, Джак Тач. Влизам, да знаете.

Последният път, когато бях стъпвал в апартамента на госпожа Лийч, беше преди година, с Герди. Оттогава насетне купчините вестници бяха продължили да растат и маневрирането между тях бе доста трудно. В спалнята светеше.

— Госпожо Лийч? Аз съм Джак, от отсрещния апартамент. Знам, че днес не е ден за пазаруване, но трябва да говоря с вас. Чуках, но не ми отговорихте, затова си отключих. Будна ли сте?

Докато си проправях път сред цялата бъркотия, започвах да се тревожа да не би нещо да не е наред. Госпожа Лийч рядко имаше посетители. Ако получеше удар или инфаркт, дори да се спънеше и паднеше, можеше да минат дни, преди някой да я открие. Може би дори седмици. Доколкото знаех, единственият ѝ контакт с външния свят бе седмичното пазаруване.

Открих я жива и здрава, седнала на ръба на леглото.

Лицето ѝ бе плашещо бледо. Бръчките по него изглеждаха, сякаш някой ги бе издълбал с длето в плътта и. Когато влязох, ме изгледа с немигащи очи. Лявата ѝ ръка бе сграбчила част от одеялото и го бе свила на топка. Дясната бе скрита някъде между чаршафите. Беше облечена с нощница, подобна на онези, които носеше Леля Джо — плисенца, дантели и коприна, открадната от нечий килер през седемдесетте. Беше боса и пръстите на краката ѝ опираха о паркета.

— Госпожо Лийч, добре ли сте?

— Добре, да… — изрече тя, след което отново потъна в мълчание. Устните ѝ обаче продължаваха да се движат беззвучно.

Да не бе получила удар?

На нейната възраст всичко беше възможно. На колко бе? Седемдесет? Осемдесет? Нямах представа. Обзе ме чувство на вина. Би следвало да зная. Тази жена практически ме отгледа заедно с Леля Джо, но въпреки това знаех толкова малко за нея.

— Искате ли да повикам лекар?

Тя не отговори, само продължи да гледа невиждащо напред, устните ѝ трепереха.

Щракнах с пръсти пред лицето ѝ. По пода се посипаха люспици мръсотия.

— Познахте ли ме, госпожо Лийч? Знаете ли кой съм аз?

— Знам какво ще се случи след това — по-скоро пропя, отколкото изговори, тя. Гласът ѝ бе тъничък, като на малко момиче. Устните ѝ се изкривиха в кратка усмивка, след което отново се изопнаха. Тя продължи: — Ти си Джак Тач, син на Едуард Тач и Кейтлин Гарджъри, момчето от апартамента отсреща, онзи, който ми носи покупките. Крадецът на книги. Това си ти.

Гарджъри. Моминското име на майка ми.

Протегнах към нея годишника и го отворих на страницата с нейната снимка.

— Познавате ли тези хора, които са оградени с кръгче? Вижте — ето я майка ми, ето го баща ми, бащата на Стела — Ричард, и майка ѝ, Ема…

— А, Стела… — каза тихо тя. — Красива като розова пъпка. — Очите ѝ се взряха в далечината. После добави без видима връзка: — Двайсет и седем.

— Двайсет и седем какво? — Прелистих страниците, когато стигах до оградена снимка, поднасях годишника към лицето ѝ. — Отбелязани са тринайсет души. Кои са те? Познавате ги всички, нали? Защо са оградени?

Погледът ѝ отново стана празен.

Показах ѝ надрасканите посвещения. „Хей, Еди, взети се подстрижи, бе! Джийн Гласпи“. Снимката на Джийн Гласпи не беше оградена. Бях проверил.

— Това е годишникът на баща ми. Еди. Не е в гроба си. Къде е? Знаете ли? Какво се е случило с него? Защо ми е оставил този годишник? Защо е оградил тези фотографии? Кои са тези хора? — Прелистих до края, където бе нейната снимка, и ѝ я показах. — Знам, че знаете!

Изкрещях последните думи, без да мога да контролирам адреналина, който кипеше из тялото ми. Книгата се тресеше в ръцете ми.

— Три — прошепна тя.

Пистолетът се появи изневиделица — черен къс метал в дясната ѝ ръка, издърпана изпод чаршафите. Натика го толкова надълбоко в гърлото си, та за миг си помислих, че се опитва да го погълне. Палецът ѝ опъна назад ударника и…

Видях как задната част на главата ѝ експлодира и се разпиля върху леглото, частици от секундата преди да чуя експлозията, причинена от напускащия дулото куршум. Усетих лек въздушен полъх върху лицето си. Всичкият въздух изчезна от стаята. Оглушителният гърмеж бе последван от още по-силен звън в ушите ми.

Госпожа Лийч остана неподвижна за момент, със застинал, леко изненадан поглед. След това се свлече напред и падна на пода.

Излязох заднешком от стаята, после и от жилището, прекосих коридора, за да стигна до моя апартамент, и затворих вратата колкото можах по-бързо. Опитах се да си поема въздух, имах нужда да си поема въздух, ала нощта, изглежда, бе решила да не ми оставя нито миг покой.

Върху раницата ми имаше бутилка „Джеймисън“ и бележка:

Добре дошъл на купона, Джак! Удари една наздравица с мен.

Дейвид

Грабнах бутилката и бележката и някак успях да стигна до колата си, преди да започне треморът. Отвъртях капачката и отпих сериозна глътка, приветствайки топлината, изгаряща всичко, което вреше и кипеше под кожата ми — адреналин, страх, тревога, объркване, болка, тъга, омраза, гняв… Не ми пукаше откъде се взе тази бутилка. Не ми пукаше какво олицетворява. Не ми пукаше дали в бутилката не бе налята най-смъртоносната отрова на света (мисля, че дълбоко в себе си се надявах да е така). Нуждаех се от уискито, за да прогоня образа на госпожа Лийч, прогорен върху вътрешната страна на клепачите ми. Щях обаче да държа пиенето си под контрол. Щях. Можех и щях да го държа под контрол. За да си го докажа, отпих само толкова, колкото над света да се спусне лека пелена. Сетне завинтих капачката и метнах бутилката върху постелката пред седалката до мен.

Бях вече на Магистрала 79, преди да осъзная, че съм подкарал хондата. Шофирах с превишена скорост — трийсетина километра в час над ограничението. Отпуснах педала на газта, спрях да лъкатуша от платно в платно и се подредих зад останалите коли в сутрешния трафик. Тези хора, тези роботи, каращи към работа, гримиращи се, хапващи сандвичи за закуска и хилещи се на тъпите шеги по радиото… Те нямаха представа. Нито един.

Когато се погледнах случайно в огледалото за обратно виждане, не можах да позная човека, който ме наблюдаваше отсреща. Косата ми беше мръсна и сплъстена, очите — кръвясали. Кожата ми бе покрита с мръсотия, кал и малки червени точици. Опитвах се да не мисля за последното. Свих по Изход 63 малко след Уексфорд и отбих до една бензиностанция „Филипс 66“. Вратата на тоалетната бе заключена, но някой бе напънал металната каса с лост, като по този начин бе обезсмислил масивната брава. Към вътрешната страна на вратата бе завързано въже, а към стената бе прикрепена кука в опит да бъде създаден импровизирана вътрешна ключалка.

Затворих вратата, омотах въжето около куката и съблякох мръсните си дрехи. Очаквах водата от крана да потече кафява, но за мое учудване беше бистра и леденостудена. Направих онова, което Леля Джо наричаше „курвенско къпане“. Диспенсърът за хартиени кърпички беше празен, затова използвах една от чистите си ризи, за да избърша ръцете и косата си. Когато приключих, се преоблякох в чисти дрехи от раницата, напъхах мръсните джинси, риза, бельо и чорапи в кошчето в ъгъла, след което взех целия чувал с боклука от него и го метнах в контейнера на паркинга, като преди това го напъхах в кашон, в който някога бе имало замразени буритос.

Като се качих в хондата, натиках бутилката „Джеймисън“ под седалката до мен и хвърлих поглед върху леко подобрилото се свое отражение в огледалото. После се върнах на магистралата, като внимавах да не превиша отново скоростта.

4.

Когато Дейвид Пикфорд се качи в белия „Шеви Събърбан“, последван от другите двама, които го бяха придружили в апартамента на онази Лийч, се чувстваше обновен и напълно освежен. Дочутият изстрел, който последва, бе достатъчен, за да се разтеглят устните му в усмивка, която нямаше да изчезне през целия ден. Дори от разстоянието в размер на шест дължини на коли, което ги делеше, можеше да почувства как Тач се разпада.

— Махни това самодоволство от лицето си. Не ти прилича — обади се госпожа Оливър от седалката зад него, като докосваше внимателно безполезната си ръка.

— Трябваше да им кажеш да ампутират този чукан, Латрийс.

— Не ме наричай така. Оливър или госпожа Оливър. Не си заслужил честта да се обръщаш към мен на малко име.

Трябваше да я убие.

Искаше му се, нямаше съмнение. Но освен това смяташе, че всяка смърт трябва да служи на някаква кауза, да има някакво значение. Тепърва му предстоеше да определи какво би означавала нейната смърт или каква би била целта ѝ. Ето защо продължаваше да я държи жива. Досадно кутре, което джафка до глезените му.

Скоро щеше да дойде и нейният ред.

Когато убиеше и последния от тях.

Когато Стела останеше само за него.

След като си поприказваше с всеки един служител на „Чартър“ и накараше компанията да заработи като добре смазана машина.

И тогава тя щеше да умре. Щеше да се погрижи смъртта ѝ да е очарователна.

— Сърби — обади се Оливър зад него. — През цялото време. Безмилостен сърбеж, заседнал под кожата, право в костта. Не мога да се почеша достатъчно силно, за да достигна до него.

Щеше му се да беше видял как се случва. Прощалният подарък на Стела, преди да изчезне един Господ знае къде. Кратко докосване — най-вероятно е било необходимо само толкова. Подобно на рак, който прогаря кожата ѝ, посят в пръста ѝ и разраснал се по цялата ѝ ръка. Беше виждал Стела да го прави и преди. Винаги бе намирал тази нейна дарба за запленяваща. Когато бе по-малка, нямаше чак толкова контрол, но с времето нещата явно се бяха подобрили доста. Можеше да убие Оливър, но не го стори. Вместо това я бе накарала да страда.

Струваше му се прекрасно.

— Просто го отсечи. Проклетото нещо отдавна е мъртво. И смърди, та се не трае.

Знаеше, че няма да го направи. Щеше да си я пази, докато цялата сбръчкана ръка не паднеше от само себе си. Упорита старица беше. За него това бе белег на слабост. Ако Стела бе причинила подобно нещо на неговата ръка, щеше да си я отреже сам, директно, пред всички. Нямаше обаче как да се случи. Беше много внимателен.

— Когато си я върнем, ще я накарам да си плати — каза Оливър.

— Когато аз я върна, може би ще ти позволя.

5.

Когато се върнах, вече беше малко след единайсет по обяд. Не се прибрах направо в апартамента си на Мифлин. Вместо това намерих едно местенце за паркиране на Биглър Роуд, прекосих вътрешния двор пеша и се качих на втория етаж на „Гиъри Хол“.

Стоях нерешително до вратата почти минута. Покрай мен минаваха момичета, които ме гледаха с любопитство и си шепнеха нещо. Някои бяха напълно облечени, други се разхождаха по хавлии и джапанки. По принцип на този етаж момчета започваха да се появяват значително по-късно през деня.

Почуках. Кокалчетата на дясната ми ръка бяха ожулени и покрити с белези.

Вратата се открехна няколко сантиметра и през процепа надникна Кайли. Едното ѝ око все още бе затворено, косата ѝ беше разрошена. Очевидно я бях събудил.

— Искам да ме хипнотизираш — избълвах на един дъх, като криех изранените си ръце в джобовете.

Кайли постоя известно време неподвижно, примлясна с устни и се прозя:

— Кой си ти?

— Джак. Джак Тач. Не ме ли помниш?

Тя отвори и другото си око и се почеса по страната.

— А, да, момчето с пепсито. От партито с топенето на снега.

— Можеш ли да ме хипнотизираш?

Тя се прозя отново:

— Можеш ли да дойдеш по-късно? Не съм спала от сто години. Цяла нощ съм чела за теориите на Юнг за егото и в момента единственото, което искам да изучавам, е несъзнателното — в леглото си.

— Трябва ми сега.

— Точно сега? Точно в този момент?

— Моля те.

Тя открехна вратата още няколко сантиметра и пак се прозя. Беше с фланелка на „Гънс ен’ Роузис“ и розови бикини.

— Ще ми е необходимо препитание, както и три минути, за да се приведа във вид, приемлив за полупублично представяне. В края на коридора има автомат за закуски.

— Какво искаш…

Преди да довърша, вратата се хлопна.

Открих автомата и купих две десертчета „Кит-Кат“, един „Сникърс“ и две чашки кафе. Върнах се в стаята ѝ, като внимателно балансирах с покупките. Вратата бе открехната. Бутнах я с крак и влязох. Кайли седеше на ръба на леглото, заровила лицето си в ръце. Беше се сресала и бе нахлузила чифт къси панталонки.

Без да вдига поглед, попита:

— Относно онова, което се случи онази нощ… Бях пияна. Имам предвид — много пияна. Обикновено не каня случайни момчета в стаята си току-така. Не е характерно за мен. Не искам да си мислиш, че съм такова момиче.

— Не съм… тоест, не си мисля. Няма проблем.

Тя се пресегна и взе едното кафе.

— Ще ми подадеш ли захарта? Зад тебе е.

Стаята в общежитието не беше кой знае колко голяма — около три на три метра. До едната стена имаше две единични легла, до вратата — малък скрин, а под прозореца, покрит с хавлия, за да не влиза светлина — сгъваема масичка, която служеше за импровизирана кухня.

Оставих всичко на масата до микровълновата и до купата със стотици пакетчета кетчуп, майонеза и горчица, най-вероятно отмъкнати от местните заведения за бързо хранене. Захарта беше в голям пластмасов съд. Подадох ѝ го. Кайли изпи една трета от кафето на един дъх, допълни чашата със захар, разбърка го с пръст и отново отпи.

— Кафето от автоматите е мътна водица, но мисля, че от колежа добавят кофеин. Знаят какво му трябва на човек. Вече усещам как лампите във фабриката светват една по една.

В ъгъла на стаята имаше захвърлен бял анорак. Кимнах към него:

— Твой ли е?

— На съквартирантката.

— Тя къде е?

— Знам ли? Тя определено си пада по случайни момчета. Кажи сега защо ти е да те хипнотизирам?

Погледът ѝ започваше да се съживява. Гледаше ме втренчено.

— И защо миришеш на канализация? Все едно си дошъл дотук, като си пълзял през тиня. Така не се впечатлява дама.

Май трябваше да си взема един душ, само че нямах време. Казах първото, което ми дойде наум:

— Ритуал за приемане в студентско братство. Не е разрешено да говоря за това.

— Кое братство?

— Има ли значение?

— Тц, вярно, че няма. Всичките са едни и същи. И тези ли са за мен?

Подадох ѝ единия кит-кат и изядох втория. Първото нещо, което слагах в устата си от вчера насам. После си разделихме сникърса.

— Все още чакам да ми кажеш защо ти е да те хипнотизирам.

През почти половината път насам мислех какво да ѝ отговоря на този въпрос. Не исках да замесвам повече хора в цялата бъркотия. Колкото по-малко знаеше, толкова по-добре. Казах ѝ, че и двамата ми родители са загинали в автомобилна катастрофа, като съм бил на четири, и че си спомням само части от този ден, и то насън, но не всичко.

— И искаш да си спомниш останалото?

Кимнах.

— Мисля, че може и да се получи. Хипнотизирали ли са те преди?

— Не.

Тя допи кафето си и се пресегна към моето. Дадох ѝ остатъка и видях как допълни около два-три сантиметра от чашата със захар, преди да го изпие.

— Не става като по филмите. Можеш, разбира се, да броиш наобратно, да щракаш с пръсти и така нататък, но в по-голямата си част всички тези неща са само за шоуто. Знаеш ли откъде идва изразът „потъвам в сън“?

Поклатих глава.

— Телата ни се саморегулират. Адреналинът ни събужда и ни дава енергия. Когато слънцето залязва, тялото ни прави точно обратното — отделя хормон, наречен мелатонин. Той ни кара да се почувстваме замаяни и подготвя организма ни да се „изключи“. Когато навлизаме в сънно състояние, когато сме на ръба да заспим, понякога изпитваме мускулно трепване, наречено „хипнотична конвулсия“, което е сходно със състоянието на изпадане в безсъзнание. Обикновено се усещаме така, все едно се будим, но веднага след това се унасяме. Когато хипнотизираме някого, се стремим да го докараме до онази точка или точно преди, или точно след хипнотичната конвулсия. Именно в този миг вратата между съзнанието и подсъзнанието е най-широко отворена. Когато се опитваме да си припомним нещо посредством хипноза, ние всъщност надзъртаме през тази врата. Има теория, че мозъкът ни всъщност не забравя нищо. Спомените просто се съхраняват по различен начин — някои по-надълбоко от останалите, защото мозъкът е преценил, че или са незначителни, или са травматични. В твоя случай, ако наистина си бил там, когато е станал инцидентът, и миговете, които си сънувал, наистина са били реални, би трябвало да успеем да получим достъп до тях, без значение защо са били потиснати.

Тя допи кафето ми и остави празната чашка на масичката до леглото си.

— Разбира се, възможно е съзнанието да е решило, че тези спомени са били ужасяващи и възкресяването им може да ти причини вреда. Ако се заемем, няма да има връщане назад, затова — сигурен ли си?

Кимнах.

— Добре тогава. Изпий това. — Кайли ми подаде малко бяло хапче.

— Какво е?

— Просто валиум. Трябва ти нещо, което да ти помогне да се отпуснеш. В момента си изтъкан от нерви. Нищо няма да се получи, ако не се успокоиш.

Глътнах хапчето.

Тя приглади завивката върху леглото си и ми нареди да легна, след което зарови в чекмеджето на скрина и измъкна оттам диктофон.

— Ще запиша всичко. Съгласен ли си?

Кимнах отново.

Тя ми подаде чифт слушалки „Боуз“, които покриваха цялото ухо, включи ги в касетофона, поставен върху скрина, и каза да си ги сложа. Когато заговори отново, гласът ѝ стигна до мен някъде отдалеч, все едно викаше от значително разстояние. Не можех да чуя никакъв звук от коридора или от съседните стаи. Тя ми нареди да затворя очи. Направих го.

Тя изгаси лампите. Розовото пред клепачите ми се превърна в черно.

От слушалките долиташе тихо електронно бръмчене. Ушите ми се изпълниха със записаното на касетата цъкане на метроном.

Тик… так.

Тик… так.

Тик… так.

— Добре, Джак, искам да слушаш ритъма на този звук. Представи си, че е туптенето на сърце. То те успокоява. Вдишвай през устата, след това издишвай през носа и се опитай да е в ритъма на звука. Всичко е в звука. В този успокояващ звук. Сърцебиене. Представи си сърце. Кръвта, която обикаля из тялото ти. Животът, който се разтича по вените ти. Топъл и успокояващ. Гласът ми те отвежда по-дълбоко, все по-бързо и все по-дълбоко, все по-бързо и все по-дълбоко в едно топло, спокойно и умиротворено състояние. Все едно се потапяш във вана, пълна с топла вода.

Тик… так.

Тик… так.

— Потъваш все по-надълбоко и се изключваш. Потъваш все по-надълбоко и се изключваш. Потъваш все по-надълбоко и се изключваш напълно в топлината, която те обгръща — говореше тя отдалеч и повтаряше: — Топлина и спокойствие, одеяло, уютно и…

Когато отворих очи, Кайли ми бе обърнала гръб и говореше по телефона. Свалих слушалките.

— … не съм се съгласявала на това — каза тя на невидимия си събеседник.

— Кайли? — изрекох. Гърлото ми бе пресъхнало.

Тя се извърна. Очите ѝ бяха широко отворени. Прекъсна разговора.

Изправих се и седнах на леглото. Ръцете и краката ми тежаха, все едно се събуждах от дълбок сън. Само че не си спомнях да съм спал.

Прозорецът зад окачената хавлиена кърпа бе тъмен. А бяхме започнали по обяд.

— С кого говори?

В устата ми се зарея едва доловим странен вкус, след което изчезна.

Шоколадово мляко?

— Проработи ли?

Очите на Кайли се присвиха. Тя взе белия анорак и го облече.

— Трябва да отида до библиотеката. А ти трябва да си вървиш.

Намръщих се:

— Каза, че е на съквартирантката ти.

— Трябва да си вървиш. Не съм се съгласявала на това. — Тя скръсти ръце пред гърдите си. — И то веднага.

Изправих се и вдигнах телефона:

— На кого се обади?

Тя се пресегна и отвори вратата.

Натиснах „(*)69“ за повторно набиране на последния избран номер. Чу се само един сигнал „свободно“.

— Задръж го там. Идвам след малко — изрече мъжки глас.

Уили.

Откъм вратата Кайли пророни:

— Махай се, Джак.

— Какво казах под хипнозата?

— Върви си, или ще викам!

Диктофонът все още бе върху леглото, до възглавницата. Взех го. Вътре нямаше касета.

— Къде е записът?

— Ще пищя. Кълна се, ще пищя!

— Мамка му! Какво казах?! — креснах.

Тя запищя. Острият звук изпълни стаята. Запратих диктофона в стената, блъснах я встрани и се затичах по коридора, проследен от дузина онемели от изненада погледи.

Излязох от „Гиъри Хол“, прекосих вътрешния двор и се запътих към редицата с телефонни автомати пред „Финдли Комънс“. Набрах номера на апартамента в Мифлин. Даваше заето. Затворих и набрах отново. И отново.

Когато най-сетне даде „свободно“, Уили вдигна след едно-единствено позвъняване.

— Ало?

— Защо тя ти се обади, Уили?

Кратко мълчание.

— Къде се губиш, Джак?

— Бях в ресторант „Арби’с“.

— Няма те ден и половина.

— Имаше опашка.

— Пил ли си?

— Защо ти се обади Кайли, Уили?

— Притесняваше се за теб. Всички сме разтревожени, Джак. Това е всичко. Познаваме се от студентския съвет. Тя знае, че сме съквартиранти. Каза, че си изникнал на прага ѝ, приличащ на оживял мъртвец и смърдящ още по-зле. Каза, че успяла да те успокои и после ми звъннала. Пил ли си, Джак? Не трябва да напускаш кампуса, без да ми се обадиш. Ако си пил, кажи ми. Ще ти помогна. Ще ти помогна да преодолееш всичко, също както в Питсбърг.

От мястото, където бях, се виждаше входът на „Гиъри“. Докато говорех, се оглеждах за Кайли.

— Казвай на Матео каквото искаш. Не ми трябва детегледачка.

Уили понижи глас:

— Идваха полицаи. Търсеха те, Джак. Нещо се е случило с дамата, която живееше в апартамента срещу теб на Брентууд. Казах им, че двамата с теб сме били цяла нощ в библиотеката. Прибери се, Джак. Кажи ми какво става.

Чух нещо по телефона. Тихо, почти неразличимо. Шепот? Друг глас?

— Има ли някой в апартамента с теб, Уили?

— Какво? Не. Разбира се, че не.

Този път бях сигурен, че го чух. Женски глас.

От другата страна на вътрешния двор, до „Маккийн Хол“, забелязах момиче с бяло палто. На пейката до лабораторията по биомеханика зърнах момче с тъмна коса и очила, облечено с дълго бяло непромокаемо яке. В ръцете си държеше книга, но не прелистваше страниците.

Затворих.

Бързо прекосих квартала и на половината път към студентския съвет изтеглих всички пари от сметката си — малко под три хиляди долара.

Двама от хората на опашката носеха бели палта. Опитах се да не гледам към тях.

Качих се в колата си и подкарах извън кампуса. По едно време ми се стори, че видях бял джип, който ме следва, затова се качих на Шосе 26, после по магистралата към Ламонт, после направих обратен завой на паркинга на магазин „Съркъл Кей“ и продължих отново на запад. Белият джип отпраши на изток. Продължих да наблюдавам внимателно в огледалото за обратно виждане, но не забелязах друг. Карах по Шосе 26 до Магистрала 99 и след двайсетина минути спрях на „Макдоналдс“ до Порт Матилда. Поръчах си „Биг Мак“, големи картофки и кола и седнах до прозореца, откъдето можех да наблюдавам преминаващите коли. Умирах от глад, но докато усещах как всяка хапка се приземява в плувналия ми в киселини стомах, бях почти уверен, че не след дълго ще излезе, откъдето е влязла. Някак си обаче успях да не повърна. Три бели превозни средства спряха на паркинга през това време — „Тойота Камри“, „Джип“ и някакво комби. Нито един от хората вътре не беше облечен в бяло.

Наех си стая в „Олдийн Мотър Лодж“ отсреща. Мотелът беше пълна развалина, от най-добрите му времена бяха изминали поне двайсетина години, отчаяно се нуждаеше от пребоядисване. Едрият мъж с омазнена коса на рецепцията ми разреши да платя трийсет и деветте долара за стаята в брой и не ми поиска документ за самоличност. Даде ми ключовете за стая 23 и каза, че се намирала в дъното. Паркирах хондата отзад, за да не се вижда от пътя.

Стаята миришеше на престояли лимони. Стените бяха покрити с евтина тъмна ламперия, от която висяха закачени накриво репродукции на картини, изобразяващи древни кораби. Килимът бе мъхест, жълт, с кафяви и оранжеви нюанси, доста поизтъркан край вратата. Бележка, закачена над телевизора, обещаваше безплатно НВО, но пукнатината върху деветнайсетинчовия кинескоп слагаше край на надеждите. Банята нямаше врата, а тоалетната изглеждаше така, сякаш не е чистена, откак Джими Картър беше президент.

Седнах на леглото, обгърнах с ръце главата си, която щеше да се пръсне, и се зачудих какво, по дяволите, правя.

По някое време съблякох мръсните си дрехи и се изкъпах. Сигурно съм стоял под душа поне час, докато смрадта на гробището и мръсотията от последните трийсет и шест часа се изтече в канализацията. Подсуших се и облякох последните си чисти дрехи.

Щеше да се наложи или да се прибера у дома, или да си купя нови. Все още не бях решил кое от двете ще направя.

Бутилката „Джеймисън“ ме гледаше от нощното шкафче. Посегнах към нея, след което внезапно промених решението си. Майната му. Не сега.

Седнах на леглото, издишах шумно и придърпах по-близо двете книги, които бях извадил от гроба на баща си.

В най-горното чекмедже на нощното шкафче открих Библия, хартия с логото на „Олдийн Мотър Лодж“ и евтина химикалка. Измъкнах хартията и химикалката и се зарових из годишника на Държавния университет в Пенсилвания. Съставих набързо списък от всички оградени имена:

Пърла Бейхам

Ками Брадъртън

Жаклин Брийс

Джефри Далтън

Гарет Дотс

Кейтлин Гарджъри

Пенелъпи Модлин

Ричард Нетълтън

Кийт Пикфорд

Ема Такет

Едуард Тач

Лестър Уулфорд

Елфрида Лийч

Нарисувах стрелки, свързващи имената на майка ми и баща ми, след което направих същото при родителите на Стела.

Взирах се в този списък поне час.

Бутилката „Джеймисън“ стоеше върху нощното шкафче.

Ако се върнех в апартамента, Уили щеше да ме чака там. Като се имат предвид последните събития — сигурно и Матео. Вероятно щеше да се е метнал на колата си и вече да е дошъл. Може би щях да заваря у дома и полицията.

Също и хората в бяло.

Ето там ще ти хванат следите отново, прошепна съзнанието ми. Ако изобщо са ги губили.

Сесил Дреър ме видя на вратата на госпожа Лийч. Сигурно е казала на полицаите. Ако полицията знаеше, че съм се намирал в стаята на Елфрида Лийч, когато се е самоубила, вероятно щяха да се зачудят дали е било самоубийство. Нямах мотив, нямаше причина да я искам мъртва, но те щяха да пожелаят да говорят с мен въпреки това. Подчертаха го ясно последния път. Ченгетата подхвърлят веществени доказателства, лъжат и правят каквото трябва, за да изградят случая си.

Най-малкото, ако се върнех, Матео щеше да изнамери начин да ме тикне някъде. Клиника с трийсетдневна програма например. И щеше да ми осигури тъмничар, доста по-лош от Уилям Трюдо.

Бутилката „Джеймисън“ стоеше върху нощното шкафче.

Винаги казваха: „Спокойният ум е ясен ум“.

Кои бяха тези „те“? Нямах представа.

Не можех да пия. Не и сега.

Погледнах към списъка и осъзнах какво трябва да направя.

Да ги издиря. Всички.

Ето защо баща ми ми беше оставил годишника.

Защо иначе?

Напуснах мотелската стая малко след два сутринта.

6.

Администрацията на Държавния университет на Пенсилвания се намираше в една тухлена постройка до Къртин Роуд между развлекателния център и „Пегула Айс Арена“. Нанси Вас бе работила там през последните двайсет и три години и планираше да се пенсионира и да се премести в Бока Ратон след още две. Щяха да ѝ липсват студентите, но със сигурност не и студът тук. Сутринта на 15 март 1994 година, когато дойде на работа, установи, че в архива е било проникнато с взлом за пръв и единствен път от основаването на колежа през 1855 година. Някой бе разбил стъклото на вратата с камък и бе влязъл. Въпреки че никога нямаше да разберат какво е било откраднато и изобщо липсва ли нещо, от бежовите шкафчета, подредени до стената, бяха взети тринайсет папки със студентски досиета. Една от папките бе на бившия педагогически съветник Елфрида Лийч — тази папка бе изнесена от стаичката, където се намираха досиетата на бившите служители.

По времето, когато Нанси Вас набираше телефона на охраната на кампуса, за да съобщи за проникването, бях на двайсет километра оттам, в автокъща „Ото“ в Хъбълсбърг, и разменях моята „Хонда Прелюд“ (и хиляда долара в брой) за „Джип Ранглър“, производство 1989 година. За още петдесетачка ми продадоха регистрационна табела, смъкната от някаква таратайка.

Нямаше да разменя дума с Уили или с Матео през следващите четири години.

Никога нямаше да стъпя на територията на кампуса на Държавния университет в Пенсилвания.

Все още не бях отворил бутилката „Джеймисън“, но щях да го сторя скоро.

И вероятно скоро щях да видя Стела — може би единственото нещо, което бе останало сигурно в живота ми.

7.

В нощта на 8 август 1994 година детектив Джой Фогел стоеше скрита сред дърветата на гробището „Саут Сайд“ и чакаше Джак Тач да се появи. Петима други полицаи бяха разположени на различни места из гробището и също очакваха момчето. Беше ги инструктирала да са облечени в цивилни дрехи и да се опитват да минат за опечалени роднини на погребаните тук, но знаеше, че надали заблуждават някого. Още един униформен бе позициониран в коридора пред апартамента му. Операцията не бе одобрена от Полицейското управление в Питсбърг. Никога не би получила одобрение за подобно нещо. Не можеше да обвини Тач в нищо — разполагаше само с подозрения и откъслечни косвени доказателства, нищо, което да издържи в съда. Вместо това просто тази сутрин извади „Стената на чудатостите“ и попита: „Кой иска да помогне?“ Имаше доста подигравки, но все пак шестима души откликнаха.

Джак Тач го нямаше.

Не бяха го виждали никъде от почти пет месеца. Откакто бе напуснал Държавния университет на Пенсилвания.

В 1.38 сутринта Фогел каза на всички да се разотиват. Операцията се оказа провал.

Тя се върна в полицейското управление, приготви нова кана кафе и зачака неизменното телефонно обаждане, което да ѝ съобщи, че е бил открит поредният труп. Обаждане нямаше.

Тази година труп нямаше.

Както и през 1995, 1996 и 1997 година.

Оказа се, че са търсили на погрешното място. Детектив Терънс Стак, пенсиониран и вече просто Тери, щеше да разбере това малко преди да умре.

6 август 1998 година

Двайсет и две годишен

Запис в дневника 06/08/1998

Обект „Д“…

Аудио/Видеозапис:

НЕГОДЕН

Екип за наблюдение „Чартър“ 309

1.

На 6 август 1998 година се бе лепнала за телевизора в офиса и гледаше Си Ен Ен заедно с останалите детективи. Моника Люински тъкмо щеше да се изправя на свидетелското място. Когато Стак ѝ звънна, тя каза само:

— Дано е нещо сериозно.

— О, определено. Идвай насам.

Откри Стак, седнал на бетонните стъпала пред входната врата, да отпива от кенче диетична кола. Доколкото ѝ бе известно, не бе сръбвал бира от почти пет години. Нещо в изражението му ѝ подсказа, че в момента може би му се иска една. Той се изправи бавно, докато тя слизаше от колата. Артритът вече сериозно го мъчеше. През април тази година беше му донесла торта и двамата бяха отпразнували осемдесет и втория му рожден ден на масичката за карти горе в стаичката, заобиколени от случая, който доминираше живота им. В джоба му нещо дрънчеше. Когато го попита какво, той измъкна шишенце противовъзпалителни.

— Напоследък ги гълтам като бонбони. По-лесно е да ги нося у мен, отколкото да търча нагоре-надолу по стълбите.

Днес, когато се изправи да я посрещне, не само дрънчеше, но и се беше превил и притискаше дясната си длан към бедрото в опит да доизправи крака си.

— Ако отидеш на доктор, ще може да ти предпише нещо по-сериозно, да знаеш.

Той отвори вратата пред нея.

— На моята възраст бих се притеснил, ако нищо не ме болеше.

На дивана във всекидневната бяха нахвърляни одеяла и възглавница. Когато Стак видя, че тя ги гледа, обясни, че понякога му е по-лесно да спи долу.

Заизкачва стъпалата към втория етаж бавно, като се държеше здраво за парапета. Докато стигнат горе, тилът му бе покрит с капчици пот. Влязоха в задната спалня. Той се стовари върху един от столовете до масичката за карти с изпъшкване.

Фогел се бе опитала да го убеди да се премести в дом за възрастни хора или поне да си намери едноетажна къща, но той не искаше и да чуе:

— Да отидеш в старчески дом, е все едно да си куче и да вървиш към ветеринаря, за да те „приспи“. Тук си ми е домът и планирам да умра в него. Просто се надявам някой да ме открие, пред да съм усмърдял всичко наоколо.

В къщата винаги вонеше на застоял цигарен дим и вмирисано сирене, но Фогел си замълча.

Стак си пое няколко пъти дълбоко въздух, преди да заговори:

— Имам едно приятелче във ФБР — Руди Гейър. Направи ни голяма услуга, но ако го попиташ, ще отрече всичко. Може да му докара големи неприятности. Накарах го да следи финансите на Тач.

— Какво?! — Фогел се тръсна в стола отсреща.

Стак вдигна ръка:

— Спокойно, напълно неофициално. Никой не знае.

— Все някъде ще е отбелязано.

— Каза, че може да си прикрива следите добре, и аз му вярвам. Правил го е и друг път. Федералните са доста способни. Научих се да не питам. Понякога е по-добре да не знаеш.

Беше доста несигурна работа, Фогел бе убедена, че ако научат нещо от финансите на Тач, при положение че информацията е придобита без съдебна заповед, не можеха да я използват, за да го обвинят. И дори по-лошо — всичко, което евентуално щяха да разберат впоследствие, също щеше да бъде отхвърлено. Беше виждала не един и два случая да се провалят заради неправомерно придобити доказателства.

Пожълтелите очи на Стак се спряха върху нея.

— Виж какво, може да молиш колкото си искаш, но няма да получиш заповед за финансите му. Нищо не го свързва с Белино. Освен че е бил на погрешното място в погрешното време, нищо не го свързва и със смъртта на онази дама, Лийч. Пък и в нейния случай няма доказателства, че не е било самоубийство. Проклетото хлапе на хартия е чисто като сълза.

— Според Брайър е свързан с убийството на Флак.

— Според Брайър е бил до тялото — поправи я Стак. — Това, с което разполагаме, само доказва, че той всеки път е бил на погрешното място в погрешното време. — Стак се наведе напред: — Трябва да ти кажа, че финансите му все пак ни дадоха нещо, но ще ти го разкажа само ако искаш. Преди това съм длъжен да те предупредя, че онова, което изрових, само потвърждава теорията ми за времето и мястото. Но и тя казва нещо. Отваря вратички.

Фогел затвори очи и разтри слепоочията си.

— Не беше толкова загадъчен, когато пиеше.

— Ами добре, магазинчето е на три пресечки оттук. Ще трябва обаче ти да прибягаш дотам. Не съм много по ходенето тия дни, а наклонът по Клондайк Роуд мамата си трака.

— Забрави!

Той измъкна жълтеникава папка от един кашон, постави я на масичката и сложи ръка върху нея.

— Не бих те занимавал, ако не мислех, че е важно.

Фогел сведе очи към папката.

— Ще съжалявам, нали?

— Най-вероятно.

— Покажи ми, преди да съм размислила.

Това върна усмивката върху лицето на Стак. Той отвори папката и плъзна купчината листове, прихванати с телбод, към Фогел.

— Като за начало, нашето момче е фрашкано с мангизи.

— Какво?

Тя проучи документите. Някакъв фонд.

— Когато лелята умира, застрахователите изсипват един самосвал пари по полиците ѝ. Не сме сигурни как точно е покривала вноските. Руди в момента ровичка по този въпрос, понеже не е изкарвала кой знае какво в закусвалнята. Накратко, оставила е на хлапето почти три милиона.

Фогел се облегна назад.

— Без майтап?

— Без майтап.

— Не живее като милионер.

— Адвокатът му го държи изкъсо, също според инструкциите на лелята. Всичко е в този фонд. Получава някаква мижава издръжка, но основната камара пари стои и чака да се дипломира от Държавния университет в Пенсилвания.

Фогел прелисти страниците.

— Само че е прекъснал обучението си.

Стак сви рамене.

— Не съм казал, че през целия си живот е взимал правилни решения. Просто ти излагам фактите.

— Предполагам, че може да се върне в колежа.

— Възможно е — съгласи се Стак. — Но дотогава получава две хиляди долара на месец, депозирани по разплащателната му сметка, до която има достъп с дебитна карта. Кантората на адвоката му покрива останалите сметки — наеми, консумативи и така нататък, така че тези два бона на месец са си на практика джобни пари.

— И ти си проследил тези джобни пари?

Стак кимна:

— Точно така.

Той се улови за ръба на масата, изправи се с усилие и се приближи до картата на стената.

— Всяко синьо пинче обозначава място, където е теглил пари, откакто изчезна от полезрението ни преди четири години.

Фогел заразглежда картата.

— Обикалял е из цялата страна.

— Определено.

— Какво обозначават червените пинчета?

— Това са случките тип „погрешното място, погрешното време“

— Какво имаш предвид?

Той посочи към едно от пинчетата в южния край на Монтана:

— 8 август 1994 година, Билингс, Монтана. Четирима мъртви в хосписа на болница „Сейнт Франсис“. Всички уж обгорени до неразпознаваемост, но всъщност не точно. Чаршафите, леглата и самата стая са невредими. — Той тикна пръст към синьо пинче близо до червеното: — 23 август 1994 година, нашето момче тегли хиляда и двеста долара от банка, намираща се на една пресечка от болницата.

— Две седмици по-късно?

— Аха.

— Къде е бил преди това?

Стак отиде до масата и разлисти страниците в папката.

— Форт Лодърдейл, Флорида. Изтеглил е хилядарка на 9 август.

— Значи е бил във Флорида, когато тези хора са загинали?

— Може да е летял със самолет до Монтана, но да, най-вероятно е бил във Флорида.

Стак закуцука към картата.

— Има и още. Ето тук например. — Той посочи още едно червено пинче, този път в Айова. — Имаме 50 декара царевица, която изведнъж се е скапала на 8 август 1995 година.

— Царевица?

Стак кимна.

— Според местния шериф цялото поле е изглеждало така, сякаш някой го е полял щедро с бензин и е драснал клечката. Всяко стъбло било почерняло.

— Но не наистина изгорено.

— Не наистина изгорено — съгласи се той.

Очите на Фогел се присвиха, докато разучаваше картата.

— Винаги са били хора.

— Освен ако не сме пропуснали нещо — да.

— А къде е бил Тач през това време?

— Тексас. 6 август. Стигнал е до полето с царевица на 10 август.

— Прекалено бързо за автобус, прекалено бавно за самолет. Той е с кола — отбеляза Фогел.

Стак посочи друго червено пинче.

— 8 август 1996 година, Чикаго. Заподозрян в множество кражби открит в парк „Грант“.

— Обгорен, но не точно.

— Аха.

— А Тач?

— Последното му теглене е около седмица преди това от Грийн Бей, Уисконсин. После — на 9 август в Чикаго.

Стак посочи последното червено пинче.

— Миналата година. Рай, Ню Хемпшир. Бездомник в парк „Одиърн Пойнт“. Трупът е открит в същото състояние като останалите. Имал три различни портфейла в себе си — най-вероятно е бил крадец. Все още неидентифициран. Тач стига дотам два дни по-късно. Преди това е бил във Филаделфия.

— Той върви по следите на тези събития.

— Върви по нейните следи — поправи я Стак.

Фогел се извърна към него:

— Наистина ли мислиш, че всичко е заради момичето?

Стак погледна стената с останалите жертви.

— Всяко от тези убийства е станало тук, в Питсбърг. След това — онази касапница и пожарът през 1993 година. Оттам насетне се разпръскват из цялата страна. Всички тези случайни места. — Той посочи снимката на къщата в Дормонт. — Започва оттук, през 1978 година, с нашите първи три жертви.

— Сам каза, че тогава по всяка вероятно още е била бебе. На една или две годинки. Как е възможно?

Стак не ѝ обърна внимание:

— Някой я отвлича, когато е била бебе, екзекутира родителите ѝ и я затваря в тази къща в Питсбърг. И така до онзи пожар. А сега тя бяга.

— Но не може да спре да убива?

Стак разтърка брадичката си.

— Има нещо, свързано с тази дата. 8 август.

— А как ще обясниш царевицата тогава? През въпросната година не е умрял никой. Поне на нас не ни е известно за подобен случай.

В очите му заигра пламъче.

— Царевицата обаче е умряла, нали? Ами ако е важно не самото убийство, а „отнемането“ — отнемането на живот?

— Каква е разликата? Не те разбирам.

— Ами ако на 8 август всяка година тя трябва някак си „да отнеме живот“, да го открадне, да се нахрани енергията при самия процес, за да се поддържа жива?

Фогел се изсмя:

— Моля? Като вампир или нещо подобно?

— Нещо подобно.

— Сега вече съм сигурна, че отново си започнал да пиеш.

Той сви рамене и с неловко накуцване се приближи към купчината кашони.

— Само следвам доказателствата. Преглеждал съм докладите на съдебните лекари десетки пъти. Освен жертвите на огнестрелни рани в къщата, всички останали са били умъртвени по един и същ начин. Били са изцедени. Всеки милиграм течност от телата им е изчезнал, всяка клетка е била пресушена, всяка капчица живот е била отнета, докато най-накрая не е останало нищо, освен съсухрена празна черупка.

Фогел отново се взираше в стената.

— Добре де, нека предположим, че действително си прав, а не си някакво откачено старче…

— Благодаря ти, за което.

— Освен първата година — продължи Фогел — имаме по една жертва от 1979-а до 1992-ра. След това имаме касапницата в къщата на „Милбърн“, 21 трупа, но само седем от тях „обгорени, но не точно“, които пасват на нейния начин на действие. Останалите?

— Мисля, че някой е нахлул в тази къща, за да я очисти. Тя се е възползвала от възможността и е избягала.

— Нашият човек с черния понтиак.

— Аха.

— А Брайър просто се е натикал между шамарите.

Стак кимна:

— Така изглежда.

Двамата замълчаха и се замислиха. След продължителна пауза Фогел се приближи отново до картата:

— Сините пинчета са тегления на пари в брой, нали? Само забележи — той обикаля из цялата страна.

— От онова, което виждам, не се е задържал на едно и също място повече от няколко седмици — отвърна Стак.

— Връщал ли се е в Питсбърг?

— Не е теглил пари в, или около Питсбърг, но това не значи, че не е бил тук. Онзи негов адвокат сигурно знае, но се обзалагам, че няма да ни каже.

— Къде е най-скорошното теглене?

— Малко градче в Невада на име Фалън — миналата вечер в 22.38 часа.

— И ни остават още два дни до 8 август.

— Аха.

Фогел се взря в картата. Тач преследва момичето, Фогел преследва Тач, и то от години. Дефиницията за лудост е да повтаряш едно и също нещо отново и отново и да очакваш различни резултати. Ако искаше да разреши този случай, трябваше да изпревари момчето.

— Насъбрали са ми се безплатни пътувания от авиокомпаниите, а и не съм излизала в болнични от три години.

Стак извади шишенцето с хапчета от джоба си и прокара две таблетки с глътка диетична кола.

— Така те искам, момичето ми.

2.

През юли 1998 година, седмица преди Фогел да се срещне със Стак, се събудих от ритник в пищяла и не твърде дружелюбен глас, раздаващ се от още по-неприветливо лице, надвесило се над мен:

— Хей, хлапе, не може да спиш тук!

Това технически не беше съвсем вярно, понеже аз бях спал тук. Бях прекарал в сладка дрямка поне три часа, преди въпросният да се появи. Зачудих се дали да не му го кажа, но фактът, че носеше униформа, успя да затвори устата ми. Просто охраната на парк „Брайънт“, но въпреки всичко служител на реда. А в Ню Йорк единственото място, където можеш да прекараш нощта и което е по-лошо от пейка в парка, е полицейският арест, пълен с наркомани, пияници и подбрани бездомници.

Едва не се ухилих при тази мисъл, но щеше да боли прекалено много. Не беше правилно да се отнасям пренебрежително към тези хора. В края на краищата бяха хора като мен, и то от доста време.

Свалих крака от пейката и присвих очи заради яркото слънце, надничащо иззад дърветата. Дори от въпросното леко движение ме заболя. Малкото чукче в мозъка ми хлопна експериментално веднъж около слепоочието ми, след което заудря с пълна пара, без да пести сили. Стомахът ми се преобърна и от устата ми излезе гърлен звук, който имаше вкус на гранясало свинско и уиски.

Както и останалите, този махмурлук беше гаден, но бях имал и по-лоши.

Пикаеше ми се като на ватман.

Когато напуснах Държавния университет в Пенсилвания през пролетта на 1994 година, отново хванах бутилката.

Пък и, да си кажем истината, никога не я бях оставял напълно. В най-добрите случаи я бях отмествал временно.

Беше заради проклетите бели палта.

Виждах ги навсякъде.

Едва ли не всяка втора кола в огледалото беше бяла.

В писмото си Ричард Нетълтън споменаваше, че във Флорида е най-зле. Прав беше. Почти всеки автомобил в Слънчевия щат беше бял. Въпреки че никой не носеше палто, белите тениски и къси панталони също бяха навсякъде. Бързо осъзнах, че когато някой, облечен с бяла тениска и панталони, те наблюдава от отсрещната страна на улицата, не се различава много-много от дълъг бял тренчкот. Нямах идея къде криеха оръжията си, но погледите им не можеха да бъдат скрити — този поглед беше универсален. Те ме познаваха, но и аз бързо се научих да ги забелязвам.

Бях доста задобрял.

Отидох във Форт Лодърдейл, понеже според папката, която отмъкнах от архивите на Държавния университет в Пенсилвания, последният известен адрес на Пърла Бейхам бе на Седемнайсета улица, в сърцето на туристическия район. Апартамент над магазин за подаръци с приличен изглед към плажа. Когато пристигнах, не си беше вкъщи поради простичкия факт, че беше мъртва. Съседът ѝ си я спомняше — не са много хората, които се давят във ваните си, затова по-голямата част от шестимата обитатели на сградата знаеха за това.

Пърла Бейхам напуснала Държавния университет в Пенсилвания през пролетта на 1979 година. Никой не знаеше защо. Хванала се на работа като сервитьорка в някакъв коктейлбар на същата улица и умряла две седмици след това. Патологът сметнал, че е станала жертва на нещастен случай — „заспала във ваната“, се казваше в доклада му, — но имало слухове и за самоубийство. Щастливото момиче, което тръгнало към колежа, не било онова, което се върнало оттам. Повечето обвиняваха параноята ѝ, страха ѝ, че вечно някой я наблюдава, дори се чуваше и за наркотици, въпреки че никой не я бе виждал да се друса. Тръгнала си от работа на 22 май 1979 година, отишла до вкъщи, напълнила ваната — и дотам. Открили трупа ѝ два дни по-късно.

Съседът, с когото разговарях — приятен старец на име Дейв, каза, че най-вероятно някои от нещата ѝ още са в мазето. Когато го разбих и претърсих по-късно през нощта, не успях да открия нищо, въпреки че се постарах да преровя всичко.

Напуснах Слънчевия щат, все още с джипа. Тръгнах да издирвам Гарет Дотс. Не беше много труден за намиране. Гробът му беше в най-далечната част на гробището в Кантонвил, Джорджия, недалеч от Атланта. Дървото, на което се бе обесил, беше на пет минути с кола от мястото, където бе погребан. Голяма върба.

Върнах се в Питсбърг на 7 август 1994 година.

Когато забелязах детектив Фогел и неколцина от нейните приятели да дебнат в гробището онази нощ и да наблюдават пейката ми, останах в горичката, откъдето можех да наблюдавам и тях, и пейката. Съмняваше ме, че Стела ще се появи — тогава не бях сигурен дали изобщо е жива, — но исках да съм там просто за всеки случай. Малко след полунощ вече бях на магистралата и не спрях, докато се зазори.

Мина повече от седмица, преди да узная за четиримата, умрели в хосписа в Монтана. Хапвах в една закусвалня до Кливланд, а онзи, който бе седял в сепарето пред мен, си беше забравил вестника. Открих въпросната история на четвърта страница — статията беше кратка, но достатъчна. Знаех, че е дело на Стела. Знаех.

И хората с бели палта го знаеха.

Когато пристигнах, вече бяха навсякъде из града, но най-много имаше в хосписа в „Сейнт Франсис“. Също и около домовете, където бяха живели четиримата преди. Видях как две жени с дълги бели палта излизат от кабинета на патолога и се качват в бял „Шеви Събърбан“. Едната говореше по телефона, а другата ме наблюдаваше. В момента, в който погледите ни се срещнаха, разбрах, че е дошло време да напусна града.

Отне ми почти шест месеца да издиря следите на Пенелъпи Модлин. През това време се загубих из Тихоокеанския Северозапад. Матео редовно внасяше издръжката ми в размер на две хиляди долара в банковата ми сметка, но бързо открих, че тези пари не ми стигат доникъде. Адвокатът сигурно все още плащаше наемите на апартамента на Леля Джо и на онзи, който деляхме с Уили Трюдо, само че аз се нуждаех от собствено жилище, докато пътувах, а това се оказа трудничко за изпълнение с тънкия ми бюджет.

Две хиляди долара на месец — тоест, около шейсет и пет долара на ден. Ако махнем три евтини яденета, остават около петдесет. Джипът ми харчеше като луд — ако бях в движение, още около двайсетачка на ден. Оставаха ми трийсет. По пътя имаше изобилие от евтини долнопробни мотели, в които да преспя срещу трийсет долара. Имаше и стаи в хостели, само че ми трябваха и пари за пиене, а тогава все още не бях на възраст, в която да мога легално да си купя алкохол, затова ми излизаше доста скъпичко — трябваше да платя на някой да ми купи. Не можех да спя без пиячка, а без да спя, не можех да шофирам, не можех да мисля, не можех да правя каквото и да било. Мъглата, която донасяше доброто старо шишенце уиски (или плътната завеса на евтиното бяло вино „Тъндърбърд“, когато закъсвах за пари), успокояваше съзнанието ми и приглушаваше писъците.

Купих си палатка и други неща за къмпинг в Медфорд, Орегон, и се натиквах толкова навътре в планините и горите на Национален парк „Умпкуа“, доколкото можех да стигна с джипа. Понякога минаваха дни, преди да видя жива душа. Това беше добре. Хората, които вървяха по туристическите пътеки, не носеха бяло, и това също бе добре. Слизах до Медфорд, Роузбърг или някой от другите малки градове само когато ставаше прекалено студено за палатка или ми трябваха пари или провизии, или се налагаше да отида до някоя от шестте обществени библиотеки, които открих в околностите. Бях в библиотеката на Каньонвил, когато открих Пенелъпи Модлин.

Машината за четене на микрофилми бе забутана в самия край на библиотеката, до един склад, претъпкан с рафтове, пълни с кашони с микрофилми. Ако не броим библиотекарката, приятна жена, пенсионирала се в Каньонвил заедно със съпруга си през 1989 година, бях сам. Бе ранен следобед и повечето хора бяха или на работа, или на училище. Винаги гледах да се прибера до мястото, където бях разпънал палатката си, преди тълпите да наизлязат по улиците.

„Пенелъпи Модлин“ беше рядко срещано име и именно благодарение на този факт успях да я открия. В досието ѝ от Държавния университет в Пенсилвания бе вписан домашен адрес в Кристъл Спринг, Илинойс, но когато открих къщата преди два месеца, видях, че прозорците и вратите са заковани с дъски, покрива го няма, а стените са почернели от отдавна бушувал пожар. От съседа узнах, че огънят бил предизвикан от късо съединение, започнал в мазето, и според полицията ставало дума за нещастен случай. Родителите на Пенелъпи спели и не успели да се измъкнат навреме. Пожарът избухнал през 1982 година — годината, в която Пенелъпи излязла от Държавния университет в Пенсилвания с диплома по геология. В досието ѝ се намираше и медицинският ѝ картон от лечебницата в кампуса. Започнала да я посещава през септември 1978 година и посещенията ставали все по-чести до самото ѝ дипломиране. Оплаквала се от остра мигрена.

От микрофилма научих, че е започнала работа на мениджърска позиция в „Бренън Ойл“ в Уако, Тексас. „Уако Трибюн“ пишеше, че това е първата жена на подобна длъжност — забележително, като се вземе предвид и възрастта ѝ.

На първия си работен ден — 8 август 1982 година — тя паркирала на мястото, отредено ѝ от „Бренън“, излязла от своята „Тойота Камри“, измъкнала туба бензин от багажника и обляла грижливо колата. Докато двама от бъдещите ѝ колеги наблюдавали, застинали от ужас, тя влязла в автомобила, драснала клечка кибрит и я хвърлила върху предния капак. Пламъците обгърнали колата. Според колегите Пенелъпи не издала и звук.

Скоро след като научих за съдбата на Пенелъпи Модлин, се озовах, впил поглед в почерняла царевична нива посред Айова. Знаех, че Стела е стояла на същото това място два дни по-рано. Дойдох с джипа направо от Питсбърг — бях наблюдавал пейката на гробището и тази година. Детектив Фогел пак бе там, но отново не ме видя.

Щеше да измине цяла година, преди да открия Лестър Уулфорд в Грийн Бей, Уисконсин. Бяха го кремирали. Урната с праха му заемаше видно място в гробището „Уиспъринг Медоус“ в горния десен ъгъл в сграда, която по-късно научих, че се нарича колумбарий. Отпред имаше фонтан. Прекарах зад тази сграда две поредни нощи. Нямаше нужда да разпъвам палатка — августовските нощи в Уисконсин са топли, а бутилката „Уайлд Търки“, с която разполагах, ги направи още по-топли.

Уулфорд напуснал Държавния университет в Пенсилвания през пролетта на 1979 година и ни се чул, ни се видял седем години. Родителите му го обявили за изчезнал и дори обещали награда за всяка информация, която би довела до намирането му, но от онова, което разбрах от местните вестници, полицията не си дала много зор. А и хората търсели в Грийн Бей — доста по-далеч от Ноксвил, където бил открит трупът му на 8 август 1986 година, приблизително по същото време, по което тялото на Юра Кап било открито в Питсбърг, обгорено, но не точно.

През нощта на 7 август 1986 година Лестър Уулфорд наел стая 226 в мотела „Ноксвил Мотър Лодж“ до Магистрала 275. Според полицейския доклад бил сам и платил в брой за две нощувки. Смятат, че е започнал да се реже около два следобед, но няма как да са сигурни. Продължил да се кълца и през нощта, вероятно до първите лъчи на зората. Камериерките го намерили едва на сутринта на 9 август, тъй като на вратата му била окачена табелката „Моля, не безпокойте“.

Скалпелът все още бил в дясната му ръка. Отляво на акуратна купчинка бил струпал нещата, които премахнал от себе си. Лицето му било неразпознаваемо, когато тялото му най-сетне се предало заради шока и загубата на кръв. Документите за самоличност, открити в портфейла му, били фалшиви. Имал и кредитни карти на същото име. Полицията обаче го разпознала по стоматологичния му картон и в началото на септември тялото му било предадено на родителите му, които решили, че ще е най-добре, ако го кремират.

На 8 август 1996 година по националните новини съобщиха за мъж, обгорял до смърт в Чикаго. Заредих догоре джипа и пристигнах там три дни по-късно. Определено дело на Стела. И бели палта навсякъде. Не се задържах много.

Миналата година останах в един хостел в Южна Филаделфия почти месец, преди да се върна в Питсбърг на 8 август. Детектив Фогел не беше на гробището. В този ред на мисли, и Стела я нямаше. Седях на пейката до полунощ, след което се върнах във Филаделфия. Опитвах се да открия Ками Брадъртън — беше останала в същия този хостел до лятото на 1978-а, двайсет години преди мен, след като напуснала Държавния университет в Пенсилвания. Колкото и да е странно, управителят си я спомняше, но нямаше представа накъде е заминала след това.

През 1997 година станах на 21. Барманът в „Ирландския петел“ (пъб на две крачки от хостела) пълнеше празната ми чаша с „Гинес“ достатъчно бързо, че и добавяше по някой друг шот безплатно към онези, които бях поръчал. Останах на мястото си, когато по телевизията съобщиха за открит обгорял труп в Ню Хампшир. Дори си поръчах още една бира. Когато тръгнах да я плащам, писмото на Стела падна от джоба ми и тогава си промених мнението. Казах, че ще се върна, но на път към врата видях окачено бяло палто.

Не се върнах.

През всичките тези години бях мечтал за Стела. Копнеех да прегърна единственото, което никога не бих могъл да докосна.

— Мърдай, хлапе. Не ме карай да те арестувам.

Парковата охрана все още се взираше мрачно в мен.

Изправих се, преди да ме е изритал отново. Празната бутилка от „Джеймисън“ се изтърси от джоба на палтото ми и тупна в тревата. Преди полицаят да каже и дума, се наведох, взех я и се заклатушках към най-близкото кошче за боклук. Краката ми се подгъваха и леко ми се виеше свят. Не бях ял нищо от вчера сутринта, когато погълнах един мазен яйчен „Макмъфин“.

— Искам да се разкараш от моя парк.

— Твоя парк?

В гърлото ми заседна храчка. Едва не се задавих, преди да успея да я изплюя на тротоара, на по-малко от два сантиметра от обувката му. Не че съм се целил. Бях като парцал, мерникът ми не беше толкова точен.

Той откопча кожения калъф с белезниците, който висеше на кръста му.

Отстъпих крачка и вдигнах ръце.

— Разкарай се от моя парк.

Недалеч стояха майка и дъщеря и се взираха в нас. Малкото момиченце бе стиснало ръката на жената толкова силно, че пръстите и на двете бяха побелели.

Подсмръкнах, избърсах нос с ръкав и поех по пътеката — по-далеч от тримата. Пред мен се издигаше Нюйоркската обществена библиотека.

Освен за престоя ѝ в хостела във Филаделфия не бях успял да науча нищо повече за Ками Брадъртън, затова засега спрях издирването ѝ. Не можах да открия нищо и за Жаклин Брийс. Ето защо след около седмица реших да се заема със следващото име в списъка — Джефри Далтън. Реших да започна издирването в Ню Йорк поради две причини — тълпите и библиотеките. Лесно можех да изчезна сред милионите крачещи по улиците на града, а пък нюйоркските библиотеки имаха най-пълната колекция от национални вестници. Бях открил първото споменаване за Лестър Уулфорд тук, както и за Пенелъпи Модлин.

На ъгъла на библиотеката с лице към Западна Четирийсета улица имаше обществена тоалетна. Вмъкнах се вътре и поставих металното кошче за боклук пред вратата, за да си подсигуря малко усамотение, след което съблякох тениската и джинсите, които носех през по-голямата част от седмицата, и отидох до мивката, за да се изкъпя и да измия зъбите си. Не погледнах към отражението си в огледалото, понеже щеше да ми напомни за бензиностанцията „Филипс 66“ на изход 63 от Магистрала 79, където бях спрял, след като изрових гроба на баща си и станах свидетел на смъртта на госпожа Лийч. Тази картина прекалено дълго се бе задържала в съзнанието ми. Госпожа Лийч, Анди Олин Флак и Реймънд Висконти се надпреварваха кой да ме държи буден всяка нощ. След време неколцина от оградените с кръгчета в годишника на баща ми също се включиха в съревнованието.

Нямах чисти дрехи в раницата, но успях да изровя един суичър, който бях носил само няколко пъти от последното си посещение в обществена пералня, както и чифт джинси, които не смърдяха. Намерих също така чисто бельо и един последен чифт чисти чорапи. Бях благодарен и на това.

Когато прецених, че вече ставам за пред хора, натиках нещата си обратно в раницата и преброих парите в джоба си. Два долара и шейсет и четири цента. Доникъде нямаше да изкарам.

Когато излязох, прекосих улицата, отидох до „Уелс Фарго Банк“ и тикнах картата в банкомата. След като избрах „английски“, надпис на дисплея ме прикани да въведа пина си. Набрах го и изчаках да се покажат опциите за теглене. Вместо това на екрана се изписа съобщение, което не бях виждал преди:

„Моля, свържете се с наш служител в банката!“

След няколко секунди то се смени със стандартното:

„Добре дошли в «Уелс Фарго». Моля, направете Вашия избор.“

Машината не ми върна картата. Натиснах бутона „Отказ“ на няколко пъти. Нищо. Ударих с юмрук бутона. Нищо.

— Мамицата ти!

Някой се изкашля зад мен. Обърнах се и видях, че трима души чакат реда си.

— Мисля, че е повреден — измърморих, минах покрай тях и влязох през летящата врата в банката.

На гишето ми казаха, че сметката ми е замразена.

— Как така замразена?

Служителката погледна екрана на компютъра си, чукна няколко клавиша и се намръщи:

— Не сте ли докладвали за подозрителна активност?

— Не съм сигурен какво точно имате предвид.

— Според бележките към тази сметка, собственикът е докладвал за подозрителна активност онзи ден и е поискал подмяна на дебитната карта. Не сте били вие, така ли?

Матео.

Служителката на съседното гише ѝ хвърли кос поглед, след което посочи с очи охранителя, седнал до вратата.

— Може адвокатът ми да го е направил. Той винаги превишава правомощията си, когато става дума за финансите ми.

Очите на служителката се присвиха. Огледа ме от глава до пети — мазната ми коса, мръсните ми дрехи. Не се бях бръснал от седмица. Адвокатът ти, да бе.

— Може ли да видя някакъв документ за самоличност? — попита тя.

Отворих уста да обясня, размислих и излязох от банката.

На няколко пресечки открих уличен телефон. Вдигнах слушалката и се замислих, преди да си спомня номера на Матео. Набрах го. Компютърен глас ме подкани да пусна седемдесет и пет цента. Изрових дребните от джоба си и мислено отбелязах колко малко са останали.

— Адвокатска кантора „Матео, Сантийян, Вени и Кармайкъл“. Как мога да ви помогна?

Кой пък, по дяволите, беше Кармайкъл?

— Тес?

— Да.

— Джак Тач е на телефона.

Тя притихна. Представих си я изгубена сред бъркотията по бюрото ѝ, която несъмнено бе станала още по-голяма през изминалите четири години. Когато отново заговори, почти шепнеше:

— Господи, Джак! Къде се губиш?

Прокашлях се и се изплюх на тротоара. Бях измил зъбите си преди по-малко от десет минути, но ментовият вкус само бе замаскирал застоялия алкохол. Все едно бях боядисал ръждясала повърхност.

— Там ли е?

Нямаше нужда да казвам името му. Знаеше за кого говоря.

— Тъкмо приключва с едно обаждане. Изчакай секунда.

Включи се музика, но след миг Тес се обади отново:

— Хубаво е да чуя гласа ти, Джак.

— И аз — отвърнах, но Боб Сийгър вече се бе завърнал и пееше за нощните движения[20].

Матео вдигна след повече от шест минути, затова трябваше да пусна още трийсет и пет цента. В джоба ми оставаха шейсет и три цента. Може би на дъното на раницата ми се въргаляха още няколко монети.

— Джак? Къде се запиля, мътните да те вземат?

Не бях говорил с Матео над четири години, откакто напуснах Държавния университет в Пенсилвания. Нито пък с Уили. И нямах никакво желание. Не знаех какъв цвят палта висят в гардеробите им. По-добре си бях сам.

— Какво става с банката, Деуит? Опитах се да изтегля издръжката си и банкоматът ми глътна картата. — Никога преди не го бях наричал с малкото му име. Прозвуча странно, все едно да наречеш родител по име. Само че трябваше да разбере кой командва парада. Вече не бях хлапе. Това бяха моите пари.

— Трябва да дойдеш тук, Джак.

— Защо?

— Мислехме, че си мъртъв.

— Ами не съм.

— Тогава къде си?

— Пътувам. Разглеждам широкия свят. Откривам себе си. На теб какво ти пука?

Матео се прокашля.

— Четири години, Джак. Уили каза, че си почнал да пиеш, изкарал си ангелите на някакво момиче и след това си изчезнал. Имаш ли идея колко хора те търсят?

Какъв цвят палта носят?

— Жив съм, мърдам и искам онова, което е мое.

— В условията на фонда ясно се казва какви са ти задълженията. Като напусна колежа, наруши правилата.

Имах копие от условията и ги бях препрочитал десетки пъти.

— Фондът те задължава да ми обезпечаваш месечна издръжка в размер на две хиляди долара, както и да покриваш сметките ми за наеми и консумативи. Издръжката няма краен срок, а аз не съм задължен да се дипломирам за определено време. Имаш право да запорираш сметката, докато се дипломирам, но не ти е позволено да спираш издръжката. Всъщност, като постъпваш така, имам пълното право да подам жалба до Адвокатската колегия в Пенсилвания.

Намеси се компютърен глас, който съобщи: „Ако искате да продължите, пуснете още трийсет и пет цента“. Изрових дребните от джоба си и ги пуснах в процепа.

— Къде си, Джак? — попита Матео, след като монетите издрънчаха.

— Няма значение.

— Трябва да дойдеш.

— Размрази сметката ми.

Матео въздъхна.

— Съгласно член 5923.216 от Закона за попечителството имам право да блокирам плащанията ти, ако основателно смятам, че си мъртъв. Мисля да се позова на този член.

— В момента говориш с мен. Може да не съм в най-добрата си форма, но ти гарантирам, че не съм умрял.

— Трябва да те видя на живо, преди да подновя месечните ти плащания.

— Не можеш да постъпваш така.

— Не ми даваш избор, Джак.

— Кои са хората с белите палта, Деуит?

— Кои?

Докато говорех, наблюдавах хората, които влизаха и излизаха от банката, и разхождащите се из парка. Никой не ми обръщаше внимание и това беше добре. Просто поредният бездомник, който виси на телефона.

— Ще дойда след три дни.

Затворих, преди да ми отговори.

Заради цената на паркирането в Ню Йорк Сити бях оставил джипа си на паркинга на „Уолмарт“ в Трентън, Ню Джърси. Успях да се добера дотам на стоп за повече от ден и половина, но нямах избор. Три четвърти от резервоара на джипа бяха пълни — тъкмо да ме закара до Питсбърг.

Въпреки че с кола от Ню Йорк Сити до Питсбърг се стига за около шест часа, не исках Матео да знае къде съм бил, понеже планирах да се върна до края на седмицата и да продължа с издирването на следващото име от списъка, Джефри Далтън. Три дни бяха достатъчно време за пътуване от почти всяка част на страната, затова реших, че най-добре да го оставя да гадае.

Прекарах нощта в един приют в Алънтаун — подслон и топла храна, но без никакво лично пространство. Легнах на походното легло в ъгъла, откъдето можех да наблюдавам останалите.

На следващия ден, за да убия времето, отидох на кино. Гледах доста филми напоследък — един вход, един изход, а и белите палта изпъкваха ярко на слабата светлина. Промъкнах се през служебния вход с бутилка „Джак Даниълс“ във вътрешния джоб и си намерих местенце в задната част на салона. Филмът се казваше „Шоуто на Труман“, с Джим Кери в главната роля. Разказваше се за един човек, всяко движение на когото бе следено от камери и излъчвано по телевизията, където го гледаха всички. Не ми допадна кой знае колко, затова заспах по средата. Когато се върнах в приюта по-късно онази вечер, разбраха, че съм пил, и не ме пуснаха. Прекарах нощта в джипа, спрян зад една автокъща.

Пристигнах в кантората на Матео малко след девет сутринта в понеделник. Паркирах на тесния парцел до сградата на Браунсвил, където се помещаваха офисите му. Имах малко „Джак“ в жабката. Дръпнах една бърза глътка, колкото да сваля напрежението, и скрих бутилката отново под фалшивия ми регистрационен талон и документите за застраховката. Седях в джипа поне още двайсетина минути, преди да събера достатъчно кураж.

Тес вдигна очи, когато влязох. Лицето ѝ се изопна.

— Джак?

— Здрасти, Тес.

Тя се изправи и ме прегърна с всичка сила. Прииска ми се да избягам. Бях се надявал да се изкъпя и да се обръсна в приюта, но не бях успял да свърша нито едното, нито другото.

Тес ме прегърна въпреки всичко, но усетих как извръща лице, когато, без да иска, допря нос до суичъра ми.

— Нямаш представа колко се тревожех за теб.

Тапицерията на гърба на стола ѝ бе от черна кожа.

— Тес, когато дойде, прати го в конферентната… — Гласът на Матео секна, когато той ме зърна. — Мамка му, Джак!

— И аз се радвам да те видя.

Тес приглади предницата на суичъра ми с длани.

— Искаш ли нещо за пиене?

О, как само исках.

— Няма да се застоявам, но ти благодаря все пак.

Погледнах към Матео:

— Конферентната зала?

Той кимна.

Подминах го, прекосих коридора и седнах на обичайното си място. Скръстих ръце на масата пред мен, смъкнах ги в скута си, после пак ги качих горе с длани към повърхността. Оставиха потни следи върху полираното дърво. Сложих ги отново в скута си.

Матео затвори вратата зад гърба си, отиде и седна на любимото си място — председателското. Отпусна се на стола с изохкване.

— Отслабнал си доста, Джак. Изглеждаш хърбав.

Той обаче не беше. Дори напротив — по-скоро бе качил двайсетина кила.

— Жив съм. Видя ме с очите си. Какво трябва да подпиша, за да размразиш издръжката ми?

— Наистина си мислех, че си мъртъв, Джак. Начинът, по който изчезна… Горкият Уил не знаеше какво да прави. Каза, че си изпушил, обвиняваше себе си.

Горкият Уил. Горкият малък Уили.

Наведох се напред:

— Уил ме шпионираше.

— Наблюдаваше те по моя молба.

— А по чия молба ме наблюдаваш ти?

— Какво трябва да означава това?

— Взимаш хубава заплата от моя фонд, нали? Като администратор. Никъде не е казано, че в задълженията ти влиза да ме шпионираш, да ме наблюдаваш, да менторстваш… Нищо подобно. Предполага се да ми плащаш сметките и да правиш така, че да получавам месечната си издръжка, това е всичко. И тогава не ми бе нужна детегледачка, а сега пък — още по-малко. Единственото, което искам от теб, е да си вършиш работата, да ми превеждаш издръжката и да ме оставиш на мира, мамка му!

Матео не трепна. Очите му оставаха приковани към мен.

— Обещах някои неща на леля ти, като приятел, и планирам да изпълня обещанията си. Определено минаваш през труден период. Обвинявам себе си. Дадох ти прекалено много свобода. Повече, отколкото трябваше. Мислех, че ще се справиш, но съм грешал.

— Кои са хората с белите палта?

— Попита същото и по телефона. Уверявам те, че нямам представа за какво говориш.

— И те ти плащат, нали? Нали? Плащат ти да ме държиш под око. Да ме държиш на каишка.

— Върни се в апартамента си, Джак. Остани тук, в Питсбърг. Позволи ми да намеря някой, който да ти помогне. Някой, с когото да разговаряш… поверително. Професионалист. Виждал си толкова много смърт — повече, отколкото който и да е би трябвало да вижда през живота си. По дяволите, дори през хиляда живота. Това те изяжда отвътре. Само кажи и ще те запишем в някаква програма. На някое тихо място. Някъде, където да може да премислиш всичко и да започнеш живота си на чисто.

— Трябва да размразиш сметката ми.

— Не мога да те гледам как се убиваш.

— Тогава не гледай.

Не бях осъзнал колко сме повишили тон, докато не млъкнахме. Гледахме се един друг доста дълго. Най-накрая Матео бръкна в предния си джоб, извади една дебитна карта и я плъзна по масата към мен.

— Ако смятах, че да те вкарам насила на рехабилитация, ще помогне, щях да го сторя. Щях да намеря някакъв начин. Но ти самият трябва да искаш да се оправиш, а определено не е така. Надявам се, че един ден ще промениш мнението си. Когато си готов, обади се на Тес. Не се налага да говориш с мен, ако не желаеш. Обади се на Тес. Дори може да ѝ звъниш от време на време просто за да знае, че си добре. Вероятно няма да е зле да се свържеш и с Уил. Дипломира се миналия месец, дванайсети в курса си. По всяка вероятност ще се хване да работи с баща си. Ще се зарадва да те чуе.

Прибрах банковата карта в джоба на джинсите си и напуснах залата. Оставих Матео да седи вътре и да прогаря гърба ми с поглед.

Някакъв джип бе паркирал зад мен и ми бе запушил пътя.

Не беше бял.

Беше черен „Кадилак Ескалейд“ със затъмнени стъкла и лъскави хромирани джанти. Когато се приближих, отвътре излязоха трима. Познах шофьора — Рийд Мильоре. Не го бях виждал от първата година в гимназията, но определено бе той. Не знаех дали е завършил училище, но знаех много добре за кого работи.

Рийд подритна една цепнатина на асфалта с връхчето на ботуша си и ме погледна.

— Иска да те види.

— Не ми пука какво иска.

— Каза, че става дума за момичето.

— Какво момиче?

— Каза, че вероятно ще реагираш така. Каза да ти предам — онова момиче. Твоето момиче.

— Как ме открихте?

Рийд кимна към едно момче със суичър и шапка на „Стийлърс“, което правеше кръгчета с велосипеда си на ъгъла на Браунсвил и Къркланд.

— Имаме очи навсякъде.

— Дилърче ли ви е?

Не изглеждаше на повече от 13.

Рийд не отговори. Вместо това се пъхна в ескалейда.

— Качвай се. Ще те закарам. Може да се возиш отпред.

— Ами моят джип?

— Нашето момче ще го наглежда. Няма кой да го открадне тук.

Другите двама се качиха отзад.

Постоях известно време неподвижен, теглих една цветиста под носа си и се тръснах на предната седалка до шофьора.

Тес ни наблюдаваше от малкото прозорче на приемната на Матео.

Очаквах едва ли не да ми нахлузят черна качулка на главата, както тогава, когато ме караха до къщата на Стела. Не го направиха. По радиото тихо вървеше пряко предаване на мач на „Пайрътс“ — четири на едно за Питсбърг. Никой не обели дума. Поехме по Браунсвил, на Карсън завихме надясно, минахме Хоумстед, Равийн Стрийт и прекосихме река Мононгахела преди Уитакър. Когато изкачихме хълма, пред нас изникна чудовищна метална постройка. Из Питсбърг имаше няколко изоставени стоманолеярни. Тази пред нас беше известна като „Пещта на Кери“[21] и бе пуснала кепенците през 1978 година. На входа ѝ бе спрял още един черен ескалейд, на предния му капак се бяха облегнали двама мъже. Рийд им кимна, докато завивахме и се насочвахме към покрития с ръжда комплекс.

— Тук ли работи сега?

— Тук ще се срещне с теб — отвърна Рийд.

Спряхме пред порутена тухлена постройка, зад която се извисяваха няколко купчини метал, заобиколени от по-малки постройки. Лабиринт от метал. Бурените стигаха до кръста и по всичко личеше, че в скоро време ще превземат цялата околност. Над вратата висеше окачен накриво знак, който известяваше всички, че това е „Доменна пещ № 7“.

Рийд угаси двигателя.

— Ела.

Последвах го. Другите двама вървяха зад нас.

Нямаше врата. Когато пристъпихме вътре, температурата падна с поне десетина градуса, а светлината се отказа да влиза и остана навън, осветявайки само едно малко квадратче пред вратата. Отне известно време, докато очите ми свикнат с тъмнината. Кихнах. Въздухът бе изпълнен с прахоляк и миришеше на мокра ръжда.

Някой бе поставил малка масичка за карти по средата на помещението. Зад нея стояха трима души, а още четирима се таяха в сенките. Никой не правеше опит да прикрие пистолета си, тикнат в колана.

До масичката имаше два стола — единият празен, другият зает от Дънкан Белино.

Последният път, когато бях видял Дънк, бе по телевизията преди пет години. Няколко мъже товареха инвалидната му количка в „Додж Дюранго“ — тъкмо бе излязъл под гаранция след множество обвинения в търговия с наркотици, от които по-късно щеше да се измъкне. Тогава бе ужасяващо отслабнал, бледа сянка на човека, който познавах. Оттогава бе понапълнял. Ръцете му приличаха на дънери. Носеше тениска на „Мотли Крю“. В основата на врата му имаше черна татуировка. Не можех да видя какво изобразява.

— Помниш ли, когато идвахме тук? Ти, аз и Уили. Бяхме на колко — десет? Единайсет?

Бяхме на дванайсет. Около три месеца преди великата гонитба по Ноубълс Лейн. Уили се подхлъзна и украси дясната си ръка с доста прилична драскотина. Прекара следващия месец в опити да я скрие от майка си, а двамата с Дънк се мъчехме да го убедим, че инжекцията против тетанус, която му биха миналото лято, действа само два месеца и скоро ще му се схване челюстта.

Дънк бе впил поглед в мен. Чувах как Герди се смее в главата ми. Чувах Крендал да ми крещи да отсервирам маса номер дванайсет. Помислих си за всички, които загинаха в деня на пожара, и за онези, които оцеляха. Искаше ми се да прескоча масата, да го стисна за шията и да го душа, докато в него не остане и капчица живот. Да стискам, докато очите му изскочат и се замъглят. Той не трябваше да е тук. Аз бях причината да е още жив.

Дънк се изправи — с леко залитане, но се изправи. Не бях забелязал бастуна, облегнат на стола. Той сграбчи дръжката му в десния си юмрук. Щадеше левия си крак. Дори през джинсите му се виждаше, че е по-тънък от десния и е извит под странен ъгъл.

Дънк удари с разтворена длан по масата. Шляпването проехтя между металните стени.

— Виж се само! Моят герой! Момчето, което не може да умре! Разказвал съм на моите хора всичко за теб. Застрелян от крадци, когато беше… осем-деветгодишен? Прегазен от джипа на гаджето си няколко години след въпросната случка. Мамка му, дори през огън мина и оцеля! Всеки път — нито драскотина! Дори не можеш да се напиеш до смърт, а от онова, което дочувам, доста сериозно работиш по въпроса. Вижда се в погледа ти. Забавно е как от всички премеждия, през които си минал, именно къркането е нещото, което оставя белег. Винаги може да разпознаеш пияницата по очите му. — Той сви рамене. — Е, всички си имаме своите демони. Оказва се, че не съм такъв късметлия като теб. Проклет магнит за куршуми — това съм. Онзи ден в закусвалнята Алонзо ме улучи пет пъти — рамото, гърдите, червата… онези два в крака направиха най-много поразии обаче. Един куршум още си стои вътре. Докторчетата казаха, че не могат да извадят проклетото нещо, понеже щели да се увеличат уврежданията върху нервите, да се намали мускулната подвижност… — Той махна с ръка. — Казаха ми, че никога няма да стъпвам на този крак. Аз пък ги уверих, че грешат. После трябваше да им демонстрирам, понеже никой не ми вярваше. Отне ми няколко годинки, но се отървах от инвалидната количка — ухили се той. — Направихме си купон и бутнахме гадорията от „Хот Метал Бридж“.

— Браво на теб.

— Явно и двамата сме трудни за убиване, несгодите отскачат от нас и така нататък. — Той се отпусна отново на стола и остави бастуна. — Седни, Джак.

— И тук си ми е добре.

Един от мъжете зад масата понечи да пристъпи към мен, но замръзна на място, когато Дънк го изгледа.

Дънк бръкна зад гърба си и извади револвер. Усмихна се леко при вида му, остави го върху масата и леко го чукна с пръст така, че оръжието се завъртя на сто и осемдесет градуса.

— Помниш ли го?

Помнех го. Трийсет и осем калибровия на баща му. Мисля, че запомних всеки милиметър от него в деня, в който го донесох на пейката в гробището преди всички тези години. Тогава ми изглеждаше огромен — като оръдие.

— Винаги съм си мислел, че един ден дъртият ще налапа този патлак и ще се гръмне. Помниш ли как го криеше? Трябваше да се катерим по столове и кашони, за да го измъкнем. Но онази последна година просто го оставяше където му падне. Един път го намерих на пода в кенефа. Беше киснал вътре над два часа и явно го е изпуснал, когато е излизал. Сигурно бе ходил да стреля. От известно време стреляше, нямам идея от колко. Помня, че тогава отидох да проверя дали не е оставил някоя и друга спринцовка на пода, понеже и това се случваше от време на време, и замалко да стъпя върху проклетото нещо, когато отидох посред нощ да пикая. Нямаше спринцовки, само револвериът. Гледал съм го повече от час, чудейки се как не намерих дъртия умрял. Почнах да го крия из апартамента, но той винаги го намираше. После пък аз го откривах на някое странно място — ваната, хладилника, микровълновата… Понякога директно върху кухненската маса или плота. Горе-долу по същото време, когато ти помагах да се грижиш за леля ти. Господи, обичах тази жена — най-близкото до майка, което съм имал. Мислил съм си да скрия револвера някъде из вашия апартамент, даже веднъж го скрих, но проклет да съм, ако не се появи няколко дни по-късно на пода у нас. Все забравям да те питам дали си го открил и си ми го върнал… Поклатих глава.

— Поредната от великите тайни на живота значи — продължи Дънк. — Когато дъртият почна да се боде целодневно, се предадох и взех да оставям патлака на открито. Реших, че ако ще се самоубива, поне да му дам възможността да го направи бързо. Ама предпочете иглата, шибанякът. — Наведе се напред. Дъхът му миришеше на лук: — Познавам тоя-оня, които са налапвали дулото през годините. Чувам, че и ти вече си в този клуб. Онази луда старица от отсрещния апартамент преди няколко години… как ѝ беше името?

— Лийч. Елфрида Лийч.

— Даааааа… — проточи той, сякаш издишаше насъбралия се в дробовете му въздух. — Кой да предположи, че старата ще има достатъчно смелост да налапа пищова? Не знам дали аз бих си заминал така. — Той се извърна към един от мъжете зад масата, достатъчно огромен, за да играе защитник. — Ами ти, Буца? Мислиш ли, че ще имаш куража да лапнеш маслинката?

Главата на мъжа се извъртя върху раменете му. Някой бе забравил да му даде врат.

— Тц, шефе. Бих заложил на хапченца. Може би в хубава, топла вана. Една шепа и после — дрямка. Ей тва е начинът — спокоен и красив.

— Е, няма да е толкова красив за оня, който ще трябва да вади дебелия ти гол гъз от ваната, нали? — изхили се Дънк. — Трябва да мислиш и за онези след теб. Времето продължава да се изплъзва, изплъзва, изплъзва в бъдещето… — Пропя последното изречение със затворени очи. — Страхотно ехо има тук. С кеф бих си пуснал малко „Стийв Милър Бенд“. — Очите му се отвориха рязко. Той отново кимна към празния стол: — Седни, Джак.

Този път седнах. Вратата изглеждаше ужасно далеч.

Дънк измъкна от задния си джоб сгънат няколко пъти лист. Сложи го на масата до револвера и го приглади.

Моят плакат — Стела и думите „Виждали ли сте ме?“

По лицето на Дънк се разля усмивка.

— Намерих твоето момиче. Не беше лесно, но го открих. Не е използвала името „Стела Нетълтън“, откакто онази твоя къща там изгоря до основи. За сметка на това използва поне дузина други имена, нали, Рийд?

Рийд кимна:

— Поне. И обикаля из цялата страна.

— Защо я търсиш?

— Защото си най-добрият ми приятел, Джак. Така правят приятелите. Помагат си един на друг.

— Не сме… — Думите ми заглъхнаха. Съжалих, че съм ги изрекъл, още в същия миг, в който се изплъзнаха от устните ми. Мернах как Рийд и здравенякът, когото Дънк бе нарекъл Буцата, се спогледаха.

Усмивката на лицето на Дънк се стопи. Той се отпусна на стола.

— Все още ме обвиняваш за станалото в закусвалнята, нали? Казах ти, нямам нищо общо. Алонзо искаше Крокет мъртъв — точка по въпроса. Поех пет скапани куршума онзи ден и едва не умрях. Превърна ме в шибан инвалид. Ако мислиш, че всичко е част от някакъв сложен план, значи със сигурност е бил сложен и скапан план. Ако исках да отстраня Крокет, щях да го направя сам. Щях да го наръгам, понеже бих искал да видя със собствените си очи как животът напуска лицето му. Не това страхливо изпълнение в стил „Кръстникът“. Да убия невинни хора, хора, които обичам, мои приятели… не бих го сторил. Не бих одобрил. Нямам нищо общо.

— Алонзо беше подлец — промърмори Рийд. — Че и тъп при това. Крадеше от Крокет и си пълнеше джобовете за негова сметка. Крокет разбра и смяташе да го погне. Алонзо се паникьоса и действа пръв. Действа глупаво.

Дънк се наведе напред и ме погледна в очите:

— Аз. Не. Съм. Го. Направил.

Стомахът ми изкъркори. Усетих в устата си вкуса на онзи „Джак Даниъл’с“ отпреди малко. Трябваше да взема бутилката с мен. Не можех да срещна погледа му. Вместо това се взрях в плаката със Стела.

— Къде е тя?

Дънк въздъхна.

— Кажи ми, че ми вярващ.

— Вярвам ти. Къде е?

— Не прозвуча много искрено, Джак.

Поклатих глава и станах, като едва не съборих масичката.

— Пас съм.

Буцата сложи ръка върху рамото ми и ме натисна обратно на стола.

— Сядай.

Дънк махна с ръка. Едрият мъж ме пусна.

— Добре, Джак. Не трябва да го казваш на момента, но поне си помисли. Отдели малко време за размисъл и ще разбереш, че ти казвам истината. Ти си умен човек, а и ме познаваш. Познаваш ме по-добре, от когото и да е.

Някога това бе истина. Но не и сега. Срещу мен не беше хлапето, с което израснах. Беше се превърнал в гангстер. Следях местните новини достатъчно, за да знам, че е превзел всички бизнеси на Крокет, точно както предвидиха детективите. Държеше местната търговия с наркотици; а вероятно и проституцията и нелегалните залози. Дори онова, което казваше, да бе истина и Алонзо Сепала да бе човекът, убил Крокет, единствено Дънк бе спечелил от цялата тази работа. И което бе по-важното, Герди, Крендал и останалите щяха да са още живи, ако Дънк не се бе забъркал с Крокет поначало. Нямаше значение той ли е дръпнал спусъка, или не — смъртта им бе резултат от неговите решения и действия.

— Изглеждаш така, сякаш едно питие ще ти се отрази добре — продължи Дънк. — Някой да му донесе нещо.

— Няма нужда.

Усмивката му изгря отново.

— Както казах, всички имаме своите демони. Можеш или да се криеш от тях, или да ги приветстваш. Който и от двата начина да избереш обаче, те са си тук, може би крачка след нас, но винаги ни следват по петите.

— Стига простотии, Дънк. Ако знаеш къде е, казвай. Ако не, тръгвам си.

Дънк сложи двете си ръце върху револвера на баща си и сви пръсти.

— Първо ще направим един малък експеримент.

Той отвори барабана с едно движение на палеца си и извъртя револвера настрани. Патроните се разпиляха върху масата. Зареди един, завъртя барабана и го затвори.

— Майтапиш се.

Усмивката на Дънк стана още по-широка:

— Размисли ли за питието?

Буцата се хилеше, Рийд — не. Не можех да разчета израженията на лицата на останалите. Приличаха на статуи. Дънк сложи револвера насред масата.

— Момчето, което не може да умре. Моят герой.

Хвърлих му поглед, изпълнен с гняв. Не исках да гледам оръжието.

— Абсурд.

— Крокет ме научи на много неща, преди да умре, но знаеш ли какъв беше първият ми урок? Най-първото нещо, което ми каза? Всичко на този свят е стока. Пиячка, дрога, цигари, момичета, комар… Ако някой иска нещо, можеш да му лепнеш етикетче с цена. Въпросната цена може да варира според клиента, но всички плащат. Освен това ми каза, че информацията може да е една от най-доходоносните стоки, понеже се придобива срещу малко, а за нея може да изцедиш луди пари от клиента. Освен сърцевината на бизнеса на Крокет, нещата, които споменах преди — пиячка, дрога, цигари, момичета, — взех още нещо от този разговор. Изключително трудно е да те обвинят в купуване, притежаване или продажба на информация. Още тогава, на крехката възраст шестнайсет години, знаех, че информацията е бъдещето. Знаех, че ако някой ден ми се удаде възможността да поема този бизнес, ще преместя фокуса му и ще намеря начин да търгувам с тази уникална стока повече, отколкото с всички останали.

— Ако знаеш къде е, назови цената си. Парите ще са при теб до час.

— Чух, че си позабогатял. Още една причина да харесвам тази жена. Леля ти не беше просто печена — оказа се и умна, щом те е уредила по този начин. — Дънк взе един от патроните и започна да го върти между пръстите си. — Не искам парите ти. И аз не съм за окайване. Искам информация.

— Че какво е онова, което бих могъл да знам и е ценно за теб?

Той постави патрона изправен върху масата, подобно на малка месингова кула.

— Искам да знам защо си жив след всички перипетии, както и защо всеки, който се приближи до гаджето ти, не е.

— Сам го каза — голям късмет. Или глупост може би, че се забърквам поначало във всички тези неща.

— Не мисля.

— Тогава?

Той побутна револвера към мен.

— Искам да го сложиш в устата си и да натиснеш спусъка.

— Забрави!

— Може да завъртиш барабана собственоръчно, ако искаш.

— Не!

— Така и така се убиваш бавно с всичкото пиене. Защо да си губиш времето? Така правеше и баща ми — протакаше. Куршумът би бил толкова по-лесен начин.

— Нямам самоубийствени наклонности.

— Рийд.

При споменаването на името му Рийд измъкна деветмилиметров пистолет от кобура и го насочи към мен. Палецът му щракна предпазителя.

— Ако ти не искаш — продължи Дънк, — нашето момче Рийд ще го направи. Има един в цевта. Винаги го вкарва там, като бойскаут е в това отношение. В пълнителя има още тринайсет. Виждал съм го да улучва тичешком от двайсетина метра. От един метър няма как да те пропусне. Така че ти давам право на избор. Или той те гърми, или рискуваш при шанс едно към шест с револвера. И в двата случая ще разберем колко точно си късметлия. Информация. Ценна информация.

— Спасих ти живота — изтъкнах.

— Така е, и винаги ще съм ти благодарен.

Сведох поглед към револвера.

Дънк беше сериозен. Рийд също. Всъщност мисля, че Рийд направо го сърбяха ръцете да ме гръмне.

Пръстите ми обгърнаха ръкохватката на револвера. Вдигнах трийсет и осем калибровия.

— Как успя да я откриеш?

— Имам хора навсякъде. Никой не може да се скрие от мен. Озори ме малко, но съм намирал и по-корави от нея.

Усещах револвера хладен и доста по-лек, отколкото си спомнях.

— Ками Брадъртън, Джефри Далтън, Жаклин Брийс, Кийт Пикфорд.

— Кои са?

Погледнах го:

— Ако направя това, ще ми помогнеш да открия и тях. Ками Брадъртън, Джефри Далтън, Жаклин Брийс и Кийт Пикфорд. Били са в Държавния университет в Пенсилвания заедно с родителите ми.

Дънк се усмихна отново.

— Мисля, че мога…

Извъртях се, насочих трийсет и осем калибровия към гърдите на Рийд и дръпнах спусъка.

Чуха се две отчетливи изщраквания.

Първото дойде откъм револвера, понеже петлето удари празно гнездо в барабана. Второто — от пистолета в ръката на Рийд, тъй като деветмилиметровият засече.

Скочих и премазах пръстите му с трийсет и осем калибровия. Този път пистолетът гръмна. Куршумът просвистя встрани и рикошира от метална повърхност някъде из сенките.

Дънк също бе скочил. Левият му крак трепереше заради внезапното натоварване.

— Видя ли това! Видя ли това?!

Отстъпих и насочих револвера към лицето на Рийд:

— Хвърли го!

— Не мога да повярвам! — продължаваше Дънк. — Давай, Рийд, пусни пистолета.

— Мога да го гръмна в десетката.

— Няма да стане.

— Да бе!

Дръпнах спусъка. Ново изщракане. Празно гнездо. Рийд също се опита да стреля. Кухо „щрак“.

— Револверът е празен, Джак — обади се Дънк. — Скрих патрона в дланта си. Виж! — Той вдигна малкия месингов цилиндър. — Не мислех, че ще се навиеш, но за всеки случай го прибрах — не можех да те оставя да се гръмнеш!

Двамата с Рийд се взряхме едновременно в деветмилиметровия.

Дънк също погледна натам.

— Този обаче не съм го пипал. Махни тая чудесия, Рийд! Мамка му, сърцето ми ще изскочи!

Рийд неохотно свали пистолета, щракна предпазителя и прибра оръжието в кобура. Лицето му пламтеше от гняв.

Дънк се подпря на бастуна и заобиколи масата. Извади лист хартия от джоба си:

— Тя е на този адрес. Само че не знам колко още ще се задържи там.

Взех бележката и я заразглеждах.

— Сигурен ли си?

Той кимна:

— Ще видя какво мога да направя с другите. Заслужи си го. Момчетата ще те откарат обратно до колата ти. — Той се запъти към двата ескалейда отвън. — Леле! — чух го да мърмори. — Моят човек, Джак Тач. Не мога да повярвам, че наистина дръпна спусъка. — Момчето, което не може да умре, дръпна спусъка. Моят герой.

3.

Дюи Хобсън му се изплъзваше.

Дейвид Пикфорд бе склонен да признае този факт.

За да израснеш като човешко същество, е важно да разбираш ограниченията си, грешките си и дори провалите си. И от четири години насам — откакто бе взел това решение — не успяваше да открие Дюи Хобсън. В негова защита трябва да се спомене, че досието за Хобсън, с което разполагаха „Чартър“, бе доста тъничко. Имаше и много фалшиви следи. Когато Елфрида Лийч любезно му съобщи, че Дюи Хобсън се крие в Тенеси, на половината път между Грейт Смоуки Маунтинс и платото Къмбърланд около Маскот, тя искрено вярваше, че е там. И не грешеше напълно. Дюи Хобсън наистина бе живял там — почти шест години. Но когато Дейвид и екипът му пристигнаха на мястото преди почти четири години — през април 1994 година, — той вече се бе изнесъл, оставяйки след себе си единствено празна двустайна хижа, няколко стари чинии и малко обгорели цепеници в камината.

Хобсън се бе научил да живее извън обсега на радарите. Затова и „Чартър“ не бяха успели да го открият почти двайсет години.

Дори някой да използва фалшива самоличност, оставя зад себе си разпознаваеми модели.

Човек, който обича да яде сандвичи с риба тон, няма да спре да ги обича само защото е сменил името си веднъж или два пъти. Моделите на харчене бяха като отпечатъците от пръсти. Анализите на банковите извлечения и кредитните истории бяха доста елементарен процес за организация като „Чартър“. Така бяха открили неколцина от останалите.

Проследяването на някой, който няма банкови сметки, няма кредитна история, не ползва удобствата на съвременния свят, бе съвсем различно. Някои биха казали, че е абсолютно невъзможно. Ако човек се научи да живее извън мрежата, не оставя следи, не оставя отпечатъци и се превръща в призрак. Дюи Хобсън им се бе изплъзвал — му се бе изплъзвал — именно поради тази причина. Така беше допреди няколко месеца, когато Дейвид получи просветление — вместо да се концентрира върху местата, където Хобсън е бил, и нещата, които е правил, да се съсредоточи върху тези, където би могъл да бъде и които би могъл да направи. Въпреки че страната бе огромна и пълна с кътчета, на които човешки крак не стъпва, не бяха чак толкова много местата, където човек можеше да живее извън мрежата и въпреки това да е относително близко до цивилизацията, за да си купува провизии.

Когато бяха в Държавния университет в Пенсилвания, Дюи Хобсън бе запален читател. Дейвид подозираше, че именно затова е избрал да живее като отшелник. Щом бе в състояние да се задоволява с компанията на хубава книга и да бъде щастлив, следователно можеше да живее в дупка в земята със сламен покрив и пак да му е уютно. Също както при хипотетичния човек със сандвичите с риба тон обаче, моделите на четене на Хобсън щяха да са едни и същи както в мрежата, така и извън нея. Дейвид бе казал на „Чартър“ да се съсредоточат върху това, докато той самият се зае с издирването на останалите оригинални тестови обекти и избиването им като ненужни вече лабораторни плъхове, каквито си бяха. Повечето хора вярват, че библиотеките не проследяват читателските навици на посетителите си заради поверителността. Отчасти е така. Въпросната информация се следи, но е закътана дълбоко в компютърните им бази данни, достъпни само за служителите им и за най-изкусните хакери. В „Чартър“ изкусни хакери не липсваха, така че въпросните бази за тях бяха… ами… отворена книга.

Като хлапе, като тийнейджър и по-късно като възрастен Дюи Хобсън бе запален почитател на Агата Кристи, Робърт Лъдлъм и Филип К. Дик. Също така бе прочел всеки уестърн, излязъл изпод перото на Луис Л’амур[22]. Хобсън не беше единствен, който харесваше книгите на точно тези автори. Те бяха написали някои от най-популярните романи в историята на литературата. Обаче странната комбинация между съспенс, научна фантастика и уестърн беше различна. Повечето хора се придържат към един жанр, най-много два. Малцина са тези с подобен широк спектър на интереси.

Когато „Чартър“ започна да следи за хора, заемащи книги от въпросните четирима автори едновременно, откриха Дюи Хобсън за пръв път. Криеше се в Карте дел Плайа, Ню Мексико. Беше се преместил, когато Дейвид пристигна там през 1996 година, но скоро откриха същия модел в библиотека в Уейстбърн, Върмонт. Почти го заловиха тогава. Уейстбърн бе толкова близо. Дейвид го бе изпуснал за седмица, най-много две. Това се бе случило преди малко повече от година.

През май тази година моделът се появи в обществената библиотека на Юрика, в близост до Трего, Монтана. Въпреки че бяха малка библиотека, бяха инсталирали камери за видеонаблюдение преди две години. В „Чартър“ не изпитаха особени трудности при хакването на системата. Последната известна фотография на Дюи Хобсън бе отпреди двайсет години, но нямаше как да го сбъркат, когато го видяха на камерите. Заради голямото му чело. Челото на Хобсън бе направо плашещо огромно. Дори с траперската шапка, дългата коса и брадата пак го забелязаха сравнително лесно. Дейвид изпрати екип. Документираха всяко негово движение, заснеха сивия му „Форд Бронко“ и научиха къде живее. Всеки път, когато слизаше до града от малката си хижа до езерото Марл, научаваха по нещо ново.

Дюи Хобсън нямаше да им се изплъзва повече.

Дейвид нареди на Оливър и останалите да чакат в колите. Не му трябваха. И наистина последното, което му бе необходимо, бе след него из горите да се влачат половин дузина хора, вдигайки безбожен шум. Хижата на Хобсън бе на около два километра от най-близката дърварска пътека. Както и очакваха, намериха бронкото, скрито под камуфлажна мрежа, близо до пътя. Дейвид реши да отиде сам. Когато откри първия капан, остана доволен, че е постъпил така. Някой от подчинените му със сигурност би го задействал. Забеляза още три, преди да види хижата.

В средата на малка полянка, на петнайсетина метра от езерото, се издигаше хижа от дървени трупи. В най-добрия случай бе около четирийсетина квадратни метра, но пак беше по-голяма от онази, която откриха в Уейстбърн. От едната ѝ страна бяха подредени дърва за огрев. От комина се издигаше пушек. На верандата имаше малък люлеещ се стол, разположен с лице към водата.

Столът се люшкаше бавно напред-назад.

Нямаше вятър.

Повърхността на водата бе гладка. Някой току-що бе седял в него.

Дейвид дочу звука от зареждане на пушка на няколко метра вляво от него.

— Здрасти, Дюи — изрече Дейвид, като внимаваше да не звучи заплашително. После осъзна, че на практика е невъзможно да изречеш име като „Дюи“ заплашително. — Чудесно местенце си си намерил. Толкова е спокойно тук. Виждам защо си се привързал към него.

Дюи Хобсън излезе от гората, без да се приближава. Сигурно предполагаше, че ако се приближи твърде много, Дейвид ще се опита да сграбчи цевта на пушката и да я изтръгне от ръцете му. Естествено Дейвид нямаше нужда от подобно театралничене. Но щеше да угоди на човека. Нямаше причина да го разстройва.

— Аз съм Дейвид Пикфорд.

— Хлапето на Кийт Пикфорд?

Дейвид кимна.

— И това се предполага да ме успокои по някакъв начин?

Определено не успя. Хобсън направи крачка назад.

— Знам всичко за родителите ти. Чух още тогава, когато се случи. Застани на колене.

— Доста си труден за откриване.

— Ти пък каква работа имаш да ме издирваш?

Дейвид му се усмихна.

— Изнервяш ме, Дюи. Защо не насочиш тази пушка към земята?

— Добре.

Хобсън наведе цевта надолу. Челото му се смръщи. Едната от веждите му се повдигна. Не беше много сигурен защо насочи оръжието си към земята, просто осъзна, че го е направил. Когато се опита да го вдигне, откри, че ръката му не му се подчинява.

— Защо не влезем вътре? Имаме да наваксваме доста.

— Добре.

— Донеси и пушката.

— Добре.

Хижата бе спартански обзаведена, но приятна. Нямаше телевизор или радио. Маслени лампи вместо електрически. Импровизирана кухня заемаше цялата западна стена, а в ъгъла бумтеше готварска печка на дърва. Хобсън сигурно бе заредил нови цепеници, понеже няколко горяха с яркооранжеви пламъци и изпълваха пространството наоколо с топлина. До печката имаше кръгла маса с три стола отстрани. Масата бе отрупана с книги, списания и най-различни боклуци. Пространството пред единия от столовете бе поразчистено. Дейвид предположи, че Хобсън се храни там, в компанията единствено на гласовете, крещящи в главата му. Към отсрещната стена бе долепено легло и малко писалище. Вратата към банята бе отворена. Дейвид забеляза, че вътре има само тоалетна и мивка.

— Къде се къпеш, Дюи?

— В езерото.

— Сигурно е приятно.

— През повечето време е студено.

Въпреки че дрехите на Хобсън бяха стари и им трябваше яко кърпене, не изглеждаха мръсни. Брадата му бе буйна, но добре поддържана. Едно посещение при фризьор също не би му било излишно. Тежките му ботуши бяха солидни и изглеждаха почти нови.

Дейвид посочи стола, пред който масата бе разчистена:

— Седни, Дюи.

Хобсън се отпусна върху стола. Пушката бе в скута му. Дейвид дръпна един от другите два стола и седна до него. Заразглежда книгите.

— Имаш ли си любима?

Хобсън не се поколеба нито за миг:

— „Убийството на Роджър Акройд“[23] от Агата Кристи. Страхотен край. Може би един от най-великите сюжетни обрати.

— Не съм го чел.

— А трябва.

— Знаеш ли защо съм тук?

— Предполагам, че си решил да ме убиеш — небрежно отвърна Хобсън. Ръцете му продължаваха леко да стискат пушката.

— Трябваше да умреш много отдавна.

— Предполагам.

— След онази ваксина.

Хобсън не каза нищо, само сведе поглед към пушката.

Дейвид въздъхна:

— Винаги съм си мислел колко е странен фактът, че ти сложиха ваксината. Според досието ти нямаш специални умения, никакви податки, нищо, което да оправдава включването ти в експеримента, но въпреки това ето те, наравно с останалите. Имаше ли някаква реакция, Дюи? След като ти го дадоха?

Дюи Хобсън започна да се поти. Устата му потрепна, но той не каза нищо.

— Неучтиво е да не обръщаш внимание на гостите си, Дюи. Имаше ли реакция?

Хобсън не искаше да отговаря. Дейвид прочете болката и объркването в очите му, когато думите бликнаха въпреки нежеланието му:

— Преди ваксината чувах електричеството. Постоянно бръмчене навсякъде. След нея стана много по-зле.

Дейвид се облегна назад и преплете пръсти:

— Забележително. Затова ли нямаш никаква електроника тук?

Хобсън кимна:

— Шибан шум. Понякога чак боли. Бръмчене, бръмчене, бръмчене. Трудно ми е да мисля, още по-трудно ми е да спя. Тук е тихо.

— Звучи ми като живот на самотник.

— Не че имам някакъв избор.

Дейвид потупа пушката:

— Кажи ми, Дюи, ако пъхнеш тази цев в устата си, ще успееш ли да стигнеш спусъка или ще е прекалено далеч?

— Не знам.

— Защо не опиташ?

— Добре.

Хобсън вдигна дългото оръжие, насочи го с цевта към лицето си и налапа дулото. Ръката му се плъзна надолу и намери спусъка. Наложи се да се протегне малко, но успя да го стигне.

— Чудесно, Дюи. Може да я махнеш. Имам още няколко въпроса към теб.

Хобсън свали пушката в скута си и избърса устни с ръкав.

— Имаш ли деца, Дюи?

Хобсън поклати глава.

— Сигурен ли си? Играч като теб?

— Сигурен съм.

— Защо нямаш?

— Те искаха децата. Не можах.

— Какво не можа?

— Да им дам децата си.

— Децата, които си нямал.

Хобсън не каза нищо.

— Защото, ако имаш деца и някак си не си ми казал, не си ни казал, това ще е много лошо.

Потта започваше да се стича по челото му.

— Нямам деца.

— Вярвам ти, Дюи — каза Дейвид, въпреки че не беше твърде убеден. — Има още нещо, което искам да ми кажеш, нещо наистина важно. Мислиш ли, че ще можеш?

— Аха.

— Искам да ми кажеш къде мога да открия останалите.

— Ти ги изби.

— Не всички. Последните няколко са доста изобретателни, също като теб. — Дейвид се наведе напред. — Къде са те, Дюи?

Хобсън започна да се тресе. Лицето му почервеня. Не искаше, но въпреки това проговори:

— Знам само къде е Ками. И може вече да не е там. Обичаше да е в движение.

— Как държите връзка?

Хобсън не отговори.

— Дюи…

— Далтън ни свързва. Той следи всеки от нас и ни помага да се организираме.

— А къде мога да открия Далтън?

— Не знам — отвърна Хобсън. — Никога не съм знаел къде е.

— А къде е Ками?

Хобсън му каза.

Дейвид се облегна назад. Допадаше му миризмата на горящо дърво и топлината, която се разливаше наоколо. Атмосферата бе успокояваща.

— Харесваше ли родителите ми, Дюи?

— Майка ти беше добричка. Малко свенлива, но добричка. Виж, баща ти никой не го харесваше. Беше истински гадняр.

— Не е учтиво да говориш лоши неща за мъртвите.

Хобсън не каза нищо.

Дейвид килна глава:

— Мислиш ли, че изглеждам добре, Дюи?

— Не.

От отговора го заболя, но пък го беше чувал и преди. Повече пъти, отколкото бе в състояние да преброи. Погледна към пушката. Още малко.

— Аз съм прекрасен мъж. Може би най-красивият, когото си виждал и когото ще видиш.

— Ти си прекрасен мъж, Дейвид Пикфорд.

— Така е по-добре.

Дейвид се изправи и порови сред книгите върху масата, докато откри „Убийството на Роджър Акройд“. Първо издание, кожена подвързия, позлатена по краищата.

— Тази ли каза, че ти е любима? Най-добрата тук?

Хобсън кимна.

Дейвид метна книгата през отворената вратичка на печката. Най-горната цепеница изпука и разпиля искри.

— Пъхни пушката в устата си, Дюи.

Хобсън го послуша.

Дейвид възнамеряваше да гледа как мъжът се самоубива. Рядко му се удаваше случай да наблюдава. Но сетне му хрумна идея.

Много по-добра идея.

4.

Полет 5091 на „Ийстърн Еърлайнс“ кацна в Рино, Невада, в шест и двайсет и три сутринта на 8 август 1998 година. Детектив Джой Фогел бе седнала до прозореца на осемнайсети ред. До нея бе една възрастна дама, която плетеше, а от другата страна на пътеката някакъв бизнесмен се бе заровил в документи.

На летището в Рино тя нае една „Тойота Камри“, извади пистолета и кобура си от куфара, преди да го натика в багажника, и пое първо на изток по Магистрала 80, после по US-50 и пристигна във Фалън, Невада, малко след осем.

Жегата бе непоносима. Дори преди слънцето да се е вдигнало високо, дори с включен климатик на максимална мощност, гърбът ѝ бе подгизнал от пот и лепнеше върху кожената седалка. Фогел си отбеляза мислено никога повече да не идва до Невада през лятото.

Никога.

Също както повечето малки градчета в Невада, и Фалън бе изникнал насред пустинята и изглеждаше така, сякаш щеше набързо да изчезне обратно сред пясъците, ако някой спреше кранчето на водата за повече от час. Край града се ширеха люцернови насаждения. Главната улица, остроумно наречена Мейн Стрийт, представляваше поредица от едно- и двуетажни постройки, които прекрасно можеха да послужат за декор на филм за Дивия Запад, ако не беше паважът.

Откри малка закусвалня в центъра, седна в едно от задните сепарета и си поръча чийзбургер, пържени картофи и голяма кола. От дамската си чанта извади мобилния телефон „Нокия“, който ѝ бе дал Стак, и го включи. Опита се да му звънне два пъти досега, но и двата пъти нямаше покритие. Тъй като батерията не издържаше много, ѝ се стори най-разумно да го държи изключен. Когато дисплеят оживя, имаше две чертички обхват. Тя избра първия запаметен номер. Минаха двайсетина секунди.

— Стак.

— Сигурен ли си? — попита Фогел. — Тук няма кой знае какво.

— Къде си?

Тя му обясни.

— Гледала ли си „Топ Гън“ с Том Круз и Кели някоя си?

— Макгилис.

— Както и да е. Истинската тренировъчна база от „Топ Гън“ бе преместена преди две години от Мирамар, Калифорния, до военноморската авиобаза недалеч от Фалън, южно от града. Именно тази база държи градчето живо. Мястото, към което си се насочила, е на половината път между града и летищата до Магистрала 118.

— И предполагаш, че е тук някъде?

— Тач е изтеглил още около триста долара от същия банкомат снощи, малко след десет. Това са две вечери поред на едно и също място. Нямам причини да вярвам, че е някъде другаде. Оставил съм няколко приятелчета да наблюдават гробището тук за всеки случай, но инстинктите ми казват, че е там.

Фогел дояде бургера и отпи глътка кола.

— Ще ти кажа после какво съм открила.

— Да не си облечена като ченге? Вероятно ще поискаш да се преоблечеш.

Фогел огледа тъмносинята си риза с копчета на яката и черния панталон.

— Какво предлагаш? Никога не съм била на подобно място.

— Нещо небрежно.

— Небрежно, схванах.

— Не секси.

— Довиждане, Стак.

Той отвърна нещо, но тя не чу точно какво. Дори с две чертички обхватът беше лош. Забеляза, че и батерията пада. „Тези неща никога няма да заменят добрата стара стационарна линия“, помисли си Фогел, преди да изключи нокията и да я пусне обратно в чантата си.

Поиска сметката, остави пари върху масата и пристъпи обратно навън в онази пещ, която представляваше Невада през лятото.

Забеляза пурпурния неонов знак на хоризонта още преди да види нисичката сграда до Магистрала 118 на около пет километра от Фалън. Беше минала покрай някакъв забутан мотел преди километър-два, но освен него наоколо не се виждаше нищо друго. Предполагаше, че дори в градчета като Фалън е разумно подобни места да са извън границите на самото населено място. А с военна база толкова близо такива места не можеше да няма.

Големият пурпурен неонов знак приканваше посетителите да завият, за да слязат от магистралата и да стигнат до Клуб за джентълмени „Майк“. Тя се нареди на опашката от коли. Щом влезе в паркинга, служителите, облечени със смокинги, се опитаха да я насочат към момчетата, които паркираха колите на гостите. Тя обаче предпочете да ги заобиколи и да се насочи към гърба на сградата. Ако се наложеше да тръгне бързо, искаше ключовете да са ѝ подръка, а самото возило да е спряно на удобно място.

Преоблече се в джинси и бял потник и последва върволицата мъже в униформи към предната част на сградата. Климатиците сигурно работеха с пълна сила, понеже температурата падна с поне двайсетина градуса в мига, в който премина през двойната врата. Зачуди се дали да не се върне до колата и да облече нещо с ръкави, след което се отказа — не мислеше да стои чак толкова дълго.

Според табелите за вход се плащаха двайсет долара, но очевидно това се отнасяше само за мъжете — дадоха ѝ ваучери за десет безплатни питиета и я поканиха да влезе, без да ѝ искат пари. Вътре спря и се огледа, за да даде на очите си възможност да се нагодят към слабата светлина. От невидими високоговорители гърмеше „Walk This Way“ на „Аеросмит“. Най-различни лазери прорязваха завесата на мрака и се плъзгаха над множество подиуми и десетки маси, разпръснати навсякъде. Мястото изглеждаше по-обширно отвътре, отколкото ѝ се бе сторило от паркинга. На всяка от сцените, на повечето от масите, както и сред посетителите имаше красиви жени в различна степен на разсъбличане. Някои бяха напълно голи, други носеха оскъдни бански костюми или бельо. Имаше и няколко клиентки, но Фогел се почувства изключително не на място.

Мъжете заемаха цялото свободно пространство. Около две трети от тях носеха униформи. Други бяха цивилни. Имаше и неколцина с официални костюми — Фогел предположи, че са от охраната. Тя се добра до бара и си поръча водка със сок от червена боровинка. Барманът ѝ подаде питието и ѝ махна да си задържи ваучера. Тя го прибра в дамската си чанта и заоглежда тълпата. Някои столове и маси бяха разположени около подиумите, но повечето бяха закътани в малки ниши и скрити зад стени, несъмнено, за да бъде осигурено някакво уединение. То обаче беше илюзорно — когато Фогел огледа тавана, видя навсякъде камери, всяка с инфрачервени сензори, за да осигурява видимост и в мрака. Някой някъде наблюдаваше всичко.

Диджеят прикани Хевън да се яви на главната сцена и анонсира, че Тори и няколко от нейните приятелки ще бъдат в салона с шампанското. „Аеросмит“ бяха сменени от „Гънс ен’ Роузис“ и тяхната „Sweet Child O’ Mine“. Вляво от Фогел трима мъже обръщаха шотове и се надвикваха през музиката.

С питие в ръка Фогел се запровира през тълпата. Някои от жените ѝ се усмихнаха, други безсрамно я огледаха, някои от мъжете — също. Никога досега не бе изпитвала толкова силно желание да се изкъпе.

Откри Джак Тач на масата в най-отдалечения ъгъл, между стена от фалшиви цветя от едната страна и коридор, който водеше към гримьорните на момичетата — от другата. Позна го с доста усилия — косата му беше рошава, не се бе бръснал от дни, може би от седмици. Бяха минали години, откакто го видя за последно, и очевидно въпросните години не бяха му спестили нищо. Въпреки че имаше прекрасна гледка към един от подиумите, не гледаше високото русо момиче, усукано около месинговия пилон. Вместо това бе впил поглед в чашата, приютила се между пръстите му.

Фогел се приближи и остави питието си на масата.

— Имаш ли нещо против да седна?

Отначало не я погледна изобщо, затова тя повтори въпроса си, като предположи, че от силната музика не я е чул. Когато най-сетне вдигна поглед, очите му не изразяваха учудването, което тя очакваше. Изглеждаше тъжен и унил. Ако не беше пиян, то със сигурност поне се бе постарал доста.

Той глътна съдържанието на чашката, постави я в ъгъла на масата и посочи с жест един от незаетите столове.

— Доста далечко сте от дома, детектив.

Фогел седна с лице към него и сложи чантата си в скута.

— Труден си за издирване, Джак.

— Старая се.

Той кимна към минаващата покрай тях сервитьорка. Тя зърна празната чаша, намигна му, видя, че чашата на Фогел е още пълна, и се насочи към бара. Език без думи.

Той хвърли поглед към входа.

— Сега ли идвате?

Фогел кимна.

Джак се наведе напред:

— Колко бели коли видяхте на паркинга?

— Бели коли ли? Не знам. Защо?

— Преди няколко дни имаше само една. Днес преброих три, когато идвах. Трябва да проверя отново.

Заваляше думите, но не толкова, колкото бе очаквала. Очите му огледаха тълпата, след което се върнаха върху празната чашка.

Фогел също се наведе:

— Тя тук ли е?

— Коя?

— Стела Нетълтън.

Той не трепна и не вдигна поглед.

— Защо да е тук?

— Понеже ти си тук.

Той се ухили. Доста крива усмивка.

— Може и да ви водя с няколко питиета, но нещо ми убягва логиката. Може пък просто да искам да се запиша във флота. Да си летя на самолетчета, като Маверик и Гъсока в „Топ Гън“. Не и като Ледения обаче. Беше голям задник.

Сервитьорката се върна с ново питие, взе празната чаша и изчезна в тълпата. Джак придърпа пълната по-близо.

— В Питсбърг има доста стриптийз клубове. Ако искахте да задоволите някаква своя фантазия, няма логика да се качвате на самолета и да летите дотук. Да не би да се страхувате, че ще се натъкнете на свои колеги? Някои тайни наистина е по-добре да останат скрити.

— 8 август е — каза Фогел. — Днес някой ще умре, нали?

— Самопризнания ли чувам?

— Всяка година, като по часовник.

Той не отговори.

— Билингс, Монтана; Айова, Чикаго, Ню Хемпшир… а днес — и Фалън, Невада. — Фогел се извърна към него: — Кой ще бъде? Някой от тълпата ли?

— Вървете и пребройте белите коли, за да не се налага да ставам. Може и да ви кажа.

— Знам, че всичко е нейно дело, Джак. Не знам как и защо убива всички тези хора, но знам, че е тя. Говори с нея вместо мен. Ако се предаде, ще мога да гарантирам сигурността ѝ. А ти тъкмо това искаш, нали? Не искаш да я нарани някой. На теб ти пука за нея. Сигурна бях още онзи ден в къщата, когато те видях как се взираш в картината в нейната стая. Ако не се предаде, кой знае как ще свърши всичко? Мога да си представя как някой новобранец я застрелва. Някой, който обича да гърми и иска да се прослави. Представи си, че умре. А ти си можел да го предотвратиш.

— Изпийте едно с мен.

— Моля?

— Изпийте едно с мен. — Той се ухили.

— Не.

— Определено ви е нужно. Скована сте.

Джак махна на сервитьорката, посочи чашата си, кимна към Фогел. Момичето се върна след минута с питието.

— „Джеймисън“. Ще ви хареса.

— Пила съм и преди.

Той взе своята чаша и я вдигна:

— Пия за детективите от питсбъргското управление от миналото и настоящето — цялата ваша упорита пасмина!

Глътна уискито и удари празната чаша о масата.

Фогел въздъхна, взе своята и я изпи на един дъх. Потръпна.

Джак се облегна назад. Отново се усмихваше.

— Доколкото разбирам, вашият началник трябва да се обади на местния шериф и да го информира, че ще бъдете в града във връзка с някакъв случай. Трябва ви разрешение, не може да се появите просто така. Представям си в колко неприятности ще се забъркате, ако наистина сте се появили просто така, без да съобщите на съответните хора. Изглеждате ми като жена, която върши нещата, както пише в правилника, така че не съм сигурен… О… носите ли си пистолета?

Очите на Фогел неволно се стрелнаха към дамската ѝ чанта.

Усмивката на Джак стана по-широка:

— Аз нямам такава играчка, та предполагам, че това ви дава известна преднина. Ами онези с белите коли? Те обичат да носят оръжия. Всеки път, когато пътувам към нов щат, проверявам законите за носене на оръжие, за да видя кое е позволено и кое не. Невада е либерална в това отношение, тук на практика почти не са надраснали Дивия Запад. В този щат можеш да носиш оръжие открито, където си поискаш. Увесвай онова нещо на бедрото си и си го носи с гордост!

— Кои са тези с бели коли?

Джак я повика с пръст да се наведе към него:

— Не харесвам Невада. Прекалено е горещо. Прекалено горещо за палта. Като оставят някъде и колите си, вече не мога да ги разпознавам. — Той махна с ръка. — Може да е всеки от тези типове… с изключение на момичетата може би… ала кой знае?

Още две питиета се появиха като по магия на масата им. Този път Фогел не видя Джак да поръчва. Младежът плъзна едната чашка към нея.

Тя поклати глава:

— Не мога.

— Хайде де, на почивка сте, нали? Защото, ако шерифът не знае, най-вероятно сте на почивка. — Той вдигна чашата си: — За следващия труп!

— Знаеш ли кой ще е следващият?

— Със сигурност няма да ви кажа, ако не пиете с мен.

Той изпи уискито си и едва не изпусна чашата.

През главата ѝ мина глупава мисъл — би трябвало да не ѝ обръща внимание, но се запита: ако го напиеше, дали нямаше да се разприказва? Беше на ръба. Може би още едно, максимум две. Нямаше да бъдат законни самопризнания, но поне можеше да разбере какво се случва. Щеше да ѝ бъде от полза.

Фогел вдигна чашата, усмихна се и я пресуши.

Поръчаха по още едно.

От колоните гръмна „Fly Away“ на Лени Кравиц. Харесваше тази песен.

Тя премести стола си по-близо до Джак и се наведе към ухото му:

— Кой е следващият?

— Ами ако сте вие? Може би затова сте тук. Може би тя е искала да бъдете на това място. Откъде знаете дали вие не сте следващата?

Гласът на диджея подкани Грейс да се яви на главната сцена.

Стойката на тялото на Джак се измени. Той се напрегна.

Светлините в клуба притъмняха и един-единствен бял лъч озари сцената. Зазвуча началото на „Uninvited“ на Аланис Морисет и на сцената излезе най-красивото момиче, което детектив Джой Фогел бе виждала през целия си живот.

Не носеше нищо, освен бяла мъжка риза, разкопчана до половината, с навити ръкави, черни обувки на токчета и черни дантелени ръкавици, каквито могат да се видят в старите филми. Покриваха ръцете ѝ чак до лактите. Застана напълно неподвижно за миг. Дългата ѝ кестенява коса се стелеше по раменете ѝ, главата ѝ бе сведена. Изпод ризата започваха чифт дълги крака, виждаше се крайчето на черни дантелени гащички. Момичето затанцува и Фогел откри, че я наблюдава като омагьосана, без да отмества очи. Не видя как Джак махна на един от охранителите. Дори не видя кога мъжът се е приближил. Усети се чак когато застана зад гърба ѝ, сложи ръка на рамото ѝ и се наведе към нея, за да го чуе въпреки силната музика:

— Трябва да дойдете с мен, госпожо.

— Защо?

— Казаха ни, че носите огнестрелно оръжие в дамската си чанта.

— Позволено ми е…

Уискито очевидно я бе ударило по-силно, отколкото очакваше. Помещението се завъртя около нея. Тя си пое въздух, за да събере сили.

Охранителят обаче знаеше какво възнамерява да каже:

— Да, в щата Невада е разрешено да носите оръжие в дамската си чанта, освен ако не сте под влияние на алкохол или други упойващи вещества. А вие определено сте. Трябва да дойдете с нас, госпожо.

Друг охранител я вдигна от стола. Кога „елате с мен“ се бе превърнало в „елате с нас“?

Тя погледна Джак. Той вдигна празната си чаша и се усмихна:

— Обичам да спазвам закона до последната буква, детектив. Благодаря ви за компанията. Надявам се да сте си изкарали приятно.

Тя отвори уста, но мъжете я помъкнаха нанякъде. Единият ровеше в дамската ѝ чанта.

5.

Наблюдавах как отвеждат детективката, докато стигнаха до коридора зад кабинката на диджея и изчезнаха. След това очите ми се върнаха на сцената, към нея.

Видях я за пръв път по-миналата нощ. Болката в сърцето ми нарастваше с всяко цъкане на часовника. Бях седнал на същата тази маса — бях я избрал, понеже бе най-близко до гримьорните. От мига, в който тръгнах от Питсбърг, на всеки завой, с всеки километър по магистралата или шосето, усещах привличането ѝ все по-силно и по-силно. Когато навлязох в Невада, с над три хиляди километра зад гърба си, се улових как натискам газта до долу, а двигателят на джипа вие отчаяно. На една отсечка в пустинята вдигнах над сто и шейсет километра в час. Не веднъж — три пъти. Насилих се да спра. Фиш за глоба с моето име върху него щеше да се появи в нечий доклад, докладите се вкарваха в компютри, а компютърните данни бяха достъпни за търсене… Видях множество бели коли, докато шофирах, но нито една не ме следваше. Исках така и да си остане. Не можех да рискувам да узнаят къде съм, къде е Стела.

В мига, в който пристигнах във Фалън, вече знаех, че Дънк е бил прав.

Беше наблизо. Усещах го.

През последните четири години, докато я преследвах из цялата страна, всеки път, когато се приближах прекалено много, усещах присъствието ѝ — като електричество, витаещо във въздуха. И ароматът на ванилия, макар да съм почти сигурен, че това вече си го въобразявах. На всички тези места долавях аурата ѝ, която обаче бавно избледняваше.

Във Фалън беше различно. Усещането за нея нарастваше, вместо да намалява. Не само че беше тук, но и се бе задържала седмица, може би и повече. Дънк не бе споменавал подробности, не знам дали знаеше чак толкова, но можех да го усетя. Да усетя нея.

Когато свивах от Магистрала 118.

Когато спирах на паркинга на Клуб за джентълмени „Майк“.

Знаех, че е вътре.

Не изпитвах ни най-малко съмнение.

Бях мярнал една бяла кола на паркинга — „Нисан“, но видях как от нея слезе момиче с прилепнали дънки и черен потник, та бях сигурен, че не е част от хората в бяло. Не бях забелязал никой от тях, когато пристигнах във Фалън, но започваха да се събират. Усещах и тях.

В онази първа нощ, когато Стела излезе на сцената под името Грейс, едва се сдържах да не стана и да не отида при нея. Вместо това седях и я наблюдавах. Беше ослепителна. Тогава още не бях разбрал защо е тук, но подозирах, че клубове като този позволяват приток на пари в брой и същевременно възможност да живееш извън мрежата. Бе вярно само отчасти. Беше, преди да я видя да танцува за него.

Вчера узнах, че името му е Лео Синьорели. Няколко часа по-късно, след като се чух с Дънк, разбрах и кой е той.

Лео Синьорели бе собственикът на Клуб за джентълмени „Майк“.

Освен това държеше и шест бордея в околността. В Невада бе законно, но условията при Лео бяха мизерни. Много от момичетата биваха докарвани нелегално от цял свят и принуждавани да проституират срещу мижаво или никакво заплащане, в замяна на дълга, който бяха натрупали към Синьорели, когато ги бе довел тук.

Лео Синьорели бил отговорен за смъртта на поне четири от тези момичета. Обичал да ги души, докато прави секс с тях. Най-младата била само на четиринайсет. Дънк каза, че полицаите много добре знаели всичко, но си затваряли очите, понеже им плащал.

В първата ми нощ в клуба Лео Синьорели седна на една маса до сцената броени минути преди Стела да се появи. Остана също толкова запленен от нея, колкото и всички мъже в заведението. Миналата нощ ѝ донесе една-единствена червена роза и я остави на ъгъла на подиума, когато тя започна да танцува. Стела го погледна за частица от секундата, но беше достатъчно — този човек, също като мен, също като всички останали тук, не можеше да извърне поглед. Днес също ѝ бе донесъл роза — отново червена. Остави я на сцената. Този път Стела не само го погледна, но и му се усмихна.

О, как се сви душата ми при тази усмивка!

Лео Синьорели доста приличаше на мен. Същата коса, същото телосложение. Но тя се усмихна на него, не на мен и въпреки че ми се искаше да скоча и да отида при нея, не го сторих.

Можех само да гледам.

Можех само да гледам как танцува, понеже очевидно танцуваше за него.

На подиума Стела се улови за месинговия пилон и се завъртя около него без усилие. Въпреки че бе облечена с онази риза, беше я разкопчала толкова, че да се виждат отчасти гърдите ѝ. Някак си това бе доста по-примамващо, отколкото гледката на десетките момичета в клуба, които бяха още по-леко облечени или съвсем голи. Очевидно и другите мъже го усетиха, понеже започнаха да се приближават към сцената с банкноти в ръка.

По-голямата част от момичетата носеха жартиери и мъжете пъхаха парите в тях, като гледаха ръцете им да се задържат доста по-продължително време по телата им, отколкото бе необходимо. Стела не носеше жартиер. Изобщо не се приближи до края на сцената. Оставаше извън досега им, затова се виждаха принудени да хвърлят парите на пода в краката ѝ. Това обаче изобщо не ги притесняваше. Още преди Аланис Морисет да довърши първия куплет, вече се бе насъбрала порядъчна купчина.

Стела гледаше единствено и само към него, към Лео Синьорели, все едно в клуба нямаше друга жива душа.

Толкова исках да погледне към мен, дори да е само за миг.

В един момент тя се облегна на пилона и просто се приплъзна към пода. Дългите ѝ крака бяха присвити под тялото ѝ. Тъмните ѝ очи не се отделяха от него. До алените ѝ устни бе притиснат един-единствен пръст. Погледът, който му хвърли, бе достатъчен, за да го накара да се облегне назад в стола. Страните му горяха. Не бях забелязал колко е притихнал клубът, докато не свърши песента. Наоколо цареше пълна тишина. Всички очи бяха впити в нея.

Когато Стела напусна сцената, мина покрай Лео Синьорели. Той посегна към разголената плът на бедрото ѝ, но ръката ѝ, облечена в ръкавица, го спря, преди да я докосне. Тя се изкикоти закачливо и кимна към надписа на стената:

Ако докоснеш момичетата, охраната ще докосне теб.

Синьорели се засмя. В крайна сметка нали клубът беше негов. Но въпреки всичко вдигна ръце в знак, че се предава. В този момент забелязах бележката, която Стела му подаде, стисната здраво между палеца и показалеца му. Когато тя се скри от поглед, той разгъна листчето, набързо прочете написаното и я последва, а двамата му огромни бодигардове вървяха плътно след него.

Когато детектив Джой Фогел се появи, се изненадах. Бях дошъл доста преди нея, така че я водех с няколко питиета. Вярно, че ми бе приятна компанията ѝ, колкото и за кратко да беше — както е и вярно, че е много по-приятно да има някой, с когото да пиеш, — но не бях пиян. Дори не бих квалифицирал състоянието си като „омотан“. Добре де, може би съвсем леко, но не чак толкова, че да съм неадекватен. Също както опитният бегач на дълги разстояния с лекота може да изпревари новака, пиячът с много практика лесно може да надпие някой, който не пие редовно. Бях си харесал „Джеймисън“ още навремето и го кърках от години. Със сигурност щях да се напия, ако го поглъщах скоростно, но тази вечер не бързах.

Когато Стела, следвана от Лео Синьорели, собственик на престъпен бизнес и убиец на невинни, изчезнаха по онзи коридор, се изправих и допих водката с боровинков сок на детектив Фогел. Бях сигурен, че няма да се върне, а аз щях да си тръгвам скоро. Нито едно пиене не бива да бъде оставяно.

Отброих четири двайсетачки — повече от достатъчно, за да покрият сметката ми — и ги оставих на масата. Сервитьорката ги прибра още преди да преполовя пътя до предната врата.

Не можех да ги последвам, понеже там бяха гримьорните на момичетата. Щяха да ме спрат и вероятно да ме пребият до безсъзнание за секунди. Щях да изчакам отвън.

И да се надявам, че не възнамерява да го убие вътре в сградата.

На паркинга имаше девет бели превозни средства.

Шест седана.

Два джипа.

Един ван.

В никой от тях не се забелязваше жива душа, но това не означаваше, че не наблюдават внимателно.

Носех нож. Петнайсетсантиметров, автоматичен, който бях открил в една заложна къща в Рино преди няколко дни. Надупчих гумите на всяко бяло возило. Гледах да стоя в сенките, докато се мятах насам-натам из паркинга, и да избягвам камерите и момчетата, които паркираха колите.

Когато приключих, се тръснах на седалката на джипа си. Бях спрял през два автомобила от черното „BMW Z3 Roadster“ кабрио на Лео Синьорели.

Стела и Синьорели излязоха от задния вход на клуба след около двайсет минути. Тя се бе преоблякла в джинси и червена блузка с дълги ръкави. Все още носеше ръкавиците обаче. Беше уловила Синьорели за ръка.

Когато стигнаха до колата му, тя му се примоли за ключовете и той не след дълго склони. Тя се настани на шофьорската седалка на двуместното возило, като се смееше. Той седна до нея. Двигателят на черния звяр оживя.

Лео Синьорели се наведе към нея. Под смътната светлина на паркинга видях как и тя се наклони към него. Ръцете ѝ се обвиха зад врата му и тя го целуна. Останаха долепени един до друг доста дълго. Искаше ми се да изскоча от джипа, да дръпна вратата от неговата страна рязко, да го измъкна навън и да го пребия като куче. Исках да го налагам, докато кръвта от кокалчетата на ръцете ми не се смеси с кървавата каша по обезобразеното му лице. Исках да го чуя как плаче, скимти и се моли за милост, докато най-накрая се превърне в едно голямо ревящо хлапе, свило се на кълбо и потръпващо конвулсивно.

Не направих нищо подобно.

Седях напълно неподвижен и гледах как най-накрая двамата се отделят един от друг. Тя форсира няколко пъти двигателя, преди да пусне фаровете, включи на задна и с мръсна газ изскочи от паркинга. Във въздуха захвърча чакъл, който отскачаше от другите коли.

Запалих джипа и тръгнах след тях с изгасени фарове. Внимавах да поддържам дистанция от няколко коли между нас. Пустинният мрак бе толкова плътен, че приличаше на катран.

Когато излязохме на празната магистрала, тя сигурно бе пришпорила малката спортна кола, понеже изведнъж се откъснаха много напред. Едва не ги изгубих — стоповете им приличаха на главички на карфици. Джипът ми кашляше и се давеше, но не се предаваше. Десет минути по-късно, когато Магистрала 118 се превърна в Уайлдс Роуд, Стела бе принудена да намали и аз скъсих дистанцията. След четиристотин метра тя сви по селски път. Там, където бяха минавали коли, имаше два коловоза, останалото пространство бе заето от избуяли бурени. Клоните на дърветата шибаха джипа ми. Беемвето беше по-ниско, затова ги избягваше. Страхувах се обаче, че могат да заседнат в калта. На няколко пъти видях как шасито докосва земята.

Не очаквах вода.

Не и тук.

Но ето я пред мен — огромно водно пространство, наречено, както по-късно щях да узная, водохранилище „Хармън“. Ако беше ден, сигурно щях да забележа каналите, които го захранват, но бяхме безвъзвратно изгубени в мрачната и всепоглъщаща нощ.

Стела приближи колата колкото се може повече до границата на водата, изгаси фаровете и изключи двигателя.

Спрях в началото на пътеката, скрит сред дърветата. Не помнех кога съм измъкнал автоматичния нож отново, но когато погледнах, беше в ръката ми. Натиснах бутончето за изваждане на острието, след това повторно, за да се прибере. Изваждане, прибиране. Изваждане, прибиране. Движението ми действаше успокояващо, докато наблюдавах как Стела излиза от автомобила.

Оскъдната лунна светлина я обгърна. Дори сега красотата ѝ бе опияняваща и ме притегляше неустоимо. Исках да се приближа до нея, да я прегърна и да я целуна като Лео. Да усетя топлината на дъха ѝ по врата си и докосването на тънките ѝ изящни пръсти.

Стела заобиколи колата и отвори дясната врата.

Лео се изхлузи от беемвето и със залитане се просна на купчината пръст в краката ѝ.

Тогава тя ме видя. Явно джипът ми не е бил толкова добре скрит, колкото си мислех.

Когато тялото му се изтърси на земята, тя не гледаше към него, а към дърветата, под които бях спрял. Очите ѝ се присвиха в опит да види лицето зад предното стъкло. Направи няколко крачки към мен, преди да успея да сляза.

— Джак? Ти ли си?

Отворих уста, за да отговоря, но не издадох нито звук. Можех само да вървя към нея и да усещам как краката ми са на път да ме предадат.

— Какво правиш тук?

Докато се приближавах, Лео Синьорели изплува пред очите ми. Кожата около врата му бе черна и овъглена. Половината му лице също. По-голямата част от косата му и ухото му ги нямаше. Дъхът ми спря, когато си спомних за Реймънд Висконти и за клеймото, което се появи при докосването на Стела в онова мазе.

Целувката на Стела.

— Защо си тук?

Следващите секунди отлетяха, преди да осъзная, че нещо става.

Стела направи още една крачка към мен.

Ръката на Лео Синьорели помръдна. Дори не бях сигурен, че съм видял нещо — такава тъмница беше. След това обаче зърнах металния проблясък. Той държеше пистолет.

Пистолетът сочеше към гърба на Стела.

Тя започна да се извръща, явно чула нещо.

Метнах се покрай нея.

Метнах се между цевта и нея.

Приземих се върху коляното си, което изпука, когато се срещна с някакъв камък, стърчащ над повърхността. Рамото ми се блъсна във вратата на колата. Стоварих се върху Лео. Ножът беше в ръката ми. Бях изкарал острието по някое време между двата последни удара на сърцето ми и го забих дълбоко във врата му. Върхът проби кожата без никакви усилия. Разнесе се отчетливо „пук“, когато пробих нещо по-навътре. Едно от очите му бе снежнобяло, покрито с перде, сляпо, но другото ме видя, подивя, впи се в мен, докато топлата кръв обливаше лицето и дрехите ми и попиваше в земята.

Всичко приключи за частици от секундата.

Лео Синьорели застина неподвижно и никога повече нямаше да помръдне.

— О, Господи, ти го уби! — извика Стела и падна на колене до тялото. Свали припряно една от ръкавиците и притисна длан до челото му, до незасегнатата му буза, до ръката му, до всяко късче оголена плът.

— Аз… трябваше. Щеше да те застреля.

Гласът ѝ се превърна в отчаян шепот:

— Но аз… аз не бях свършила. Не бях свършила…

— Какво означава това?

Стела не отговори. Трепереше неудържимо. Дишаше на пресекулки, в очите ѝ блестяха сълзи.

Заплака неутешимо. Улових я за рамото и я стиснах леко. Усетих как топлината на тялото ѝ се процежда през тънкия плат. Тя се отърси от ръката ми и се отдръпна. Едва долових думата „недей“ между хлипанията ѝ. Капчица от кръвта на Лео бе опръскала страната ѝ и когато посегнах да я избърша, тя скочи и се отдалечи. Закрачи нервно наоколо, а риданията ѝ постепенно стихваха.

И аз се изправих. Не знаех какво да правя. Отидох до водата и измих кръвта на Лео от ръцете и лицето си. После измих и ножа.

— Трябва да го хвърлиш във водохранилището — чух я да казва зад гърба ми. Така и сторих. Ножът прелетя трийсетина метра и потъна.

Когато се обърнах към нея, видях, че е обгърнала тялото си с ръце, а юмруците ѝ са стиснати здраво.

— Господи, Джак… Защо си тук?

Гласът ѝ бе пълен с отчаяние. Все още се тресеше. Очите ѝ бяха зачервени.

Бръкнах в задния си джоб и извадих писмото ѝ. Бях го сгъвал и отварял толкова пъти през годините, че се бе разкъсало по прегъвките. Тя обаче го позна.

Затвори очи и поклати глава. Сълзите ѝ отново бликнаха.

— Това беше преди години. Измъкнах се. Отървах се. Вече съм добре.

— Не мисля, че си добре — промълвих.

Тя притисна ръце към слепоочията си. Кръвта на Лео под пръстите ѝ се размаза.

— Беше лош човек.

— Знам.

— Нуждаех се от него.

Приближих се до нея и я хванах за ръцете.

— Щеше да те убие.

Тя се отдръпна и закрачи от трупа до дърветата и обратно.

— Не разбираш.

— Разбирам.

Тя отново поклати глава:

— Не разбираш. Не би могъл да…

— Знам от години. Струва ми се, че винаги съм знаел.

— Не разбираш! — Тя отново закрачи към дърветата. — Той. Ми. Трябваше. — Между думите си поемаше дълбоко въздух.

Пресегна се и докосна дървото до нея с незащитената си от ръкавица ръка. Сив бор, поне двайсетина метра висок. Дънерът почерня — първо приличаше на обгорен, а след това на прогнил. Дългите иглички се посипаха върху нея като дъждовни капки. Докато падаха, цветът им се променяше от сивкавозелен към черен. Когато всички иглички окапаха, дочух стенание, после силно изскърцване, остър пронизителен звук, последван от изпукване, и дървото се стовари на земята. Срути се вдясно от нея, а тя през цялото време стоеше напълно неподвижно, с ръка върху дънера. Когато борът докосна земята, се пръсна на десетки парчета — не дървесина от прясно отсечено дърво, а престояла векове в земята, гниеща и разпадаща се, преди най-накрая да се предаде под силата на гравитацията и да се разтроши.

Стела не вдигаше очи.

— Нещото, което ме видя да правя в мазето — изрече. — Трябва да го правя. Ако не го правя, ще умра.

— Използваха те — отвърнах толкова спокойно, колко можех. Виждах как пръстите ѝ се свиват конвулсивно и търсят друго дърво. А знаех, че дърветата няма да са достатъчни.

— На практика ме хранеха. Държаха ме в безопасност. Радвам се, че избягах, че вече съм навън, но… трябва…

Приближих се до нея и я прегърнах. Въпреки че ръцете ѝ бяха обвити около тялото ѝ, тя притисна лице към гърдите ми, като внимателно избягваше гола кожа.

— Трябва да го скрием. Трябва да го метнем във водата. Ще ми помогнеш ли? — попита тихо.

Отдръпна се от мен и си сложи ръкавицата. По лицето ѝ бе изписана молба. Кимнах.

Успяхме да го нагласим зад волана. Лео Синьорели беше висок колкото мен, с моето телосложение, но гравитацията някак си въздейства по-силно на мъртвата плът, отколкото на живата, затова местенето му се оказа трудно. Закопчах предпазния колан, запалих двигателя, включих отново фаровете, поставих скоростния лост в неутрална позиция и освободих ръчната спирачка. Огледах за последно вътрешността на автомобила, да не би Стела да е забравила нещо вътре, и смъкнах стъклото на вратата до шофьора, за да мога да въртя кормилото.

— Ами това? — попита Стела. В ръка държеше пистолета на Лео. — Да го изхвърлим в езерото или да го оставим в колата?

Помислих за миг.

— Не е тайна, че е забъркан с опасни типове. По-добре да го оставим в колата.

Тя отвори вратата и пусна оръжието на седалката до него. Заедно избутахме малката кола към водата. Брегът бе стръмен и беемвето потъна доста бързичко. Двигателят изгасна веднага, фаровете издържаха още трийсетина секунди. Въздухът излезе на мехури през отворения прозорец. После автомобилът изчезна.

Стояхме неподвижни дълго и наблюдавахме мястото, където преди бе колата. Най-накрая Стела се обърна към мен и очите ѝ срещнаха моите. Тъгата в тях бе толкова дълбока, толкова всепоглъщаща… Когато отвори уста, за да заговори, от нея се изтръгнаха две думи. Две думи, по-лоши и от острие на нож, пронизващ сърцето ми.

— Не мога…

Тя хукна през гората. Тичаше, пробивайки си път през клоните и храстите, докато нощта я погълна. Бях сигурен за едно-единствено нещо — не мога да я изгубя отново.

Тя не отговаряше.

Крещях името ѝ, докато тичах след нея. Не ми пукаше кой друг може да ме чуе. Същите клони, които я бяха приели в обятията си и я бяха скрили, сега разсичаха кожата ми, драскаха и хапеха, но аз не обръщах внимание. Тичах колкото се може по-бързо, а ръцете ми ги отблъскваха, без да осъзнават болката.

Минаха двайсет минути, преди да я открия.

Седеше върху къс скала. Бе заровила лицето си в длани. Когато ме чу да приближавам, подскочи и дъхът ѝ секна.

Протегнах ръка към нея.

— Не бягай. Моля те, спри да бягаш. Просто… просто ме изслушай. Моля те.

— Не си ти, Джак. Никога не си бил. По-добър човек си от мен. Не мога да те въвлека в това. Не мога.

Пристъпих крачка по-близо.

— Обичам те, Стела. Обичам те от първия миг, в който те зърнах, преди всички тези години. От секундата, когато те видях на пейката.

— Бяхме деца.

— Знам, че и ти си го усетила. Видях картината в стаята ти. Всички онези заяждания, гадните коментари, всичко е било пълна глупост. Била е онази дъртачка, шепнеща в ухото ти. Това обаче никога не е имало значение, защото истината беше и е в очите ти. Няма значение дали сме на осем, осемнайсет или осемдесет. Всяка моя мисъл е за теб. Всяко дихание, всяка гледка, всеки звук — всичко ми напомня за теб. Чувствам се непълен без теб. Обичам те, Стела, с цялото си сърце, и знам, че и ти ме обичаш. Знам.

— Не заслужавам да обичам. Аз съм чудовище — промълви тя. Сълзите се стичаха по страните ѝ.

— Пак не са твои думи, а на онази Латрийс Оливър. Знаеш, че е така. — Приближих се още една крачка. Вече бях на няколко сантиметра от нея. — Нищо друго няма значение, само ние двамата. Нищо друго няма значение.

— Накараха ме…

Хванах я за ръка и почувствах топлината ѝ през ръкавицата.

— Погледни ме, Стела.

Тя вдигна поглед към мен.

Прекрасните ѝ кафяви очи срещнаха моите. Прокарах ръка през косата ѝ. Тя понечи да се дръпне, когато пръстите ми минаха опасно близко до кожата ѝ, но не го стори, усещаше, че съм разбрал — кожата ѝ бе онова, от което трябваше да се боя.

— Използваха те. Можеш да… правиш онова… и затова са те използвали. Само че това вече е в миналото. Няма да им позволя да те нараняват никога повече.

— Не искам да убивам никого. Не мога… Не…

Хлипанията започнаха отново, този път тихи, заровени в гърдите ми.

— Искам да престана.

— Ще намерим начин.

— Джак — прошепна тя, — дори не мога да те докосна.

— Ще намерим начин.

Стояхме неподвижно, държейки се за ръце, дълго време. Сетне я заведох до джипа. Ръката ѝ, облечена в ръкавица, все още беше в моята.

Мотел „Чеснът Мотър Лодж“ беше досами Магистрала 118, на около два километра от Фалън, между края на града и Клуб за джентълмени „Майк“. Не беше кой знае какво и именно заради това бях избрал да отседна там. Ниска двуетажна сграда, чиито най-добри времена бяха отлетели преди около две десетилетия, заобиколена от прашна пустиня, с асфалтиран паркинг, отдавна изгубил битката с безпощадното слънце на Невада. В двата края на парцела светеха две натриеви лампи, които създаваха точно толкова светлина, колкото да не бъде пропуснат мотелът, ако гледаш откъм магистралата. На покрива имаше огромен неонов знак, но в момента гореше само думата „Лодж“, а ако се съди по гръмкото бръмчене, което се раздаваше откъм нея, надали и тя щеше да изкара кой знае колко още.

След като тръгнахме от водохранилище „Хармън“, Стела ме упъти по редица странични пътища, последният от които се оказа без изход. Спряхме на около два километра от главния път, тя слезе от колата, отиде до дълбоката канавка встрани от платното и извади оттам черна платнена пътна чанта. Остави я в краката си.

— Всичко, което притежавам — изрече едва чуто.

Беше планирала да напусне Фалън веднага след като приключи с Лео Синьорели, затова бе оставила торбата тук по-рано през деня. Беше се надявала да шофира до Лас Вегас, където щеше да зареже беемвето му. Оттам щеше да прекоси страната чак до Чарлстън. Никога не бе стъпвала в Южна Каролина. Разказа ми всичко с тих, монотонен глас — огромна разлика с увереното момиче, което познавах. Момичето от нашата пейка, от басейна или дори от пилона в стриптийз клуба преди няколко часа. Завесата бе вдигната, фасадата се бе свлякла. Въпреки че и двете бяха Стела, това тук беше истинската Стела. Вече бе зарязала фалшивата самоувереност и споделяше с мен, макар и на внимателно подбрани порции. Зачудих се дали някога е разговаряла искрено с когото и да било. Беше изминала дълъг път — от пленник в онази къща до самотна бегълка. Път, който твърде добре познавах.

На паркинга на мотела бяха спрели три бели коли. Стела също ги видя, но не каза нищо. Мъж с бяла риза и униформени панталони ни изгледа откъм машината за лед. Бях в стая № 27 на втория етаж, затова паркирах до източния край на сградата, близо до стълбите, но колкото можех по-далеч от светлината.

Изчакахме мъжа с бялата риза да се прибере в стаята си (първи етаж, на три врати от западния край на сградата), преди да слезем от джипа. И двамата бяхме покрити с кръвта на Лео. Не можехме да си позволим някой да ни види. Стела ме последва и изчака до вратата, докато изровя ключа и отворя вратата.

— Не е кой знае какво — казах.

Стела огледа стаята. Двойно легло, провиснало по средата, измачкана завивка на цветя върху него. Зелен мъхест килим на пода, жълтеникавокафяви плочки в задния край до мивката и по коридора към малката баня. Върху стените — три постера на коне. Бях оставил празна бутилка „Джак Даниъл’с“ на нощното шкафче и ми се прииска да не е там. Останки от опаковка с дванайсет бири „Корс Лайт“ се въргаляха до пластмасовото кошче за боклук с празните бирени шишета вътре. Дръпнах завесите и окачих табелката „Моля, не безпокойте“ на бравата. Заключих вратата и сложих веригата. Ако някой искаше да влезе, нямаше да бъде кой знае колко затруднен, но пък беше по-добре от нищо.

Дръпнах крайчето на завесата и огледах паркинга. Очите ми скачаха от една бяла кола на друга.

— Не са те.

— Откъде знаеш?

— Просто знам. Не всяка бяла кола е тяхна.

Някак си това не успя да ме успокои.

— Имаш ли нещо подготвено в Южна Каролина? Квартира?

Тя поклати глава.

— Мисля, че сме добре тук засега, но трябва да тръгнем утре сутринта, колкото се може по-рано. Не бива да сме тук, когато открият Лео. А и вчера имаше само една бяла кола. Може и нищо да не е, както каза, но по-добре да сме в движение.

Стела не ме слушаше. Когато се обърнах, я видях да стои пред огледалото над умивалника. Беше събличала дрехите си в движение, оставяйки следа зад себе си.

Зяпнах.

Стела, останала само по черен дантелен сутиен и бикини в тон с него, прибели очи:

— Виждал си ме гола, Пип. Няма смисъл да се правиш на срамежлив. Трябва да си взема душ. Кръвта му е в косата ми. Това обикновено не се случва.

С тези думи тя пристъпи в малката баня и затвори вратата зад гърба си. Миг по-късно чух водата да шурти.

Събрах празните бутилки и ги изхвърлих в контейнера в опит да поразчистя стаята, преди да приключи.

Към трите бели коли на паркинга се бе присъединила четвърта. Бял „Форд Ескорт“. Вътре нямаше никой.

Когато Стела излезе от банята, увита в бяла хавлия и неизвестно как отново ухаеща на ванилия, бързо смъкнах мръсните си дрехи и също се изкъпах. Изпускащата пара вода бе фантастична. Стоях вътре повече, отколкото бе необходимо, търках ли, търках, докато кожата ми порозовя и докато не видях и последната частица от Лео Синьорели да изтича в канала.

Когато излязох, видях, че Стела се е преоблякла с тениска, която ѝ бе твърде голяма. Беше изпрала черните си ръкавици на ръка в мивката и ги бе проснала да съхнат на ръба на масата.

Седеше на края на леглото. Стройните ѝ голи крака бяха кръстосани под нея.

— Прибрах в един чувал старите ни дрехи. Трябва да ги изхвърлим някъде утре. Не тук обаче.

Бях оставил раницата си на пода до банята, до черната чанта на Стела. Сега я нямаше.

— Виждала ли си ми…

— Какво е това?

Държеше писмото от нейните родители до моите. До нея лежеше отворената ми раница.

— Прочети го.

— Какво е?

Измъкнах едно долнище на анцуг от раницата си, нахлузих го под хавлията, метнах кърпата на пода и седнах до Стела.

— Съседката ми го даде точно след като леля ми почина. Мисля, че го е писал баща ти.

— Родителите ни са се познавали? Защо никога не си ми го показвал?

— Опитах. Донесох го с мен, когато дойдох да те видя онази година, чакай да видим кога беше… еха, 1993-та, преди цели пет години… Теб обаче те нямаше. Само онази Латрийс Оливър. Именно тогава ми даде писмото ти — онова същото, което ти показах. След това не съм те срещал.

Стела прочете писмото отново. Пръстът ѝ се плъзгаше по ръба на хартията.

— Баща ми го е писал. Почеркът е неговият. — Тя се замисли. Очите ѝ блестяха. — Никога преди не съм виждала почерка му. Аз… нямам нищо, което да е останало от родителите ми. Той звучи толкова… параноичен.

— Помниш ли ги?

Тя поклати глава:

— Най-ранните ми спомени са за Латрийс Оливър, за няколко бавачки, за персонала в къщата… Нищо за родителите ми.

— Оливър нищо ли не ти е разказвала за тях?

— Само — че са загинали в жестока автомобилна катастрофа, когато съм била съвсем малка. Каза, че били близки и затова са я назначили за мой настойник.

— Казаха ми, че и моите родители са загинали в автомобилна катастрофа.

— Само че не са, нали?

Свих рамене и ѝ разказах за гроба на баща ми — за онова, което открих вътре. Казах ѝ, че може би той е жив.

— Изровил си гроба на баща си?! — ококори се тя. — Еха, моят Пип не е чак толкова плашлив, за какъвто го мислех! — Очите ѝ се разшириха още повече: — Мислиш ли, че и моите родители може да са живи?

— Де да знаех.

След дълга пауза Стела попита:

— Може ли да видя книгите?

— Добре че попита този път.

Порових из раницата си и измъкнах „Големите надежди“ и годишника от Държавния университет на Пенсилвания.

Когато ѝ подадох книгата на Дикенс, тя засия:

— Същата е като моята!

Тя изнамери нейния екземпляр и сложи двете една до друга. Моята изглеждаше чисто нова, а нейната бе похабена. Корицата бе избеляла, осеяна с петна. Много от страниците бяха с подгънати ъгълчета. Към книгата бе защипан маркер, с който си отбелязваше любимите си откъси. След всички тези години не можех да си представя как намира нови и нови пасажи за подчертаване. Вероятно всички страници бяха от край до край жълти.

Прелистих годишника, показах ѝ оградените с кръгчета снимки и ѝ разказах какво съм открил за въпросните хора.

— Всички, които си открил, са мъртви?

Вътре в годишника бях запазил списъка, който направих в Държавния университет на Пенсилвания. Разгърнах го и пригладих измачканата хартия.

— Освен твоите и моите родители, Пърла Бейхам, Гарет Дотс, Пенелъпи Модлин и Лестър Уулфорд, всички останали са се самоубили. Съседката ми, Елфрида Лийч, се застреля пред очите ми. Още не съм успял да издиря Ками Брадъртън, Жаклин Брийс, Джефри Далтън и Кийт Пикфорд.

Стела присви устни. Пръстът ѝ обикаляше имената в списъка.

— Спомняш ли си Дейвид? Той дойде на гробището веднъж с мен, още когато бяхме деца.

Кимнах.

— Бил е там, когато съседката ми се самоуби. Бях в апартамента ѝ, когато се застреля, а той някак си се е намърдал в моя отсреща. Беше ми оставил бележка. Пишеше: „Добре дошъл на купона, Джак!“, и се беше подписал.

Беше ми оставил и бутилка „Джеймисън“, но не ѝ казах за това.

— Господи, сигурно е било ужасно…

Три.

Три какво?

Бам!

Потръпнах.

Стела потупа по хартията:

— Дейвид веднъж ми каза, че родителите му се наричали Джаки и Кийт. Сигурно са те.

— Жаклин Брийс и Кийт Пикфорд? Знаеш ли какво се е случило с тях?

Тя замълча.

— Стела?

— Каза, че и двамата са мъртви. Убийство/самоубийство. Баща му застрелял майка му, после насочил пушката към себе си. Било преди много време, мисля, че е бил на пет или шест, но не съм сигурна.

— Дейвид с теб ли живееше?

Тя поклати глава:

— Идваше да ме види няколко пъти, когато бяхме малки. След това главно ме водеха при него. На онова прокълнато място.

Ръката на Стела затрепери. Посегнах да я хвана, но тя я дръпна:

— Недей!

Улови ръката си с другата и я задържа.

— Какво ти е? Добре ли си?

Гласът ѝ бе толкова тих, че едвам я чувах:

— Не успях да приключа… не беше достатъчно.

— С Лео?

Тя кимна. Когато пусна ръката си, треморът бе спрял.

— Просто трябва да си почина и всичко ще е наред.

Погледнах към електронния будилник до леглото. Почти четири сутринта. Скоро щеше да се зазори. И двамата се нуждаехме от сън. Искаше ми се да я попитам кои са те, тези хора в бяло. Латрийс Оливър, Дейвид, човекът с черния понтиак. И двамата имахме какво да си кажем, но можеше да почака. Клепачите ѝ бяха натежали, аз усещах, че въздействието на адреналина отминава и станалото ме притиска.

— Легни тук — кимнах към леглото. — Ще спя на пода.

Стела погледна зеления мъхест килим.

— Чувствам се мръсна само докато ходя по този килим. Не можеш да спиш там. И двамата ще сме на леглото.

Погледнах към ръката ѝ.

— Ами какво ще стане, ако… ами ако се докоснем… случайно, имам предвид… понеже не бих… защото… Какво ще стане?

Стела прехапа устна и се замисли, сетне се пресегна и отметна завивката.

— Ще използваме чаршафа. Ти лягаш под него, аз — над него. По този начин ще остане между двама ни. И всичко ще е наред.

— Сигурна ли си?

Тя се пъхна в леглото.

— Сигурна съм.

Изгасих лампата и пак хвърлих поглед през прозореца.

Още един бял автомобил се бе присъединил към останалите. „Сатурн“ с четири врати. Колите вече бяха пет. В тази седеше някой, но не можах да огледам лицето му.

— Още една бяла — казах.

Стела не отговори. Беше заспала.

Моята ръка също се тресеше, но не от нерви или заради Лео. Имах си собствени проблеми. Отидох до скрина и отворих едно от чекмеджета. Бях прибрал вчера там бутилка „Мейкър’с Марк“. Беше останало малко повече от половината. Отвих капачката, поднесох я към устните си и отпих. Не много, само докато спре треперенето. И то спря по някое време.

Накъсаното дишане на Стела се поуспокои. Тя промърмори нещо в съня си.

Сигурно съм я гледал цял час, преди да прибера бутилката, уверен, че ако затворя очи дори за миг, тя ще изчезне. Беше толкова невероятно красива, толкова спокойна. Нямаше как да е тук с мен, но въпреки това беше тук, след всички тези години, с мен, нейния Пип, моята Стела.

Нещата щяха да почнат да се оправят. Наистина ми се искаше да вярвам. Докато бяхме заедно, всичко щеше да е наред. Молех се да е така.

Слязох долу и изпуснах гумите на всички бели коли, с изключение на онази, в която имаше някой. Отбелязах си мислено да се снабдя с друг нож при първа възможност.

Успях да легна до нея чак към пет сутринта, опитвайки се да остана буден колкото може по-дълго, но въпреки това се изключих за секунда.

И тогава се случиха лоши неща.

Сънят.

Шоколадово мляко навсякъде. По косата ми, върху дрехите ми, по пръстите и седалката. Татко крещи на Мама:

— Кейти! Не заспивай точно сега, Кейти! Остани будна!

Писък на гуми.

Автомобилни врати, които се отварят. Силен трясък.

— Готово! — казва Татко.

Още силни трясъци откъм Татко, от нещото в ръката му. Крещи на някой зад нас. Въпросният някой отговаря с друг крясък.

Разплаквам се.

Толкова ми се иска да съм голямо момче, но въпреки това плача. Дори не мога да се чуя обаче, заради трясъците.

Затварям очи само за секунда, но когато ги отварям, Татко го няма. Бе застанал до мама, до нейната врата. Не виждам къде е отишъл. Предпазните колани на седалката ми ме придържат здраво. Не мога да се обърна назад, не мога да погледна през прозорците.

Трясъците спират.

Изведнъж става толкова тихо.

— Татко?

Без отговор.

Толкова тихо.

Съвсем сам.

Мама не помръдва. Мога да видя косата ѝ, главата ѝ, отпусната на предната седалка.

Съвсем сам.

Пак избухвам в сълзи. Вратата се отваря рязко.

— Хей, приятелче, давай да те измъкваме оттук — казва Татко. — Всичко ще е наред, всичко ще се оправи. — Но и той плаче. Разбирам, че нищо няма да се оправи.

Носи ме от нашата кола до бял джип, паркиран зад нас, и ме оставя на задната седалка. През цялото време държи главата ми плътно притисната до гърдите и ми казва да не поглеждам към нищо. Аз обаче поглеждам. Виждам хора, облечени в бяло, нападали навсякъде, гърдите им покрити с червени петна. Леко се набирам нагоре, за да мога да виждам. Татко се качва на шофьорското място, обръща возилото и тръгва в обратна посока на нашата кола и на онази, която ни блъсна — същия бял джип като този. Спираме рязко и се люшваме. Едва не падам. Татко превключва скоростния лост.

— Стой мирно, Джак.

Той излиза отново и се затичва към нашата кола. Отива да вземе Мама, знам. Трябваше да го стори. Не можехме да си тръгнем без Мама. Държа се за облегалката за глава на предната седалка и виждам как той се приближава до Мама. Татко вече плаче по-силно — по-силно, отколкото аз съм плакал в живота си. Сега отново реввам. Той се навежда над нея, прегръща я и я разтърсва. Придърпва я към гърдите си и я държи така дълго време, а аз не мога да разбера защо просто не я донесе в тази кола, да я сложи на тази предна седалка, понеже и аз искам да я гушна. Когато Татко най-накрая се откъсва от нея, залита и аз си мисля, че ще падне. Той обаче се задържа на крака. Поглежда назад и вижда, че го наблюдавам. Прави ми жест с ръка да залегна. Не се подчинявам. Продължавам да гледам как влачи един от хората в бяло, налягали по земята, и го поставя на предната седалка зад волана. Мястото на Татко. Винаги той шофираше. Замъква още двама — които седяха в тази кола — до джипа, който ни блъсна, и ги поставя на задната седалка.

Пробягва около половината път към мен, преди да ми изкрещи да залегна. Този път изпълнявам, но не и преди да го видя как пали клечка кибрит и я мята в някаква локвичка на земята. Не залягам, понеже ме е накарал, или понеже така съм искал. Просто падам от силата на експлозията, която последва.

Събудих се от трясъка на гръмотевица. Тялото ми бе плувнало в пот.

Слънцето бе изгряло, но едва се виждаше от буреносните облаци на пустинята. Дъждът чукаше по стъклата.

Стела я нямаше.

Чаршафите от нейната страна на леглото бяха отметнати встрани. Мястото, където бе лежала, бе студено.

— Стела?

Никакъв отговор.

Проверих първо в банята, но не беше там. Ръкавиците ѝ ги нямаше. Черната ѝ платнена чанта също бе изчезнала.

Телефонът иззвъня. Рязък, остър звук. Загледах се в него, преди най-накрая да се пресегна и да вдигна слушалката. Не казах нищо, но чух как някой диша в другия край на линията. После се дочу мъжки глас:

— Джак?

Дънк.

— Да.

— Добре ли си? Гласът ти звучи странно.

Не съм добре.

Ама никак даже.

— Не мога да говоря в момента. Какво искаш?

— О, мамка му! Значи ли това, че си я открил? Там ли е в момента? Успя ли да…

Срязах го:

— Какво искаш, Дънк?

Той издиша шумно.

— Моят герой. Дърпаш всякакви спусъци тази седмица. Браво на теб.

— Затварям.

— Чакай малко. Един от моите откри един от твоите.

— Кой от всичките?

— Ками Брадъртън. Само че вече не се казва така. Вече е Фей Моук. Сменяла си е името половин дузина пъти през годините, мести се из цялата страна.

Притиснах слушалката по-плътно към ухото си:

— Чакай малко, тя жива ли е?!

— Не трябва ли? Защо ще ме караш иначе да я издирвам?

Списъкът с имената от Държавния университет беше до телефона, върху годишника. Моят екземпляр от „Големите надежди“ бе изчезнал. Сигурно Стела го бе взела със себе си.

— Имаш ли адреса ѝ?

Той ми го продиктува. Взех химикалката и го записах върху най-горния лист на един бележник с логото на мотела, който стоеше до телефона.

Кармел, Калифорния.

— Имам и друго за теб. Чувал ли си за нещо, наречено „Чартър“?

— Не, защо?

— Из града са се разщъкали някакви хора, които се опитват да те издирят. Моите прибраха един от тях и си поговориха с него. Отначало твърдеше, че ти е стар приятел, но след като се опознаха взаимно, изведнъж красноречието му се развихри. Каза им, че е от някаква групировка на име „Чартър“ и че е наистина важно да те открие.

— Поговорихте си с него, а?

— Аха. Побъбрихме си мирно и кротко. Моите хора казват, че носел шестзаряден револвер „Колт Анаконда“. Не е майтап работа. Дори не си правел труда да го крие. Просто го бил затъкнал в колана под палтото си, в стил „Дивия Запад“.

Наострих уши:

— Палто ли? Какъв вид палто?

— Откъде да знам? Да не мислиш, че съм моден гуру?

— Какъв цвят е било палтото?

— Не знам. Ако е важно, ще питам Рийд, като го видя.

— Важно е.

— Добре. — Той понижи глас: — Хей, Джак? Тя спи ли в момента? Що не я мушнеш и заради мен? От това, което съм чувал, тя е…

Затворих, откъснах листа с адреса и го тикнах в джоба си.

Ако Ками е още жива, може би и останалите са живи. Вратата се отвори и Стела влезе в стаята. Беше вир-вода, а лицето ѝ бе смъртно бледо.

— Трябва да тръгваме.

Издишах шумно.

Тя затвори бързо вратата зад себе си, отиде до прозореца и попривдигна завесата. Ръката ѝ отново трепереше. Погледнах над рамото ѝ.

Дъждът валеше като из ведро. Плътната водна завеса отскачаше от напукания тротоар.

Белите коли вече бяха шест. Една препречваше изхода на паркинга. Още една бе спряла точно зад джипа ми. Още три бяха разпръснати тук-там. Един бял „Кадилак Ескалейд“ на средата на паркинга. Две от вратите му бяха отворени. До вратата на шофьора стоеше мъж, когото не успях да разпозная. Към ухото му бе долепен мобилен телефон, без да му прави впечатление изсипващият се порой. Дългият му бял тренчкот бе закопчан плътно догоре.

— Тъкмо слагах багажа си в джипа. Ескалейдът дойде, когато бях на стълбите. Не мисля, че ме забелязаха.

— Видя ли други хора?

Тя поклати глава.

— Само двамата в кадилака. Но все някой е шофирал останалите коли.

Ножът ми бе на дъното на „Хармън“. Не разполагахме с други оръжия.

Огледах стаята, отидох до скрина, отворих чекмеджето и извадих бутилката „Мейкър’с Марк“. Бе останала около една трета. Отвъртях капачката и я метнах настрани, откъснах ивица плат от една от калъфките на възглавниците, навих я на руло и я тикнах в гърлото на шишето.

— Трябва ми кибрит — казах аз, докато отварях другото чекмедже. Вътре имаше само една вехта Библия.

— Видях някъде тук. — Стела се приближи до едното нощно шкафче, грабна кибритчето изпод мръсния пепелник и ми го подхвърли. — Ще стане ли при този дъжд?

— Нямам представа.

Тикнах годишника в раницата си и я преметнах през рамо.

— Другата книга у теб ли е?

Тя кимна.

Вратата се отвори с трясък. Стела изпищя остро.

Вътре нахлуха двама мъже. Движеха се светкавично, приклекнали. Единият стискаше деветмилиметров пистолет. В ръцете на другия имаше пушка. И двамата бяха облечени в бяло. Без да мисля, пуснах бутилката с уиски на земята и се засилих към мъжа с полуавтоматичното оръжие. Рамото ми се вряза в стомаха му и го запрати към другия мъж. И тримата се изтърсихме пред вратата и паднахме върху бетонната алея. Забих лакът в челюстта на мъжа с пистолета. Той обърна очи. Грабнах оръжието му и се извърнах към онзи с пушката, който тъкмо се мъчеше да отблъсне отпусналото се върху него безжизнено тяло и да се изправи.

Насочих пистолета към него.

— Недей.

Той се усмихна.

— Предпазителят е вдигнат.

— Глоковете нямат предпазители. Остави пушката на земята и отстъпи.

Мъжът се бе порязал, когато падна. От челото му се стичаше кръв. Той не ѝ обръщаше внимание и продължаваше да се усмихва все по-широко. Пушката продължаваше да се вдига.

Стрелях два пъти. И двата куршума го улучиха в стомаха. Опитах да стрелям и трети път, но патроните бяха свършили. Хвърлих празния пистолет. Мъжът погледна надолу към разрастващото се червено петно върху бялото му палто, след което се свлече на колене. Пушката падна до него. Сграбчих я.

Бутилката уиски излетя от вратата на стаята покрай главата ми. Зад импровизирания фитил се носеше огнена следа. Експлодира върху покрива на ескалейда в средата на паркинга. Пламъците се разпростряха по покрива на возилото, независимо от дъжда. Мъжът, който говореше по телефона, отскочи встрани и се скри от погледа ми.

Стела се затича по стълбите. Раницата ми подскачаше върху рамото ѝ.

— Давай!

Последвах я с насочена напред пушка.

Трети мъж, облечен в бяло, чакаше на края на стълбището. Цевта на пушката му се подаваше изпод белия му тренчкот и сочеше право към мен.

Стела тръгна към него, като постепенно ускоряваше крачка. Свали ръкавицата от дясната си ръка и посегна. Лицето му пребледня и той се прицели в нея.

Прогърмя изстрел.

Пушката подскочи в ръката ми заради отката. Мъжът отхвръкна към стената и бавно се свлече долу.

Затичахме се към джипа и се метнахме вътре. Хвърлих пушката на седалката зад мен и запалих двигателя. Стела се оглеждаше за още нападатели наоколо. Една от белите коли, „Шевролет Кавалиър“, бе паркирана зад нас и ни препречваше пътя. Включих на първа и натиснах газта. Джипът прескочи бордюра и се приземи върху калното поле, което разделяше мотела и магистралата. Зад нас мъжът, когото бяхме видели пръв до кадилака, излезе от прикритието на един „Форд F-150“ и се втурна към средата на паркинга. Телефонът все още бе притиснат до ухото му и той крещеше нещо, мъчейки се да надвика плющенето на дъжда.

6.

В ранните часове на 9 август Проповедника седеше на пейка на Юниън Стейшън в Лос Анджелис с вестник „Ел Ей Таймс“ в ръка. Иззад вестника наблюдаваше едър мъж с кафяв костюм и смешна малка шапка.

Не схващаше за какъв дявол му е шапката.

Изобщо не разбираше защо мъжът е със сламена шапка. Освен от време на време, когато някой организира бал с маски, подобни шапки не се носеха, тъй като бяха излезли от мода още в края на деветнайсети век. Когато откраднеш два милиона от мафията, не се изтърсваш на Юниън Стейшън със сламена шапка на главата. Предполага се, че трябва да изчезнеш.

Е, едрият мъж с кафявия костюм и смешната малка шапка щеше да изчезне, Проповедника щеше да се погрижи, само че местоназначението му щеше да е коренно различно от онова, отпечатано върху билета, който онзи стискаше в ръка.

На Проповедника не му пукаше кой знае колко за хората, които го наемаха. Никой не бе достатъчно добър, за да покрие изискванията му. Само че фамилията Лето винаги плащаше добре, издължаваше се навреме и го препоръчваше на свои познати, като по този начин му обезпечаваше допълнителна работа. А в сферата на действие на Проповедника добрите отзиви бяха безценни. Той харесваше Лос Анджелис и се захващаше охотно с всички поръчки, които го водеха тук, с изключение на изискващите присъствието му през пролетта или ранната есен. Не беше фен на „Санта Ани“-те[24]. Направо побъркваха алергиите му.

Едрият мъж с кафявия костюм и смешната малка шапка бе известен като Лони Кейли. Беше си сменил името от Елтън Енгълман, когато се ската след повиквателната през 1972 година и пропусна бъркотията в Югоизточна Азия[25], за да започне доходоносна кариера в областта на прането на пари — първо за редица корпорации, после за фамилията Лето. Всичко вървеше прекрасно, докато не реши да краде от тях. Това определено не се оказа най-доброто му решение.

Лони Кейли прекоси тромаво главната чакалня с претъпкан куфар в ръка и тръгна към източната.

Проповедника сгъна вестника, сложи го под мишницата си и го последва. Докато минаваше покрай редица телефонни автомати, един от тях звънна. Той не му обърна внимание и продължи по петите на Кейли, покрай „Събуей“ и „Старбъкс“.

Кейли се облегна на стената, остави куфара на земята и се почеса по брадичката.

Още един телефон иззвъня, този път точно до ухото на Проповедника.

Той грабна слушалката:

— Какво?

— Открихме я.

— Не ми пука — каза той и затвори.

Телефонът зазвъня отново. Както и следващият. И последващият.

Вдигна слушалката на автомата, който бе най-близо. Останалите също замлъкнаха.

— Измъкнах момичето от онази къща. Квит сме. Приключих.

— Изгуби я. Остави я да избяга.

— Уговорката бе „да я измъкна“. Не сте споменавали, че ще трябва да се правя на детегледачка. Казах ви — край с това след всички онези гадости с момчето.

— Ти знаеше. Забави ни.

— Не съм част от вашия дневен ред.

— Стана част, когато избяга.

В другия край на чакалнята Кейли вдигна куфара си и го помъкна към мъжката тоалетна.

— Сега не мога да говоря. Работя.

Той затвори и тръгна към тоалетните.

Всички телефони в Юниън Стейшън зазвъняха едновременно, дузини, може би стотици, пронизителен писък в пълен синхрон, металически крясък, отекващ о мрамора наоколо.

Хората взеха да се оглеждат над вестниците, книгите, храната и кафетата си. Не се взираха в никого конкретно; някои килваха глави, други се усмихваха, трети мръщеха и мятаха сърдити погледи към тълпата и към телефоните, подредени край стените или пък тикнати в разни ъгълчета. Проповедника не обръщаше внимание на звука. Бутна летящата врата, която водеше към тоалетната.

Покрай дясната стена имаше дванайсет кабинки. На лявата бяха писоарите, в дъното — умивалниците. Подът бе от полиран бетон, а стените — покрити с бели керамични плочки. Пред писоарите се бяха подредили трима души. Три от вратите на кабинките бяха затворени. Зад единствената врата телефоните продължаваха да звънят.

Един от мъжете пред писоарите погледна към Проповедника:

— Това противопожарната аларма ли е?

Проповедника кимна:

— Някой е взривил бомба на един от източните коловози.

— Мамка му, мамка му, мамка му… — занарежда мъжът, приключи набързо със заниманието си и изчезна през вратата. Проповедника забеляза, че не си изми ръцете. Другите двама обаче ги измиха — единият набързо, другият по-прилежно. Врелите и кипели жители на Ел Ей не се впечатляваха толкова лесно. Човекът дори подсуши ръцете си на сешоара и използва хартиена кърпа, за да бутне вратата на излизане.

Щом излязоха, Проповедника измъкна своя „Валтер ППК“ от кобура под мишницата си. Рядко ползваше предпазителя, понеже спусъкът точно на това оръжие имаше доста дълъг ход, което правеше изстрелите по погрешка почти невъзможни, особено в умели ръце.

Свали ръкавицата от лявата си ръка и притисна дланта си към вратата на първата кабинка.

Кейли не беше там.

Премести се към следващата.

Тази беше по-трудна за разчитане, но бързо стигна до заключението, че Кейли не е и там.

Естествено, че щеше да е в последната. Хората, които се крият от някого, почти винаги избират най-задната част на помещението, в което се намират.

Някой пусна водата в първата кабинка. Миг по-късно отвътре излезе мъж към края на шейсетте. Тръгна към мивките, но видя пистолета в ръката на Проповедника и бързичко се изниза навън. Проповедника му позволи. Щеше да е изчезнал много преди някой да успее да повика помощ. Когато вратата се отвори, воят на звънящите телефони изпълни тоалетната, после отново намаля. Във втората кабинка също се чу звукът от тоалетното казанче. Този път Проповедника прибра пистолета. Тийнейджърът, който излезе, също не си изми ръцете — гнусотия, като се има предвид, че не можеше да използва извинението „въоръжен мъж стои между мен и умивалника“.

Когато остана сам, Проповедника измъкна пистолета и почука с дулото по вратата на кабинката.

От другата страна се дочу изнервеният клас на Кейли:

— Как ме откри?

Проповедника не отговори.

— Знам кой си. По някакъв странен начин усещам, че те познавам. Когато вършеше работа на фамилията Лето, аз бях човекът, който ти плащаше. Работят с трима като теб, но само на теб биха се доверили за тази задача. Ти си онзи, когото наричат Проповедника, нали?

Проповедника не каза нищо.

— Разправят, че си нещо като медиум, затова си толкова добър в проследяването. Защо ти викат Проповедника? Не мога да си представя да си вярващ!

Проповедника направи две крачки към умивалника.

От вътрешността на кабинката един след друг проехтяха шест бързи изстрела. Черният фазер се нацепи, шест дупки зейнаха във вратата. По пода заваляха дребни късчета.

Револверът на Кейли изщрака. Беше свършил патроните.

— Не успях да те улуча, нали?

Проповедника ритна вратата. Кейли изпищя. Беше седнал на тоалетната чиния със спуснати до глезените панталони. Куфарът му бе на пода до него. Мъжът бе стиснал носа си с ръка, между пръстите му се процеждаше кръв. Пусна празния револвер, когато видя валтера на Проповедника. Кимна към куфара:

— Всичко е вътре. Плюс едни допълнителни двеста и осемдесет хиляди, спестени през годините. Вземи ги. Задръж ги за себе си или им ги върни, не ми пука. — Гласът му звучеше носово. — Просто… просто го направи бързо, става ли?

Проповедника прибра пистолета си в кобура. Очите на мъжа върху тоалетната чиния светнаха.

Проповедника постави двете си ръце — едната с ръкавица, другата не — от двете страни на главата на Кейли и с едно бързо движение пречупи врата му. Мъжът се свлече напред. Ръцете му безволно виснаха отпуснати покрай тялото му. Очите му помътняха, а езикът му се подаде от ъгълчето на устата му.

Проповедника го облегна до стената така, че едрият мъж да не се прекатури скоро, сетне се измъкна от кабинката и затвори съсипаната врата колкото можеше.

С куфара на Лони Кейли в ръка се върна в източната чакалня. Телефоните продължаваха да звънят. Наоколо се бе насъбрала тълпа зяпачи, които от време на време вдигаха някоя от слушалките, след което я окачваха обратно.

Той сграбчи най-близката със свободната си ръка:

— Връщам момичето и край, разбрахме ли се?

От другия край на линията се чу въздишка:

— Вече не е толкова просто, Далтън.

— И защо?

— Смятаме, че Дейвид е успял да открие Ками.

Сърцето на Проповедника прескочи един удар.

— О, мамка му!

Телефоните изведнъж спряха да звънят.

7.

— Търсят те по телефона.

Фогел отвори очи и веднага пак ги затвори. Ярките флуоресцентни лампи в тясната килия, в която я бяха натикали ченгетата от Полицейското управление на Фалън, изобщо не помагаха да озапти лудешкото туптене, което усещаше вътре в главата си. Възглавницата, която ѝ бяха дали, също не вършеше работа. Все едно някой бе натъпкал в една торба купчина елементи от конструктор „Лего“ и я бе провъзгласил за възглавница. Два пъти през нощта я запраща на пода, предпочитайки матрака, в който имаше значително по-малко буци, и металната рамка на предоставеното ѝ легло.

Поне не бяха заключили килията. Беше им благодарна за това, макар да не се заблуждаваше, че може по всяко време да излезе и да си тръгне. Бяха го подчертали доста дебело.

Колегиалност, както ѝ бяха казали. Под влияние на алкохол сте и носите оръжие. Нарушили сте закона. Но няма смисъл да ви обвиняваме и да съсипваме кариерата ви. Ченгетата винаги носят пистолети. Наспете се, поизтрезнейте, ситдока ще го пишем сутринта.

Фогел си спомни как се бе втренчила в полицая, изрекъл тези думи. Хлапето бе на не повече от деветнайсет и тежеше не повече от четиресет и пет килограма. Единственото, което пречеше на униформените му панталони да се свлекат, беше коланът с пистолета. Подозираше, че може би под ризата му се крие чифт тиранти, но не посмя да пита.

„Полицай Мичъл Джън“, пишеше на табелката на гърдите му. Сам зад бюрото по време на нощната смяна. Прецаквация, помисли си тя. Освен че си прекалено дребен, за да изплашиш когото и да било, какво си направил, че да те прецакат толкова жестоко?

Ситдока? — заекна тя.

Ситуационния доклад, госпожо.

Ооо!

Във великата Пенсилвания ги наричаме само „доклади“, писарушка такава.

Тогава я въведе в килията — при тънкия матрак и възглавницата „лего“. Тя притвори очи и се замоли на Господ стаята да спре да се върти, преди вечерята ѝ да реши да излиза.

— Госпожо? На телефона.

Фогел извърна глава към решетките, седна на леглото и зачака главата ѝ да се кротне малко. Изправи се, прекоси двата метра, които я деляха от вратата, осъзна, че е боса, видя обувките си до леглото, понечи да се върне, ала се отказа. Мислите ѝ минаваха със забавена скорост през мозъка ѝ, който бе с консистенция на желе, горе-долу правеше връзка между нещата, но оперираше в най-добрия случай с четиресет процента от капацитета си.

Фогел взе слушалката и я задържа на около сантиметър до ухото си. Достатъчно трезва бе, за да се сети за всички останали уши, които вероятно я бяха докосвали, и бе уверена, че за нищо на света не желае да обменя биологичен материал с тях.

— Ало?

— Как е главата, Фогел?

— Стак? Откъде разбра, че съм тук?

— Миналата нощ ми се обади. Не помниш ли?

Тц.

— О, да бе, вярно — каза на глас тя.

— Каза, че малкият те е преметнал. Въпреки че звучеше повече като „алкиа м прметн“. За твое щастие съм минавал по този път и разбирам езика на алкохола. Като се върнеш у дома, може да те науча как да пиеш така, че да ти се разбира.

Фогел го чу как се киска на собствената си шегичка.

— И сега какво?

— Ще го чакаме да тегли пари. Не разполагаме с друго.

— Нови трупове? — Фогел зададе въпроса нарочно по-тихо, но полицай Джън я чу. Очите му живнаха.

— Тук — нищо. Но не сме и очаквали, нали?

— Май не.

— Наеми си стая някъде наблизо. Изчакай ден-два. Ако го изгубим, прибери се вкъщи. Мисля, че това е планът — каза Стак.

Фогел се съгласи, взе си довиждане и върна телефона на полицай Джън. Той го остави на бюрото вдясно от килиите.

— Трябва да отскоча до „Чеснът“, за да занеса на колегите фотоапарата. Мога да ви закарам до автомобила ви, ако нямате нищо против кратка отбивка.

— „Чеснът“?

— Мотелът край Магистрала 118. По път ни е към Клуб за джентълмени „Майк“.

Фогел кимна и на секундата съжали. Полицай Джън извади от джоба си шишенце адвил и ѝ го подаде с едва доловима усмивка.

„Чеснът Мотър Лодж“ беше същинска дупка. Ако не беше военната база, собствениците му щяха да са щастливи, ако туристите спират да заредят бензин. Бяха се опитали да го продадат, сетне бяха решили да оставят мотела да умре.

— Но нас ни устройва — каза полицай Джън. — Така или иначе проститутките имат нужда да водят клиентите си някъде. Това място поне държи цялата измет извън града.

Ако се съдеше по гледката наоколо, въпросната измет бе имала тежка нощ.

Колегите на полицай Джън бяха оградили целия паркинг, както и западната част от сградата, с жълта лента. В центъра на паркинга димяха останките на голям джип. Той заедно с още няколко автомобила също бяха оградени.

— Какво е станало?

— Някакъв вандал изпуснал гумите на всички бели автомобили, дори запалил онзи джип. Получихме сигнали за изстрели. Намерихме малко кръв, но не и жертви.

Той порови из жабката, измъкна две кутийки с трийсет и пет милиметрова лента, внимателно прочете етикета и със свободната си ръка взе фотоапарата, който досега бе стоял в краката му.

— Мислим, че който е направил това, е започнал още миналата нощ при Клуба за джентълмени „Майк“. Открихме няколко повредени коли и там. Само бели, също като тук. Явно извършителят мрази белия цвят. Сигурно нещо не е наред с главата. Изчакайте ме тук…

Полицай Джън тресна вратата и се запъти към група ченгета до най-далечното стълбище в западната част.

Колко бели коли видяхте на паркинга?

Тач се бе вманиачил. Защо ги бе извадил от строя? Дали наистина бе подпалил едната?

Фогел отвори вратата и излезе. Джън бе с гръб към нея, очевидно погълнат от някакъв оживен разговор. В противоположния край на сградата, близо до офиса, цивилен детектив разпитваше някаква жена с бадж на ревера — или управителката, или служителка. Тя на няколко пъти посочи към отворената врата на втория етаж, след което се обръщаше отново към детектива.

Полицай Джън се извърна и я видя.

Тя му махна.

Когато той отново се заговори с колегите си, тя притича през паркинга и се изкачи по централното стълбище, като взимаше по две стъпала наведнъж. Тръгна към отворената врата на втория етаж. Върху бетона до вратата се виждаше кърваво петно, почти отмито от дъжда, който бе валял допреди малко. Нямаше маркери за веществени доказателства, нямаше жълта полицейска лента — очевидно още не бяха стигнали дотук.

Чу как някой изкрещя ядосано към нея от приземния етаж.

Нямаше много време.

Внимателно прекрачи петното и влезе.

Типична западнала мотелска стая. Беше виждала стотици. Вехто легло, плътни завеси, мъхест килим. Нещо обаче се бе случило тук. Стаята изглеждаше някак различно. На пода забеляза капачка от бутилка алкохол, иначе нищо особено. Бързо надникна в банята — една от кърпите бе на пода, иначе всичко бе нормално. Нищо на плота около мивката.

Кибритена кутийка на пода до леглото.

Библия в едно чекмедже.

Бележник с логото на мотела до телефона.

Фогел откъсна най-горните три листа и ги прибра в джоба си, преди да се наведе и да погледне под леглото.

Когато се изправи, видя трима мъже, застанали на прага. Цивилният, един униформен и полицай Джън.

Лицето на полицай Джън бе зачервено.

— Казах ви да изчакате в колата.

— С теб ли е? — попита детективът. Дундест мъж, петнайсетина сантиметра по-нисък от Джън, с гъста коса, сресана назад върху плоската му глава.

— Стъпили сте във веществено доказателство — изтъкна Фогел, поглеждайки към бетона.

Детективът проследи погледа ѝ.

— Ох, мамка му!

Тримата мъже се разпръснаха около петното.

— Дъждът е измил по-голямата част, но би трябвало въпреки това да успеете да вземете кръвна проба.

— Вие пък сте застанали насред моето местопрестъпление, госпожо — изгледа я гневно детективът.

Фогел се озърна:

— О, нима? Съжалявам. Не беше маркирано. Мисля, че видях някого тук, затова дойдох да му кажа „здрасти“.

— Джън, коя е тази на местопрестъплението ми?

Полицай Джън се прокашля:

— Детектив Фогел от Полицейско управление — Питсбърг.

— А, пияната с пистолета, срещу която бяхме толкова любезни да не повдигаме обвинения снощи? Същата, която може да обвиним тази сутрин, ако променим решението си? Скрито огнестрелно оръжие. Нарушение на обществения ред в нетрезво състояние. За същата жена ли говорим?

— Не бях… — Фогел млъкна. Не помнеше достатъчно.

— Да, сър.

— Какво каза шефът ѝ по въпроса?

— Още не сме му се обадили, сър.

Детективът се почеса по брадичката.

— Наистина не сме, нали? Не още.

Фогел се насили да се усмихне и се запъти към вратата.

— Съжалявам, професионално любопитство. Прав сте. Напълно сте прав. Не е в юрисдикцията ми.

Детективът ѝ препречи пътя.

— Оръжието беше ли ѝ върнато?

— Да, сър. И документите също.

Главата на детектива се килна вляво:

— Знаете ли кой е виновен за това, детектив Фогел?

— Не съм много сигурна какво изобщо е това.

— О, мисля, че знаете.

— Аз съм от отдел „Убийства“. От всичко, което виждам тук, си имате работа с развилнял се вандал. Не е в моята компетенция.

— Вандал, който е извадил от строя близо дузина коли, всички с един и същ цвят, и то на две различни локации. Метнал е коктейл „Молотов“ по единия автомобил. Имаме множество свидетелства за произведени изстрели, две кървави петна, като броим и това тук, което означава, че има ранени. Обаче няма нито един труп. Нито тук, нито в околните болници. Пълна нула. А знаете ли кое още е странно в този случай?

Фогел не отговори.

— Всички тези бели коли, включително онази на паркинга, превърната в клада, имат фалшиви регистрационни номера. Не откраднати, забележете, а фалшиви, и проклет да съм, ако не изглеждат по-истински и от истинските. Номерата на шаситата също са фалшиви. Все едно тези коли никога не са произвеждани. Не са принадлежали на никого. На нито един гост или посетител на мотела. Никой не е претендирал за собственост на нито една от тях.

— Звучи озадачаващо — каза Фогел.

— Какво ви води във Фалън, Невада, чак от Питсбърг, детектив?

Фогел сви рамене:

— Почитателка съм на „Топ Гън“.

8.

— Трябва да намалиш малко.

Знаех, че Стела е права, но всеки път, когато отдръпвах крака си от педала за газта, някаква неволна сила го принуждаваше да се върне обратно до долу. Жълтите разделителни линии под нас се размазваха и се сливаха, докато най-накрая не останеше нищо друго, освен бледа жълтеникава мъгла. Бурените и хилавите дръвчета по пътя прелитаха покрай нас толкова бързо, че бе невъзможно да ги различиш от голия пустинен пейзаж. Дъждът се смени с адска жега. Погледнах към скоростомера. Стрелката трептеше до отметката сто и петдесет километра в час.

— Моля те, Джак.

Отпуснах педала и свалих докъм сто и десет километра в час. Заставих се да се придържам към тази скорост.

Бяхме вече на час път от Фалън.

Нуждаех се от питие. Нямах никакви запаси. Нито в колата, нито в раницата.

Стисках волана толкова здраво, че кокалчетата ми бяха побелели. Успях да отлепя длани една по една и да избърша потта в джинсите си.

— Убивал ли си някого преди? — Гласът на Стела бе плах и мек. — Очи в очи, като сега?

Поклатих глава.

— Убивала съм само лоши хора. Хора като Лео. — Тя се извърна към мен: — Важно е да осъзнаеш, че аз убих Лео, не ти. Не искам да ти тежи на съвестта. Ножът ти може и да го довърши, но на практика той вече бе мъртъв. Няма как да спасиш човек след това. Оставаше му най-много минута. И за другите по-рано днес няма смисъл да се притесняваш. Онзи, когото гръмна в стомаха? Ще оживее. А онзи на стълбището беше лош. Като Лео.

— Откъде знаеш? Ами ако е имал съпруга или деца? Не знаем нищо за него.

— Лош беше. Сигурна съм. И което е дори още по-лошо, беше с тях.

Каза го, сякаш беше достатъчно. Може и да беше. Нямах представа какво ѝ бяха причинили тези хора, какво олицетворяваха.

Убих човек.

Мисълта потъна дълбоко в стомаха ми и го сви.

— Полицията ще ни търси.

— Няма да намерят нито един труп — каза тя.

Убих много хора.

Стела продължи:

— Те насочиха оръжия към нас и щяха да убият теб, мен или и двама ни.

Дали? Или просто се опитваха да си върнат Стела? Пистолетът и пушката бяха просто блъф. Ако някой бе дръпнал спусъка и ме бе застрелял, щеше ли оръжието да проработи, или щеше да засече?

Пулсът ми се ускори. Лицето и вратът ми се покриха с ледена пот. Пред очите ми затанцуваха петънца, миниатюрни бели облачета, които замъгляваха зрението ми и ми пречеха да виждам пътя или вътрешността на колата.

Лявата гума излезе от платното, последвана бързо от дясната. Неравният банкет сграбчи джипа и го издърпа от пътя.

Стела изпищя.

Лявата ми ръка, отново мокра от пот, се плъзна по кормилото, когато извих рязко наляво. Под шасито затракаха камъни, чакъл и буци пръст. Бурените се блъскаха в предната решетка на джипа. Ударих рязко спирачки, прекалено рязко, и поднасянето ни изхвърли от пътя. Пързаляхме се по пръстта. Воланът бе станал неизползваем. Джипът взе да се извърта наляво, затова врътнах кормилото надясно докрай с надеждата да си възвърна контрола върху возилото. Джиповете се преобръщат лесно, понеже имат висок център на тежестта. Усетих как лявата страна се вдига във въздуха. Навих волана в обратна посока. Предните колела получиха сцепление. Задните също. Спрях колата, откопчах рязко предпазния колан, изскочих навън и се превих над тревата.

Не помня кога бях ял за последно, затова онова, което избълвах, беше с нездрав жълт цвят, толкова киселинно, че изгори езика ми. Стомахът ми продължи да се гърчи. Наведох се и продължих да повръщам.

Усетих ръката на Стела на кръста си. Другата беше върху рамото ми и леко ме стискаше през ризата. Когато приключих, се изправих и избърсах уста.

— Господи, голяма съм глезотия.

— Току-що отне живот. Просто човек си. Бих се притеснила, ако не се беше разстроил.

Когато се извърнах към нея, осъзнах, че е бяла като платно. И двете ѝ ръце вече трепереха, не само дясната.

— Заради случката преди малко ли е, или…

— Ще се оправя — отвърна тя.

Прекарах пръсти през косата си.

— Трябва да… — Не можах да се насиля да изрека думата. Всъщност дори не бях сигурен коя дума е подходяща. „Да се нахраниш“? „Да изцедиш“? „Да погълнеш“?

Стела обаче разбра.

— Не. Стига толкова.

— Не трябваше да застрелвам онзи тип. Можеше да се нахраниш от него.

Преди да довърша, вече клатеше глава:

— Не бих го сторила. Просто се опитвах да го уплаша.

— Само че трябва. Нали? — Пристъпих по-близо до нея: — Колко е най-дългият период… между…

Стела си пое дълбоко въздух и се загледа в ръцете си.

— Година и два дни. Открих начин да го забавя… но само да го забавя. Единствено човек е способен да го спре напълно.

— Царевицата през 1995 година?

Тя кимна.

— Успя да ми спечели няколко дни отсрочка, не повече. Помня, че намерих парк. Парковете са много хубаво нещо. Разхождах се по-малко от час, преди някакъв мъж да започне да ме преследва. Десет минути след това опря нож в гърлото ми. Мислеше, че не съм го забелязала да се крие в храстите, но го видях. Винаги ги усещам. Спомням си как ужасно смърдеше — като развален лук. Не бях с ръкавици. Умря бързо.

— Някой откри ли тялото? Не видях нищо в новините онази година.

Устните на Стела потрепнаха в едва доловима усмивка.

— Невинаги откриват труповете, Пип.

Помислих си за Лео Синьорели някъде на дъното на водохранилище „Хармън“ в лъскавото си беемве.

— Но повече няма да го правя — натърти Стела, като опитваше да успокои треперещите си ръце.

— Ще намерим друг начин.

Бях го казвал и преди и наистина го мислех, само че нямах ни най-малка представа как ще изпълня подобно обещание.

Върнах се до джипа и се заех да го огледам. Освен няколко пресни драскотини по купето нямаше видими щети. Загледах се в дирята, която бяхме оставили — две дълги бразди там, където гумите ни бяха заорали в пръстта. Стела също гледаше назад, но не към следите, а към пътя и колите, които профучаваха покрай нас. Последната беше някакво синьо комби.

— Къде отиваме, Джак? Не може да останем тук. Скоро ще ни настигнат.

— Отиваме в Кармел, Калифорния — отвърнах аз. — Открих Ками Брадъртън.

Разказах ѝ какво бе споделил Дънк.

— Трябва ни нова кола.

9.

— Не съм сигурна какво точно пише — „Уиндмор“ 803 или 303 — каза Фогел намръщено, докато се вглеждаше в най-горното листче от бележника, което отмъкна от мотелската стая в „Чеснът“. След като предпазливо натърка хартията с молив, успя да разчете набързо надраскания адрес… и още някаква дума.

Нокията бе залепена за ухото ѝ. От другата страна на линията бе Стак.

— А другото? Думата „Чартър?“ с въпросителна накрая — сигурна ли си за нея?

— Да, така мисля.

— Познато ми е. Чувал съм го или съм го виждал някъде.

— Къде?

Стак млъкна за секунда.

— Ще ти звънна след малко.

И затвори.

Беше спряла на паркинга към някакъв едноетажен универсален магазин на края на Фалън. Батерията на нокията бе умряла окончателно, затова си купи зарядно с адаптер към запалката на колата, след което се обади на Стак.

Не възлагаше кой знае какви надежди на този бележник. Не можеше да е сигурна, че Тач е бил точно в тази стая, а и дори да е бил, не беше сто процента уверена, че той е човекът, написал адреса. Можеше да е някой гост (имаше предвид посетител) отпреди месеци или дори години.

Детективът, който пое случая в „Чеснът“, искаше да я задържи, но нямаше задоволителна причина, затова след двайсетина минути заяждане тя си тръгна с полицай Джън и взе колата си от паркинга на Клуба за джентълмени „Майк“. Беше ѝ наредено да напусне града — в стил „Дивия Запад“. Очевидно в Невада все още постъпваха така.

Полицай Джън несъмнено бе получил указания да я следва по петите. Беше спрял през две коли от нея на паркинга на универсалния магазин, без дори да направи опит да се прикрие. Фогел му помаха.

Минаха десет минути, преди нокията да изчурулика.

Фогел натисна зеления бутон.

— Не успях да изровя нищо за „Уиндмор“, но думата „Чартър“… сетих се къде съм я виждал. Спомняш ли си Калвин Гърни?

Главата на Фогел още я цепеше, но въпреки това почувства как зъбните колелца вътре се завъртат полека-лека.

— 1978 година?

— Аха. Единствената идентифицирана жертва през онази година. Един от тримата, които открихме в къщата, където Нетълтън се бяха самонастанили. Последната му месторабота, за която имахме сведения, бе като куриер във фирма „Чартър Фармасютикълс“, близо до Чадс Форд, Пенсилвания. Чадс Форд е на четири часа и половина път от Питсбърг.

— Няма ли улица „Уиндмор“ наблизо?

— Не виждам такава на картата, но ще продължа да търся. Ще изровя каквото мога и за „Чартър Фармасютикълс“.

Фогел разтри слепоочията си.

— Мога да се кача на първия самолет и да съм там още тази нощ.

— Това е несигурна следа. По-добре да стоиш където си и да дебнеш, да не би да се върне в стриптийз клуба — предложи Стак.

— Той приключи тук. Мисля, че намери онова, което издирваше.

— Момичето?

— Аха.

— Ти видя ли я? Как изглежда?

Фогел не беше твърде сигурна как да опише онова, на което стана свидетел предната нощ. Най-накрая се спря на една дума:

— Опасна.

— Звучи логично.

Фогел погледна към полицай Джън. Този път той ѝ махна.

— Ще ти се обадя, като кацна.

10.

Очите на Дейвид се отвориха рязко.

Устата му беше пресъхнала.

— Сънуваше нещо — обади се Латрийс Оливър от задната седалка.

Той затвори отново очи и се облегна назад. Ревът на частния реактивен самолет обикновено го успокояваше, но този път не можеше да се отпусне. Предпочиташе тези пътувания да са без нея, но тя бе настояла. Винаги настояваше, когато бе замесено онова момиче.

— Колко още остава?

— Още няколко часа, докато кацнем, после още един час с кола.

— И тя ще е там?

— Да, плюс това потвърдихме, че и Стела, и момчето са на път. Всички на едно място. Колко удобно — каза Оливър. Дъхът ѝ смърдеше почти колкото проклетата ѝ ръка.

Дейвид се усмихна при мисълта за Стела. Щеше да я види отново. Беше минало прекалено много време.

11.

На стотина километра от Фалън завих наляво по Магистрала 580 и поех към Миндън.

— Имаш ли някакви пари в брой?

Стела вдигна поглед от моя екземпляр на „Големите надежди“, който четеше от близо час.

— Имам 2463 долара.

— У себе си ли?

— Под един камък във Фалън.

Сърцето ми се преобърна.

— Разбира се, че са у мен, Джак. Нямам вяра на банките, а камъните не са много по-добри от тях.

Настроението ѝ се бе подобрило, но кожата ѝ продължаваше да става все по-бледа. Въпреки че климатикът в колата работеше на пълна мощност, по слепоочията ѝ блестеше тънък слой пот. Треморите идваха и си отиваха. Преструвах се, че не ги забелязвам, но тя ме хвана не един и два пъти да се взирам в ръцете ѝ.

— Аз имам около 1600. Изтеглих колкото можах предната нощ. Ако изтъргуваме джипа и използваме половината пари, ще може да си намерим нещо сносно.

— Или можем просто да откраднем кола и да си спестим парите.

— Няма да крадем кола.

— Добре де, ще вземем кола назаем и ще я върнем на собственика ѝ в близко бъдеще, като датата предстои да бъде доуточнена, а мястото ще бъде определено от нас — каза Стела и отново се зачете в книгата.

— Сто процента съм сигурен, че му викат „кражба“.

— Е, не ти предлагам да заемем хубава кола. Може да е някоя трошка, нещо, което няма да липсва на никого.

— Хубавата кола е по-вероятно да има застраховка.

— Добре, разбрахме се. Хубава ще е. Може би беемве.

— Нямах това предвид.

Стела отбеляза с пръст мястото, докъдето бе стигнала, и затвори книгата.

— Ако зависеше от мен, никога не бих стъпила на място, подобно на онова, където ме откри. Но за момиче, което е принудено да бяга, за да се спаси, възможностите за припечелване са силно ограничени. Опознах стойността на парите. Много добре разбирам колко трудно е да спечелиш дори един долар, затова, когато въпросът опира до превозни средства, предпочитам да се придържам към онези, които са закупени с доларите на някой друг, особено като се има предвид колко удобно достъпни са.

— Значи крадеш?

— Сега, като се замисля, май наистина предпочитам израза „вземам назаем“. Никога не бих употребила думата „крада“. Кражбата е нещо лошо. Заемането — нещо приятелско, по съседски. Все едно отиваш при комшията и казваш: „Може ли да ми заемеш чаша захар?“ Всички знаят, че ще я използваш и няма да я върнеш, но всички са толкова щастливи и усмихнати. Та, с две думи, гласувам да „заемем“ кола.

Излязохме от магистралата на Шосе 395 и Миндън изникна пред нас. Не беше кой знае какъв град. Повечето от постройките бяха на един, най-много два етажа. Голяма част изглеждаха необитаеми. Миндън приличаше на миньорско селище, което със зъби и нокти е оцеляло в двайсети век, но в момента го караше на животоподдържащи системи и всеки момент бе готово да предаде Богу дух.

— На място като това не мисля, че ще можем да откраднем — или да заемем — кола, без да ни хванат. Трябва ни някакъв голям паркинг, където никой няма да ни види — казах аз, като оглеждах наоколо.

— Определено не си заемал кола преди. Отбий тук…

Тя посочи към една от най-високите сгради в града.

— Болница?

Свих рязко вляво и намалих, докато преминавахме по малък павиран склон, който ни изведе на паркинга към постройката. Над една четвърт от местата бяха заети. Повече, отколкото очаквах в толкова малък град.

— Докторите и медицинските сестри имат извънредно дълги смени, които понякога траят и дни. Ако заемем кола оттук, вероятността да я открият чак след три-четири дни е доста голяма. А и каза, че предпочиташ лъскава кола.

— Нямах това…

— Тук! — Тя посочи част от паркинга, отделена с бариера с табела „Само за персонала“. — Паркирай някъде тук, в сектора за посетители. Ще мине известно време, преди някой да открие джипа.

Отбих в задната редица между един голям пикап (зелен) и очукано „Уинебаго“ (жълтеникавокафяво). Секторът за служители беше на петнайсетина метра диагонално от нас.

— Събери нещата ни. Ще отида да намеря нещо — каза Стела, докато разкопчаваше колана си.

— Сигурна ли си, че…

Тя излезе от колата и вече бе преполовила пътя до паркинга за персонала, преди да довърша. Леко се олюляваше, но се опитваше да се стегне, за да не си личи.

Колко е най-дългият период… между…

Година и два дни.

Днес беше девети август. Година и един ден.

Взех моята раница и чантата на Стела от задната седалка и ги сложих до джипа. Книгата, която четеше Стела — също. Скрих откраднатата пушка зад багажа в случай, че някой мине прекалено близо. Заобиколих колата и отворих жабката. Отвътре се изтърколи празна бутилка „Джим Бийм“ и падна на пода. Без да мисля, повече по инстинкт, развих капачката и я наклоних към устата си с надеждата да има поне капка. Нямаше. Когато осъзнах какво правя, метнах бутилката в храстите, благодарен, че наоколо няма никой.

Единствените други неща в жабката бяха упътването на джипа, регистрационният му талон и една отвертка. Оставих упътването, тикнах талона в джоба си и използвах отвертката, за да махна номера. После отново заобиколих откъм страната на шофьора и свалих табелката с номера на шасито. Бях я разхлабил преди доста години, след което я залепих със съвсем малко лепило, колкото да не падне. Смъкнах я с лекота и я тикнах в джоба си при талона.

Тъкмо обикалях около джипа, за да видя дали не съм забравил нещо, когато Стела отби зад мен. Колата, която беше избрала, бе последен модел „Мерцедес-Бенц“ Е класа с четири врати.

Беше бял.

— Сигурна ли си? — попитах я, когато отвори вратата и излезе от автомобила.

— Собственикът ѝ със сигурност е желаел някой да я вземе назаем. Защо иначе ще оставя ключовете?

— Имам предвид — сигурна ли си, че искаш бяла кола?

— Вълк в овча кожа, скъпи мой Пип. Няма по-добър начин да се скриеш, отколкото пред очите на всички. — Стела се наведе и натисна някакъв бутон. Багажникът се отвори с бавно, премерено изсъскване. — По-бързичко, докато някой не се е появил.

Прибелих очи и занесох нещата ни до задницата на мерцедеса. Багажникът беше изключително просторен и или бе грижливо и редовно почистван с прахосмукачка, или рядко бе използван. Затвори се с нежно изщракване. Оставих книгата. Предположих, че тя ще иска да чете.

Стела ми подхвърли ключовете.

— Ти караш.

Хвърлих последен поглед към джипа и осъзнах колко ще ми липсва. Мой беше от четири години — повече от всяка друга кола, която бях притежавал. Надявах се, че някой ден ще мога да се върна и да си го прибера, макар дълбоко в сърцето си да знаех, че този ден никога няма да настъпи.

Качих се зад волана на мерцедеса и затворих вратата. Луксозната кожена седалка ме прегърна нежно.

— Уха!

Стела грейна:

— Нали?! Толкова се радвам, че предложи да заемем луксозна кола. А и е напълно застрахована. Проверих документите. Няма нужда да се терзаеш излишно.

Тя грабна книгата от ръцете ми и я сложи в скута си. Прокарах ръце по обшитото с кожа кормило. Нагласих огледалата.

Стела се пресегна и включи уредбата. Очаквах от високоговорителите да се разнесе само статичен шум, но вместо това чух Стивън Тайлър и „Аеросмит“ пееха „Don’t Want to Miss a Thing“.

— Хм… — обадих се, загледан в стереото.

— Какво?

— Нищо. Напомни ми за времето, когато бяхме деца, на онази пейка.

— „Момичето на Джеси“ — прошепна Стела. — Тази песен звучеше, когато за пръв път изкачи онзи хълм. Когато се срещнахме.

— Рик Спрингфийлд беше мамата си трака.

— „Мамата си трака“? — учуди се Стела.

— Никога ли не си чувала този израз?

Тя поклати глава.

— Мамата си трака. Голямата работа. Един път. Д-р Ноа Дрейк от „Централна болница“[26]? Леля Джо обожаваше този сериал.

Продължаваше да ме гледа неразбиращо.

— Нямаш представа за какво говоря, нали?

Тя поклати глава отново.

— Нямахме телевизор в къщата. Госпожа Оливър бе категорично против. Разрешаваха ми да слушам музика по един час на ден, ако, разбира се, бях приключила със заданията си. Поне имаше книги. Много книги. Живеех с тях.

Излязох от паркинга и поех по Шосе 395 към магистралата.

— Как успя да се измъкнеш от къщата?

— През входната врата, разбира се.

Мерцедесът ускоряваше без никакви усилия. След годините, прекарани в компанията на джипа, купето на германската кола ми се струваше изумително тихо.

— Разкажи ми за деня, в който избяга.

Стела отвори „Големите надежди“ на случайна страница и отново се зачете.

— Моля те, никога повече не ме разпитвай за този ден. Никога, Пип.

Капчица пот се стече по страната ѝ и надолу по врата ѝ. Тя не ѝ обърна внимание.

Включих климатика на пълна мощност.

Пресегнах се и улових ръката ѝ, облечена в ръкавица.

Бяхме на пет часа път от Кармел, Калифорния, и наоколо нямаше други бели коли.

12.

Детектив Терънс Стак, сега само Тери, прекара почти час в издирване на телефон на „Чартър фармасютикълс“ и на реална личност, с която да разговаря. На номера в телефонния указател отговаряше автоматичен секретар, който осигуряваше безброй възможности, нито една от които не бе да се свържеш с жив човек. Всеки път, когато избираше някоя от опциите, обаждането или се прехвърляше на друг запис, или напълно прекъсваше и го принуждаваше да започне отначало. Вече бе на път да запрати телефона в стената, когато му хрумна идея.

Номерът в телефонния указател завършваше на 371-1050.

Той набра кода на областта, след това 371-1051. Тук също му отговори автоматичен телефонен секретар.

371-1052. Телефонен секретар.

371-1053. Телефонен секретар.

371-1054. Телефонен секретар.

371-1055. Телефонен секретар.

Номерата от 371-1063 до 371-1081 изобщо не отговаряха. Телефонът звънеше, докато изтечеше определеното от телефонната компания време, след което прекъсваше.

Обмисляше да се откаже, когато набираше 371-1097.

— Сандърс. — Нито „здравейте“, нито каквото и да било друго приветствие. Само име. Промърморено повече като случайно хрумнала мисъл, отколкото като отговор на телефонно обаждане. — Кой е на телефона?

Стак отвори уста да проговори и осъзна, че всъщност не е обмислил какво да отвърне, ако в действителност попадне на жив човек. Прокашля се:

— Търся Калвин Гърни. Мисля, че е куриер при вас.

Стак много добре знаеше, че Гърни е умрял през 1978 година в къщата на Нетълтън, но реши, че ако ще разлайва кучетата, няма смисъл да стъпва на пръсти.

— Кой? — отвърна гласът.

— Калвин Гърни.

— Откъде взехте този номер?

— Де да знам. Телефонният секретар ме прехвърли.

— Шибана машина. Задръжте така.

Дочу се шумолене на хартия, после гласът се обади:

— Не виждам никого с подобно име.

— Калвин ми каза, че ако го няма, мога да потърся Юра Кап.

Юра Кап бе умряла през 1986 година — четиресет и седем годишна жена, открита обгорена, но не точно.

— И това име го няма при мен.

— Ами Анди Олин Флак?

Трийсет и три годишния любител на малки деца, захвърлен в алеята срещу апартамента на Тач.

— Флак ли? Флак не работи тук поне от десетина години. Кой се обажда?

Стак се замисли за секунда.

— Ричард Нетълтън.

Обаждането прекъсна.

Когато се опита да набере отново същия номер, никой не вдигна.

13.

Стела спеше.

Отначало на пресекулки, дори се мъчеше да остане будна, но скоро след това, когато погледнах към нея, видях, че книгата се е свлякла в скута ѝ и главата ѝ се е отпуснала на една страна. Дори и в дрямката ѝ обаче треморът не спираше. Дишането ѝ постоянно се променяше — от равномерно към накъсано, отново и отново. В един момент тялото ѝ се разтресе толкова силно, че тя се събуди. Кожата ѝ бе сивкава. Изглеждаше все едно има треска, но не смеех да докосна челото ѝ, за да се убедя.

Изрече:

— Работех там заради парите.

Казах ѝ, че няма нужда да ми дава отчет.

— Знам — отвърна тя и отново се унесе в неспокоен сън.

Бяхме на Магистрала 88, току-що подминали Догтаун, когато играта загрубя.

От високоговорителите на мерцедеса избухна статичен шум.

Не онази статика, която постепенно превзема песента, когато радиото започва да губи обхват, а агресивен, остър, враждебен шум, почти два пъти по-силен от Майкъл Стайп и група REM, които преди миг бяха прекалено заети да губят търпение[27]. Мерцедесът подскочи и цялата му електроника изключи за миг. Стрелките на арматурното табло светнаха по-ярко, отколкото би трябвало, а щом статичният шум изчезна, се върнаха в нормалното си състояние.

До мен Стела се изправи рязко. „Големите надежди“ падна на пода. Стела се взря напрегнато през предното стъкло, после се извърна назад и встрани.

— Отбий.

— Моля?

— Отбий!

Натиснах спирачката и извих кормилото вдясно. За разлика от джипа, мерцедесът леко поднесе, но успях да запазя контрол върху колата, докато излизахме от платното, приплъзвахме се по чакъления банкет и най-сетне спряхме. Колите профучаваха покрай нас с надути клаксони. Един ръждясал „Шевролет“ пикап замалко да ни отнесе.

Още преди да спрем, Стела бе откопчала колана си и бе отворила вратата. Изскочи от колата, прескочи дървената ограда, издигната на два-три метра от магистралата, и се затича през откритото поле.

— Чакай! — извиках.

Дори да ме чу, не реагира. Заобиколих колата и хукнах след нея.

Насред полето имаше малък хълм. Когато стигнах до билото му, видях Стела, вече от другата страна, да тича към някакъв голям водоем (по-късно щях да науча, че е езерото Каманчи). Нямах представа защо се е устремила към него, нито откъде знае за съществуването му, понеже от магистралата не се виждаше нищо, но определено това бе целта ѝ.

Спуснах се по хълма и я заварих досами водата трескаво да смъква ръкавиците си.

— Назад, Джак!

Когато не помръднах, тя изръмжа през рамо:

— Назад!

Ръкавиците ѝ се свлякоха на земята до краката ѝ. Стела падна на колене и потопи и двете си ръце във водата.

Наоколо се възцари мъртвешка тишина. Открих, че и аз съм спрял да дишам. Не помръдвах. Бях замръзнал на място.

— Назад! — повтори Стела едва чуто. Очите ѝ бяха стиснати здраво, а главата ѝ бе наклонена леко наляво, все едно тя се вслушваше в някакъв далечен звук.

Не съм сигурен какво точно очаквах да се случи. В първия момент — нищо. Стела замря, гърбът ѝ бе стегнат, мускулчетата по врата ѝ потрепваха, продължаваше да държи очите си затворени, а устата ѝ бе все още леко отворена, след като позволи на онази последна дума да се изплъзне от устните ѝ.

Въздухът изведнъж се превърна в лед. Не беше студен, а твърд, все едно молекулите му се бяха уловили здраво една за друга и оформяха нещо като плътно покривало. Ветрецът замря, повърхността на езерото бе идеално гладка. Не се чуваше никакъв звук — нито от животно, нито от насекомо, нито дори пропукване на клонка.

Косъмчетата по ръцете ми настръхнаха. Изгледах ги слисан, усетих, че и косъмчетата по врата ми са се изправили и опират о яката на ризата ми. Замириса на озон — отначало леко, след това все по-силно.

Струваше ми се, че е минало страшно време, а в действителност бе отлетяла само секунда.

Стела си пое рязко въздух.

Първата риба, която изплува, беше голям костур с широко отворена уста — поне четири килограма, ако не и повече. Поклащаше се на повърхността на езерото на няколко метра от ръцете на Стела, без да помръдва, очевидно мъртъв. Обгорен, но не точно. После изплува сом, сетне някаква друга риба, може да беше пъстърва. Рибите започнаха да изплуват една след друга, изпълвайки целия водоем — пет, десет, дузина, две дузини… Започваха от мястото, където Стела бе потопила ръцете си, и се разпростираха нататък, все повече и повече, докато мрачната вода вече не се виждаше, покрита с плаща на смъртта.

Не знам колко продължи всичко. Изгубих представа за времето.

Измрелите риби все още се полюшваха на повърхността, когато Стела извади ръцете от водата и се строполи на брега.

Затичах се и се свлякох до нея.

— Не ме… докосвай… особено сега — прошепна накъсано.

Очите ѝ все още бяха затворени. Отчаяно исках да я прегърна и да я притисна до гърдите си, да направя всичко по силите си, за да облекча усещането от онова, което ставаше вътре в нея, но не можех. Дори не можех да погаля лицето ѝ. Сърцето ми се късаше.

Отметнах косата от челото ѝ, като внимавах да не докосна кожата ѝ.

— Кажи ми какво да правя?

— Не искам да пострадаш.

— Можеш ли да се движиш?

Тялото ѝ се отпусна.

Беше припаднала.

Навътре в езерото някаква малка лодка бавно плаваше през мъртвата риба. На борда ѝ видях момче на около четиринайсет. Въпреки че все още беше доста далеч от нас, виждах, че приближава.

Затичах се към мерцедеса, отворих багажника и зарових из раницата си. Бях прекарал не една и две нощи на открито, затова отдавна си бях научил урока и не тръгвах никъде без дебело одеяло. Онова, което носех със себе си, не беше особено плътно, но беше от чиста вълна и топлеше прекрасно. Увих го внимателно около Стела, като гледах да покрия оголените ѝ ръце и врат, създавайки импровизирана преграда между нас, преди да я вдигна на ръце и да я понеса към колата. Настаних я внимателно на задната седалка и чак тогава си спомних за ръкавиците ѝ.

Хукнах обратно.

Хлапето в малката лодка вече се бе приближило достатъчно до брега. Когато ме видя, подскочи и изкрещя:

— Всичката риба е измряла!

Тревата там, където Стела бе коленичила, също бе почерняла — имаше петно с диаметър поне два-три метра, в което всичко бе мъртво и вече смърдеше на гнилост и разложение.

Грабнах ръкавиците на Стела.

— Водата е отровена или нещо такова! — извика момчето.

— Така изглежда! — креснах в отговор, озърнах се за последен път, пъхнах ръкавиците в джоба си и взех разстоянието до мерцедеса на един дъх. Метнах се в колата, завъртях ключа и натиснах газта, заоравайки в пръстта и чакъла под нас. Когато се върнах на Магистрала 88, видях как момчето от лодката се катери по хълма. Надявах се отчаяно, че не е успяло да огледа нито мен, нито Стела, нито автомобила ни.

Движението по Шосе 395 не беше кой знае колко натоварено — главно камиони, каравани, малко леки коли. Поддържах скоростта ни с десетина километра в час над максимално разрешената — недостатъчно бързо, за да рискуваме да ни спрат ченгетата, но достатъчно, за да не изоставаме от останалите коли.

Стела се събуди чак когато наближихме Стоктън, Калифорния. Преди на няколко пъти бе измърморвала насън по нещо несвързано. Цветът се бе завърнал по страните ѝ и слава Богу, бе спряла да се поти. Дори да имаше треска преди, на пръв поглед вече нямаше, въпреки че не можех да знам със сигурност. Чудех се дали да не я събудя, особено когато състоянието ѝ видимо се подобри, но после размислих. Каквото и да беше това — състояние, болест, проклятие, глад, — езерото бе помогнало, но все още се нуждаеше от отдих. Затова, колкото и успокояващо щеше да ми подейства да чуя гласа ѝ, трябваше да мисля първо за нея, затова я оставих да си почива.

Когато знаците, че приближаваме Стоктън, започнаха да се появяват, Стела се размърда под одеялото, главата ѝ се люшна и очите ѝ бавно се отвориха.

— Жадна съм — успя да изрече тя.

Подадох ѝ бутилка минерална вода.

— Спрях да заредя преди час и накупих провизии. Имаме вода, „Кит Кат“, бисквити „Орео“ и малко „Чийтос“.

— Не си много по здравословното хранене, а, Пип?

— Леля Джо казваше, че е по-добре човек да яде боклучава храна. Предпазва имунната система да не се измързеливи прекалено.

— Иска ми се да вярвам, че се шегуваш, но съм почти сигурна, че си сериозен. — Стела развъртя капачка и изпи почти половината вода на един дъх. — Колко спах?

— Около два часа.

— Много ли беше зле?

— Езерото ли?

Тя кимна.

— Мисля, че всичката риба е мъртва.

Тя се облегна назад на седалката и притвори очи отново. Въздъхна:

— Не исках…

— Видяха ни. Едно хлапе с лодка. Не се приближи достатъчно, за да види номера на колата. Поне така се надявам.

Очите ѝ се ококориха:

— Той е бил във водата?!

Кимнах.

— Доста далеч, когато започна всичко, но после се приближи към брега. Към нас.

Тя се извърна към мен:

— Но е добре? Не е умрял, нали?

Осъзнах какво ѝ се върти из главата. Ако рибата е измряла, защо момчето е живо? Нали и то е било във водата?

— Той не беше във водата. Лодката сигурно го е предпазила по някакъв начин.

Стела се отпусна и въздъхна отново.

Бавно влачещ се полуавтоматик в нашето платно (вече се движехме по път с двупосочно движение) ме принуди да натисна спирачката. Скоростта ни падна на сто километра в час.

— Но свърши работа, нали? Рибата?

Стела вдигна едната си ръка и я задържа между нас. Не трепереше.

— Колко дълго мислиш, че… колко време ти спечели?

Тя свали ръката си в скута.

— Ден, може би два, не повече.

— Значи просто ще направим подобен номер отново. Когато се наложи, ще намерим ново езеро или царевична нива, или…

Но тя вече клатеше глава:

— Научил си за царевичната нива от вестниците, нали? Ако репортерите вече не са при онова езеро, значи скоро ще бъдат. Новината ще стигне до местните вестници, може би и до телевизията. Дори да не влезем в националните новини, ще е просто отсрочка — до следващия път. Мъртви езера, мъртви поля, мъртви дървета… някой ще събере две и две и скоро журналистите ще започнат да съставят карти и да отбелязват всеки подобен случай. Някои белези могат да бъдат прикрити, Пип. Други обаче са прекалено големи. Ако пресата не ни открие, Оливър и останалите ще ни намерят. Сигурно и в момента слухтят за подобни случки. Госпожа Оливър го наричаше моята „целувка на смъртта“. Представям си как на нейната карта най-отгоре с големи черни букви е изписано „Целувката на смъртта на Стела“. Тогава няма да можем да се крием повече.

Невинаги откриват труповете, Пип.

— Тогава ще намерим друг лош човек. Някой, който заслужава да умре.

— Никой не заслужава да умре.

— Убиец, изнасилвач, някой, който наранява другите… — Не можех да повярвам колко лесно съзнанието ми се настрои на тази вълна, но когато поставих тази мисъл на едното блюдо на везната, а на другото — възможността да загубя Стела, разбрах, че наистина нямам избор. — Може би в Лос Анджелис. Ще отидем в парка, както си правила и преди, и…

— Няма — натърти тя. — Няма да убивам повече!

— Само още веднъж. Ще ни спечели цяла година, нали? Година, през която може да измислим друг начин. Някакво решение.

— Не искам да убивам.

— Ако хората в бяло ни открият… то тогава някой от тях… който и да е…

— Няма.

— Но те се опитват да ни наранят! Ако някой изобщо заслужава…

— Джак, моля те. Спри. Не ме е грижа какво ще означава това за мен и какво ще се случи. Няма да убивам повече. Искам да ми обещаеш, че ако отново ме втресе, ако повече не мога да се контролирам и се опитам да те спра, както направих на езерото, искам да ми обещаеш, че няма…

— Няма да…

— … и ако в който и да е момент ти се стори, че мога да те нараня, трябва да ме спреш. Може да ни трябват въжета или белезници, а защо не и двете. Не знам колко зле ще е следващия път. Никога не съм стигала до подобен момент, но няма да те нараня. Не може да ме оставиш да те нараня. — Гласът ѝ секна. — Ръкавиците остават на ръцете ми. Ако ги сваля, ако посегна към теб, трябва да ме застреляш. Трябва да ме убиеш, Джак.

— Това пък е нещо, което аз няма да направя — отсякох. — Няма начин.

Тя се извърна към прозореца и се загледа в безплодната земя наоколо.

— Трябва да ме застреляш като бясно куче, защото в такъв момент ще представлявам точно това.

Завъртях волана вляво, престроих се и натиснах газта до долу. Останах в насрещното доста след като изпреварихме полуавтоматика. Чак когато срещу нас се зададе кола, се върнах в нашата лента.

14.

Терънс Стак, или Тери, отново се приближи до прозореца на всекидневната, който гледаше към верандата и двора.

Белият ван още стоеше там.

Не беше сигурен кога бе пристигнал, но висеше почти цял ден.

Просто си стоеше там.

Дори някой да бе слизал, не го бе видял. Никой не се бе и качвал в него. Никакво движение.

Просто си стоеше там.

15.

Когато най-сетне стигнахме в Кармел, Калифорния, небето бе притъмняло. Спокойствието му можеше да се мери единствено с мълчанието, което цареше между нас. Не бяхме си проговаряли вече повече от час. Всеки път, когато поглеждах към нея, се хващах, че проверявам дали кожата ѝ не е твърде бледа, дали ръцете ѝ не треперят, дали не се е появил онзи тънък слой пот по лицето ѝ. За щастие признаците ги нямаше, но гласът в главата ми напомняше, че рано или късно ще се появят. Отново. Можехме само да отлагаме неизбежното. Стела продължаваше да се взира през стъклото, впила очи в далечината. На няколко пъти се опита да се върне към книгата, но дори думите на Чарлс Дикенс не успяха да я успокоят. Тя затваряше томчето и се извръщаше към прозореца, към онова далечно нищо, което така бе приковало вниманието ѝ.

Кармел е разположен на полуостров Монтерей и не е кой знае колко голям. Според знака „Добре дошли в Кармел!“, който видяхме на Магистрала 1, населението му бе малко над три хиляди души.

Когато последно спирах да заредя, бях направил справка с картата и бях записал накъде трябва да вървим.

Магистрала 1 предаде щафетата на Оушън Авеню. Карахме по брега около три километра, преди да хванем поредица от пътища, които ни отведоха по-навътре в континента. Открихме лесно Уиндмор Роуд и тръгнахме по живописните ѝ завои в издирване на № 803. По-голямата част от къщите бяха в испански стил на два или три етажа с перфектно поддържани градини и дворове. По краищата на тротоарите и улиците бяха засадени пъстроцветни бугенвилии. Монтерейски борове, кипариси и дъбове разперваха зелен балдахин над главите ни.

— Прекрасна улица — промълви Стела.

— Ето я там — посочих. — Отдясно.

Къщата беше скромна — две спални, може би три. Тухлена постройка с дъсчен покрив и грижливо поддържани цветни лехи под прозорците. На алеята нямаше автомобил. Лампите вътре не светеха.

— Май няма никой.

— Или предпочитат да седят на тъмно — каза Стела.

Спрях мерцедеса до акуратно окосената морава.

— Защо не изчакаш тук? Аз ще проверя какво е положението…

Стела отвори вратата, излезе от колата и закрачи по късата алея.

— Или пък що да не отидем заедно… — измърморих недоволно, откопчах предпазния колан и я последвах.

Слънцето вече бе залязло и температурите паднаха осезаемо. Въздухът се изпълни с усещането за хлад и свежест. Помислих си за якето в багажника на мерцедеса. После — за пушката, загъната в якето.

Стела се взираше във вътрешността на къщата през малкото прозорче отстрани.

— Не виждам нищо.

Почуках.

Никой не отговори.

Почуках отново, този път по-силно.

Отново тишина.

Стела се пресегна, завъртя бравата и бутна вратата. Не беше заключено. Вратата се отвори и пред очите ни изникна покритият с плочки под на малко преддверие.

— Ехо?

Нещо в начина, по който ехото се разнесе из вътрешността, ми подсказа, че къщата е празна. След това в съзнанието ми изникна образът на Ками Брадъртън, мъртва в банята или в кухнята, с някаква ужасяваща рана, причинена от самата нея, с безжизнени очи, с устни, изкривени в гротескна усмивка.

Добре дошли в моя дом!

Не просто празна къща — гробница.

Стела понечи да пристъпи в преддверието. Улових я за рамото.

— Да вземем пушката — изрекох едва чуто.

Тя кимна. Притичах до колата и извадих пушката и якето от багажника. Държах оръжието под дрехата, докато се връщах, за да го скрия, доколкото мога, от евентуалните погледи на любопитни съседи.

Влязох пръв, вдигнал пушката.

Къщата спеше под бледото сияние на луната и уличните лампи. От малкото мебели във всекидневната и кухнята до нея по пода се точеха дълги тъмни сенки.

В дъното имаше малка дървена кухненска маса. Три от столовете бяха прибрани под нея. Четвъртият лежеше на пода. Кухненските плотове бяха празни. Близо половината шкафчета и чекмеджета бяха отворени и също изглеждаха пусти.

Във всекидневната до стената бе долепен стар диван с овехтели възглавници. Във въздуха се носеше миризма на мухъл, на нещо неизползвано, на място, където се събира прахът, докато животът се случва някъде другаде. В стаята нямаше телевизор, нямаше други столове и маси, нямаше снимки или картини по стените.

Зад всекидневната започваше дълъг коридор, по-мрачен от останалата част от къщата; външната светлина спираше на прага и отказваше да влезе по-навътре.

Стела ме следваше плътно, докато пристъпвах в коридора. Дулото на пушката ни водеше.

Отляво открихме малка спалня, боядисана в жизнерадостно розово. Мъхесто одеяло с принцесите на „Дисни“ и подобна възглавничка бяха струпани в дъното. Нямаше мебели. В гардероба висяха празни закачалки. Нито една дреха.

— Виж… — прошепна Стела. От най-горния рафт на гардероба ни наблюдаваше кукла Барби. Едната ѝ ръка бе протегната, а другата опъната до тялото ѝ. Русата ѝ коса беше пооскубана.

Протегнах се и я взех. Очаквах да е покрита с прах, но не беше. Явно бе там отскоро.

Стела взе куклата от ръцете ми. Върнахме се в коридора.

Спалнята отсреща бе малко по-просторна, но също така празна. По пода се въргаляха парчета непотребна хартия. Коленичих и огледах внимателно килима за следи от легло или скрин, но не открих нищо. Ако някой бе спал тук, очевидно си бе лягал на пода.

Стела излезе в коридора и впи поглед в затворената врата в дъното.

По всяка вероятност беше банята.

Съзнанието услужливо ми поднесе отново образа на безжизнения труп на Ками Брадъртън.

Толкова много лоши неща можеха да се случат в банята.

16.

Детектив в оставка Терънс Стак, сега просто Тери, пазеше старото си служебно оръжие под средната възглавница на зеления велурен диван във всекидневната — онзи, който бе купил през 1973 година. Беше толкова неудобен, че не трябваше да се притеснява дали някой ще седне на мизерното нещо и ще попадне на револвера. Децата също не бяха проблем. Последното дете, което бе стъпвало в къщата, сега беше женено и имаше три свои хлапета. Нямаше защо да съхранява оръжието на недостъпно място и винаги бе смятал, че има твърде много причини да го държи на една ръка разстояние. На осемдесет и две годишна възраст „на една ръка разстояние“ се бе превърнало в животоопределящо мото за Стак.

С магнума в ръка той се приближи до прозореца.

Белият ван не беше помръднал.

— Какво, по дяволите, си намислил? — промърмори той на глас.

Затъкна револвера в колана си отпред — хич не му пукаше, че се вижда — и излезе. Беше на половината път към вана, когато той потегли и се изниза надолу по улицата достатъчно бързо, за да остане извън обсега му.

17.

Стела остана неподвижна. Пристъпих покрай нея. Пресегнах се към бравата на банята и стиснах по-здраво приклада на пушката. Преброих до три полугласно както за себе си, така и за Стела, и бутнах вратата.

Стените на банята бяха облицовани с розови плочки. Тоалетната чиния, мивката и ваната също бяха розови. Вероятно къщата бе построена така още през шейсетте. Също както в кухнята, чекмеджетата и двете вратички на шкафчето зад огледалото бяха отворени и празни, с изключение на няколко ластичета за коса и наполовина пълна тубичка с паста за зъби в едното чекмедже. Завесата пред ваната бе отместена. Помещението бе празно.

Свалих пушката.

— Не мога да преценя дали някой се е изнесъл по спешност или пък никой не е нанасял. Самонастанявал съм се в изоставени къщи преди. Приличаха досущ на тази. Мястото изглежда, все едно някой току-що си е тръгнал, сякаш сме го изтървали за малко.

Когато Стела не отговори, се обърнах. Нямаше я.

— Стела?

Върнах се по коридора и я открих в кухнята, впила поглед в хладилника.

— Има пакет кренвирши, половин бутилка текила „Патрон“, около една трета от бял хляб и три кенчета диетична кола. Хлябът не е плесенясал, а срокът на годност на кренвиршите изтича следващата седмица. Като се има предвид, че и електричеството не е спряно, бих предположила, че са се изнесли по спешност, и то неотдавна. Всъщност съм напълно сигурна, че са тръгнали вчера.

— Как може да си толкова уверена?

Тя затвори вратичката на хладилника и посочи към календара, закачен за нея с четири магнитчета от „Пица Хът“:

— Понеже всички дни до днешния са зачеркнати. Освен това се обзалагам, че много обичат пица — никой няма четири магнита от едно и също място, освен ако не задоволява някакъв непреодолим импулс.

— Дънк каза, че Ками се местела доста. Може да сме я изпуснали за съвсем малко.

Стела се облегна на кухненския плот.

— Много любезно от нейна страна да ни остави храна. Направо умирам от глад.

— Не може да стоим тук.

— Защо?

— Тя не си е тръгнала току-така. Ами ако хората в бяло идват?

— Ами ако вече са били тук и са си заминали? Ами ако тя се върне? Бягам от четири години и съм оставала в къщи като тази. Всичко необходимо е в чантата ми. Ако останех на подобно място за седмица и се наложеше да избягам поради някаква причина, щях да си взема само торбата. Щях да оставя къщата също толкова празна, колкото тази тук. Ками може да се върне и ако тръгнем сега, ще я изпуснем. Първата година, след като се махнах от къщата, живеех в постоянен страх. Животът ми бе определян от поредица „ами ако“. Сетне се научих да се доверявам на инстинктите си, а те точно в този момент ми казват, че тук е безопасно, поне за една нощ. Вероятно все още ни търсят в Невада.

— Но те може да дойдат за Ками Брадъртън.

Стела сложи ръка на бедрото си:

— Не обсъдихме ли току-що мнението ми за „ами ако“-тата? Понеже това ми звучи точно като „ами ако“.

Знаех, че няма да отстъпи, а пък и истината беше, че няма къде другаде да отидем. Можеше да се качим във „взетата назаем“ кола и да поемем накъдето ни видят очите, но това ми се струваше безразсъдно. Адреналинът ми бе помагал да продължавам да се движа цял ден и голяма част от нощта, но сега, когато спрях, усещах как силата се изцежда от мен. Не бях в състояние да шофирам. Можеше да отседнем в хотел, но щеше да създаде следа на хартия, дори да платяхме в брой, а трябваше да избягваме да оставяме каквито и да било следи. Освен това хотелите струваха пари и въпреки че засега имахме, все някога щяха да свършат.

— В интерес на истината е оставила вратата отключена — казах най-накрая аз.

Стела се усмихна:

— Абсолютно си прав. Схващаш бързо, скъпи мой Пип.

— Една нощ — настоях аз.

— Една нощ — съгласи се Стела и взе да рови из шкафчетата. — Ако донесеш багажа ни от колата, ще видя какво мога да измисля за вечеря.

Така и направих, но за всеки случай ѝ оставих пушката.

18.

Стак придърпа любимия си стол до прозореца, гледащ към улицата, около десетина минути след като белият ван се върна. Седеше там, когато дойде и вторият, после и третият. Обикновени бели ванове с голяма плъзгаща се врата отстрани. Без каквито и да било надписи или отличителни знаци. Беше почти убеден, че са шевролети, но от този ъгъл не можеше да каже със сигурност. Преди час бе излязъл отново, този път с револвер в ръка, и вановете отново бяха избягали, преди да ги приближи достатъчно. Беше успял да зърне част от регистрационния номер на единия, но не го докладва. И какво точно щеше да каже на полицаите? Че някой паркира на неговата улица? Трима „някои“ паркират на неговата улица? Когато беше новобранец, бе получавал подобни обаждания и знаеше, че никой не ги приема сериозно. Без значение, че беше бивш детектив — за тях щеше да е поредният старец, който им губи времето.

До любимия си стол бе поставил любимата си разнебитена метална масичка. Върху нея стоеше опаковка с шест бири „Айрън Сити“. Беше изпил две досега и когато приключи втората, не губи излишно време, а направо се пресегна за третата. Измъкна кенчето от пластмасовия пръстен, който го придържаше към останалите, отвори го и отпи три големи глътки, преди да го остави върху масичката. Знаеше, че Фогел не би одобрила, но Фогел я нямаше, а пък на него много му се пиеше бира. Беше пробвал да ѝ позвъни три пъти през изминалите няколко часа, без особен успех. Предположи, че си е изключила телефона. Когато се опита да ѝ се обади за четвърти път преди двайсетина минути, откри, че и собственият му телефон не дава признаци на живот.

Веднъж бе отишъл до тоалетната, но ако се изключи това, не беше мърдал и не бе свалял очи от вановете. Никой не бе слизал и никой не се бе качвал в тях. Ако по някакъв начин бяха отговорни за неработещата телефонна линия, не бе видял да правят каквото и да било. Това не означаваше, че не е тяхно дело. Не означаваше и че е.

Седеше в любимия си стол и се взираше във вановете, докато питсбъргското небе притъмняваше. Гледаше как уличните лампи в квартала оживяват една по една. Видя как неколцина от съседите му се прибраха от работа и изчезнаха в домовете си. Беше видял деца да тичат наоколо. Не много. По-голямата част от децата в квартала бяха пораснали и бяха заживели собствен живот преди доста време.

Стак наблюдаваше вановете.

Когато приключи с третата бира, взе четвърта. Знаеше, че няма да е зле да хапне нещо, въпреки че не беше чак толкова гладен.

19.

Когато се върнах, понесъл торбата на Стела, моята раница, двата екземпляра на „Големите надежди“ и годишника от Държавния университет в Пенсилвания, Стела вече бе сложила кренвиршите да врат в една тенджера на печката. Из кухнята горяха няколко свещи. Одеялото с принцесите, което бяхме открили в малката спалня, бе прилежно сгънато и сложено на кухненския остров, а върху него бе сложена възглавницата. Оставих чантите на пода, а книгите — върху дървената маса, и вдигнах стола, който бе съборен, когато дойдохме.

— Най-добре е да не палим лампите. Спалните и всекидневната гледат или към пътя, или към съседите, затова няма да е зле да ги избягваме. Прозорците на кухнята гледат към задния двор, който е ограден. Ако стоим в тази част на къщата, никой не би трябвало да забележи, че сме тук. — Тя разбърка кренвиршите и кимна към килера в задния край на кухнята. — Открих пералня и сушилня там. Мисля, че трябва да се възползваме от възможността да си изперем дрехите. Подобни удобства не се срещат толкова често.

Изпитах внезапен порив да помириша подмишниците си, но бях достатъчно изискан да не го правя, докато тя гледа. Знаех, че дрехите ми смърдят. Не бях ги прал като хората от седмици. Вместо това ги накисвах в хотелските умивалници и ги просвах да се сушат из стаята.

Въпреки че бях „изпрал“ всичко, когато пристигнах във Фалън, нищо не можеше да се сравни с истинското пране в пералня.

На плота бе оставена кутия с латексови ръкавици.

— Открих ги под мивката — обясни Стела. — Предпочитам моите, но и латексът става. Добре е да имаш резервен вариант.

Бутилката текила, две от кенчетата с диетична кола и две пластмасови чаши, пълни с лед, стояха върху кухненската маса. Пламъчето на свещта, танцуващо върху шишето, бе почти толкова съблазнително, колкото и усмивката на Стела.

Тя сложи две филийки хляб в картонени чинийки, след което извади кренвиршите и ги тръсна върху тях.

— Приготви по едно питие, Джак. Приличаш на кученце, което гледа тлъст кокал.

Когато не си слагал залък в уста почти двайсет и четири часа, имаш чувството, че храната е по-вкусна, отколкото е наистина. Това бяха най-вкусните кренвирши, които съм опитвал. Изядохме ги всичките, сетне изядох и три филии от белия хляб без нищо. Текилата и колата обаче стояха пред мен недокоснати. Не знам колко дълго се бях взирал в бутилката, когато Стела проговори:

— Имаш нужда, нали?

Нямаше смисъл да я лъжа.

— Обикновено да.

— Но не и сега?

Замислих се за миг.

— Не съм пил, откакто бях в стриптийз клуба миналата нощ. Открих бутилка „Джим Бийм“ в жабката на джипа, но беше празна. Едва не я счупих на парчета, за да мога да я оближа отвътре, толкова много жадувах за питие. Но сега…

Протегнах ръка с дланта надолу. Беше стабилна, не трепереше.

— Странно. Чувствам се така, сякаш искам да пия, сякаш трябва да пия, но в действителност не се нуждая от алкохол. Обикновено треперя като лист, когато не съм пил от толкова време.

— Може би тогава не трябва.

— Може пък да искам да пия с красива жена. — Надигнах бутилката и отпих от текилата, след което я оставих на масата. — Без значение дали се нуждая, или не.

Стела побутна празната си чаша към мен:

— След случилото се край водохранилището миналата нощ, в хотела тази сутрин и край езерото, не само че искам питие, но и се нуждая от питие, а вероятно и от трето, пето и шесто. Бих желала тази нощ поне за кратко да забравя премеждията ни и тази бутилка играе важна роля в моя план. Всъщност съм щастлива, че я открихме.

Усмихнах се и напълних чашата ѝ.

— Предполагам, да живееш под един покрив с Латрийс Оливър, би накарало всеки да посегне към бутилката.

В мига, в който изрекох тези думи, съжалих, че съм си отворил устата.

Лицето на Стела посърна. Посегна към чашката, прекара пръст по нея, след което отпи. Беше свалила ръкавиците си. Бяха сгънати прилежно и бяха оставени до трите книги, които стояха до нея.

— Сигурно отстрани ти е трудно да проумееш, но в действителност тя се държеше добре с мен. Грижеше се за мен, отнасяше се с уважение към мен… и то не онзи тип „уважение“, на който ставах свидетел от страна на останалите в къщата — тях просто ги беше страх от мен. Тя обаче се държеше различно. Дори и да се е бояла мъничко, никога не го показа. Онзи ден, когато избягах… нараних я. Нараних я ужасно. Онзи мъж дойде, изби всички тези хора, за да ме измъкне, и аз не вярвах, че ще успеем да стигнем до входната врата, камо ли до колата му, но някак съумяхме. Спомням си как стоях изумена и се оглеждах наоколо. Бях гледала документален филм за една лъвица в зоологическа градина в Германия. Един от хората, които се грижеха за нея, случайно бе забравил вратата на клетката отворена. Не много, имай предвид, сантиметър-два, но отворена. Около обед лъвицата осъзнава това, може да го видиш на видеото — разхожда се в кръг насам-натам из клетката, приближава се до вратата, бута железните пръти с носа си и застива на място за поне пет минути. В края на краищата продължава разходката си известно време, след което поляга в ъгъла, за да подремне. Била е в тази клетка толкова дълго, че не може да ѝ хрумне идеята да излезе. Или пък може и да ѝ е хрумнала, но просто да не е пожелала да избяга. Животът ѝ е минал в тази клетка, не от другата страна на решетките. Сигурността на познатото е по-добре от непознатото. Докато стоях на алеята на онази къща до колата му, едва не изтичах обратно вътре. Убих хора онзи ден — без да искам, но работещите в къщата ме сграбчваха, опитваха се да ме замъкнат обратно, а аз бях по къси ръкави, така че в мига, в който ме докоснеха, те… Не съм искала да нараня когото и да било. Бях объркана, разтърсена, навсякъде ехтяха изстрели и експлозии… Този човек бе като цяла армия — толкова много разрушение донесе със себе си.

Тя млъкна и отпи от чашата си.

— Крещеше ми да го последвам, да се кача в колата му — беше паркирана по средата на алеята. Тогава се появи онзи полицай. Изскочи зад нас и изкрещя: „Полицейско управление на Питсбърг! Хвърли оръжието!“

— Детектив Брайър — изрекох тихо.

Стела продължи:

— Мъжът с понтиака се извърна към него, вдигна пистолета си, но не стреля. Бях сигурна, че ще го убие, не знам какво го спря. След това джипът на госпожа Оливър спря зад тях двамата. Един от мъжете с нея изскочи от колата още преди да е спряла напълно и го гръмна. Бях ужасена. Бях впила очи в умиращия човек в краката ми и не забелязах как госпожа Оливър слиза от колата и се затичва към мен. Дори не разпознах гласа ѝ, когато извика. Просто се извърнах и инстинктивно я сграбчих, за да се защитя. Не бих я наранила, ако знаех, че е тя, и я пуснах в мига, в който го осъзнах, но тя крещеше, крещеше толкова силно… — Стела замълча и си пое дълбоко въздух. — Мъжът с понтиака ме хвана за фланелката, издърпа ме и ме качи в колата си. Чувах я как крещи през цялото време. Все още чувам виковете ѝ.

Едва не посегнах към ръката на Стела. Исках да я успокоя, но беше облечена само с бял потник. Не носеше ръкавици. Не можех да я докосна. Не можех да я утеша. Можех само да седя и да слушам.

— Закара ме до Ню Йорк. Пет часа в колата, без той да продума. Бях толкова уплашена — мислех, че възнамерява да ме убие. Крещях му да ме пусне. Едва не го докоснах на няколко пъти. Свалих ръкавиците си и посегнах право към врата му. Не ме интересуваше, че шофира, нито с каква скорост се движим, нито какво ще се случи, ако го докосна. Исках да се махна оттам. Но той дори не трепна. Когато пристигнахме в Ню Йорк, той ме откара до Гранд Сентръл и паркира пред гарата. Пресегна се към задната седалка, взе една торба и ми я подаде. — Тя кимна към чантата на пода: — Ето тази. Каза, че вътре има дрехи, нови документи за самоличност и десет хиляди долара в брой. Нареди ми да сляза от колата и да се кача на някой влак, който и да е. Не искаше да знам къде възнамерявам да отида. Попитах го отново „Кой си ти?“. Той само натика чантата в ръцете ми и каза да се махам. Така и направих. В секундата, в която излязох от колата, той потегли. Натисна газта и изчезна, като ме остави на тротоара.

— Значи нямаш представа кой е?

— Тогава не знаех, но сега вече знам. Така мисля. Благодарение на теб.

— Кой е той?

Тя приплъзна празната си чаша към мен:

— Подобна информация няма да ти излезе безплатно, Пип.

Забърках ѝ ново питие, трето поред, и ѝ върнах чашата.

— Внимавай да не се напиеш.

— Много добре са ми известни ефектите на алкохола — отвърна тя и отпи сериозна глътка.

Все още бях на първата чаша. Бях изпил около половината.

Стела остави питието си и взе годишника от купчината книги до нея. Отгърна на една от страниците с подвити ъгълчета и посочи снимката на Джефри Далтън.

— Не мога да съм сто процента сигурна, но мисля, че е той. Тук е значително по-млад, така че е трудно да се каже. Замълчах си, когато ми показа книгата за пръв път, понеже ми се струваше невероятно. Помислих си, че може би просто съзнанието ми иска да е той. Но колкото повече си припомням за онази нощ, толкова повече се убеждавам, че това е мъжът с черния понтиак.

Джефри Далтън.

— Стига сме говорили за това. За тази вечер е достатъчно. — Стела се пресегна, взе бутилката текила и отпи направо от нея. Усмихна се и я сложи пред мен: — Твой ред е, Пип.

— Опитваш се да ме напиеш? Мен, алкохолика професионалист?

Ухилих се, взех бутилката и отпих. Познатата топлина се разля по гърлото ми. Изтрих уста с опакото на ръката си.

— Да изиграем една игра — палаво се усмихна Стела и бутна чиниите настрани. — Трябва да разделим прането. Цветните дрехи отиват ето тук… — Тя плъзна ръкавиците си в дясната страна на масата. — А белите — ето тук, до теб. Играта се казва „Никога преди не съм…“

Изкисках се:

— Това сме го играли в пети клас.

— Но никога не си играл с мен.

Започваше да ми харесва как се развиват нещата. Стела постави бутилката текила между нас.

— Играл си преди, така че знаеш правилата. Ще започна с нещо от рода на: „Никога преди не съм яла пържени картофки.“ Ако си ял пържени картофки, имаш две възможности: или пиеш, или оставяш някоя дреха на масата.

Придърпах с крак раницата си по-близо. Стела поклати глава:

— По време на играта няма да може да разчитаме на съдържанието на багажа си.

Опитах се да запазя невъзмутимо изражение, но съдейки по усмивката на Стела, не се справих кой знае колко добре. Тя скръсти ръце върху масата:

— Никога преди не съм карала велосипед.

— Наистина ли?

— Исках навремето, особено като видях твоя, но госпожа Оливър се боеше, че мога да падна и да се нараня. Докторите са… проблематични… в моя случай. За болница и дума не можеше да става. Затова тя бе много внимателна какво и как правя. Ако имаше и най-малка вероятност да се нараня, въпросното действие бе отхвърляно.

Не можех да си представя как бих израснал без велосипед. Да нямам онази свобода на две колела. Да съм лишен от това забавление.

Стела се прокашля и кимна към бутилката:

— Според мен би трябвало да отпиеш или да сложиш дреха към купчината с прането.

Усмихнах се, взех шишето и отпих.

— Пъзльо.

— Просто се опитвам да наваксам. Никога досега жена не ме е надпивала.

— Подгответе се да получите безценен урок, млади господине. Ваш ред е.

Замислих се за секунда:

— Никога преди не съм живял в къща с басейн.

— Харесвах басейна — отвърна Стела, преди да съблече белия си потник и да положи началото на купчината бели дрехи. Облегна се назад. Оставаха само обувките ѝ, джинсите и белият сутиен. Трептящото пламъче на свещта танцуваше по мургавата ѝ кожа.

Пресегнах се към бутилката и отпих. Господи, колко красива беше!

— Очите напред, Пип — каза Стела. — Продължаваме ли?

Кимнах.

— Никога преди не съм имала приятели на моята възраст, с които да си играя.

— Никога? Че с какво си се занимавала по цял ден?

— Четях, разбира се. Изчетох сума ти книги. Двете с госпожа Оливър понякога играехме карти или настолни игри. Когато бях малка, на пет или шест години, се опитаха да ми намерят приятел. Докараха едно момиче да си играем. Спомням си как госпожа Оливър ме облече — дълги ръкави и най-дългия чифт ръкавици. Казваше се Ребека. Играхме си почти час, а госпожа Оливър и поне четирима други стояха и ни наглеждаха. Тогава не разбирах какво толкова мога да направя — бях твърде малка. Отначало ни наблюдаваха внимателно, но сетне се отплеснаха. Никой не видя как Ребека посегна към лицето ми. Искаше да махне някакво мъхче или нещо от този род. Всичко се случи толкова бързо. Когато запищя, я дръпнаха назад и я отведоха. Така и не разбрах какво се е случило с нея. Казаха ми, че е дъщеря на един от готвачите, но подозирам, че просто са я отвлекли. — Стела кимна към бутилката. — Сигурна съм, че си имал приятели, така че трябва да избереш какво следва.

Свалих суичъра си с логото на университета в Кънектикът. Никога не бях ходил в Кънектикът. Бях го купил от магазин за дрехи втора ръка преди години. Тъмносин. Отиде в купа с цветни дрехи.

Не отне много време, преди и двамата да се окажем само по бельо. Стела настоя, че щом ръкавиците ѝ дадоха начало на играта, неща като обувки и чорапи също трябва да се смъкват на чифтове.

Ръката ми бе върху масата, на сантиметри от нейната, но не смеехме да се докоснем.

Знаех, че не можем, но толкова отчаяно ми се искаше. Исках да я сграбча в прегръдките си и да правя любов с нея точно тук и сега. Виждах същото желание в очите ѝ. Знаех какво ще се случи, ако постъпим така, и почти не ми пукаше. Само едно кратко докосване щеше да си струва всички последствия. От пръстите ѝ и от голата ѝ кожа струеше топлина, която изпълваше стаята.

Стела бутна бутилката към мен:

— Пий.

— Но ти още не си казала: „Никога преди не съм…“

— Пий.

— А и мисля, че е мой ред.

— Няма значение, пий. Аз съм наред.

Надигнах бутилката и отпих. Не оставаше много — около половин сантиметър на дъното.

Стела взе шишето и допи остатъка от текилата в мига, в който го оставих на масата. С лукава усмивка отмести празното стъкло.

— Опция номер две вече не е актуална, а на теб ти остават само чифт долни гащи. — Тя побарабани с пръсти по масата. — Хммм… Какво да кажа? Какво ли да измисля…

Тя се изправи и се облегна на кухненския остров с лице към мен. Тъмната ѝ коса се стичаше по раменете ѝ на гъсти кестеняви вълни. Имаше най-дългите и най-изкусителни крака, които бях виждал. Когато погледна към мен, очите ѝ блестяха.

— Никога преди не съм… целувала някого, когото обичам.

Поколебах се за момент, след което се изправих и пъхнах пръсти под ластика на бельото си. Не го съблякох обаче.

Усмивката на Стела изгря отново, но този път долових нотка на тъга, прикрита зад нея. Сигурен съм, че не искаше да виждам това, но го забелязах.

— Сега не е времето да бъдеш срамежлив, Пип.

— И аз не съм. Никога преди не съм целувал някого, когото обичам.

Изглеждаше озадачена.

— И никога не си…

— А, не, правил съм го. Но не и с някого, когото обичам.

— Ами момичето от закусвалнята?

— Герди.

— Не я ли обичаше?

— Обичах представата за Герди. Исках да обичам някого, а тя се опитваше да бъде този някой за мен. Чувствам се ужасно, че я оставях да се старае толкова, без да си мръдна пръста в отговор. Но нямаше как да я обичам. Не и докато знаех, че ти си някъде там. Всеки път, когато ме хванеше за ръка, си мислех за твоята ръка. Когато ме целуваше, си представях, че това са твоите устни. Според мен осъзнаваше, но не ѝ пукаше. Мисля, че се бе примирила с този факт, и от това смъртта ѝ става още по-трудна за приемане. Тя направи толкова много за мен, а аз не ѝ дадох нищо в замяна.

— Сигурна съм, че се е чувствала обичана.

— Иска ми се да мисля така. Постоянно си го повтарям.

— Ти си добър човек, Джон Едуард Джак Тач. И тя го е знаела. Сигурна съм, че твоята привързаност за нея е означавала много повече, отколкото може да си представиш. Била е късметлийка да има тази близост, да споделя тази интимност.

От окото ѝ се отрони сълза. Приближих се към нея. Пръстът ми стигна на сантиметър от лицето ѝ, но не избърса сълзата ѝ. Гледах как сълзата се стича по страната ѝ, по брадичката ѝ и накрая пада върху босите ѝ крака.

Тя прошепна:

— Единственото, което някога ще бъда, всичко, което мога да бъда за теб, Джак, мой скъпи Пип, е едно красиво нещо, което може да бъде гледано, но никога докосвано.

— Затвори очи — прошепнах.

— Защо?

— Просто ги затвори.

Когато го стори, още една сълза се отрони и последва първата.

Пресегнах се към масата и извадих кубче лед от чашата си. Поднесох го към врата ѝ и го притиснах към кожата ѝ.

Стела ахна, но не отвори очи. Пое си дълбоко въздух.

Приплъзнах кубчето надолу по врата ѝ, по рамото и по цялата дължина на ръката ѝ. Когато достигнах пръстите ѝ, тя ги разпери и обърна дланта си към мен. Прокарах леда отново нагоре по ръката ѝ, към шията ѝ, после надолу към извивката на гърдите ѝ.

Наведох се към ухото ѝ колкото можех по-близо и прошепнах:

— Свали си сутиена.

Все още със затворени очи тя се пресегна и го откопча. Сутиенът се свлече на пода между двама ни. Кубчето лед кръжеше около гърдите ѝ, с всяко движение все повече приближавайки се към настръхналите ѝ зърна. Стела изви гръб и простена тихо. Когато най-сетне я докосна там, си пое рязко въздух. Ледчето вече почти се бе разтопило и бе наполовина по-малко от момента, в който започнах. Посегнах зад мен и взех още едно от чашата. Коленичих и го приплъзнах по левия ѝ крак, по глезена и нагоре към вътрешната страна на бедрото ѝ. Топлината, излъчваща се от тялото ѝ, бе направо непоносима; с последни усилия на волята се сдържах да не захвърля кубчето и да продължа без него. Прокарах леда през меката материя на бикините ѝ, през пъпа и нагоре покрай гърдите ѝ. След това се изправих и проследих с него контура на устните ѝ. Тя облиза страстно остатъка от ледчето, езикът ѝ бе толкова близо до пръстите ми, сетне тя отвори устни и го погълна.

Бе ред на Стела да се пресегне зад гърба си. Извади чифт латексови ръкавици от кутията на плота и ми ги подаде, след което надяна друг чифт. Чак тогава отвори очи, огромни, ярки и жизнени, докато галеше бузата ми и линията на челюстта ми.

Прекарахме следващите няколко часа в изследване на телата си с ръце в ръкавици. Внимателно се докосвахме, без да се докосваме. Мълчалив танц с прекрасна хореография. Беше невероятно. Когато най-сетне заспахме, разделени от взетия назаем чаршаф, и двамата бяхме изтощени. А аз най-накрая се почувствах завършен.

20.

Стак не помнеше кога точно е заспал, но по болката в схванатия си врат можеше да каже със сигурност, че е било преди доста време. Шестте празни бирени кенчета на масичката до него подкрепяха тази теория, а непреодолимата нужда да изпразни пикочния си мехур окончателно затвърди подозренията му.

Наведе се напред и погледна през прозореца.

Трите бели вана бяха отсреща, където ги бе видял за последно.

Нощта бе отстъпила мястото си на приглушената сивкава светлина на питсбъргското утро.

Вановете си бяха там. Вътре в тях не се забелязваше никой.

Може би просто ставаше параноичен. Макфиърсън в къщата отсреща имаше фирма за ВиК услуги. Може пък да си беше купил нови ванове и да ги беше паркирал пред дома си. Естествено това не обясняваше защо бягаха. Всеки път, когато излезеше навън, всички потегляха и бързо изчезваха нататък по улицата само за да се върнат не след дълго. Не помнеше колко пъти бе повтарял упражнението.

Може би тръгваха, понеже виждаха револвера. Пияно старче с патлак — и той би избягал при подобна гледка. Но това пък не обясняваше защо се връщаха. Не обясняваше защо никой не бе повикал полиция. Точно сега сигурно щеше да се зарадва на неочаквано посещение от момчетата в синьо. Щеше да провери телефона за всеки случай, когато се връщаше от тоалетната, но бе сигурен, че ще е също толкова безмълвен, колкото и предните пъти, когато вдигаше слушалката.

Магнумът му стоеше на масичката до празните кенчета от бира. Стак го взе и се изправи. Цялото тяло го болеше. Опита да се задържи прав, като се опря на стола. Дали заради изпитото, или заради внезапното движение, но му се зави свят. Пред очите му за секунда всичко стана бяло, после се избистри.

С оръжието в ръка закрачи към малката тоалетна под стълбите. Дъските скърцаха под стъпките му.

Вече бе в тоалетната, когато чу друго изскърцване, този път от дъска на втория етаж.

21.

Събудих се от някакъв странен дращещ звук.

Мозъкът ми се пробуди преди тялото и в съзнанието ми изникна образът на едра мишка в къщата, която бяхме заели от Ками Брадъртън, с миниатюрни лапички, които ровят в стената, докато животинчето се опитва да избяга, а наоколо се вдига прах, който се трупа на малки купчинки до розовите му крачета. От другата страна на стената имаше свобода, но трябваше да си я извоюва.

Очите ми се отвориха рязко.

През прозорците нахлуваше слънчева светлина.

Двамата със Стела бяхме заспали в кухнята, на малкото пространство на пода между плота и кухненския остров. Тя още спеше. Дочувах тихото ѝ дишане до мен.

Дращене.

Още дращене. Идваше от една от спалните.

Станах тихо, прерових купчината дрехи, взех джинсите си и ги обух. Намерих пушката там, където я бях оставил — на кухненския плот. Внимавах да не вдигам шум. Знаех, че е заредена и готова за стрелба. Вдигнах предпазителя с показалеца си и се запромъквах по късия коридор.

Открих го в розовата стая.

Мъж, висок около метър и седемдесет и осем, със сплъстена кестенява коса, леко прошарена със сребристи нишки, затъкната под шапка от рода на кожените ушанки, използвани от ловците. Носеше мръсни джинси, кафяви ботуши и синя памучна риза.

Пушката му, подобна на ловджийска, бе облегната прилежно в ъгъла.

Мъжът бе с гръб към мен и трескаво драскаше по стените с дебел черен маркер.

Дейвид Пикфорд е прекрасен мъж.

Дейвид Пикфорд е прекрасен мъж.

Дейвид Пикфорд е прекрасен мъж.

Дейвид Пикфорд е прекрасен мъж.

Дейвид Пикфорд е прекрасен мъж.

Дейвид Пикфорд е прекрасен мъж.

Дейвид Пикфорд е прекрасен мъж.

Дейвид Пикфорд е прекрасен мъж.

Дейвид Пикфорд е прекрасен мъж.

С насочена към него пушка безшумно обиколих стаята по външната стена, покрай дрешника, покрай ъгъла, докато най-сетне се оказах достатъчно близо да взема оръжието му. Прекарах ремъка му през главата си и я метнах зад гърба си, след което отново насочих моята пушка към мъжа.

— Кой си ти? — попитах високо, като се надявах да си е проличало колко съм изнервен.

Мъжът продължаваше да драска.

Дейвид Пикфорд е прекрасен мъж.

Дейвид Пикфорд е прекрасен мъж.

Дейвид Пикфорд е прекрасен мъж.

Щракнах затвора на пушката, като изхвърлих един неизстрелян патрон и заредих друг. Напълно безсмислено действие, но се надявах звукът да го изкара от състоянието му на транс или в каквото там бе изпаднал.

Маркерът все още продължаваше да се движи, когато той изрече:

— Къде е Ками Брадъртън?

Имаше несъразмерно голямо чело. Острата му коса изглеждаше така, сякаш е била отрязана с нож на произволни дължини и окачена небрежно върху главата му. Очите му гледаха пусто и безжизнено. Брадата му беше сплъстена. Предположих, че е около петдесетгодишен, но ми бе трудно да определя с по-голяма точност.

— Би трябвало да е тук — каза той. — Каза, че ще е тук. Дейвид иска да ѝ кажа „здравей“. Виждал ли си Ками Брадъртън?

— Кой си ти? — повторих.

Мъжът хвърли бегъл поглед към мен, след което продължи да пише.

— Ти си хлапето на Еди, нали?

Това едва не ме накара да сваля пушката, но не го сторих. Нещо не беше наред. Начинът, по който говореше. Като човек, който всеки момент ще заспи.

— Откъде познаваш баща ми?

Дейвид Пикфорд е прекрасен мъж.

Дейвид Пикфорд е прекрасен мъж.

— Познаваме се от доста време — отвърна той. — И с майка ти също.

Прехвърлих наум имената от списъка ми. Хората от годишника. Всички мъртви, с изключение на трима. Ако човекът с черния понтиак бе Джефри Далтън, то тогава…

— Ти си Дюи Хобсън, нали?

Той килна глава настрани, сякаш току-що му бе хрумнало.

— Дюи Хобсън, точно така.

Не бях усетил кога се е събудила Стела. Беше застанала на прага, облечена в същите дрехи като вчера. Така и не ни остана време за пране. Тя отвори уста да каже нещо, но аз поклатих глава. Подадох ѝ пушката и кимнах към Хобсън. Тя схвана, вдигна оръжието и го насочи към него.

Демонстрирах му празните си ръце, въпреки че неговата пушка все още се клатеше зад гърба ми.

— Търсих те, Дюи. Теб и останалите. Доста си труден за откриване. Знаеш ли къде се крие баща ми?

Хобсън приключи с едната стена и се премести на следващата. Дори да бе видял Стела, с нищо не се издаде.

— Тук съм, за да се срещна с Ками Брадъртън. Дейвид иска да ѝ кажа „здрасти“. След което се предполага да я застрелям. — Той вдигна палец и показалец. — Пат, пат! Два пъти един след друг, право в челото. Мъртва.

— Говорил си с Дейвид? — попита Стела. — Какво точно ти каза той?

— Каза ми да дойда до къщата на Ками и да ѝ кажа „здрасти“ от негово име, след което да я гръмна. Да я застрелям. Освен това каза, че те обича, Стела, и че разчиства цялата бъркотия само заради теб.

Хобсън изпусна маркера, обърна се и закрачи право към Стела. Бях сигурен, че ще го гръмне, толкова бързо приближи към нея, но тя просто отстъпи встрани и той мина покрай нея, все едно я нямаше.

Двамата със Стела си разменихме бързи погледи — тя беше също толкова объркана, колкото и аз, — сетне го последвахме.

22.

Стак си вдигна ципа.

Проклет да е, ако допусне да го намерят мъртъв с разкопчани панталони!

Дъската над него изскърца отново.

Знаеше точно коя дъска. На горния етаж, третата от последното стъпало към дъното на коридора. Беше вадил проклетото нещо поне дузина пъти през последните десетина години, бе махал гвоздеите и ги бе подменял с петдесетмилиметрови видии, после ги бе заменял с още по-дълги. Беше опитал да залепи дъската. Дори беше посипал талк върху нея, върху съседните, върху процепите, гвоздеите и видиите с надеждата, че ще приглуши звука. Нищо не свърши работа. Шибаната дъска все още скърцаше в секундата, в която върху нея се окажеше дори най-лекият натиск.

Стак измъкна магнума от колана си, насочи го към тавана на около пет сантиметра южно от лампата и изстреля три бързи куршума.

Старите му кокали запротестираха срещу отката на оръжието. Стак обаче беше старо куче и мерникът му не трепна. Куршумите попаднаха на около сантиметър-два един от друг, в тавана зейна дупка.

23.

Открихме Дюи Хобсън във всекидневната, загледан през прозореца към улицата. Застанах до него на безопасно разстояние.

— Ками не е вкъщи, нали? — изрече той.

— Не, Дюи. Мислим, че си е тръгнала вчера.

— Лошо. Наистина исках да ѝ кажа „здрасти“. Заради Дейвид.

— Знаеш ли къде може да е? Къде би отишла, ако се наложи да замине оттук?

Хобсън не отговори. Очите му бяха приковани в някаква точка от отсрещната страна на улицата.

— Би ли отишла при баща ми? Знаеш ли къде е той?

— Той скоро ще дойде — отвърна Хобсън.

— Кой, баща ми ли?

— Не. Дейвид. Движеха се плътно зад мен.

Погледнах Стела. Тя вече тичаше из кухнята, събираше дрехите ни в торбите, прибираше книгите от масата.

Големият кухненски прозорец се строши на парчета половин секунда преди да чуя изстрела.

Куршумът улучи Хобсън в лявото рамо. Той се люшна назад, но остана на крака.

В средата на Уиндмор Роуд бе спрял бял джип. Жената, която бе стреляла по нас, стоеше до отворената предна лява врата, беше облечена в дълъг бял тренчкот. От дулото на никелирания ѝ полуавтоматичен пистолет се издигаше тънка струйка дим. На лицето ѝ бе изписано самодоволно изражение.

— Залегни! — изкрещях аз и клекнах под прозореца с надеждата, че тухлите ще успеят да спрат куршумите.

Хобсън не помръдна. Стоеше изправен, докато ризата на рамото му бавно се обагряше в червено.

Още три куршума разтрошиха стената зад нас. Пресегнах се и дръпнах крака на Дюи. Той загуби равновесие и падна на пода до мен.

Стела дотича от другата стая с пушката и багажа ни в ръцете.

— Съседите ще извикат полиция. Трябва да се махаме оттук!

Още един изстрел. Куршумът улучи високия лампион в ъгъла.

Надигнах глава предпазливо, колкото да видя какво се случва отвън.

— Мисля, че са трима. Излизаме, удряме ги с цялата огнева мощ, с която разполагаме, и тичаме към колата. — Метнах раницата на гърба си, завързах торбата на Стела и проверих пушката. — Излизаме на „три“. Готова ли си?

Стела кимна.

Още един куршум рикошира от тухлите точно под перваза на прозореца.

Започнах отброяването. Преди да стигна до „две“, зад първия джип спря още един.

24.

Стак дочу как някой се изтърси тежко на пода точно над главата му, след което се изтърколи по стълбите. От току-що пробития отвор между тоалетната и втория етаж се сипеха парченца гипс.

Тъй като обичаше да прави по няколко неща едновременно, когато отиде за бира до кухнята, Стак използва възможността да напълни левия си джоб с двайсет и деветте патрона калибър .357 от кутията в чекмеджето до хладилника. Това бяха всички амуниции, с които разполагаше. Отвори барабана, изхвърли трите празни гилзи и ги замени с нови. После пусна водата в тоалетната, бутна вратата и пристъпи обратно във всекидневната си.

Мъжът, който слезе по стълбите от втория етаж по трудния начин, лежеше срещу вратата на дрешника. Бялото му палто се бе усукало около тялото му. Десният му крак се бе оплел в ремъка на пушката, окачена на рамото му и скрита под палтото. Фибулата му бе строшена между коляното и глезена му, бе пробила кожата и се подаваше навън през дупка в белите му панталони. Ако мъжът бе още жив, щеше да си има доста главоболия с този крак. От позицията, в която бе застинал, си личеше, че един или повече от куршумите на Стак са го улучили между краката и са излезли откъм кръста му. И двете рани изглеждаха доста по-болезнени от счупването.

Стак замръзна в средата на всекидневната — не от шок или от уплаха, а понеже слухът му изневеряваше и той не можеше да чуе има ли още хора на горния етаж.

25.

От ъгълчето на строшения прозорец двамата със Стела наблюдавахме как Латрийс Оливър излиза от джипа.

Лявата ѝ ръка бе превързана пред гърдите ѝ, частично скрита под палтото. И да беше въоръжена, не успях да забележа.

Възрастната жена огледа улицата, после се съсредоточи върху надупчената от куршуми фасада на малката къща, където бе живяла Ками Брадъртън.

— Тук ли си, сладка моя Стела?

Стела, все още приклекнала от дясната ми страна, понечи да се изправи. Поклатих глава. Тя замръзна на място.

— Знам, че всичко бе случайно, скъпа — продължи Оливър. — Не си искала да ме нараниш, нали? Всичко стана заради него — Далтън, Проповедника, както и да се нарича тези дни. Той те е заблудил с малкия си план за бягство, наговорил ти е разни неща, нали? Неверни неща. И нито един въпрос от рода на „Искаш ли да си тръгнеш?“ Вместо това той те отне от мен и те изостави — малко птиченце извън клетката си, обречено да се лута насам-натам със счупени криле. Може да се върнеш, Стела! Знаеш, че те обичам. Никой не те обича толкова силно! Ще ти простя онова, което ми причини!

Стела се размърда, но не каза нищо. Оливър пристъпи по-близо до къщата. Видимо щадеше левия си крак.

— Онзи Далтън… той е наемник, да знаеш. Едно е да убиваш хора, които заслужават, съвсем друго е да го правиш за пари. Той няма скрупули — бащи, братя, майки, сестри… убива всички, стига да му обещаят приемлива сума. А аз те научих на морал, на ценности, превърнах те в най-благородната дама на света. Ела при мен, продължи обучението си и всичко ще бъде забравено и простено.

— Ти ме превърна в затворничка! — изкрещя Стела. — Накара ме да убивам за теб!

— Опазих те жива, скъпа. Грижех се за твоята безопасност. Носех ти онова, от което се нуждаеше. Кой друг би постъпил така? А в момента си пресрочила графика си! С два дни! Сигурно умираш от глад! Позволи ми да те нахраня, Стела. Знам точно от какво имаш нужда. Имам един, специално подбран като за теб! Но един вече може и да не ти стигне. Може би двама или трима… — Оливър направи още крачка напред и се намръщи. — Онова хлапе Тач е вътре с теб, нали? И онзи противен Хобсън? Подушвам ги чак оттук. Убий ги, Стела, след това се върни у дома с мен. Имаме нов дом, прекрасен дом. Направо ще се влюбиш в него. Нека ти дам онова, от което се нуждаеш, мое сладко, любимо момиче. Всичко е простено, заклевам се!

Хобсън се бе втренчил в дългите черни ръкавици на ръцете на Стела. Извърна се към прозореца точно когато някакъв мъж заобиколи джипа.

— Дейвид! — прошепна Стела.

Дейвид извъртя китка и почука по стъклото на часовника си.

— Малко сме притиснати от времето, Латрийс. Какво ще кажеш да отложим надъхващата ти реч за след завръщането ни в „Чартър“? — Той се усмихна в посока към къщата. — Хей, Джак? Хареса ли ти бутилката „Джеймисън“, която ти оставих в Питсбърг? Чух, че ти е любимото. Имам още едно шишенце тук, в колата. Твое е, ако поискаш. Само ще те помоля да направиш нещо за мен преди това. Нищо особено, просто дребна услуга. Имаш пушка, нали? Бас хващам, че е нещо страховито. Заредена, готова за действие? Искам да я долепиш до главата на Дюи Хобсън.

Ръцете ми заедно с пушката се извъртяха сами. Цевта бе на по-малко от сантиметър от челото на Хобсън. Опитах се да я изместя, но ръцете ми не ми се подчиняваха.

— Когато си готов — продължи Дейвид, — искам да…

Оглушителен изстрел прокънтя из цялата къща. Стела бе вдигнала нейната пушка и бе дръпнала спусъка точно до ухото ми. Целият свят потъна в тишина — гласът на Дейвид, дишането на Стела и Хобсън до мен, всичко бе изместено от пронизително звънене. Изпуснах пушката и тя се плъзна на ремъка си от дясната ми страна. Покрих ушите си с длани, но така звъненето само се усили.

Стела ме плесна по гърба, след което започна да стреля по Дейвид, Оливър и останалите хора в бяло. Крещеше нещо право в лицето ми, но не можех да я чуя. Очите ѝ се спряха за миг на люлеещата се на врата ми пушка, след което отново се върнаха към прозореца. Спомних си какъв беше първоначалният план, вдигнах оръжието и започнах да стрелям. Всеки гърмеж отекваше в главата ми като леко тупване, заглушен от пронизителния звън.

Стела се изправи и дръпна Хобсън. Секунда — и вече беше на вратата, влачейки мъжа след себе си. Пусна го за кратко, само колкото да стисне по-здраво приклада на пушката и да изстреля поредица от куршуми, по всяка вероятност към джиповете, след което отново го повлече през двора. Един от куршумите улучи жената с никелирания полуавтоматичен пистолет. Тя се свлече към шофьорската седалка, после падна на земята. Аз също стрелях. Четири от куршумите улучиха едната страна на возилото. Петият продупчи предната гума на първия джип. Прицелих се в мъжа, сгушил се на предната дясна седалка на колата на Оливър, докато Стела гърмеше по онзи, който бе заобиколил превозното средство и бе коленичил зад него, използвайки калника му като прикритие. Бутнах Хобсън по-близо до нашия мерцедес, стрелях още веднъж, после отворих със замах задната врата, вкарах го вътре и метнах чантите ни след него.

Оливър бе застанала по средата на улицата, без дори да забелязва пукотевицата. Очите ѝ бяха приковани в Стела. Започна бавно да се приближава към нея. Дейвид очевидно бе залегнал някъде. Не го виждах.

При вида на Оливър Стела замръзна. Възрастната жена се влачеше напред, здравата ѝ ръка бе вдигната нагоре, а другата все още беше в превръзката. Изкрещях името на Стела, но от продължаващия звън в ушите ми не чух нищо. Улових я за ръката, придърпах я към колата и я бутнах на предната дясна седалка. След това се плъзнах през предния капак и седнах на шофьорското място.

Оливър продължаваше да върви към нас.

— Тръгвай — прошепна Стела само с устни. — Моля те… Тръгвай. Давай! Давай!

Подчиних се.

Двигателят на мерцедеса оживя с мощен рев. Включих на задна, натиснах педала на газта до дупка и завъртях колата. Гумите изсвириха по асфалта и захапаха здраво настилката, когато превключих предавките и подкарах с бясна скорост по Уиндмор Роуд, а задницата поднасяше на завоите. Не бяхме изминали и половин километър, когато покрай нас в обратна посока прелетяха три бели „Форд Експедишън“, насочващи се към къщата.

Звъненето все още отекваше в главата ми, но не успя да заглуши звука от приближаващи се сирени.

26.

Стак дочу нещо.

Добре де, на Стак му се стори, че дочува нещо.

Проклетият му слух.

Приближи се до стълбището, зачуди се дали да не вземе пушката на мъжа в бяло, но после реши, че и магнумът ще свърши работа.

Прекрачи трупа, опитвайки се да държи револвера в готовност, и се заизкачва по стъпалата, като се хващаше за парапета. Успя да направи три или четири крачки, преди писъците в мускулите и ставите да му напомнят, че не е пил хапче от предната нощ. Тракащото шишенце в десния му джоб (да не говорим за боеприпасите в левия) не му помагаше много да прикрие местоположението си, но, да си кажем право, лошите трябваше да са много тъпи, за да не забележат осемдесет и две годишен мъж, който се изкачва с триста зора по стълбите в някакво старческо преследване. Даже малко се надяваше да го гръмнат, преди да се изкачи догоре, за да не му се налага да се катери още.

Този път, когато дочу нещо, бе сигурен, че е дочул нещо. Прокашляне.

Стак направи още една крачка.

— Аз съм пенсиониран детектив от полицията и ме сърбят ръцете да застрелям някой незаконно проникнал в дома ми нещастник вече почти две десетилетия. Чувството при последния подобен случай бе истински приятно. Не те знам кой си, но по-добре се омитай от къщата ми, преди да съм изкачил последното стъпало.

Изкрещя го почти на един дъх и дробовете му останаха без кислород. Наложи се да си вземе малка почивка на дузина стъпала от върха. Не седна, въпреки че му се искаше. Вместо това остана прав, вкопчен в парапета — единственото нещо, което го възпираше да не се строполи надолу като мъжа преди малко. Пое си няколко пъти дълбоко въздух.

Никога не бе имал проблеми със сърцето.

Списъкът с нещата, които не бяха наред в тялото му, бе предълъг, но цъкалото не бе включено в него. Но ако болката в лявата част на гърдите му значеше онова, за което си мислеше, то сърцето му щеше да заеме още един ред в здравните му осигуровки.

Тъпата болка в гърдите и тежкото туптене му напомниха за дните, когато играеше футбол в гимназията. Преди един куп години. Спомените полека-лека си пробиваха път от някакво отдавна прашасало място в главата му и излизаха на бял свят, все едно случилото се бе вчера. Мозъкът на Стак често му въртеше подобни шегички.

Не можеше да си спомни какво е вечерял преди два дни или кой сериал е гледал за последно, но точно в този миг изникна мирисът на мокра трева и пръст на полето зад фермата на Макинтош. Спомни си как слънцето проби облаците от изток за пръв път от миналата есен. Болката, когато Хенри Отър мина през линията, излъга Дарил Лъдинг и се вряза в него с рамо. Сети се как, когато ударът дойде, съзнанието му заповяда да задържи топката и той смяташе да направи именно това, но когато противниковият играч се сблъска с него, се чу острото пукане на няколко счупени ребра, всичкият въздух изскочи от дробовете му, а сетне го заля вълна от най-ужасяващата болка, която бе изпитвал. Топката се изплъзна от ръцете му и се приземи в обятията на Ърни Нийдърт, който се затича и отбеляза тъчдаун. Всичко за секунда или две, докато потрошеното тяло на Стак се свличаше на земята.

Усещането в гърдите му в момента не беше кой знае колко по-приятно от онова отпреди почти седемдесет години. Сега дълбоката, изгаряща болка се загнезди в гръдния му кош и се промъкна през лявата му ръка чак до пръстите, все още обвити около парапета.

На Стак хич не му се умираше. Беше прекалено упорит, за да умре, и нямаше да се строполи по собствените си стълби и да приключи живота си, прегърнал никаквеца, проснал се там.

Без да обръща внимание на болката, Стак стисна здраво перилата и се набра напред. Краката му го изстреляха две стъпала нагоре като автомобилни бутала. Гърдите му пламнаха в знак на протест, но преди болката да овладее тялото му, Стак стисна парапета и изкачи и последните две стъпала. Срина се на пода на коридора. Дишането му беше накъсано, от ъгълчето на устата му бе провиснала слюнка.

Някой се приближи до него. Дойде откъм средната спалня, онази с разширената „Стена на чудатостите“. Въпросният „някой“ спря на метър от главата му. Стак опита да се надигне и да го огледа по-добре — виждаше само бели обувки, бели панталони и краят на бяло палто, подобно на онова, което носеше мъжът, стоварил се в подножието на стълбището. Главата на Стак обаче отказваше да помръдне. Дори очите му не се движеха. Опита да размърда дясната си ръка, онази с магнума, но осъзна, че оръжието го няма. Револверът вероятно бе някъде на пода до него или, по-вероятно, го бе изпуснал по стълбите.

Човекът, застанал до него, коленичи, приближи се и прошепна в ухото му:

— Интересна стая си имаш тук. Шефът ми ще поиска да си поговорите за нея.

Стак се опита да каже на мъжа, че не възнамерява да разговаря нито с него, нито с шефа му, нито с президента на Съединените щати, а и дори да разговаря с тях, ще им каже единствено да ходят да се шибат. Само че, когато отвори уста, от нея не излезе нищо, освен слюнка. Болката в гърдите и ръката му подскочи до единайсет по скалата от едно до десет и той загуби съзнание.

27.

Шест минути.

Точно толкова минаха от мига, в който белите „Форд Експедишън“ пристигнаха на Уиндмор Роуд 803, до момента, в който Латрийс Оливър и Дейвид Пикфорд се качиха на задната седалка на средното от трите возила, след като почистването бе приключило.

Екипът работеше като добре смазана машина. Труповете бяха натоварени в двете потрошени превозни средства и бяха подпалени с ръчни ТРА гранати[28]. Дейвид нямаше представа откъде „Чартър“ се снабдява с подобни играчки, но определено му беше забавно, когато заповяда на подчинените си да ги използват. Бяха му казали, че съдържат сгъстен триетилалуминий, подобна на напалм субстанция, която се самовъзпламенява при контакт с въздуха. Вдигаха малко шум, просто леко пук!, последвано от облаче син дим, после внезапно избухваха пламъци, които бързо превземаха вътрешността на колата, преди да изскочат през отворените прозорци и да обгърнат покрива, предния капак и вратите.

Вътрешността на къщата бе фотографирана и заснета на видео за по-малко от две минути. По-късно снимките и видеозаписите щяха да бъдат проучени от екип специалисти. Ако имаше нещо, което да си струва да бъде открито, те щяха да го открият. В края на въпросните две минути в къщата бяха разположени и взривени още ТРА гранати.

Изгарянето на мъртвите не бе нищо друго, освен елементарна предпазливост. На служителите на „Чартър“ не се разрешаваше да носят документи за самоличност. Данните им не фигурираха в нито една правителствена база. Криминални досиета, социални осигуровки, актове за раждане, шофьорски книжки — всичко се прочистваше след назначаването им.

Един-единствен съсед излезе да види какво става, след като престрелката спря. Беше се затичал от къщата на Уиндмор Роуд 807, когато видя Дейвид да стои на улицата и да дава разпореждания на екипа. Мъжът бе преполовил петдесетте, с оредяваща коса, сресана назад върху сравнително малката му глава. Носеше бял потник и джинси. Нямаше обувки. Стискаше двайсет и две калибров. Един поглед върху ръждясалата цев, и вече беше ясно, че оръжието не е почиствано и не е стреляло доста отдавна. Мъжът се приближи тичешком към Дейвид и изкрещя, че вече е извикал ченгетата и те са на път.

— Кога им се обади? — попита го Дейвид.

— Преди пет минути! Добре ли сте? Ранен ли сте?

— Аз дори не съм тук — отвърна Дейвид. — Как биха могли да ме ранят?

Мъжът изглеждаше объркан за момент, после кимна:

— Прав сте. Би било доста трудно, нали?

— Какво точно видя?

Мъжът му разказа. Бе видял доста. Каза на Дейвид как всичко започнало малко след като се появил онзи „Форд Бронко“, от който излязъл някакъв едър мъж с вид на клошар. Влязъл право в къщата на Фей, все едно му била бащиния.

— Фей Моук има ли дете?

— Не съм виждал. Но тя си стоеше главно вкъщи.

Бяха научили, че Фей Моук е последната от дълга върволица самоличности, използвани от Ками Брадъртън по време на двайсетте години, прекарани в бягство. Най-вероятно това щеше да е и името, което щеше да бъде изписано върху надгробната ѝ плоча, ако въобще трупът ѝ бъдеше положен в маркиран гроб.

Дейвид проследи погледа на мъжа до сивия форд, паркиран на половин пресечка от № 803. Половината кола беше на платното, другата половина — на тротоара.

Хобсън.

Следващ инструкциите като добро малко войниче. Дейвид кимна към един от екипа и посочи бронкото:

— Вземете каквото има, после почистете.

Мъжът разбра завоалираната команда и бързо се зае с изпълнението ѝ.

Дейвид насочи вниманието си отново към любопитния съсед с потника:

— Ти подпали всички тези пожари, нали?

— Аз ли?!

— Аха. Колите, къщата… Всичките са твое дело. Ти обичаш огъня. Затова подпали всичко. И уби също така тези хора.

— Добре, щом казваш, значи най-вероятно съм го направил.

— Когато полицаите пристигнат, ще им кажеш какво си направил и колко доволен си бил, докато си го вършил. После, като приключиш и те запишат всичко, знаеш ли какво ще сториш?

Лицето на мъжа не изразяваше никаква емоция. Все едно беше празно.

— Ще отидеш в онази горяща къща и ще седнеш във всекидневната. Точно там, в средата ѝ, ще си намериш удобно местенце за сядане. Ти харесваш огъня.

— Добре. Харесвам огъня.

— Преди това обаче, когато аз си тръгна — продължи Дейвид, — искам да използваш този твой пистолет — да застреляш труповете в джипа до един, след което да хвърлиш пистолета в храстите ето там. Не прекалено далеч обаче. Не искаме да затрудняваме местните.

— Няма да е учтиво.

— Със сигурност няма да е учтиво, господине.

Дейвид видя някаква жена да го наблюдава иззад завесите на втория етаж на съседната къща. Помаха ѝ. Нямаше значение, че го е видяла. И без това никой нямаше да ѝ повярва. Обърна се към мъжа с потника:

— Още нещо.

— Да?

— Мислиш ли, че изглеждам добре?

Мъжът килна глава. Ветрецът развяваше острата му коса.

— Вие сте може би най-грозният човек, когото съм виждал през живота си.

— Не си много умен, нали?

— Не, не съм.

— Аз съм най-прекрасният мъж, когото си виждал.

Мъжът обмисли това, след което се съгласи:

— Да, предполагам, че е така.

Дейвид го остави да чака ченгетата и се качи на задната седалка на средния „Форд Експедишън“ до Латрийс Оливър, която човъркаше някакво лющещо се черно петно на болната си ръка. Той поклати глава и погледна назад тъкмо когато потегляха.

— В къщата имаше стая, боядисана в розово. Намерихме и кукла.

— Още едно дете? — попита Оливър.

— Възможно е — Дейвид погледна отново към къщата. — Ками Брадъртън може все пак да е родила.

— Чудя се какво ли ще може да прави.

— И аз се чудя — отвърна Дейвид.

28.

— Някой следва ли ни?

Звъненето в ушите ми все още не бе заглъхнало, но поне намаляваше. Болката също.

Стела разкопча предпазния колан и се извърна назад, за да погледне през задното стъкло.

— Не съм сигурна. Трафикът е прекалено натоварен. Виждам три бели коли, но не разпознавам шофьорите. Мисля, че всичко е наред.

Светофарът пред нас светна червено. Направих бърз десен завой, за да не спирам. Бяхме някъде в центъра на Кармел. Колите постоянно се увеличаваха, понеже хората тъкмо тръгваха на работа.

— Трябва да излезем на магистралата. Или може би да намерим друг автомобил.

— Джак, трябва да погледнем в какво състояние е рамото му.

— Налага се да се движим.

— Цялата седалка е в кръв.

— Кожена е. Кръвта се измива лесно. Трябва да продължим.

— Не за тапицерията ме е грижа. Той може да умре.

Направих ляв завой по Севънтийн Майл Драйв.

— Има ли нещо, което може да използваме, за да го вържем? Буден ли е?

Стела щракна с пръсти пред очите на Дюи Хобсън.

— Буден е, но не е твърде адекватен. Г-н Хобсън, чувате ли ме?

Нищо.

— Може в багажника да има въже.

— Не мисля, че ще ни нарани.

— Не може да си сигурна.

— Дюи, възнамеряваш ли да нараниш Джак Тач?

Мълчание.

— Възнамеряваш ли да нараниш мен?

Мълчание.

— Ами Ками Брадъртън?

— Ще ѝ кажа „здрасти“ от Дейвид, след което ще я убия. — Той вдигна отново палец и показалец, сякаш стреля с пистолет. — Пат, пат! Два пъти един след друг, право в челото.

— А планираш ли да нараниш някого другиго?

Мълчание.

Намръщих се:

— Когато Дейвид ми каза да насоча пушката към Хобсън, така и направих. Не можех да се контролирам. Сигурно щях и да го застрелям, ако ми беше наредил. Ти знаеше. Затова стреля до ухото ми — за да не чуя думите му. Какво, по дяволите, беше това?

Стела се обърна и се настани удобно в седалката.

— Дейвид може да бъде много убедителен — каза.

— Тоест?

— Не ми обясниха с подробности — отвърна тя. — Според госпожа Оливър Дейвид бил специален като мен и можел да бъде много убедителен. Затова внимателно следяха всичко, което той ми казваше и всичко, което му казвах аз. Държаха го съвсем сам в една малка стаичка. Не можехме да си говорим истински. Бяхме като лабораторни мишки, под тази ярка светлина, всички тези очи и уши, които ни следяха под лупа. Много ми беше жал за него, затова ходех.

— Къде?

— Не знам точно. Винаги ми връзваха очите или ме караха да нося черна качулка. Когато бях малка, госпожа Оливър казваше, че всичко е игра. Като идваше да ме види, той носеше маска. Предполагаше се да е част от играта, но знаех, че в действителност целта ѝ е да му попречи да ми каже нещо, когато те не слушат. Когато пораснах, той ми каза, че по-добре да не знам къде живее — заради моята безопасност. Пътуването отнемаше четири или пет часа, но нямам идея докъде сме ходели. Напълно е възможно и да сме се въртели в кръг из квартала. Никога не мислех, че ще се измъкна от онова място.

— Използвали са теб и способността ти да убиваш хора. Може и него да са използвали по някакъв начин.

— Завий тук — посочи тя някакъв знак.

— Към плажа?

Тя кимна.

— По това време на денонощието ще е спокойно.

Оказа се права. Заварихме само три други коли на паркинга (зелена, червена и сребриста). Двама ранобудници, които се печаха на слънце, и един, който тичаше по пясъка. Паркирахме най-отзад. След като надяна чифт латексови ръкавици от кутията, която „заехме“ от къщата на Ками, Стела порови из торбата си, измъкна аптечка и се зае с рамото на Хобсън. Разкопча ризата му и внимателно отлепи плата от раната, преди да я съблече изцяло. Той продължаваше да гледа с празен поглед напред, без да го е грижа какво се случва с него.

— Куршумът е излязъл отзад — каза тя, докато обработваше раната с тампон, напоен със спирт. — Това е добре. Ще му остане белег, но ще се размине без шевове. Кървенето почти спря. — Тя превърза раната и залепи бинтовете и марлята с лейкопласт.

Измъкнах от раницата си една памучна риза — единствената с копчета, която притежавах — и заедно успяхме да я навлечем върху Хобсън. Ръцете му бяха отпуснати, приличаше на грамадна парцалена кукла. Не се съпротивляваше, но не ни и улесняваше.

Размахах ръка пред лицето му. Дори не мигна.

— Мисля, че е бил хипнотизиран.

— Мисля, че е зациклил — каза Стела. — Наредено му е било да убие Ками Брадъртън и той е в своеобразен режим на изчакване, докато това се случи.

— Трябва да го завържем.

— Единственият, който трябва да се тревожи за този човек сега, е Ками.

Стела изглеждаше убедена, затова реших да не настоявам. Отново се потеше — челото ѝ бе покрито с тънък слой блестяща влага. Изглеждаше прекалено бледа. Така бе изглеждала преди случката с езерото, а това беше преди по-малко от ден.

Огледах паркинга.

— Май тук няма да си намерим кола.

— Ами онази там?

Тя сочеше към черна „Хонда Акорд“ с четири врати, паркирана от отсрещната страна на улицата. На прозореца имаше червено-бяла табелка с думите „ПРОДАВА СЕ“.

Открихме ключовете под предната дясна седалка. Казах си, че не я крадем. Просто я взимахме за малко по-дълга пробна обиколка.

Успяхме да си пробием път през трафика и да се качим на Магистрала 101, след което поехме на север.

Обсъдихме дали да не тръгнем към вътрешността на страната по някоя от междущатските магистрали, но осъзнахме, че именно натам ще очакват да се насочим. 101-ва беше по-стара и по-бавна и се точеше от един крайбрежен град към друг по-лежерно. Ресторанти, туристически атракции и търговски центрове се редяха от двете страни на пътя, а в тях можеше да се смесваме с местните без никакви проблеми — така щяхме да „плуваме“ в по-голямо езеро.

Хобсън седеше безмълвно отзад с поглед, съсредоточен върху пътя, без да гледа нещо конкретно. В един момент взе да си мърмори нещо несвързано под носа. Не след дълго отново млъкна. Стела се опита да разговаря с него, но той не отговаряше, въпреки че от време на време я поглеждаше. Тя се предаде след около час, измъкна двата екземпляра на „Големите надежди“ и започна безцелно да прелиства страниците, като настояваше, че баща ми е оставил книгата с определена цел, и все повече се дразнеше, когато не откриваше нищо.

Непрекъснато оглеждах автомобилите покрай нас. Щом в огледалото за обратно виждане изникнеше бяла кола, се напрягах и нарочно намалявах скоростта. Отпусках се едва когато ни изпреварваха. Очите ми се плъзгаха по шофьора и въздъхвах с облекчение, когато откривах, че не е облечен в бяло.

Колкото повече часове изминаваха, толкова по-бледа ставаше Стела. Опитах се да изчисля колко време е минало от вчера, когато за пръв път започна да изпитва признаци на глад, до момента, когато отбихме край езерото. Шест или седем часа, ако си спомнях правилно. Като че ли този път състоянието ѝ се влошаваше с по-бавни темпове. Може би езерото ни бе спечелило малко повече време, но колко точно, никой не можеше да предположи. Със сигурност обаче се задаваше нещо лошо.

— Лампичката за бензина свети.

В колата бе станало толкова тихо, че гласът ѝ ме стресна.

— Знам.

Пътувахме вече над пет часа. Когато „заехме“ хондата, резервоарът ѝ бе пълен, но последните десетина километра карахме на изпарения.

— Наближаваме Манчестър. Може да спрем там.

— Джак, има и нещо друго, което трябва да ти кажа. Нещо важно.

— Какво?

— Свързано е с моето състояние.

— Може да ми кажеш всичко, без да се притесняваш.

— Дори и аз не го разбирам напълно — започна тя. — Знам, че когато докосна нещо, отнемам живота от него, но това невинаги слага край на глада. Някои неща вършат по-добра работа от останалите.

— Разбирам. Рибата в езерото, дървото в Невада… царевицата… Помогнали са ти за кратко, но на теб ти трябва човек, трябва ти…

— Джак — прекъсна ме тя. — Не всеки човек върши работа. Това се опитвам да ти обясня. Някои са по-подходящи от други. Не разбирам каква точно е разликата, но някои хора ми печелят няколко месеца, други отлагат болестта за цяла година. Госпожа Оливър някак си знае кой ще свърши най-добра работа. Хората, които ми водеше, винаги слагаха край на глада за една пълна година.

— От 8 август до 8 август.

Тя кимна.

— И в къщата на Ками тя ти каза, че вече имала някой, „специално подбран като за теб“.

Стела кимна отново.

— Лошите хора — очевидно те са ключът към всичко. С тях нещата се получават най-добре. Може би вече е намерила някой.

От дясната ни страна изникна малка бензиностанция — „Манчестър Фил ен’ Гоу“. Отбих и спрях до една от колонките. Изгасих двигателя и се обърнах към Стела:

— Ще намерим решение, обещавам ти. Ще намерим начин.

Тя кимна отново, но в очите ѝ личеше съмнение, както и нарастваща тъга.

Ще я загубиш скоро. Така ти казва „сбогом“.

Мисълта изникна неканена в главата ми. Набързо я пропъдих.

Ще намерим начин.

Но дори и аз започвах да се съмнявам.

Три коли на паркинга — зелен форд, червен додж и бяла тойота. Шофьорът на тойотата беше тийнейджърка, облякла потниче с момчешката банда „Ен Синк“ върху розов бански — без съмнение избягала от училище, за да отиде на плаж.

— Трябва да купим нещо за ядене.

Подадох ѝ двайсетачка, тя я взе, без да каже и дума, излезе от колата и се запъти към бензиностанцията.

Стоях и чаках. Тъкмо бях решил да отида да проверя как е, когато най-сетне тя се върна с покупките — чипс, три сандвича, три бутилки вода и пътна карта. Изтърси на килимчето пред седалката всичко, с изключение на картата.

Изгледах захвърлената храна.

— О, да, разбира се, ще си взема сандвич, благодаря ти, Стела.

— Манчестър… — измънка тя, като разгъна картата върху таблото. — Манчестър…

— Стела? Какво става?

— Манчестър е град в Англия — промърмори тя, взряна в картата.

— Както и град тук в Калифорния, Илинойс, Кънектикът, Джорджия, Индиана… вероятно и по целия свят. Често срещано име е.

Тя посегна към своя екземпляр от „Големите надежди“ и отвори на картата на вътрешната корица, разучи я, след което отвори на същото място екземпляра, който бях открил в гроба на баща ми.

— И двете книги са от едно и също издание. На баща ти и тази, която получих от моите родители.

— Е, и?

Облечените в ръкавица пръсти на Стела се плъзнаха нежно по корицата на нейния екземпляр.

— „Големите надежди“ за пръв път е публикувана от г-н Дикенс през юли 1861 година като подлистник в списание, а по-късно и като цял роман. Сто години след смъртта му правата върху книгата изтичат, което означава, че става безплатна за всички и който пожелае, може да я издаде. Като резултат оттогава насам са публикувани стотици издания по цял свят, тъй като всеки иска да капитализира прекрасните слова на Дикенс. Ако отидеш в книжарница, ще откриеш безброй издания, отпечатани от най-различни издателства. Текстът в тях ще е един и същ, единствената разлика ще е оформлението — обложката, подвързията, самото качество на книгата. От евтини тиражи до извънредно скъпи издания, датиращи отпреди много години. Доста хора притежават екземпляр от този роман, но малко от книгите са едни и същи. Многобройни копия отлитат по света всяка секунда, тъй като творбата непрестанно се преиздава… — Пръстите ѝ се спряха, само палецът ѝ продължи да гали гръбчето на книгата. — Този екземпляр е принадлежал на родителите ми. Това е единственото тяхно нещо, което имам, и го ценя повече от всичко на света. Тази книга е била с мен всеки ден от живота ми и ще бъде с мен до последния ми дъх, мога да се закълна. Споменът за моите родители, тяхната същност, пътува с мен между кориците ѝ. Чрез тази книга ги пазя близо до мен.

Ръката на Стела се премести до моята бройка.

— Тази тук е принадлежала на баща ти, скрита в ковчега му заедно с годишника от Държавния университет в Пенсилвания. Била е достатъчно важна за него, за да мине през толкова перипетии, да я скрие от целия свят във фалшивия си гроб с надеждата, че някой ден ще я откриеш. Погледни картите, Джак — той ти е казал точно къде ще бъде! Виждаш ли?

Наведох се по-близо. Картите бяха невероятно красиви. И на двете бяха изрисувани детайлно най-различни градове в Обединеното кралство. Нищо, което да е конкретно свързано с романа, просто карта, която издателят бе добавил, за да запълни мястото. Без съмнение — хрумване на маркетинговия отдел, за да няма бели пространства и за да може тяхната книга да се откроява от останалите издания. Намирахме се в Манчестър, Калифорния. Открих къде е Манчестър и на двете карти, но докато не прочетох имената на другите градове, не успях да схвана какво е открила Стела.

— Този тук е изписан погрешно.

— Така е, Пип. Точно така! — засия — Стела. — На моя екземпляр имаме Екситър, Лондон, Манчестър, Уитби, Нюкасъл ъпон Тайн и така нататък. На твоето издание, онова, което баща ти толкова мъдро е скрил, за да го намериш, Уитби е отпечатано като Уидби, с „д“. В Англия няма такъв град.

— Има обаче остров Уидби в щата Вашингтон — промълвих, взрян в картите.

Стела се усмихваше.

— Да, има. Уединено, изолирано, красиво местенце.

— Леля Джо ми е разказвала, че майка ми винаги е искала да живее близо до вода — казах аз.

— Остров Уидби се намира в протока Пюджет, недалеч от Сиатъл — продължи Стела. — Южният му край е достъпен само с лодка или ферибот. На северния край има мост. Мисля, че се казваше Дисепшън Пас[29]. Островът е слабо застроен, има планини, езера, огромни гори… толкова много места, където може да се скрие човек.

— Дисепшън Пас… — измърморих; много му отиваше това наименование на моя баща.

— Джак, може да стигнем там за дванайсет часа. Трябва да се върнем отново на Магистрала 5. Страничните пътища ще ни отнемат твърде много време, но ако побързаме, ще стигнем за дванайсет часа.

Стела изглеждаше изпълнена с надежда. Не исках да я разочаровам, но вероятността да успеем ми се струваше доста малка.

— Оставил е тази книга преди повече от двайсет години. Вярваш ли, че още може да е там? Може вече да са го открили.

— Няма къде другаде да идем.

Права беше, разбира се. Обикаляхме безцелно из Калифорния в кола, „заета“ от някого, който рано или късно щеше да се затъжи за нея и да я обяви за открадната пред някой, който нямаше да е кой знае колко ентусиазиран от нарастващото количество „коли назаем“.

Погледнах в огледалото за обратно виждане. Празният поглед на Хобсън срещна моя.

— Какво мислиш по въпроса, Дюи?

Той облиза устни и се извърна към прозореца.

— Определено му се иска да отидем — каза Стела.

— Мда, определено. Може ли първо да си изям сандвича?

Тя ми подаде единия и протегна другия към Дюи. Той го пое като насън.

— Трябва да хапнеш нещо, Дюи. Ще ти е нужна сила, за да можеш да убиеш Ками.

— Добре.

Той свали опаковката и задъвка сандвича.

— Господи, колко е шантаво.

Запалих колата и се върнах на 101-ва в търсене на знаци, които да ни отведат до Магистрала 5.

Когато напуснахме Манчестър, Калифорния, се притеснявах за състоянието на Стела. Когато прекосихме щатската граница с Орегон малко след четири следобед, вече направо умирах от страх.

Кожата ѝ бе бяла като платно, а устните ѝ бяха обагрени в някакъв нездрав пурпурен оттенък. Косата ѝ бе подгизнала от пот и висеше на кичури покрай лицето ѝ. Беше успяла да подремне около два часа. Бях благодарен, понеже, преди да се унесе, бе направила всичко възможно да се престори, че нещата са наред, а аз правех всичко възможно да се съгласявам с нея.

Само дето нищо не беше наред.

Вчера, преди да спрем на езерото, тя почти бе изпаднала в делириум, докато спеше. Знаех, че много скоро отново ще се върне към това състояние. По едно време я попитах дали да не потърся ново езеро, а тя отвърна, че нямало да проработи втори път, просто да съм карал напред. После си спомних какво каза в Манчестър…

Трябва да се върнем отново на Магистрала 5. Страничните пътища ще ни отнемат твърде много време.

Нямах никаква идея какво искаше да каже. Дори ако по някакво чудо успеехме да открием баща ми, какво според нея щеше да направи той? Сериозно се съмнявах, че е киснал там двайсет години и е стискал в ръка някакво мистериозно чудодейно лекарство за момичето, което синът му ще доведе две десетилетия по-късно. Отивахме към едно голямо нищо. Отивахме за зелен хайвер.

Няма да лъжа. Обмислях да открия някого, когото би могла да вземе. Някой мизерник. Видях двама стопаджии преди Медфорд и намалих. Бог ми е свидетел, замалко да спра. Не спрях и два часа по-късно, когато започна да стене в съня си, се проклех за решението си. Всеки паркинг за камиони. Всяка зона за отдих. Намалявах, след което размислях. Знаех, че ако наистина го сторя, няма да има връщане назад. Официално щях да се превърна в хладнокръвен убиец. Убийството при самозащита беше едно, но да отнемеш живота на невинен — без значение колко гнусен или незначителен е той, — не е нещо, от което човек излиза неопетнен.

Не можех да я загубя.

Нямаше да я загубя.

Когато наближихме Юджийн, започнах да хвърлям погледи към Хобсън на задната седалка и към огнестрелната рана на рамото му. Част от мен се надяваше, че ще се отвори наново, ще се инфектира, ще ми даде причина… Но нямаше нищо подобно. Не че той изобщо осъзнаваше, че е ранен. Изкара цялото пътуване в пълно мълчание, изгубен в дебрите на собственото си съзнание. Не забелязах да е спал дори и минута.

Затова пък аз се изморявах все повече.

Най-накрая спрях на една изоставена панорамна отбивка близо до Лонгвю, Вашингтон, малко след полунощ. Паркирах най-отзад и изключих двигателя.

Имах намерение да подремна само половин час, за да събера сили.

Спах непробудно цели два часа.

И когато се събудих, Стела я нямаше.

Когато я видях да стои до металното заграждение, ме заля вълна от облекчение. Гледаше към дълбокия пролом, към водата, която бушуваше далеч долу, към най-високите дървета, които бях виждал. Не се обърна към мен, когато се приближих, но разбра, че съм до нея.

— Това долу е река Каулиц. Не е ли прекрасна? — изрече тихо.

— Ти си прекрасна.

Толкова бях щастлив да я видя будна. Бих се смутил, ако бях изрекъл подобни думи преди няколко години, но сега ми изглеждаха напълно в реда на нещата. Вътре в мен съществуваше огромна пустота, която се запълваше, когато тя бе до мен. Място в сърцето ми, което принадлежеше само на нея. Стая, в която само тя можеше да влезе.

Стела обви ръце около мен, аз също я прегърнах. Беше с дългите си черни ръкавици, онези, които ѝ стигаха до лактите, а върху тях бяха дългите ръкави на суичъра. Нито едно местенце от кожата ѝ не бе останало открито, а и дори да беше, не съм сигурен, че ми пукаше. Тя обаче внимаваше. Зад гърба си имаше дълги години практика. Топлината на ръцете ѝ, усещането от пръстите ѝ, заровени в косата ми, дъхът ѝ, който галеше врата ми… Толкова ми се искаше да я придърпам до мен и да я целуна. Знаех, че не мога, и това ме влудяваше. Знаех, че никога няма да мога, и това ме влудяваше още повече.

— Скоро ще умра, скъпи мой Пип. Но ти го знаеш, нали?

— Моля те, не говори такива неща.

— Гладът скоро ще ме погълне и този път няма да има засищане. Силите ми ще отслабнат, няма да съм на себе си. Мислите ми ще изчезнат във водовъртеж от безсмислици и мънкане. Преживявала съм го толкова пъти. Ще бъде така, сякаш древен враг чука на вратата ти, неканен гост, който се хили през прозореца, когато откажеш да го пуснеш вътре.

— Може да използваш реката. Или тази гора.

— Няма да е достатъчно.

— Тогава ще намерим някого.

Ние вече сме го намерили. Хобсън, седнал търпеливо на задната седалка.

Не. Прогоних тази мисъл. Хобсън беше жертва, също като нас.

Повреден е.

Не.

— Казах ти, няма да го правя повече. Никога.

— Стела, не мога да те загубя.

— Ще се наложи.

— Ако хората в бяло ни открият отново… някой от тях. Или баща ми може да знае…

— Животът не е мой, за да го отнемам. Цялото ми съществуване е проява на егоизъм. Всички тези години постоянно ме убеждаваха, че върша правилното нещо, но дълбоко в сърцето си знаех, че не е истина. Но въпреки това правех, каквото ми казваха. Убивах за тях. Толкова много хора загинаха от моята ръка. Няма изкупление за греховете ми. Когато затворя очи, виждам лицата им. Чувам писъците им. Дори чудовищата — а много от тях бяха чудовища — не заслужават болката, която стоварих върху тях. Мисля, че ще приветствам смъртта и нейното мълчание. Всички те ще ме чакат от другата страна и аз ще трябва да отговарям пред тях, да се изправя пред тях, колкото и ужасяващо да звучи това, ако искам да постигна мир със съвестта си.

— Просто се инатиш, Стела. Ще намерим някой лош, някой, който си го заслужава… убиец, изнасилвач… някой, който не би се поколебал да убие нас или някой друг…

Стела сложи пръст върху устните ми.

— Няма да го правя повече, Джак. Не искам да говоря, не искам дори да мисля за това. — Тя се усмихна. Очите ѝ проблеснаха на лунната светлина. — Нека просто да се насладим, да изживеем този момент, времето заедно, колкото и да ни остава. Един миг може да се превърне в цяла вечност, ако му позволим.

Господи, колко е бледа.

— Обичам те, Стела Нетълтън — промълвих.

— И аз те обичам, Джон Едуард Тач. Моят Пип.

Придърпах я по-близо и я стиснах здраво в обятията си.

— Ще танцуваш ли с мен? — прошепна тя, заровила лице в рамото ми.

И затанцувахме.

Танцувахме на ръба на онази скала. Танцувахме под звуците на песента, която само ние чувахме.

Не бих могъл да кажа пет минути ли изминаха, или цял час; времето не съществуваше. Когато най-сетне тя прошепна, че трябва да вървим, успях само да кимна. Ако бях проговорил, щях да се разплача. Последвах я до колата, където тя се сви на седалката до моята с нейния екземпляр от „Големите надежди“.

Хобсън продължаваше да зяпа безизразно.

Оставихме река Каулиц зад нас.

Три часа и половина до Уидби.

Стела се унесе отново около час след като подминахме Лонгвю. Беше дръпнала седалката си назад, бе присвила колене към брадичката си. Тъмната ѝ коса почти закриваше лицето ѝ. Изглеждаше толкова малка, толкова уязвима. Не съм сигурен кога точно затрепери. Предполагам, че е било на около трийсет минути от целта ни, понеже я наблюдавах внимателно и не бях забелязал тремора дотогава.

Когато слънцето взе да се показва над хоризонта, съзрях тъмните петна от пот по дрехите ѝ. Смъкнах ръкава на ризата си, така че да покрие пръстите ми, и отметнах непокорните кичури сплъстена коса от лицето ѝ. Новородената слънчева светлина явно я дразнеше. Тя зарови лице в свивката на лакътя си и въздъхна тихо.

Слязохме от Магистрала 5 и потеглихме по 525 Север, който се преля в Скоростен път Мъкълтио, и следвахме знаците към Уидби и фериботния терминал Клинтън-Мъкълтио. Колите, напускащи острова тази понеделнишка сутрин, бяха адски много, но обратният поток бе доста рехав. Помислих си, че сигурно следобед е обратното, когато в Сиатъл приключваше работният ден.

Стигнахме до малка будка, където платихме таксата и учтива жена на петдесетина години ни каза да следваме автомобила пред нас, докато стигне втория ред, и да спрем отпред. Следващият ферибот щял да пристигне след по-малко от пет минути.

— Колко време е пътуването?

— В зависимост от състоянието на водата, теченията и така нататък — 15-20 минути.

Зачудих се дали да събудя Стела, но прецених, че е по-добре да я оставя да се наспи. Нямах представа какво ни очаква на другия край.

Имаше още пет коли, само една от тях беше бяла. Стар пикап „Форд“ от средата на седемдесетте, зад волана му седеше възрастен мъж с тъмносиньо ватирано яке и шапка на „Ястребите“ от Сиатъл. Четеше вестник, а на арматурното му табло несигурно бе кацнала чашка кафе. Когато видя, че го наблюдавам, той се усмихна, кимна ми и продължи да чете.

Никога преди не бях пътувал с ферибот. Когато „Кититас“ пристигна, не можах да повярвам колко много коли се изсипаха от него. Нямах представа, че кораб може да бъде толкова огромен. Когато и последното возило изчезна по Скоростен път Мъкълтио към Сиатъл, редицата коли до нас бе приканена да се качи на борда. Мъж с оранжева жилетка ни подкани да ги следваме. Паркирахме на най-долното ниво. Когато няколко минути по-късно отплавахме, най-накрая си позволих да затворя очи и да оставя изтощението да ме погълне.

Пета част

Любовта ми е безразсъдна, безнадеждна, безответна, пагубна за моето щастие и покой.

Чарлс Дикенс, „Големите надежди“

1.

Бях заспал, но не бях сънувал. Бях благодарен. Очите ми се отвориха рязко при отсеченото изсвирване на сирена зад гърба ми.

— Джак? Това Уидби ли е?

Стела също беше будна. Беше се изправила и се навеждаше напред, за да може да огледа по-добре наоколо.

Фериботът бе акостирал в пристанището. Редицата коли зад нас вече бяха слезли на сушата. Друг мъж с оранжева жилетка махаше изнервено към мен и ми сочеше пристана.

Запалих колата, включих на скорост и последвах стоповете на автомобила пред мен, за да напусна ферибота и да стъпя отново на твърда земя. Видях голяма табела, на която пишеше:

ФЕРИБОТЕН ТЕРМИНАЛ „КЛИНТЪН“

ДОБРЕ ДОШЛИ НА ОСТРОВ УИДБИ

Отляво имаше нисичка сграда със зелен покрив и табела, която съобщаваше лаконично ТУРИСТИЧЕСКИ ЦЕНТЪР; отбих на едно от празните места зад нея. Останалата част от терминала представляваше просто един голям паркинг с поне три дузини превозни средства, чакащи на опашка, за да се качат на ферибота и да отпътуват обратно за континента. В мига, в който излезе и последната кола, трафикът промени посоката си, чакащите автомобили се качиха и фериботът отплава. Добре отрепетиран танц.

Нито едно от возилата, които слязоха на сушата, не се бавеше. Направиха бързи маневри по маркираните с боя коридори на паркинга и изчезнаха. Останахме сами пет минути след като пристигнахме.

— А сега какво?

— Ще влезем вътре — каза Стела и взе двата екземпляра на „Големите надежди“ и годишника.

Когато слезе, помислих, че ще припадне. Олюля се и се улови за тавана на колата.

Притичах към нея и ѝ помогнах да остане на крака. Отново се тресеше.

— Може би ще е по-добре да останеш в колата.

— Добре съм — увери ме тя.

Обаче не беше.

Тя се наведе към колата:

— Г-н Хобсън, имате ли нужда да използвате тоалетната?

— Да — безизразно изрече той.

Без да продума повече, слезе от колата и влезе вътре.

Двамата със Стела го последвахме. Движехме се бавно. Тя се бе подпряла на мен, дишането ѝ ми се струваше учестено.

Туристическият център бе пуст. Имаше два вендинг автомата — единият с безалкохолни напитки, а другият — с десертчета и снаксове. От едната им страна бе мъжката тоалетна, а от другата — дамската. Отсрещната стена бе покрита с плакати, рекламиращи острова, както и с голяма карта и няколко стойки с брошури за туристическите атракции.

Стела остави книгите на една пейка и двамата заразглеждахме картата.

— Имаш ли някакви идеи?

Тя отвори двата екземпляра на „Големите надежди“ на изображенията на картите вътре.

— Освен изписването на Уитби и Уидби, виждаш ли нещо друго различно?

Наведох се по-близо и сравних двете карти — линиите, цветовете, имената на останалите градове и другите маркери. Поклатих глава:

— Нищо.

— Нито пък аз. Но не мисля, че баща ти би си причинил всички тези главоболия, за да ни докара тук, без да ни остави още някоя подсказка накъде да тръгнем. Има нещо, просто не го виждаме.

Загледах отново картата на Уидби. По-голямата част от територията на острова не беше застроена. Имаше няколко големи ферми, плажове, бизнес центрове и жилища по брега. Нищо обаче не се открояваше на фона на останалите.

Зад нас се чу звукът от казанчето в мъжката тоалетна. Хобсън излезе, подмина ни и се запъти към колата. Седна вътре и отново се втренчи напред.

— Странно.

Стела се приближи до стойките с брошури. Пръстът ѝ се плъзгаше от една към друга:

— Плажове, паркове, лозя и винарни, ресторанти, галерии, музеи, обиколки за разглеждане на забележителностите, фар…

Започвах вече да си мисля, че положението е безнадеждно, когато една от брошурите ми се наби в очите. Отпред имаше снимка на голяма къща, кацнала върху скала, гледаща към протока Пюджет. Според написаното, мястото предлагаше „зашеметяващи гледки, любезен персонал и просторни стаи“. Нищо обаче не успя да ме впечатли, понеже очите ми бяха приковани към името.

— Стела?

Показах ѝ брошурата. Очите ѝ се разшириха.

Нощувка и закуска „С двете си ръце“.

С двете си ръце.

— Отгледа ме „с двете си ръце“ — каза Стела тихо. — Отгледа и двама ни „с двете си ръце“. Предполагах, че пак „с двете си ръце“ тя бе накарала Джо Гарджъри да се ожени за нея[30].

И двамата разпознахме фразата, която Дикенс използва безброй пъти в романа си. Странна фраза, на която бях обърнал внимание още първия път, когато прочетох книгата преди много, много години. Лелята на Пип я употребяваше редовно.

— Мислиш ли, че това е мястото?

Стела се върна към картата и проследи с пръст маршрута дотам.

— Стил Крийк Роуд № 6600. От другата страна на острова, около тринайсет километра оттук. Джак, това трябва да е.

Хванах облечената ѝ в ръкавица ръка и бързо я върнах в колата.

2.

Единственият полет за Питсбърг, който Фогел успя да открие в последния момент, потегли от Невада в седем и двайсет и три вечерта и имаше двучасов престой в летище „О’Хеър“ в Чикаго — до 1.30 сутринта, Фогел беше като пребита. Опита се да поспи в самолета, но се събуждаше и отново се унасяше през цялото време, с което успя да разтревожи възрастния мъж, който седеше до нея. В един момент той я разтърси и когато тя се разбуди, ѝ каза, че е викала насън. Тя нямаше спомен какво е сънувала, нито пък си спомняше да е крещяла, но подозрителните погледи на пътниците наоколо ѝ подсказаха, че старецът не си измисля, затова реши, че няма желание да опитва да заспи отново.

Когато кацнаха в „О’Хеър“, тя се залута из терминалите, за да убие времето. Спря за кафе на единственото отворено място в зоната за бързо хранене. Остатъка от престоя прекара в четене на първите няколко глави на новата книга на Стивън Кинг „Торба с кости“, седнала на неудобен пластмасов стол. Книгата изглеждаше интересна, но тя не можеше да се съсредоточи. Когато очите ѝ неминуемо се затваряха, се виждаше как лежи в канавка до пътя, с празни, разширени от ужас очи, а кожата ѝ е обгорена, но не точно. Все още обаче бе в състояние да крещи — ъгълчетата на устата ѝ се напукаха и прокървиха, когато се отвориха, за да пропуснат изпълнения ѝ с болка писък.

Този път успя да чуе собствения си вик. Остави книгата, отпи от кафето си и се върна на терминала.

Двата часа се влачеха ужасяващо бавно.

Миналата нощ Стак ѝ се бе обадил десетина минути преди тя да се качи на самолета.

Ардън Ройъл, двайсет и седем годишният мъж, открит зад контейнер за боклук в Ъпър Сент Клеър през 1991 година, също бе работил за „Чартър Фармасютикълс“. Стак се бе заел да намери и връзката между останалите. Бяха напипали следа. „Чартър“ беше на четиристотин и петдесет километра от Питсбърг, близо до Филаделфия.

— Има и нещо друго — ѝ бе казал Стак. — Мисля, че някой ме наблюдава.

И ѝ разказа за белите ванове.

Опита да му се обади на няколко пъти, но телефонът даваше заето.

Фогел кацна в Питсбърг в три и трийсет и три сутринта. Взе колата си от паркинга и пое по Магистрала 76 към Чадс Форд със скорост, която би разтопила сърцето на всеки фен на НАСКАР.

Пристигна в Чадс Форд малко след осем, премина през града всичко на всичко за четири минути, отбелязвайки пътьом, че е по-малък дори от Фалън, Невада, след което се консултира с набързо надрасканите си бележки и излезе на Маршрут 41, а оттам — на Шосе 27 Запад. Немногото къщи, които видя, бяха далеч от пътя и се бяха сгушили зад огромни ниви с царевица, соя и каквото още отглеждаха тук.

Фогел изпусна разклонението за Търлингтън Роуд не веднъж, а два пъти — първия път, когато профуча край него със сто и трийсет километра в час, а втория, когато се движеше значително по-бавно и внимателно оглеждаше нивите вдясно.

Пътят не беше обозначен.

Не че много приличаше на път — ивица асфалт, изчезваща сред огромните поля с царевица. Ако не беше видяла една кола да завива по него, сигурно щеше да го пропусне за трети път.

Докато обърне и потегли по Търлингтън Роуд, стоповете на въпросния автомобил вече се бяха превърнали в миниатюрни точици в далечината, но и те се изгубиха, когато насочи тойотата си към средата на тясното двулентово шосе.

Шосе 27 Запад бе осеяно с дупки и кръпки, но Търлингтън Роуд бе наскоро асфалтиран и очевидно добре поддържан. Осовата линия бе маркирана със светлоотразители, а страничните бяха прясно боядисани с бяла боя. Двуметрова метална мрежа отрязваше достъпа до царевичните насаждения от двете страни. Това напомни на Фогел за клаустрофобичната зона за разходки в щатския затвор на Бийвър Авеню в Питсбърг. Усещането се засили, когато в края на пътя видя портал и будка с охрана.

Порталът бе оборудван с бариера, в момента вдигната. Колата, която вървеше пред Фогел, спря за малко, след което подкара към обширния паркинг, заобиколен от големи бетонни постройки. Докато се приближаваше към будката на пазачите, Фогел измъкна значката и служебната си карта от питсбъргското управление, но откри, че няма да ѝ потрябват. Будката беше празна.

Наоколо нямаше нито един знак, на който да пише „Чартър“… или каквото и да е друго име на фирма, в интерес на истината. Тя обикаля насам-натам известно време, докато намери свободно място за паркиране. Като се има предвид ранният час, беше странно колко много коли са спрени тук. И което бе още по-странно — до една бяха бели.

3.

Прекосяването на острова отне петнайсетина минути. Най-дългите петнайсет минути в живота ми обаче. Стела бе запомнила маршрута и ме упътваше на всеки завой. Освен един самотен камион на някаква фирма за озеленяване не срещнахме нито една кола. Островът приличаше на друг свят, толкова различен от всички градове, в които бях живял. Но нищо не можеше да се мери със Стил Крийк Роуд — това беше направо краят на света. Завихме по нея от Кълтъс Бей, обкръжени от пълна тишина. Улицата бе тясна, едва колкото да се разминат два автомобила, и то с големи усилия, без осова линия по средата. От лявата ѝ страна бяха подредени пощенски кутии и алеи, но не се виждаше нито една къща. Алеите лъкатушеха и изчезваха в гъсти горички от дугласки ели, червени елши, едролистни кленове, високи кедри и канадски ели. Диво място, недокоснато от разрушителната ръка на човека.

— Там — промълви Стела и посочи голяма червена пощенска кутия с надпис „6600“, изрисуван отстрани с акуратни черни цифри. И нищо друго. Никакво споменаване на „нощувка и закуска“. Нищо, което да подскаже, че въпросният бизнес изобщо съществува.

Над чакълената алея се издигаше покривало от огромни превити клони.

— Давай, Джак. Не издържам вече.

Осъзнах, че и аз не издържам. Дланите ми лепнеха от пот.

Свих по тясната алея и подкарах под надвесилите се над нас дървета.

4.

Возилото, което Фогел последва до паркинга на „Чартър“, се оказа „Форд F-250“ пикап — бял, като всички наоколо. Когато слезе от колата си, видя двама мъже да се измъкват от масивния камион и да изчезват във вътрешността на една от сградите. И двамата бяха облечени с дълги бели тренчкоти. Не ѝ обърнаха внимание. Очевидно бързаха.

Фогел натисна бутона на дистанционното — двете изчуруликвания на алармата прозвучаха изключително гръмко, както всички звуци толкова рано сутринта, — след което последва мъжете в бяло и влезе в сградата.

Двете дебели стъклени врати се затвориха автоматично зад гърба ѝ. Вътре я посрещна студен полъх. Стъпките ѝ отекваха по полираните до блясък мраморни подове.

Фогел се загледа в тавана, извисяващ се чак до покрива на сградата.

Таванът беше бял.

Стените бяха бели.

По тях бяха окачени бели платна в бели рамки. Фогел някак си бе сигурна, че ако ги разгледа по-отблизо, ще открие, че всъщност са картини, нарисувани с тънки бели щрихи. От скрити високоговорители се разнасяше тиха музика. Пиано. Тя разпозна „Der Holle Rache“[31] от „Вълшебната флейта“ на Моцарт. Една от любимите на майка ѝ.

— Мога ли да ви помогна?

Гласът долетя откъм рецепцията, която се намираше зад зона за посетители, съставена от два бели кожени дивана, четири бели кожени фотьойла и няколко бели маси върху бял килим.

Фоайето би трябвало да изглежда ослепително ярко, но светлините бяха приглушени, за да компенсират цялата тази белота наоколо.

Фогел се приближи към бюрото на рецепционистката и извади документите си.

— Аз съм детектив Фогел от Полицейско управление — Питсбърг. Бих искала да говоря с някой от ръководството.

Момичето, двайсет и няколко годишно, с дълга руса коса и зелени очи, ѝ се усмихна. Носеше бяла блуза и бял блейзър. Въпреки че Фогел не можеше да каже със сигурност — бюрото пречеше да види, бе сигурна, че полата и обувките ѝ са в същия цвят.

— Имате ли уговорена среща?

— Аз съм от отдел „Убийства“. Нямам уговорка, но трябва да разговарям с някого по възможно най-бързия начин.

Момичето повдигна вежди:

— „Убийства“? Някой е бил убит ли?

— Не съм упълномощена да разкривам подробности. Провежда се разследване.

— Разбирам.

Рецепционистката се усмихна, вдигна телефона и набра някакъв номер с дългите си фини пръсти с лакирани в бяло нокти. Изрече няколко думи тихо в слушалката, заслуша се, сетне затвори.

— Моля, седнете, детектив Фогел. След минутка ще дойде човек, за да разговаря с вас. Кафето и сладките са на ваше разположение. Баклавата е просто прелестна.

— Благодаря.

Фогел отиде до зоната за посетители и седна на единия голям бял диван.

В средата на масата имаше кана с кафе и най-различни сладки, както и богат избор от различни на вкус сметани, захарчета и изкуствени подсладители. Фогел си наля чаша кафе и се намръщи, когато осъзна, че е леденостудено. Сладките, включително прословутата баклава, също изглеждаха така, сякаш са тук доста отдавна. По краищата на кифличките бе плъзнала плесен.

5.

Има моменти в живота, когато си мислиш, че знаеш какво ще последва. Мигове на предсказуемост, на еднаквост. Време, когато знаеш каква ще е следващата ти крачка, както и каква ще е последната, затова крачиш с увереност, знаейки, че нищо ужасно не те очаква в проточилите се пред теб сенки. Рискуваш смело, сякаш четеш последната страница на книга и винаги може да се върнеш в началото и да прочетеш всичко отново, сигурен, че знаеш как ще се развие сюжетът, но въпреки това се наслаждаваш на самото пътуване.

Прекарах предишните осемнайсет години от живота си, убеден, че родителите ми вече не са между живите. Посещавах гробовете им. Говорех с тях. Молех се за тях. Те бяха мъртви, завинаги част от миналото ми. Познавах лицата им от стари снимки и сънища, а гласовете им винаги ми се изплъзваха като водите на бурен планински поток. Примирих се със смъртта на родителите си много преди напълно да осъзная какво точно означава това. Когато останеш сирак на такава крехка възраст, това е нещо, което просто е. Ти не познаваш и не разбираш нищо друго. Леля Джо винаги ми бе казвала, че трябва да съм благодарен за факта, че съм бил толкова малък. И двамата ѝ родители починали, когато тя вече била възрастна, затова яркостта на спомените за тях продължаваше да я тормози всяка нощ.

Никога не ѝ бях казвал за моя сън. За моите лични призраци от миналото.

Сън, който, както вече знаех, изобщо не е бил сън, а откъслечни спомени на дете.

Ако ѝ бях разказал за съня си, дали щеше да ми признае, че баща ми е още жив?

Дали щеше да избухне в сълзи и да ми каже, че именно затова толкова го мрази? Понеже майка ми е мъртва, а той е жив? Че тя, лелята, която ме отгледа като свое собствено дете, през цялото време е била част от конспирация?

Би ли го нарекла „страхливец“? Би ли казала, че е избягал? Че със същия успех би могъл да е мъртъв?

Как ми се иска да можех да си поговоря с нея. Мразех я, защото бе скрила истината от мен, но в същото време я обичах, понеже ме бе защитила. Тези две неща в действителност бяха едно и също.

Чакълът по алеята хрущеше под гумите ни.

Стела държеше в ръка брошурата, която бяхме взели от туристическия център. Стискаше я толкова здраво, че я бе смачкала.

От лявата ни страна през високите кленове и елши, чиито клони лениво се поклащаха под утринния ветрец, надникна голяма стара къща. На късо колче пред нея имаше нарисуван на ръка надпис „Паркинг за гости“ и стрелка, сочеща наляво. Вдясно беше бараката за дърва, вътре бяха натрупани цепеници за поне три студени зими. Зад бараката се простираше градина, около която се издигаше ограда, достатъчно висока, за да пази дивите животни далеч. Тук-там се виждаха и плодни дръвчета — главно ябълки и круши.

Чакълената алея започваше от бетонния паркинг отпред, извиваше далеч навътре в имота и стигаше до друга къща, значително по-нова от първата, построена на малък хълм на ръба на скала, гледаща към водите на протока Пюджет трийсетина метра по-долу.

— Изумително е — каза Стела.

Около двора се издигаше боядисана в бяло дървена ограда. Целият имот сигурно беше към пет акра.

— Как би могъл да си позволи всичко това? Не може да сме на правилното място.

— Паркирай там — Стела посочи към местата за гости. Спрях до един кафяв шевролет пикап с натоварена отзад сенокосачка и изключих двигателя.

Вече помагах на Стела да излезе от колата, когато забелязах мъжа, който ни наблюдаваше от задната част на бараката за дърва с чувал за боклук в ръка. Бе положил длан върху ръкохватката на пистолет, прибран в кобур на дясното му бедро.

Беше висок горе-долу колкото мен, с кестенява коса, прошарена със сиви нишки, продължаващи и върху брадата му. Носеше джинси, синя риза с копчета на яката с навити ръкави и черни ботуши. Лицето му бе като изсечено и изглеждаше по-старо от него. Очите му, пронизващи като на лисица, се стрелкаха от Стела към мен и обратно. Носеше очила с черни рамки. Ръцете му бяха мръсни.

Не помръдваше.

Поне не отначало.

Когато най-накрая се приближи към нас, бе видимо разтревожен. Стискаше торбата за боклук още по-силно. Докато вървеше, дясната му ръка пусна ръкохватката на пистолета и заметна края на ризата върху него. Изгледа ни внимателно. Очите му се спряха по-продължително върху ръкавиците на Стела. Наведе се леко, за да огледа Дюи Хобсън, който все още седеше на задната седалка. После се извърна към нас с безизразно лице.

— Татко?

Една-едничка дума се отрони от устните ми — толкова тихо, че не бях сигурен дали някой, освен мен я чу.

Не съм сигурен какво точно очаквах да се случи. Може би мъжът да изтърве торбата и да се хвърли към мен? Сълзи може би. Прибързано обяснение на всички изминали години, накъсани думи, обхващащи две десетилетия заблуда, тайни и лъжи?

Господи, синко. Пораснал си и си станал мъж.

Липсваше ми, Татко. Всяка секунда.

Нищо такова не се случи.

— Трябва да влезем вътре — изрече той тихо, преди да се обърне и да закрачи бързо към къщата на хълма, преметнал торбата за боклук през рамо.

Двамата със Стела се спогледахме озадачено и го последвахме.

Беше оставил вратата леко открехната. Входната врата водеше към преддверие и широк коридор със стълбище от лявата страна и високи шкафове от дясната. Коридорът започваше от трапезария вляво и просторна кухня вдясно. Зад кухнята бе всекидневната, чийто под бе малко по-ниско от този на другите помещения, в която имаше масивна каменна камина и два кожени дивана, стол и канапе в същия стил. Прозорците на задната стена гледаха към просторен вътрешен двор и към сините води на протока Пюджет. По повърхността се виждаха малки корабчета, както и голям круизен кораб, отправил се на север, към Аляска.

Трябваше да помогна на Стела. Едва се държеше на крака. Ръката ѝ бе преметната през рамото ми. Беше се облегнала на мен и дишаше тежко и накъсано. От време на време потреперваше. През целия ден досега силите я напускаха и се връщаха без предупреждение. Преди по-малко от час, на фериботния терминал, бе получила прилив на енергия и изглеждаше достатъчно силна. Докато наближавахме къщата, дори виждах следи от момичето, което помнех през всички тези години. Започвах да осъзнавам, че нарочно се мъчи да изкара образа ѝ на бял свят, за да се надигне от сгъстяващата се мъгла на болестта, която я обгръщаше постепенно. И всяка поява на този образ си имаше цена, която скъсяваше все повече времетраенето на следващия период на нормалност.

Стела се топеше.

Беше различно от езерото отпреди два дни. Беше по-лошо.

Никой от нас не искаше да го признае, но беше факт.

Скоро ще умра, скъпи мой Пип. Но ти знаеш това, нали?

През плътната материя на дрехите ѝ усещах топлината, която се излъчваше от тялото ѝ. Отново имаше треска. Въведох я в къщата, сложих я да легне на един от кожените дивани и пъхнах кожена възглавница под главата ѝ.

Тя ми се усмихна и произнесе само с устни: „Моят Пип“.

Хобсън влезе след мен. Явно бе оставил колата без надзор. Пристъпи във фоайето и затвори вратата зад гърба си, след което застана неподвижно, без да обели и дума.

Зациклил, както каза Стела.

Баща ми бе седнал на масата в трапезарията. Беше разкъсал черната торба за боклук, бе изсипал съдържанието ѝ и ровеше из купища подвързани страници, папки, видеокасети и дневници.

Приближих се към него. Дори не ме погледна.

— Татко?

Единствената дума, която му бях казвал за двайсет години. Пренебрегната не един, а два пъти, тъй като той и сега не отговори, а продължи да рови из съдържанието на чувала.

На повечето от нещата бе изписано „Чартър“. Или като лого върху някои от документите, или надраскано на ръка върху други, или отпечатано върху папките (последното бе придружавано от „Секретно“, „Само за четене“ или „Само за вътрешно ползване“). Имаше и пачка фотографии. Взех ги, махнах ластичето, омотано около тях, и започнах да ги разглеждам. Около дузина. Познах лицата от годишника — Пърла Бейхам, Ками Брадъртън, Жаклин Брийс, Кийт Пикфорд, Джефри Далтън, Дюи Хобсън, Гарет Дотс, Пенелъпи Модлин, Ричард Нетълтън, Ема Такет. Снимките на родителите ми ги нямаше, но бях сигурен, че са били тук. Имаше дебела папка с името на Елфрида Лийч. Вътре в нея бе прикрепена с кламер древна фотография на бившата ми съседка и бивш педагогически съветник на майка ми и баща ми. Разгърнах папката и открих десетки фишове за заплата. Сумите бяха внушителни и бяха изплащани на Лийч от „Чартър“. Най-ранният беше от 4 февруари 1974 година, а на последния имаше печат „август 1980 година“. Имаше и записки и написани на ръка бележки, в които се споменаваха същите имена — имената на студентите от Държавния университет в Пенсилвания.

Открих папка с моето име и снимка. И една за Стела. Фотографиите бяха стари — и аз, и тя бяхме на 3-4 годинки. В моята папка имаше десетки други снимки и поне стотина листа — някои написани на ръка, други на пишеща машина. Един от най-старите отгоре на купчината бе само няколко месеца след като се бях родил. Написана на ръка бележка гласеше:

Седем килограма и триста седемдесет и един грама. Обръща се от гръб по корем без чужда помощ. Никнат му зъби. Осъзнава какво се случва около него. Без външни белези. Без наличие на нещо паранормално.

Екип за наблюдение „Чартър“ 102

Тикнах въпросния лист пред лицето на баща ми:

— Какво, по дяволите, е всичко това?!

Той хвърли поглед към бележката. Все още четеше, когато и двамата дочухме силно ръмжене откъм алеята. През големия прозорец видях как отпред спира черен „Понтиак GTO“.

Баща ми изтърва листа, измъкна пистолета си и се затича към входната врата.

Джефри Далтън, мъжът, когото бях виждал само на снимка, излезе от колата и извади оръжието си още преди баща ми да отвори входната врата.

И ни атакува.

Не се затича — вървеше с бърза, делова крачка. Вдигна пистолета в движение.

Не знам кой стреля пръв.

Куршумът улучи касата на вратата на сантиметри от главата ми. Разлетяха се трески. Скрих се светкавично вътре.

Чух как пистолетът на баща ми отвърна — три, може би четири бързи изстрела един след друг. Между тях дочувах гърмежите отвън. Четири. Половин дузина. Повече. Тялото на баща ми рязко се отметна назад. Гърбът на ризата му експлодира на две места — едното до лявото му рамо, другото край стомаха му. Куршумите минаха през него и се забиха в стената зад стълбите. Той се свлече назад, след което се строполи на плочките в преддверието. Под него започна да се образува локва кръв.

Крещях. Не помня кога бях почнал, но определено пищях. Долазих до него на четири крака и притиснах длани към раните му. Кръвта се лееше през пръстите ми и обагряше ризата му в алено. Тялото му се разтресе конвулсивно. Той вдигна ужасените си очи към мен. Когато се закашля, облак червени пръски изпълниха въздуха.

Далтън влезе и изрита пистолета по-далеч от ръката на баща ми.

— Застреля татко ми, проклет звяр!

Той се взря във вътрешността на къщата и прехвърли пистолета от лявата в дясната си ръка.

— Това не е баща ти.

Мъжът на пода отново се закашля, този път по-слабо.

Мозъкът ми работеше на пълни обороти. Опитвах се да осмисля онова, което каза, онова, което се случи току-що.

Стела.

Изведнъж спря да ме интересува кой е човекът на пода. Бях сигурен в едно: той умираше и нищо не можеше да се направи по въпроса. Не знаех с колко време разполагам.

Изправих се, хванах мъжа под мишниците и го задърпах към всекидневната.

— Помогни ми! — извиках на Далтън.

Той се обърна. Пистолетът все още бе в ръката му. Оглеждаше внимателно двора.

— Помогни ми, дявол да те вземе!

Далтън прибра оръжието си в кобура и хвана мъжа за краката. С общи усилия го замъкнахме във всекидневната, до дивана, на който спеше Стела. Оставихме го на пода и се наведохме над нея.

Той бе спрял да кашля, но все още дишаше.

— Стела! Събуди се! — изкрещях.

Тя не отговори. Дишаше, но бе леденостудена.

С края на ризата си, за да предпазя пръстите си, смъкнах ръкавицата от дясната ѝ ръка и я захвърлих настрани. Внимателно насочих дланта ѝ към врата на умиращия.

Стела се събуди, все още замаяна, опита да осъзнае какво става, сетне понечи да се отдръпне.

— Той умира, Стела. Ще умре със сигурност. Нямаме много време, трябва да…

Ръката ѝ изведнъж се стегна около врата на мъжа.

Плътта му под пръстите ѝ започна да почернява. Петното постепенно се разпростря към лицето и гърдите му. Видях, че се появява и по оголената кожа на ръцете му.

— Дръпни се, Джак — прошепна тя. — Моля те, стой надалеч.

Но аз не можех да помръдна.

Мъжът си пое въздух за последно през черните си съсухрени устни — накъсана, хриптяща въздишка. След което замря.

Стела го държа още близо минута. Пръстите ѝ потръпваха, докато и последната частица живот напусна тялото му. После ги разтвори и отпусна ръката си вяло отстрани на дивана.

— Не става — изрече тя тихо, преди отново да се унесе в неспокоен сън. — Не е достатъчно.

Сърцето ми се сви.

6.

Фогел погледна нетърпеливо часовника си.

Девет без две минути. Седеше тук почти цял час. Изохка, когато „Der Holle Rache“ от „Вълшебната флейта“ на Моцарт зазвуча отново за Бог знае кой път.

Тя се прозя, изправи се и се пораздвижи малко, преди да се върне на рецепцията.

Момичето с дългата руса коса и зелените очи я погледна и се усмихна:

— Мога ли да ви помогна?

— Чакам тук вече час.

Младата жена килна глава:

— Чакате ли? Кого? Имате ли уговорена среща?

Фогел се намръщи:

— Казахте, че някой ще дойде, за да говори с мен. Това беше преди час.

— Така ли?

Фогел измъкна отново значката си:

— Аз съм от отдел „Убийства“. Казахте, че ще ме свържете с някого!

Момичето зяпна от учудване:

— „Убийства“? Някой е бил убит ли?

Кръвта нахлу в лицето на Фогел:

— Обадете се на началника си веднага.

Жената се усмихна и вдигна телефона:

— Имате ли уговорена среща?

Фогел се наведе по-близко до нея:

— Звънни на шефа си на момента!

Рецепционистката въздъхна и набра някакъв номер. Фогел чу изщракването, когато отсреща вдигнаха.

— Тук има една доста нелюбезна жена, която твърди, че е полицейски служител или нещо подобно, и настоява да говори с моя началник. Да инструктирам ли охраната да я ескортира извън района?

Фогел изпита неустоимо желание да грабне слушалката и да заблъска с нея по русата главичка.

Рецепционистката хвърли бърз поглед към вратата в дъното на помещението. От дясната ѝ страна в стената бе вградена някаква ключалка с цифров код.

— Сигурен ли сте? Наистина е доста груба. А и се облича ужасно.

Фогел смръщи вежди, когато се улови, че неволно оглежда кафявото си кожено яке, сивия пуловер и джинсите.

Момичето прекъсна разговора и се обърна към нея:

— След минутка ще дойде човек, за да разговаря с вас. Моля, седнете. Кафето и сладките са на ваше разположение. Баклавата е просто прелестна.

И се усмихна, разкривайки два реда идеални бели зъби.

— Имате една минута да докарате някой тук, в противен случай ще пробия дупка в тази врата и ще се самопоканя вътре!

Рецепционистката хвърли поглед към маникюра си, след което се усмихна на Фогел:

— Мога ли да ви помогна?

7.

— Какво иска да каже с това „Не е достатъчно“? Какво ѝ е?

Все още с увита риза около пръстите си внимателно вдигнах ръката на Стела върху гърдите ѝ.

— Ти си Джефри Далтън.

Насилих се да си поема дълбоко въздух. Не можех да се насиля да го погледна.

— Проповедника. Никой не ме нарича Далтън — отвърна той, все още впил поглед в мъртвеца между нас.

— Ако това не е баща ми, то кой е тогава?

Разнесе се женски писък.

Силен.

Отвън.

— Мамка му, това е Ками! — изруга Проповедника, като се изправяше на крака.

— Ками Брадъртън е тук?

— Докарах ги с дъщеря ѝ от Калифорния — изкрещя той, докато тичаше към вратата. Отново бе извадил пистолета си.

Преди да го последвам, се огледах набързо. Дюи Хобсън не се виждаше никъде из къщата.

— Дюи, не! — креснах аз, като изскочих от входната врата.

Той не ме чу. Юмрукът му се стрелна към предното дясно стъкло на понтиака и го строши на парчета. Сграбчи жената, която седеше вътре, за яката на дънковото ѝ яке и я задърпа навън. По сцепените му кокалчета се стичаше кръв.

Проповедника стигна до него пръв.

Хобсън тъкмо бе измъкнал жената, която можех само да предполагам, че е Ками Брадъртън, наполовина през прозореца на колата, когато Проповедника се стовари върху него. Двамата паднаха на земята. Главата на Хобсън издрънча върху бетона. Това би следвало да го прати в безсъзнание, но успя само да го замае леко. Той удари с разтворени длани ушите на Проповедника, след което опита да го изрита в слабините. Ритникът обаче уцели Проповедника в бедрото.

Хобсън се извъртя, някак си успя да допре и двата си крака на земята и се изтласка нагоре. Проповедника тъкмо замахваше, но движението го изкара от равновесие. Хобсън използва момента, за да се претърколи и да се озове върху Далтън. Ръцете му стиснаха Проповедника за врата и започнаха да го душат.

Сграбчих Хобсън около кръста и се опитах да го издърпам, но той отказваше да разхлаби хватката си. Ръцете му бяха като стомана.

В разгара на цялата бъркотия Ками успя да се измъкне от колата, стиснала пушка помпа. Вкара патрон в цевта и насочи дулото към главата на Хобсън.

Дюи извърна поглед, за да види откъде идва звукът. Когато зърна Ками, пусна Проповедника, отърси се от мен и се втурна към нея. Ако не бях го уловил за крака, щеше направо да я помете, но вместо това загуби равновесие и се строполи на бетона.

— Какво правя тук, Проповедник? — Ками отстъпи, все още насочила пушката към Хобсън.

— Застреляй го! — Проповедника се опита да изкрещи, но думите излязоха от устата му като дрезгав шепот, тъй като гърлото му все още се бореше за глътка въздух.

Дръпнах Хобсън назад и сграбчих и другия му крак.

— Той не разбира! Дейвид му направи нещо!

Нямах представа дали Ками познава Дейвид Пикфорд, но със сигурност познаваше Дюи Хобсън и мисля, че това бе единственото, което я възпря да не дръпне спусъка. Тя извъртя пушката и стовари приклада върху слепоочието му — два удара, бързи и силни. Той се отпусна на земята в безсъзнание.

Проповедника се изправи, разтърквайки нараненото си гърло.

— Вкарайте го вътре. Трябва да го вържем.

От задната седалка на понтиака надигна глава малко момиченце с дълга руса коса и сини очи.

8.

Фогел поклати глава и закрачи към вратата в дъното на голямото бяло помещение. Беше заключена. Задумка по нея с юмрук:

— Отворете незабавно!

Рецепционистката отново говореше по телефона, наведена над бюрото си.

Фогел започна да набира случайни номера на цифровата клавиатура.

Светна червен светодиод и панелът избръмча.

Тя заудря по вратата, докато диодът изгасна, после продължи да въвежда най-различни номера.

Когато панелът избръмча за четвърти път, тя изруга с половин уста и се върна на рецепцията.

Блондинката вдигна очи към нея и се усмихна:

— Мога ли да ви помогна?

— Не знам какви игрички играете, но в момента пречите на текущо разследване на убийство и сте на косъм да бъдете арестувана за възпрепятстване на правосъдието.

Рецепционистката килна глава и се намръщи:

— Някой е бил убит ли?

На Фогел ѝ писна. Тя заобиколи бюрото и извади белезниците от задния си джоб:

— Изправете се и се обърнете. Арестувана сте.

В срещуположния край една врата се отвори и от нея излезе мъж, минал петдесетте, със строг бял костюм.

— Моля, елате с мен.

9.

Открих въже в гаража.

Освен това открих и бял „Шеви Събърбан“.

Когато казах на Проповедника за джипа, той впи очи в мъртвия на пода до спящата Стела. Ками, която все още държеше пушката насочена към Хобсън, проследи погледа му и забеляза момичето.

— Това тя ли е?

— Аха. А гаджето ѝ — този младеж тук — е Джак Тач.

— Хлапето на Еди и Кейти?

— Мда.

— Да ме вземат мътните.

Завързах и последния възел до глезените на Хобсън и се изправих. Чувството на безизходица се усилваше.

— Къде, по дяволите, е баща ми?

Малкото момиченце ни бе последвало в къщата, но досега не бе изрекло и дума. Стоеше зад майка си, обгърнало с ръце крака ѝ. Когато заговорих, се присви от страх. Не ми пукаше.

— Ако вие двамата знаете какво става, кажете ми.

Проповедника вдигна ръце:

— Какво се случи, когато дойдохте тук?

Разказах му.

През следващия половин час им обясних всичко, което се случи, откакто открих Стела в онзи клуб във Фалън. Дори им споделих за Лео Синьорели и за мъжа, когото убих в хотела. Не пропуснах нито една подробност. Вече не ми пукаше.

Далтън каза, че са говорили с баща ми преди по-малко от три часа.

— Значи е тук?

— Беше — отвърна Ками.

Мъжът на пода го е убил.

Затова е тук.

— Трябва да претърсим имота. Може да е ранен и в момента да бере душа — казах.

Проповедника и Ками размениха бързи погледи. Знаех какво си мислят. Тези хора не искаха да наранят баща ми. Искаха го мъртъв.

Поклатих глава и тръгнах към вратата:

— Тръгвам да търся.

— Всички ще търсим — каза Проповедника. — Така ще стане по-бързо. Ками, ти огледай тук. Аз се заемам с къщата за гости. Джак, за теб остават допълнителните постройки.

Открих баща си овързан в дъното на бараката за дърва.

Не беше мъртъв.

Още не.

10.

Фогел последва мъжа с белия костюм по дълъг коридор — бели стени, бял таван, бял мраморен под. Всичко наоколо бе толкова бяло, че очите я заболяха. Минаха покрай три врати (до една затворени и до една бели), преди мъжът да я подкани да влезе през единствената отворена, разположена вляво.

— Моля, седнете. Искате ли чаша кафе или нещо за хапване? — изрече мъжът, докато затваряше вратата зад тях.

Офисът също беше бял.

Таван. Стени. Без прозорци.

Единственият цвят в помещението идваше от една рамкирана фотография на бюрото — млад мъж със синя тога, който сочи дипломата си.

Мъжът в бяло се усмихна, когато забеляза, че тя се вгледа снимката:

— Това е синът ми Уилям. Дипломира се в Държавния университет в Пенсилвания миналия месец, и с гордост мога да заявя, че ще се присъедини към нас, към семейството на „Чартър“, другата седмица. Завърши първи по успех. Доста е амбициозен.

Той посочи към един от двата празни стола пред бялото бюро:

— Моля, седнете. — Заобиколи бюрото и се разположи в тапициран с бял плюш стол. — Казвам се Робърт Трюдо. Как бих могъл да ви помогна?

Имаше нещо странно в очите му. Посрещаше погледа ѝ, но вместо да гледа нея, гледаше през нея. Все едно се бе фокусирал върху някакъв далечен обект зад нея в стаята.

Фогел се обърна и огледа стената. Бял шкаф и една от онези бели картини, закачена над него, нищо друго. Извърна се отново към мъжа:

— Г-н Трюдо, с какво точно се занимавате тук?

— Робърт, моля ви.

— Робърт. С какво точно се занимавате тук? — повтори тя.

— Фармацевтични изследвания.

— Може ли да бъдете малко по-конкретен?

— Не.

— Защо?

Той махна с ръка:

— Много от договорите ни са свързани с правителството. Боя се, че нямате необходимото ниво на достъп, за да обсъждаме онова, което вършим тук.

— Откъде знаете?

Трюдо се засмя:

— Знам.

На бюрото му имаше бял „Макбук“. Той хвърли поглед към екрана, натисна няколко клавиша и отново насочи вниманието си към нея. Усмивката на лицето му изглеждаше като нарисувана.

— Госпожица Туми каза, че сте тук, за да разследвате убийство. Може ли да бъдете малко по-конкретна?

— Убийства, не убийство.

Мъжът се наведе напред:

— Наистина ли? Кои са жертвите?

— Боя се, че нямате необходимото ниво на достъп, за да обсъждаме кои са жертвите — отвърна Фогел.

— Жалко. Обичам загадките.

Иззад бюрото се донесе приглушено звънене. Усмивката на Трюдо се стопи и за момент изглеждаше озадачен. Отвори горното ляво чекмедже на бюрото си и извади нокия като онази, която Стак ѝ бе дал.

— Моля да ме извините. Трябва да отговоря на това обаждане.

Той натисна зеления бутон и вдигна телефона към ухото си.

Фогел наостри уши, за да чуе говорещия отсреща, но не можа да различи нито една дума.

Трюдо кимна няколко пъти, после каза: „Прекрасни новини“, и затвори. Остави нокията на бюрото и взе слушалката на стационарния телефон пред него. Вдигна пръст:

— Извинете ме. Ще отнеме само минутка.

Набра някакъв номер. Докато чакаше да вдигнат, взе една бяла химикалка и започна да я върти между пръстите си. Усмивката все още бе гипсирана върху лицето му. Когато някой прие обаждането, Трюдо не се представи, не поздрави, само каза:

— Имаме потвърждение. И момчето, и малката Нетълтън са в Уидби. Оставащите възрастни също.

Той завъртя химикалката още по-бързо, докато слушаше.

— Разбира се — отвърна на невидимия си събеседник. — Може би, след като приключа с тази среща.

Фогел се зачуди какъв цвят ли е мастилото в химикалката. Всеки цвят тук би изглеждал като богохулство. Не можа да определи дали гласът от другата страна на обаждането е мъжки, или женски.

— Детектив от полицията. От отдел „Убийства“, не е шега работа — продължи Трюдо. Химикалката набираше скорост. — Разбирам ви напълно. Настина сте прекрасен мъж.

Трюдо постави слушалката върху апарата, пъхна края химикалката в ухото си и удари с длан другия край с достатъчно сила, за да я прекара през ушния си канал, вътрешното ухо и вестибуларния нерв и накрая да стигне до мозъка му. Свлече се в стола. Усмивката не изчезна от лицето му.

11.

Баща ми бе зверски пребит. И двете му очи бяха посинени и подпухнали, лявото бе напълно затворено. На челото му имаше доста неприятна разкъсна рана. Главата му бе клюмнала на една страна. Ръцете и краката му бяха овързани с оранжеви кабели от промишлени електрически удължители.

Изкрещях на Проповедника да дойде.

Издърпах мръсния парцал, смърдящ на бензин, натикан в устата на баща ми.

Беше на ръба на припадъка и дори не осъзна, че съм до него. Когато ме видя, сигурно си помисли, че съм някаква халюцинация, понеже само се изкашля, полуздравото му око се затвори и той започна да се унася.

Секунда по-късно въпросното око се отвори рязко и се втренчи в мен.

— Джак?

— Всичко ще е наред.

Подадох се през вратата:

— Проповедник! Ками! Насам!

И тогава телефонът в ъгъла зазвъня.

12.

Детектив Джой Фогел бе виждала какво ли не по време на работата си в полицията, но никога не бе ставала свидетел как някой отнема собствения си живот.

Сграбчи ръба на стола, в който седеше. Пръстите ѝ се впиха в металната рамка като клещи. Мускулите ѝ се напрегнаха и стиснаха с цялата сила, на която бяха способни. Искаше ѝ се да изкрещи, но единственият звук, който се откъсна от устните ѝ, бе самотно ахване.

Празният поглед на Робърт Трюдо продължаваше да е впит в нея.

Фогел не помръдваше.

Времето минаваше неусетно. Ако някой я бе попитал дали са изтекли десет секунди, или десет минути, нямаше да може да му отговори.

Седеше, без да помръдва.

Когато най-накрая се раздвижи, беше заради едно от последните неща, които каза Трюдо. Изречение, от което сърцето ѝ да подскочи.

Имаме потвърждение. И момчето, и малката Нетълтън са в Уидби. Оставащите възрастни също.

Фогел се изправи и заобиколи бюрото.

Нокията лежеше до безжизнената ръка на Трюдо.

Фогел взе телефона, превъртя списъка с обаждания до последното входящо повикване и натисна бутона за повторно избиране.

На третото позвъняване някой вдигна.

— Ало?

— Кой е на телефона? — попита Фогел.

— А вие коя сте?

— Детектив Фогел от отдел „Убийства“ на Полицейско управление — Питсбърг. Представете се.

Мъжки глас. Познат глас.

— Фогел? Как… откъде имате този номер?

— Кой сте вие?

И тогава се сети.

Разпозна гласа.

— Джак?

— Не разбирам.

— Нито… нито пък аз.

— Къде сте? Как ме открихте?

— „Чартър Фармасютикълс“. Натиснах „повторно избиране“ на телефона му и очевидно съм звъннала на теб. Мамка му, мъртъв е.

— Задръжте малко, детектив. Кой е мъртъв?

— Мъжът с белия костюм.

Джак замълча за секунда.

— Детектив Фогел, добре ли сте? Звучите, сякаш сте в шок.

— Той се самоуби.

— Кой?

— Аз… нямам представа къде си, Джак, но трябва да се махнеш оттам възможно най-бързо. Каза, че идват за вас. За теб, за малката Нетълтън, за възрастните. Господи, той се самоуби… Някой там, където сте вие, се обади тук, в „Чартър“. Каза, че идват към вас. Къде… къде сте…

Фогел не беше от ревливите. Не можеше да си спомни кога за последно е проронвала сълза. Но точно в този момент сълзите рукнаха и замъглиха зрението ѝ. Емоциите, натрупали се заради станалото току-що, изригнаха от нея като експлозия.

Нокията избипка.

Батерията бе паднала.

Обаждането прекъсна.

13.

Проповедника влезе тъкмо когато затворих телефона. Лицето му почервеня:

— На кого се обади?

— На никого. А ти?

Той прекоси бараката и изтръгна телефонния кабел от стената.

— С кого говори?

Поклатих глава и коленичих отново до баща ми.

— Нямаме време да се разправяме. Те са на път. Помогни ми да го развържем.

Искаше му се да спори с мен, по очите му личеше, но си замълча. Вместо това започна да се мъчи с възлите. Виждах пистолета му, който се люлееше насам-натам в кобура. Ако посегнеше да го извади, нямаше как да се защитя.

Внимателно хванах главата на баща ми и нежно извърнах лицето му към мен:

— Можеш ли да се изправиш?

Той кимна немощно. Съзнанието му постепенно започваше да се избистря. Помогнахме му да стане на крака. Той се прокашля и изплю кървава храчка. Преметнах ръката му през рамото си:

— Хайде да те заведем до къщата.

Вътре открихме Ками, която преравяше кухненските шкафчета. Половината от чекмеджетата също бяха отворени. Дъщеря ѝ (казваше се Дарби, както научих) седеше на един стол пред кухненския остров и наблюдаваше действията на майка си.

Ками извърна поглед изпод мивката, когато влязохме:

— Мамка му, жив ли е още?

Тя се втурна към нас.

— Господи, Еди… Какво са ти причинили? Сложете го да седне. Намерих аптечка.

Замъкнахме баща ми до всекидневната и го сложихме да седне на един от кожените дивани.

Мъртвецът беше изчезнал. Както и Стела.

— Къде е Стела?

Ками коленичи, отвори пластмасовата кутия, измъкна отвътре памучни тампони и антисептик и се зае с лицето на баща ми.

— Заведох я в една от спалните.

Намръщих се.

— Нали не си…

— Не съм я докосвала. Сложих си чифт от тези. — Тя посочи кутията с латексови ръкавици на плота. — Намерих ги в колата ти.

— Ровила си ни из нещата?

— Вие пък сте ги взели от къщата ми — контрира тя. — А и Стела ми каза къде да ги намеря.

Баща ми си пое въздух през стиснатите си устни. Притисна ръка към корема си:

— Мисля, че ми счупи няколко ребра.

Ками поклати глава:

— Господи, трябва да му свалим ризата. Шибаното копеле добре го е подредило.

Проповедника се наведе над нас:

— Хванах го да говори по телефона, Ками.

— Не си ме хванал да правя нищо.

— Чух го да звъни — отбеляза Ками. Обърна се и се взря в мен: — И ти си вдигнал? Да не си се побъркал?!

— Чула си го да звъни чак тук? Бях в бараката за дърва. Тя отново се зае с лицето на баща ми. Той трепна, когато започна да почиства раната над лявото му око.

— Има деривати из цялата къща. Във всяка стая. Всички звъняха. Той ли беше? Онова хлапе Дейвид?

— Не.

Проповедника цъкна с език:

— Трябва да го вържем като Хобсън. Ако е бил Пикфорд, няма да ни каже. Може дори да не си спомня, че е бил той. Шибана работа.

Изправих се и го погледнах в очите:

— Няма да връзваш никого.

Проповедника се засмя:

— И си мислиш, че ще ме спреш? Сега се надъхах да го направя, само и само да разбера как точно ще опиташ.

— И двамата веднага врътнете кранчето на тестостерона си — сопна се Ками, разкопчавайки последното копче от ризата на баща ми. Когато разтвори плата, видяхме, че цялата средна част на гръдния му кош е синьо-черна. Малко по-нагоре вляво кожата му бе зачервена и възпалена.

— Боже Господи! Определено няколко счупени ребра. — Тя щракна с пръсти към аптечката: — Някой да ми подаде бинт.

Дадох ѝ го. Тя погледна отново към баща ми.

— Еди, ще превържа ребрата ти, но по-хлабаво. Не искам да ограничавам дишането ти. Ако затегна превръзката, ще се чувстваш по-добре, но ще има по-голяма вероятност някоя от счупените кости да пробие белите ти дробове. — Тя внимателно натисна почернелия участък на различни места, наблюдавайки реакцията на баща ми. — Като че ли счупени са двете най-горе вляво и едно най-долу вдясно. Искам да се наведеш напред съвсем малко.

Той се подчини. Полуздравото му око се затвори при това движение.

Ками се обърна към мен:

— Кой беше на телефона?

Замислих се за онова, което каза Фогел.

Някой от тази къща се бе обадил в „Чартър“. Някой им бе казал къде сме. Бях сам с баща си. Нямам идея къде се бе намирал Проповедника. Ками беше в къщата. Стела беше в къщата. Хобсън беше в къщата. Погледнах към него. Лежеше на пода, все още овързан. В съзнание, но без да прави опити да се освобождава.

— Една жена, детектив от питсбъргската полиция.

Ръката на Ками, която омотаваше баща ми с бинтове, замря:

— Какво?

— Тя е в централата на „Чартър“. Нямам идея как е отишла там. Каза, че от този номер било дошло обаждане. Човекът, който се обадил, съобщил на онзи от другата страна, че сме тук. Тя каза, че идват насам.

— Някой е позвънил оттук? Кой?

Хвърлих ѝ гневен поглед:

— Ти ми кажи.

— Не съм била аз — отвърна Ками. — Бях тук.

— Сама каза, че има деривати навсякъде.

Проповедника крачеше нервно насам-натам.

— Има ли значение? Човекът, който е причинил това на Еди, вече е бил тук.

— Справих се с него — изрече баща ми. Всяка дума излизаше с неимоверно усилие от устата му.

— Аха — съгласи се Проповедника. — Справил си се. Направо си държал нещата под контрол.

— Беше нещо като разузнавач — продължи баща ми. — Откри ме да копая в градината, изненада ме, вкара ми един удар, без да мога да реагирам, след което продължи — юмруци, ритници… Не можах да му отвърна като хората. Завърза ме в бараката. После дойде Джак. Не би имал достатъчно време да звъни на когото и да било.

— Но е имал време да скрие събърбана си в гаража — отбелязах аз.

— Може и да съм изпаднал в безсъзнание за минута-две, нямам представа.

Ками приключи с бинтоването и помогна на баща ми да си облече чиста риза, която бях намерил сред прането в мокрото помещение до кухнята.

— Който и да се е обадил, няма значение. Важното е, че вече знаят, че сме тук. Трябва да се омитаме. Веднага. Дори да имат техни хора в околностите, пак ще им отнеме известно време, докато се организират и се довлекат тук.

И тогава телефонът иззвъня отново.

— Никой да не го пипа! — отсече Проповедника.

Резкият звън на половин дузина деривати изпълни къщата. Едно позвъняване. Две позвънявания. Три позвънявания.

— Трябва да вдигнем — каза баща ми. — Сложил съм хора да наблюдават и двата края на острова. Може да е някой от тях.

— Но може и да е хлапето Пикфорд — изтъкна Ками.

— Може и детектив Фогел да се обажда отново — предположих аз. — Може пък да е в състояние да ни помогне. Може да разполага с допълнителна информация.

Четири позвънявания.

Пет.

Проповедника потърка брадичката си и кимна към баща ми:

— Който и да се обажда, ще очаква ти да вдигнеш. Отговори. — Ръката му се спусна към пистолета. — Ако е хлапето Пикфорд…

Баща ми разбра. Ако беше Дейвид Пикфорд, ако го инструктираше да направи нещо, да нарани по някакъв начин нас, останалите, Проповедника щеше да му попречи с всички възможни средства.

Седем позвънявания.

Помогнах на баща ми да се изправи. Той се приближи с несигурна крачка към телефонния апарат в кухнята. Когато вдигна слушалката, я задържа на няколко сантиметра от ухото си, сякаш щеше да му помогне да се справи с думите на Пикфорд.

— Нощувка и закуска „СДР“, мога ли да ви помогна?

Гласът от другия край бе достатъчно силен, за да чуем всички думите му:

— Току-що направих резервации за дванайсет души тук, на северния край. Идват по моста с четири… поправка, с шест вана. Ще са при вас след около час.

Дочу се изщракване.

Баща ми окачи слушалката на мястото ѝ.

— Беше Лойд. Притежава малко местенце от тази страна на Дисепшън Пас. Забелязал ги е, когато прекосяват моста. Ако няма опасности по пътя, които да ги забавят, дотам са петдесет и осем минути с кола.

Проповедника не се поколеба и за секунда. Подбра Дарби от пода, сграбчи ръката на Ками и тръгна към вратата.

— Ще вземем ферибота. Можем да стигнем за наполовина по-кратко време. Може да дойдете с нас, ако искате. Като стигнем на континента, ще се прегрупираме. Разделяме се, сетне се срещаме след седмица в туристическия център в Крейтър Лейк, Орегон.

— Лоша идея — възрази баща ми. — Следващият ферибот е по обед. Бас ловя, че ще са там. А дори и да не са, можеш да бъдеш сигурен, че ще са на континента и ще чакат да се качат на следващия. Вероятно наблюдават всеки автомобил, който напуска Уидби. А ти доста се набиваш на очи с този понтиак.

— Стигнем ли до континента, имаме шанс да им избягаме — каза Ками. — Или може да се качим на други коли и да се опитаме да им се изплъзнем. Не може да ги чакаме да дойдат.

— Защо не? Мястото е добро в стратегически и защитен план. Защо мислиш, че съм се установил тук? — Той посочи към водата. — Имаме отвесна скала зад нас със само едни стълби нагоре и надолу, шестнайсет хиляди квадратни метра открито пространство между къщата и единствения път, по който може да се стигне дотук. Не могат да се доближат до нас. Няма да им позволим. — Баща ми прекоси стаята и отвори три кухненски шкафчета. Вместо чинии, тенджери и тигани пред нас се разкри истински арсенал. Десетки оръжия, прясно смазани, лъскави. Пистолети, пушки помпи, автомати. M-16 или AK-47, нямах представа.

— Спрях да бягам преди двайсет години. Няма да започна отново точно днес. Трябва да сложим край на всичко.

Ками изглеждаше отчаяна:

— Искат ни мъртви, Еди.

— Може и така да е. Но три от децата са тук, с нас. Няма да рискуват да застрашат живота им по какъвто и да било начин. Искат ги живи.

— Защо? — намесих се аз.

В стаята се възцари мълчание. Всички се обърнаха към мен.

— Защо искат да избият вас, но не и нас? И защо ни преследват?

Баща ми изглеждаше озадачен, все едно бе очаквал да знам всичко. Погледна към Проповедника и Ками. И двамата мълчаха.

— Наистина ли не знаеш? Леля ти не ти ли каза? Или педагогическият съветник — Елфрида Лийч… не ти ли даде писмата ми? Писах ти през всички тези години.

— Никога не съм получавал писмо от теб. Единственото, което ми даде, беше това.

Измъкнах писмото, написано от бащата на Стела, и му го подадох. Той го огледа и го предаде на Ками.

— Сигурно леля ти ѝ е казала да си мълчи. Проклетата Джо. Винаги настояваше, че трябва животът ти да е нормален. Никога не схвана…

Той млъкна, приближи се до масата в трапезарията и взе да рови из купчината документи и папки.

— Нямаме време — обади се Проповедника.

— Ще намерим — отвърна баща ми. Откри онова, което търсеше, и ми го подаде. Стара листовка, от онези с отпечатан отдолу телефонен номер, който можеш да откъснеш. Около половината липсваха. Отгоре с едри букви пишеше:

СПЕЧЕЛИ 1000 ДОЛАРА!

„ЧАРТЪР ФАРМАСЮТИКЪЛС“ ТЪРСИ ДОБРОВОЛЦИ ЗА ПОСЛЕДНИЯ СТАДИЙ (ЕТАП ЧЕТИРИ) НА ТЕСТВАНЕ НА НОВАТА РАЗРАБОТЕНА ОТ ТЯХ ВАКСИНА. ЕДНА ИНЖЕКЦИЯ ЗА ВАС — И БЪДЕЩИТЕ ВИ ДЕЦА НЯМА ДА ИМАТ НУЖДА ОТ НИКАКВИ ВАКСИНАЦИИ!

ОБАДЕТЕ СЕ ЗА ПОВЕЧЕ ИНФОРМАЦИЯ.

— Казаха ни, че ако и двамата родители получат ваксината, децата ни ще са защитени от дузини болести — полиомиелит, дифтерит, коклюш, тетанус, дори варицела, дребна шарка и морбили. С майка ти вече се срещахме. Бяхме обсъждали възможността за деца, а и, честно, парите нямаше да са ни излишни. Отидохме. Всички отидохме. По онова време студентите постоянно изкарваха пари по този начин. Някои от изпитанията бяха страховити — халюциногени, LSD… Но живеехме в седемдесетте. Така или иначе взимахме тези гадости — защо поне да не изкараме пари от това?

— Правителството винаги вадеше най-доброто LSD — промърмори Ками. — Трябваше да си стоя в онази група, а не да се набърквам в тая каша. Но пък хиляда долара беше почти двойно на онова, което плащаха по другите места, а и кой иска бъдещото му дете да бъде ваксинирано дузина пъти? Не се колебах изобщо.

— След ваксината трябваше да се явяваме редовно за кръвни проби и наблюдение — продължи баща ми. — На осмо число всеки месец. Нищо кой знае какво, а и плащаха допълнително. У никой от нас не се забелязаха странични ефекти. Не и отначало. Но после майка ти забременя. Не ме разбирай погрешно — както казах, планирахме да имаме деца, но първо трябваше да се дипломираме, да се оженим, да се хванем на работа, да се установим някъде и чак тогава да станем родители. Внимавахме, но все пак тя забременя. Същото се случи с Ричард Нетълтън и Ема, както и с Кийт Пикфорд и Жаклин Брийс. Всички момичета забременяха горе-долу по едно и също време. Без особен ентусиазъм се шегувахме, че ваксината е засилила хормоните ни. Ричард и Ема напуснаха колежа и прекратиха всякакви отношения с „Чартър“. Останалите продължихме да ходим всеки месец там. Когато ти и Дейвид се родихте, ни платиха още, за да наблюдават и вас — кръвни проби, жизнени показатели, това, което правеха и при нас. Всичко изглеждаше наред, всичко беше нормално. Започнахме да се чуваме със семейство Нетълтън. Узнахме какво става, когато дъщеря им Стела докосне нещо живо. Нямаха представа какво да правят. Започнаха да се крият, да бягат. Помни, че беше краят на седемдесетте и началото на осемдесетте. Много по-лесно бе човек да не оставя следи. Ричард беше убеден, че всичко, което се случва с дъщеря му, е свързано с онази ваксина. Мислех, че е полудял. Всички мислехме така. Но с майка ти те държахме под око. Чувахме се и с Кийт и Джаки. И те наблюдаваха Дейвид. Двамата изглеждахте наред. Ричард стана параноичен. Твърдеше, че го преследват — някакви хора в бяло, също като онези от „Чартър“. Започнах да се чудя дали ваксината не е предизвикала някакво психическо разстройство у него, подобно на алергична реакция. И такива неща се случваха. Не се държеше много на безопасността. — Той млъкна, за да подреди спомените си. — Кийт Пикфорд и Джаки спряха да се появяват в „Чартър“ в средата на 1978 година. Двамата с майка ти тогава не знаехме подробности, разбрахме чак година по-късно. Беше ужасно. Кийт бе превъртял. Метнал тенджера с врящо олио в лицето на сина си, обгорил го страховито, намушкал с нож Джаки и после наръгал и себе си. Съседите открили Дейвид на пода в кухнята, пищящ с всички сили, а до него — мъртвите му родители и кръв навсякъде. Дейвид тогава беше на две годинки. Говореше, но не много. Не бе в състояние да обясни какво се е случило, а и не го притискаха особено. Помислих си за ваксината. Ако бе накарала Рич Нетълтън да откачи, може би бе оказала подобно влияние и върху Кийт. Чух, че Дейвид е заживял с някакви техни роднини. Това поне ни казаха хората от „Чартър“ и тогава нямахме причина да се съмняваме в думите им. Рич и Ема Нетълтън, родителите на Стела, се върнаха в Питсбърг горе-долу по същото време. След няма и седмица вече бяха мъртви. Убити при някакъв домашен обир. Чух за труповете, открити там — възрастни мъже, които изглеждали като обгорени, и осъзнах, че има вероятност Стела наистина да го е направила. Онова, което разказваше Ричард, може и да беше вярно.

— През май 1979 година чухме за Пърла Бейхам — как се е удавила във ваната си. Не я познавах много добре, само от участието ѝ в онова изследване на „Чартър“. Изглеждаше като нещастен случай. Казаха, че е заспала. Случва се. Но отново се сетих за ваксината. Наистина ли беше нещастен случай? Когато чухме за Гарет Дотс, който се обеси през 1980 година, отново си помислихме за ваксината. Решихме да спрем да ходим на обследванията в „Чартър“. Престанахме да водим и теб. Тогава забелязахме, че ни наблюдават. Хора в бяло, бели превозни средства, паркирани пред апартамента ни през пялото време… Когато започнахме да се оглеждаме за тях, осъзнахме, че са навсякъде, както бе казал Ричард. Отидох за последен път в „Чартър“ — сам, без теб, без майка ти. Докато бях в онази стая, откраднах всичко, което виждаш тук. Майка ти през това време бе вкъщи и прибираше багажа ни в джипа. Бяхме решили да избягаме.

— Но те ви спипаха — казах аз тихо.

— Предположих, че ще си спомниш по някое време. Нещо толкова травматично се забива в мозъка ти и никога не изчезва напълно. Трябваше да мислим и да действаме бързо. Все още не знаехме с какво наистина си имаме работа. Оставих те при Джо с надеждата, че ще тръгнат след мен. Те така и направиха, но в края на краищата успях да избягам. Елфрида Лийч, нашия педагогически съветник — от нея научихме за изследването, тя каза, че е лесен начин да изкараме бързи пари. Тогава и тя не знаеше за какво става въпрос, но след като нещата се изясниха, ми помогна да сключим сделка — те не се занимават с теб, а аз не отивам при журналистите. Изчезвам вдън земя, а ти оставаш с леля си Джо, която да те наглежда и да им докладва от време на време. За разлика от Стела и Дейвид ти не бе демонстрирал никакви специални умения, нищо, което да им бъде от полза. Нямаха нужда от теб, затова те оставиха на мира.

— Задържали са Стела в онази къща и са затворили Дейвид в килия — казах аз.

Баща ми подсвирна:

— Тези двамата са съвсем различна работа. Заключиха Дейвид, щом разбраха какво може. Беше идеална малка машина за убийства. На този етап останалите, които участваха в изследването — Пенелъпи Модлин, Лестър Уулфорд, Дюи Хобсън, Ками, Далтън… всички се разбягаха, разпръснаха се из страната. Мислим, че използват Дейвид, за да ни отстрани един по един. Сигурно така са накарали Пърла да се удави и Гарет Дотс да се обеси. Не самоубийства, не нещастни случаи — само Дейвид, който им внушава какво да направят. Не са имали избор, освен да се подчинят. Неговото умение в пълния си блясък. Тогава беше млад, може и да не е осъзнавал какво върши. Поне не и в началото. Но мисля, че с времето започна да му харесва. „Чартър“ получиха онова, което искат. Ние, възрастните, вече не им бяхме необходими, за да създаваме деца за тях. Превърнахме се в пречка.

Очите ми се спряха на Дарби, която все още стискаше здраво крака на майка си.

— Не знаят за нея — каза Ками. — Бях извън радара им, когато се роди, и възнамерявам така и да си остане.

— Тя може ли да… прави нещо? — попитах аз.

— А ти? — отвърна дръзко Ками.

Тъкмо щях да я питам кой е бащата на Дарби, когато забелязах тревогата в очите на Проповедника. Отговорът бе болезнено очевиден.

Баща ми погледна часовника на стената.

— Разполагаме с четиресет минути. Оставаме и се бием или бягаме?

— Ако напуснем това място, къде ще отидем? — попита Ками.

Помислих си за Стела в другата стая. Тя щеше да повехне и да умре, ако не откриехме начин да ѝ помогнем в най-скоро време. Щеше да си отиде в онова легло, а ние щяхме да измрем тук, струпали се по вратите и прозорците с надеждата за някакъв отчаян последен отпор. По-лошото бе, че ако онова, което баща ми каза, бе истина, щяха да убият него, Хобсън, Ками и Далтън, след което да завлекат Стела, мен и дъщерята на Ками някъде и да ни държат под ключ, както бяха постъпили с Дейвид.

Ако останехме тук, дори с всичките тези оръжия, нямаше да постигнем абсолютно нищо, освен да си спечелим малко време.

— Ще ни избият като добитък, ако останем тук — изрекох едва чуто. — Трябва да използвам телефона. Имам идея.

— Без обаждания — отсече Проповедника.

Баща ми кимна към деривата на кухненската стена:

— Давай.

Проповедника изръмжа, но не ме спря.

Когато затворих пет минути по-късно, баща ми хвърли още един поглед към часовника и с мъка застави потрошеното си тяло да се изправи.

— Идват откъм моста и ферибота. Знам още един начин да се измъкнем оттук, но трябва да ми се доверите.

Ками и Проповедника започнаха да вадят оръжията от шкафчетата и да ги редят върху кухненския плот.

— Шкафчето над хладилника — продължи баща ми. — Там има кожен сак. Вземете го. Взимаме документите, нищо друго. Те са единственият коз, с който разполагаме.

— Оръжията ни трябват — настоя Проповедника.

Баща ми поклати глава:

— Излишна тежест.

14.

— Стегни се, Фогел! — промърмори тя под нос и се изненада от звука на собствения си глас. Избърса сълзите от очите си с опакото на дланите си, а провисналия сопол — с ръкава на якето си.

Изправи се.

Вдиша дълбоко през носа и издиша през устата.

Очите ѝ се спряха на белия „Макбук“ на Трюдо, отворен върху бюрото му.

На монитора се виждаше бял текст, насложен върху горния ляв ъгъл на картина от видеонаблюдение. Изписани бяха датата и часът, секундите цъкаха една след друга — очевидно предаването беше на живо. Долу вдясно пишеше: „ЕКИП ЗА НАБЛЮДЕНИЕ «ЧАРТЪР» 309 — ОБЕКТ «Д» — НИВО 2, ПОДНИВО 3“.

Картината бе празна.

Трюдо продължаваше да се взира напред с невиждащ поглед. Краят на химикалката стърчеше от ухото му. Имаше учудващо малко кръв. Няколко капки се бяха стекли върху бялото му сако.

Фогел придърпа лаптопа по-близо.

Трюдо беше отворил няколко програми — таблица, уеббраузър, имейл, Фогел заразглежда електронната му поща. 6324 непрочетени писма.

Тя винаги се стремеше пощенската ѝ кутия — без значение виртуалната или реалната — да е чиста и подредена, затова бъркотия като тази я накара да потръпне. Брайър също никога не триеше съобщенията си, след като ги прочете. Неговата входяща кутия също винаги изглеждаше по този начин.

Е, не точно по този.

Писмата на Трюдо бяха не четени. Все едно отдавна не бе проверявал имейла си.

Фогел прегледа списъка, като четеше заглавията на съобщенията.

Намалете вноската по ипотеката си.

Нови филми.

Реклами на местни търговци на автомобили.

Спам. Всичките. Не видя нито едно лично или бизнес писмо от истински човек.

Фогел кликна върху папката „Изпратени“.

Последното съобщение бе от 12 август 1993 година — преди почти пет години.

Беше адресирано до 6491@charter.com с копие до loliver@charter.com. Гласеше:

Трябва да поговорим за д-р Дъргин. Възможен проблем с Обект „Д“.

Фогел цъкна върху празния екран от видеонаблюдението:

„ЕКИП ЗА НАБЛЮДЕНИЕ «ЧАРТЪР» 309 — ОБЕКТ «Д» — НИВО 2, ПОДНИВО 3“. Обект „Д“.

Фогел отвори уеб-браузъра на Трюдо. Последната страница, която бе посещавал, бе TicKetMaster.com — концерт на Пати ЛаБел във Филаделфия, 20 септември 1993 година.

Върна се към изпратените му писма — почти десет хиляди, датиращи още от средата на осемдесетте. Фогел се опита да си спомни кога бе започнала да използва електронна поща. Вероятно по времето на AOL.

Имате поща!

Все още сънуваше гласа на Елууд Едуардс, който произнасяше тези думи, в кошмарите си. Върна се към видеопотока:

„ЕКИП ЗА НАБЛЮДЕНИЕ «ЧАРТЪР» 309 — ОБЕКТ «Д» — НИВО 2, ПОДНИВО 3“.

Някой можеше да влезе в този кабинет всеки момент. Знаеше, че си насилва късмета. Трябваше да вземе решение. Отне ѝ цели две секунди.

Фогел затвори капака на лаптопа и издърпа кабела. Зад компютъра откри жълто залепващо се листче с числото 392099, изписано с едри цифри. Прибра и него.

Отвори вратата бавно, само колкото да погледне в коридора.

Нямаше никой.

Вдясно от нея бе вратата, която водеше обратно към фоайето. В далечния ляв край на коридора имаше асансьор. Тя се изниза от кабинета на Трюдо с лаптопа под мишница, стигна до асансьора и натисна бутона за повикване.

Нищо не се случи.

До контролния панел на асансьора имаше клавиатура, подобна на онази, която бе видяла долу.

Фогел погледна жълтото листче и набра 392099, след което натисна отново бутона за повикване. Този път той светна. Дочу се жуженето на електромоторите. Иззвъня звънче и вратите се плъзнаха встрани с изскърцване. Няколко от крушките в кабината бяха изгорели.

Хвърли последен поглед към коридора, помисли си в каква каша се е забъркала и влезе в асансьора.

Набра отново същия код и натисна бутона, до който пишеше 2-3.

Вратите се затвориха със скърцане.

Асансьорът заслиза.

Фогел не беше сигурна какво да очаква, когато стигне долу. Може би здравеняк охранител (или трима), зубър лаборант или учен с ококорени очи, чистач… Когато вратите се отвориха, не видя нищо подобно.

Видя друг бял коридор, чиито стени бяха покрити с алени петна от засъхнала кръв. На пода лежаха поне дузина мъртъвци.

Фогел опря гръб в задната стена на асансьора. Остана така достатъчно дълго, за да тръгнат вратите да се затварят автоматично. Тогава протегна ръка и я размаха между тях, като задейства сензора, който ги накара отново да се плъзнат встрани.

Пристъпи бавно в коридора. Лаптопът на Трюдо бе притиснат към гърдите ѝ като импровизиран щит срещу онова, което се бе случило тук.

От състоянието на труповете разбра, че всичко е станало преди поне няколко години. Сети се за последния имейл, изпратен от Трюдо — от 12 август 1993 година.

Първите две тела, точно пред асансьора, бяха на мъж и жена. И двамата бяха облечени изцяло в бяло, но дрехите им бяха осеяни с петна в най-разнообразни нюанси на жълтото и кафявото. Самите трупове представляваха изсушени черупки вследствие на продължилото с години разложение. Ноктите и косите им бяха пораснали дълги, съсухрените устни бяха разтеглени в садистични усмивки, а пустите очни кухини се взираха втренчено в нея. Главата на жената бе почти отсечена от металния клипборд, който мъжът държеше. Ръката ѝ все още бе притисната към корема му, където тя го бе наръгала с ножица.

Срещу тях лежеше трупът на жена (Фогел разбра единствено по бялата пола, с която бе облечена), в окото на която бе забита линийка. Двете ѝ ръце все още стискаха другия край на импровизираното „оръжие“.

Не се опитва да я извади, а да я забие още по-дълбоко, прошепна глас в мислите на Фогел.

Другите трупове, на които се натъкна, бяха повече или по-малко в подобно състояние. Докато вървеше по коридора, виждаше нови и нови мъртъвци, завъртени във вихъра на някакъв смъртоносен танц. Умрели от собствената си или от нечия друга ръка. Това не беше място, където се провеждат научни изследвания или обучения. Беше гробница. Въздухът бе пропит с миризмата на смърт.

Когато стигна до две врати, на първата от които пишеше „ОБЕКТ «Д» — НАБЛЮДЕНИЕ“, а на втората — „ОБЕКТ «Д» — ОГРАНИЧЕН ДОСТЪП“, откри, че първата е открехната, а втората — заключена. Кодът от кабинета на Трюдо не проработи.

Фогел бутна вратата на стаята за наблюдение и влезе.

Телата на двама мъже бяха проснати върху контролното табло. И двамата бяха мъртви отдавна. Този отляво изглеждаше така, сякаш сам е прегризал вените си. От окото на онзи отдясно стърчеше химикалка, а в ръката му имаше телбод. От състоянието на черепа му можеше да се съди, че по всяка вероятност е разбил собствената си глава с него.

Въпреки че сама по себе си тази картина бе повече от притеснителна, онова, което Фогел видя от другата страна на стъклото за наблюдение, я засенчи напълно. На стол в средата на нещо, което приличаше на стерилна хотелска стая, с лице към еднопосочното стъкло седеше мъртва жена. В скута си държеше бележник. Устата ѝ бе пълна с откъснати от него страници — останките от страните ѝ бяха издути като на хамстер. Все още държеше топка смачкана хартия в лявата си ръка. Още няколко бяха разпръснати по пода до краката ѝ. Върху бялата ѝ престилка над дясната ѝ гърда бе избродирано името ѝ — Д-Р ДЪРГИН, а от противоположната страна с черен маркер бе надраскано: ПСИХИАТЪРСТВАМ СРЕЩУ ХРАНА[32].

Какво, мамицата му, се бе случило тук?!

Между двамата мъже в стаичката за наблюдение имаше папка със записки, дебела около сантиметър. На най-горния лист пишеше само Екип за наблюдение „Чартър“. До него някой бе надраскал „309“, както и датата — 12 август 1993 година. Остатъкът от страницата бе празен.

Лявата стена на стаичката бе заета от рафтове, пълни с видеокасети. Имаше и монитор (без образ) и видеокасетофон, Фогел огледа устройството — включено, със заредена касета. Натисна бутона за пренавиване на лентата. Жуженето на малките моторчета изпълни стаята.

15.

— Стак? Събуди се, приятелче, аз съм!

Детектив Терънс Стак, вече просто Тери, дочу думите отдалеч, сякаш някой му ги бе прошепнал от другия край на улицата по време на буря.

— Тери… трябва да се събудиш. Не разполагаме с много време.

Този път ги чу от по-близо, почти над главата си.

Клепачите на Стак трепнаха и очите му се отвориха. Отначало не видя нищо, освен размазана белота, но с всяко примигване нещата ставаха все по-отчетливи. Мръсотия, сълзи и нещо засъхнало, кой знае какво, се посипаха от клепачите му. Стаята бавно дойде на фокус. Опита да се пресегне и да избърше очи, но ръцете му не помръдваха. Бяха неподвижни чак до раменете.

Извърна глава и се огледа. Когато зрението му се избистри, откри, че гледа към плота на масичката за карти в свободната спалня в дома си. Когато съумя да надигне очи, срещна погледа на Фаустино Брайър. Бившият му партньор седеше на стола срещу него, облечен със сив омачкан костюм, бяла официална риза и вратовръзка на сини райета — дрехи, с които Стак го бе виждал над две дузини пъти.

— Брайър?

Думата се изтръгна с усилие от гърлото му и успя да излезе през устните му, пресъхнали като шкурка.

Фаустино Брайър взе чаша вода и я поднесе към устата му.

— Пийни си. Беше в безсъзнание известно време.

Стак отпи, примлясквайки.

Брайър отдръпна чашата:

— Не толкова бързо. Нали искаш да остане долу, а не да се върне обратно?

Стак кимна.

Брайър му даде да пийне още малко.

Когато чашата се изпразни, Брайър я остави на масата. Върху устните му танцуваше усмивка.

Стак се взира в него безмълвно поне минута, сетне промълви:

— Ти си мъртъв.

Брайър се ухили. Облегна се назад, както винаги — предните крака на стола във въздуха, задните внимателно пазят равновесие. Стак все му разправяше, че един ден ще уцели стол, който ще се счупи под тежестта му, и че ще изглежда като пълен глупак, когато се приземи по задник на земята. Брайър обаче продължаваше да сяда така.

— Мъртъв ли съм?

Стак не можеш да помръдне краката си. Бяха неподвижни. Дори мърдането на главата му се удаваше с труд. Не чувстваше болка обаче, и това беше добре. Беше направо прекрасно.

Брайър се наведе напред:

— Няма да те лъжа, друже. Сърцето ти. Някоя друга бира в повече, хора, търчащи из дома ти, онзи твой лудешки галоп по стълбите… даде си малко повечко зор, отколкото трябва, и бушонът ти изгърмя. Знаеше, че така ще стане, нали? Малко са нещата, които могат да издържат след осемдесет и две години тормоз и злоупотреби. Често казано, дори съм изненадан, че тялото ти успя да навърти толкова километраж. Единствените неща, които те вардеха да не се разпаднеш, бяха бирата, храната за вкъщи от Дени и сушеното говеждо.

— Е, бирата не чак толкова. Не и към края.

— Достатъчно бе.

— Кога?

— Кога умря ли? Преди ден и половина — отвърна Брайър.

Стак огледа незаетата спалня, стените, покрити с веществени доказателства, събирани прилежно в продължение на двайсет години, кашоните по пода, мръсните прозорци и дебелия слой прах по ъглите.

— И това ли е всичко? Без бяла светлина? Без седефени порти? И старият ми партньор за придружител? Затова ли си тук? За да ме отведеш до отвъдното?

Брайър поклати глава:

— Тук съм, за да чуя за случая.

— Защо? Знаеш го наизуст.

— Искам да го чуя от теб като за последно. — Той махна с ръка. — Нали знаеш — добрите стари времена, това-онова…

Стак облиза устните си. Все още бяха пресъхнали. Очите му се спряха към чашата върху масата. Беше я пресушил преди минути, но вече отново бе пълна.

— Готин номер.

— Искаш ли още?

Стак кимна.

Брайър вдигна чашата и я поднесе към устата му. Когато водата свърши, я върна обратно.

— По-добре ли се чувстваш?

Стак кимна.

— Откъде да започна?

— Откъдето искаш.

— От момента на смъртта ти например?

— Кога точно се случи?

— Не помниш ли?

— Не точно.

Стак му разказа. Обясни му как е преследвал мъжа с черния понтиак до къщата на Милбърн Роуд № 62, докато Фогел е била по петите на онова хлапе Тач. Как някой го е гръмнал в главата.

— Експертите по балистика потвърдиха, че калибърът е бил 45. Изстрелът е дошъл от „Зиг-Зауер Р220“. Откриха пистолета. Някой го бе захвърлил в храстите. Нямаше отпечатъци.

— Но вярваш, че е бил човекът с черното GTO?

Стак сви рамене:

— Вероятно. Въпреки че откриха следи от гуми на шевролет между твоята кола и понтиака. Може би съвсем различни хора. Може и те да са били. Няма как да бъдем сигурни без повече информация.

Брайър отвори един от кашоните на пода до масата — онзи за къщата в Дормонт. Извади отвътре писмото на Ричард Нетълтън.

— Писано е от бащата на момичето, нали така?

— Аха. Беше у онова момче Тач, спомняш ли си? Ти ми даде копие.

Брайър се замисли.

— Нещата са ми малко мътни. — Той пусна писмото обратно в кашона. — Разкажи ми за хлапето Тач. Къде е сега?

— Знам ли. Фогел му изгуби дирите в Невада. Опитва се отново да го открие. Знаем обаче със сигурност, че е с момичето.

— Накъде мислиш, че са се запътили?

— Не мога да ти отговоря. — Стак огледа стаята. — Кои бяха тези хора с белите ванове? Какво направиха, след като…

— След като умря?

Стак кимна.

— Уби един от тях, нали?

— Гръмнах го през пода.

Брайър стисна устни.

— Точно така, през пода.

— Тук ли са още?

Брайър не отговори.

— Ако съм мъртъв и все още съм в къщата, мога ли да ги видя по някакъв начин?

— Имаш предвид, под формата на призрак?

— Аха. Предполагам.

— Искаш да летиш из собствения си дом като дух?

— Искам да разбера защо дойдоха тук. Какво търсеха.

Брайър се наведе напред, потропвайки леко с крака.

— За теб разследването свърши, Тери.

— Фогел все още е жива обаче — промърмори Стак.

— Къде е в момента?

— Нищи някаква следа. Някакво място, наречено „Чартър“, до Чадс Форд.

Брайър очевидно се изненада.

— Разкажи ми за „Чартър“.

Стак се опита да се пресегне за бележника си, който бе оставил до вратата, онзи с бележките за „Чартър“, но ръцете и краката му продължаваха да не му се подчиняват.

— Защо не мога да се движа?

— Мъртвите не се движат.

— Ти обаче мърдаш — изтъкна Стак. — А и главата ми, вратът, очите… се движат. Само ръцете и краката ми са замръзнали. Защо?

Брайър сви рамене.

— Неведоми са пътищата Божии, докато си жив, но като умреш, стават още по-неведоми, понеже всички задръжки падат. Нещата стават наистина откачени. — Облегна се назад. — Разкажи ми за „Чартър“.

Стак му каза за бележката, която Фогел откри в хотелската стая на Тач, и за връзките, които успя да направи с неколцина бивши служители.

— Белите ванове пристигнаха веднага след като започнах да звъня по телефоните — каза той. — Сигурно са били от „Чартър“. Всичко е свързано.

Брайър удари с длан по бюрото.

Стак подскочи.

Брайър се ухили:

— Съжалявам, приятелче, но почна да се отплесваш. Трябваше да те накарам да се съсредоточиш. — Той огледа стаята. — Всичко, което успя да научиш през годините, е в тази стая, така ли?

— По-голямата част — отвърна Стак. — Някои от официалните досиета са при Фогел в управлението. Останалото е тук.

Брайър се замисли.

Стак се намръщи:

— Не помниш ли? Ти продължи да се занимаваш със случая, след като се пенсионирах. При Фогел са твоите досиета.

— Нещата стават малко неясни, след като умреш — каза Брайър отново.

— Но аз все още помня. Понеже съм умрял наскоро ли?

Брайър не отговори. Облегна се назад и се залюля на стола.

— Какво знаеш за Дейвид Пикфорд?

— Кой?

— Дейвид Пикфорд.

— Никога не съм чувал за него — отвърна Стак.

— Той е прекрасен мъж.

— Добре.

— Най-прекрасният мъж.

Стак не отговори.

Брайър посегна към чашата, която бе отново пълна:

— Искаш ли още?

Въпреки че бе жаден, Стак поклати глава. Брайър остави чашата и се втренчи в него:

— Сигурен си, че освен информацията тук (и онова, с което разполага Фогел в управлението) няма друго? Никой друг няма копия? Не си разказвал на никого за онова, което си открил през всички тези години?

Стак каза „не“. Беше странно, понеже изобщо не искаше да отговаря на въпроса на Брайър. Думата обаче му се изплъзна.

Брайър се облегна назад и извъртя глава към вратата.

— Елате и вземете всичко! — изкрещя. — До последното късче хартия!

В стаята влязоха трима млади мъже, облечени в дълги бели тренчкоти, също като онзи, когото Стак беше застрелял. Двамина започнаха да изнасят кашоните, а третият засъбира всичко, окачено по стените.

— Какво става тук? — измънка Стак, обръщайки се към Брайър.

Брайър го нямаше. Вместо това до него седеше млад мъж с тъмна коса и още по-тъмни очи. Цялата лява страна на лицето му бе покрита с най-ужасяващия белег от изгаряне, който Стак бе виждал. Заболя го само докато го гледаше.

Стак отново опита да се изправи и отново не можа да помръдне. Погледна надолу и за пръв път от началото на разговора видя въжетата, които стягаха ръцете, краката и тялото му. Той се напъна, но не успя да ги разхлаби.

— Кой, по дяволите, си ти?

— Казвам се Дейвид Пикфорд.

— Ти си прекрасен мъж.

— Благодаря ти.

Стак сведе очи към чашата върху масата. Суха, мръсна, покрита с прах. Изглеждаше така, сякаш бе седяла празна с дни, вероятно от последния път, когато бе идвала Фогел. Никаква вода.

Мъжете в бяло продължаваха да изнасят всичко от стаята. Почти половината вече го нямаше.

Чу се звън. Дейвид бръкна във вътрешния си джоб и извади мобилен телефон. Погледна към дисплея, след което се обърна към Стак:

— Трябва да отговоря. Беше удоволствие да разговарям с теб. Сега ще заспиш.

Стак заспа.

Дейвид Пикфорд притисна телефона към ухото си и се извърна към ъгъла на стаята:

— Да.

През малкия говорител до него достигна тежкото дишане на Латрийс Оливър. Беше готов да се закълне, че подушва смрадта от устата ѝ през слушалката.

— Току-що ги изпуснахме в Уидби.

Дейвид прогони от съзнанието си образа на Оливър, която човърка изгнилия чукан на мястото на ръката си. Опита се да не мисли какво се случва в белязаното ѝ полумъртво тяло. Нямаше търпение да убие смотаната кучка.

— Аз нямаше да ги изпусна — отвърна той.

— Да, но не си тук, нали?

— Не мога да бъда навсякъде.

Оливър не му обърна внимание.

— Едуард Тач, Ками Брадъртън, Далтън, Стела и момчето вече са заедно.

— Бяхме разположили хора на фериботния терминал, а ти пое по Дисепшън Пас. Как са минали покрай вас?

— Оказа се, че Едуард Тач има хидроплан, прибран в скрит док в подножието на онази скала под къщата му. Успяхме да ги видим как отлитат от протока Пюджет, когато пристигахме.

— Хидроплан? Как може да не знаем нищо за хидроплан?

Оливър не отговори.

Дейвид Пикфорд се облегна на стената и забарабани с пръсти по перваза на прозореца.

— Като се замисля, няма значение. Знаем накъде са се насочили.

Оливър си пое още веднъж шумно въздух.

— Какво искаш да направя с къщата?

Дейвид сви рамене. Отговорът бе очеваден.

— Вземи всичко полезно и изгори останалото. Изгори всичко. — Помисли малко и добави: — Колата на Далтън там ли е още? Онова GTO?

— Да.

— Искам тази кола. Намери някой да я докара дотук. Останалото изгори.

— Добре.

— Когато приключиш, вземи някой от самолетите на „Чартър“ и ела. Имам нужда от теб тук.

— Почти приключих — каза Оливър.

— Аха. Почти.

16.

Къщата на баща ми на остров Уидби бе на върха на висока скала, гледаща към протока Пюджет. Скоро след като приключих с телефонното обаждане, увихме Стела в плътно одеяло, за да мога да я нося. Чантите ни бяха преметнати през раменете ми. Проповедника носеше Хобсън, който продължаваше да се гърчи, овързан здраво с въжета. Ками и дъщеря ѝ вървяха след нас, мъкнеха своя багаж и от време на време хвърляха нервни погледи към Хобсън. Баща ми вървеше най-отпред. Израненото му тяло се бореше за всяка крачка. Не бе взел нищо от къщата. Каза, че имал приготвен сак за спешни случаи, който го чакал долу.

Последвахме го по една паянтова стълба, чиито дървени стъпала бяха прикрепени към скалата със здрави метални болтове и анкери. В края ѝ върху бетонни пилони, потънали в пясъка на малък усамотен плаж, се издигаше нещо, което приличаше на навес за лодки. Бях се настроил да видя вътре някаква моторница или нещо подобно, така че когато баща ми отвори вратата и пред очите ми изникна самолет на големи поплавъци, мисля, че бях също толкова изненадан, колкото и всички останали.

— „Чесна Караван 208“. Купих го няколко години след като изкарах разрешително за пилот, най-вече за да стигам и да се връщам от континента по-бързо. Лети на прилични разстояния, така че няма да могат да ни преследват. Ако държа малка височина, ще минем и без летателен план.

Проповедника обиколи самолета, като прокара ръка по крилата му.

— Това нещо е доста голямо. Можем да вземем и оръжията.

— Както казах и в къщата, не става въпрос за пространство, става въпрос за тегло. Всеки килограм, който качим в самолета, намалява разстоянието, което ще можем да изминем. А това са километри, които не може да си позволим да загубим. Ако спрем да презаредим, ще се окажем в някоя база данни, която лесно може да бъде хакната и да бъдем проследени. Пътуването е еднопосочно.

— Докъде?

Оказа се, че отиваме в Девил’с Лейк[33], Северна Дакота. Баща ми бе прав — когато се приводнихме, в резервоарите бяха останали само изпарения. Полетът отне почти седем часа. Баща ми бе махнал двете пътнически седалки и му бях благодарен. Двамата с Проповедника поставихме Стела в задната част на самолета на пода, загъната в одеялото си, за да може да си почива. Тя се размърда на няколко пъти по време на полета, но се събуди само веднъж. Когато ѝ казах къде сме, тя само кимна и се унесе отново. След около час полет Проповедника завърза очите на Хобсън. След като вече не виждаше Ками, той спря да се гърчи и се върна към послушното си състояние, в което бе, докато се возеше в колата ни. За по-сигурно решихме да оставим ръцете и краката му вързани.

Баща ми приводни хидроплана върху езерото с опитната ръка на ветеран. Замислих се за всички неща, които не знаех за този човек. Бяха минали двайсет години, през които не го бях виждал. Предположих, че умението да пилотира самолет е само една от множеството му тайни.

Той направи няколко маневри в северната част на езерото и внимателно приближи самолета до дълъг док. Проповедника отвори вратата и улови въжето. Изскочих навън и му хвърлих второто въже, което открих навито в голям пластмасов контейнер, прикрепен към дъските на пристана. С помощта на отсечените инструкции на баща ми успяхме да завържем хидроплана.

Докът водеше към добре поддържана морава върху лек склон, зад която се издигаха две постройки — малка къщичка от дървени трупи и голяма метална барака. Баща ми каза, че е купил имота преди десетина години, но рядко е отсядал тук. Плащал на някакъв човек да се грижи за мястото през останалото време. Нямах представа как би могъл да си позволи всички тези неща и възнамерявах да го питам, щом пристигнехме, но засега въпросите трябваше да почакат.

Аз носех Стела. Проповедника бе прегърнал спящата Дарби, а Ками вървеше до него. Последвахме баща ми, който се приближи до бараката и въведе някакъв код на цифровата клавиатура до вратата. Тя се отвори с гръмко бръмчене. Лампите светнаха автоматично. Вътре имаше три бели джипа „Кадилак Ескалейд“, от чиито предни капаци висяха кабели.

— Заредени са и са вързани към зарядни устройства, за да не се изтощят акумулаторите. В жабките има пари в брой. Би трябвало да ни закарат безпроблемно там, където отиваме.

— Защо бели? — попита Проповедника.

— Няма да търсят бели превозни средства. Така се смесват с техните — отвърна баща ми, като повтаряше онова, което Стела ми бе казала преди цяла вечност.

Проповедника подкара първия джип, в който се качиха баща ми, Ками и Дарби. Аз седнах зад волана на втория. На седалката до мен бе Хобсън, а спящата Стела бе сложена да легне на задната седалка.

Пътешествието ни щеше да завърши там, където бе започнало. С всеки изминат километър усещах как Питсбърг се приближава.

17.

Рийд Мильоре ни чакаше в началото на пътя, водещ към „Пещта на Кери“. В ръцете си държеше полуавтоматична пушка „Colt AR-15“, достъпна само за органите на реда. Двама други, непознати за мен, се бяха подпрели на черния джип, паркиран два-три метра по-назад по средата на шосето. И тримата ни изгледаха внимателно, докато се приближавахме, особено Рийд — очите му нервно се мятаха от Хобсън към Проповедника и Ками в джипа зад мен. Приближи се към отворения ми прозорец с пушка, насочена надолу. През дясната страна на лицето му минаваше пресен белег.

— Какво ти се е случило? — попитах.

Той не отговори и се взря в седящия до мен Хобсън — овързан и с превръзка на очите.

— Кой е този, Тач? Дънк не каза нищо за отвличане. Бях вързал ръцете и краката на Хобсън отново последния път, когато спирахме да заредим бензин.

— Дънк знае.

— И да знае, не ми е казал нищо. Не ми харесва. Ама никак.

Стела изстена от задната седалка. Рийд се наведе по-близо:

— Това тя ли е?

Не отговорих.

— Какво ѝ е?

Беше мой ред да не обръщам внимание на въпросите му.

— Къде е Дънк?

Рийд отстъпи от джипа и посочи с дулото на пушката си към старата стоманолеярна.

— Паркирай там, където бяхме спрели преди няколко седмици. Доменна пещ № 7. Той е вътре.

Включих на скорост и подкарах към огромното метално чудовище.

Спрях на почти същото място като преди и изключих двигателя.

Проповедника отби зад мен и също спря. Излезе от джипа и огледа сградите, платформите и хората, които бавно крачеха сред тях и не сваляха очи от полята наоколо.

— Сигурен ли си? — каза той тихо.

— Никак даже.

Отстрани на тухлената постройка се показа момиче на не повече от 16-17 години, което също като Рийд носеше AR-15. Двете ѝ ръце и половината шия бяха покрити с цветни татуировки на змии. Под брадичката ѝ се виждаше отворената уста на кралска кобра, готова да атакува. Изрече нещо в една малка радиостанция „Моторола“, преди да я прибере в джоба на зеленото си армейско яке.

— Казвам се Адела Фрик. Елате с мен.

— Къде е Дънк?

— След малко. Първо трябва да ви настаним. — Тя хвърли бърз поглед към Стела. — Доведете я. Другите също.

Проповедника ме погледна несигурно. Единственото, което можех да направя, бе да кимна.

Адела ни поведе из тухлената постройка. Тръгнахме по един дълъг и широк коридор. От тавана капеше ръждива вода, която се събираше на локвички по пода. Стените около нас блестяха от влагата. В ъглите спяха отдавна изоставени машини, захвърлени тук, за да умрат спокойно. Мъжете и жените, които работеха за Дънк (бандити, бегълци, бездомници — наистина не знам по какъв начин бих могъл да ги опиша) ни наблюдаваха безмълвно. Двайсет, трийсет, може би и повече. Бяха навсякъде. Най-младите изглеждаха на не повече от 12 години, а най-възрастният, когото видях — мъж с избелял работнически гащеризон, — бе към края на петдесетте.

Качихме се по едно стълбище на втория етаж, след което поехме по платформа, над която имаше табела с надпис „СПАЛНИ ПОМЕЩЕНИЯ“.

Ръката на Стела бе преметната през рамото ми. Въпреки че не се бе събудила напълно, можеше да върви сама, без да се налага да я нося. Независимо от това дългата разходка бе изморителна, затова, когато влязохме в някаква голяма стая с редици двуетажни легла, долепени до стените, въздъхнах с облекчение. Стела не бе обелила и дума вече повече от ден. Дишането ѝ бе плашещо затруднено и от всяка пора на тялото ѝ се лееше пот. Настаних я на едно от леглата в дъното и тя се сви на кълбо с лице към стената.

Проповедника накара Хобсън да седне на един от столовете. Все още бе с превръзка на очите и не помръдваше.

Ками помогна на Дарби да се настани на едно от останалите легла. Очите на малкото момиче бяха полузатворени. От доста време насам се мъчеше да не заспи. Унесе се още в мига, в който главата ѝ се отпусна върху възглавницата. Баща ми се стовари върху един от другите кревати. Белезите по лицето му бяха станали тъмнолилави. Той изпъшка и се завъртя на една страна, за да щади счупените си ребра.

— Ела с мен — каза Адела. — Ще те заведа при него.

Когато Проповедника понечи да ни последва, тя спря на прага, без да се обръща:

— Само Тач.

— Дума да не става! — Отсече Проповедника. — Все още не съм сигурен, че изобщо трябва да останем.

Ками ме погледна:

— Вземи го с теб. Втори чифт очи няма да ти навреди.

Адела тръгна по коридора:

— Добре де, все тая. Само побързайте.

Преди десет дни, когато се видях с Дънк тук, останах с впечатлението, че той и хората му просто са заели мястото за ден — разпънали са лагера в онази първа сграда и са се омели скоро след като си тръгнах. Сега, докато вървяхме с Адела навътре из стоманолеярната, осъзнах, че въобще не е така. Дънк бе превърнал мястото в свой офис и щабквартира. Ръководеше бизнеса си оттук. И го ръководеше с помощта на малка армия.

Всички бяха въоръжени.

По-голямата част от хората имаха повече от един пистолет.

Помислих си за онова, което Брайър и детектив Хортън ми бяха казали преди години в болницата. Нямаха и представа колко мащабно се бе разраснала организацията на Дънк.

Не забелязах наркотици. Нито някой, който да се дрогира. Доколкото познавах Дънк (или поне доколкото познавах някогашния Дънк), беше достатъчно умен, за да държи тази гадост далеч от мястото, където работи. Предполагах, че си играе на „тука има, тука нема“ и мести стоката из града по-бързо, отколкото ченгетата успяват да я проследят. Честно казано, не ми пукаше. Единствената ми грижа бе да опазя Стела жива.

Навсякъде, откъдето минехме, хората ни зяпаха, а когато погледите ни се срещаха, извръщаха очи и си шепнеха.

Адела ни заведе в бившата офис сграда на „Пещта на Кери“ — десетки кабинети, по-голямата част от които изоставени. Дънк беше в най-просторния — последната врата вляво. Когато Адела ни въведе вътре, го заварихме прав в далечния ъгъл, с притиснат до ухото мобилен телефон, прехвърлил по-голямата част от тежестта си върху бастуна и отправил поглед навън през мръсните прозорци.

Той се обърна и тръгна към нас, като се опираше на бастуна. Когато приключи с разговора, затвори и ми подаде телефона:

— Ще го подържиш ли малко? Понеже съм сакат, понякога не ми стигат ръцете.

Поех апарата.

Дънк вдигна бастуна си и заби сребърната дръжка в стомаха на Проповедника. Той се преви и юмрукът на Дънк се стрелна напред и срещна носа му. Чух как костта изхрущя, докато Проповедника залиташе назад.

— Счупи ми носа през 1992 година, арогантно копеле. Чаках шест години, за да ти го върна.

Двама от хората на Дънк изскочиха от коридора и сграбчиха ръцете на Проповедника, преди да отвърне на удара. Застанаха от двете му страни, докато Дънк вадеше бяла кърпичка от джоба си и му я подаваше:

— Сега сме квит!

Проповедника кимна, освободи се от хватката на двамата, взе кърпичката и я притисна към носа си.

— Квит сме — измърмори, килнал глава назад, за да спре кръвта.

Поклатих глава. Нямахме време за подобни мачовщини.

— Скоро ще са тук. Готов ли си?

Дънк се подпря на бастуна и се приближи към прозореца.

— Не си достатъчно внимателен, Тач. Вече са тук. И, да, готови сме.

— Какво? — възкликна Проповедника.

Дънк посочи на запад:

— Погледни до дърветата. Два бели вана, паркирани на Уитакър. Първият пристигна десет минути след вас. Вторият — преди малко.

— Невъзможно е да са ни проследили. Казвал ли си на някого, че идваме?

Дънк поклати глава:

— Само на Рийд, Буцата и Адела, а те не говорят с никого, освен с мен. Явно обаче се е разчуло. Няма какво да направим по въпроса.

— Някой ги е предупредил — каза Проповедника. Сетих се за телефонното обаждане до Фогел от къщата на баща ми в Уидби.

Двамата мъже се спряха на прага. Когато се извърнах към тях, те продължиха по коридора.

— Защо всички постоянно ме зяпат?

— Клюки — отвърна Дънк. — Всички чуха за шоуто, което си спретнахте с Рийд предния път. Предполагам, че се надяват на бис.

Проповедника се намръщи.

— За какво става въпрос?

Дънк ме плесна по гърба:

— На моето момче тук му излезе късметът в една откачена игра на руска рулетка. Не ти ли е разказвал?

Очите на Проповедника се присвиха.

— Не, не е.

— Е, ами какво да ти кажа — на твое място не бих се закачал с него — отвърна Дънк. — Младежът отблъсква неприятностите както Супермен — куршумите.

Проповедника, който продължаваше да стиска носа си с кърпичката, смени темата:

— Как стои въпросът със защитата на това място?

Дънк се приближи към прозореца:

— Разполагам със сто и шест души тук. Всички въоръжени. Също и съгледвачи в града. Ако някой се опита да припари насам в бяло превозно средство, ще бъде посрещнат от дузина оръжия. Едно шосе за насам, едно шосе за излизане, река Мононгахела ни пази гърба, а около нас навсякъде са открити пространства. Виждаш ли онази редица дървета? Разположил съм там хора, които наблюдават всеки сантиметър. Има два жп коловоза и едно дълбоко дере между дърветата и територията на стоманолеярната. Няма начин да стигнат дотук с автомобили, а ако по някакво чудо се доберат пеша, ще са твърде бавни и ще успеем да ги изловим, преди дори да приближат до която и да е сграда. Всички тези хълмове наоколо, изоставените машинарии тук — мястото е пълно с укрития и съм разположил хора във всяко. Подсигурил съм периметъра. Ще трябва да се спуснат с парашути, за да имат някакъв шанс. Ако все пак по чудо успеят да минат през външната ни линия на защита, ще се оттеглим в стоманолеярната. Шибаното нещо е цял лабиринт, а моите хора са тренирали тук с години. Ще ги изколим като добитък.

— Колко време имаме, след като започне престрелката, докато се довлекат ченгетата? — попита Проповедника.

Дънк се засмя:

— Че кои според теб са съгледвачите ми в града? Нашите униформени приятелчета, разбира се. Няма нужда да се тревожиш за тях. А и ние сме прекалено отдалечени от цивилизацията. Направихме си стрелбище преди две години и още никой не е докладвал на полицията за изстрели. Звукът не се разнася чак толкова далеч. Ако цялото нещо прерасне в Трета световна война, никой няма да дойде да ни помага и никой няма да дойде да ни пречи. Напълно сами сме.

— Да се надяваме, че няма да се стига дотам — казах тихо аз.

Нещо в очите на Дънк ми подсказа, че всъщност се надява да се случи именно това. Той прекоси стаята и спря пред един дървен сандък:

— Имам и План „Б“, относно онзи Дейвид, за когото спомена.

Той повдигна капака и ми подаде чифт слушалки, които покриват цялото ухо.

— Сдобих се с цял камион от тези сладурчета през януари. Бяха на път от фабриката в Масачузетс към изложението на потребителска електроника във Вегас. Няма да се появят на пазара поне още година, затова си ги пазя.

— „Тих комфорт“ на „Боуз“? — попитах аз, след като прочетох надписа на кутията.

— Шумопотискащи слушалки — отвърна Дънк. — Слагаш ги, натискаш копчето и те блокират целия шум наоколо. Пикфорд може да крещи, докато си съдере задника от зор, и пак няма да чуеш нищо. — Той извади една радиостанция „Моторола“ от джоба си и включи висящия от слушалките кабел към нея. — Комуникираме си ето с тези нещица. Останалият шум ще бъде заглушен. Ще се чуваме един друг, но няма да доловим нищо, излязло от устата на Дейвид.

Когато се обадих на Дънк от къщата на баща ми в Уидби, бях сложил съвестта си на пауза. Дори по-скоро я бях заключил в някаква студена стая дълбоко в най-отдалечените кътчета на мозъка си. Знаех си, че е замесен в ужасни неща и като го помоля за помощ, ще се озова право в средата на въпросните. Когато каза, че се е „сдобил“ със слушалките, и за миг не си въобразих, че е платил за тях, и се насилих да не мисля за шофьора на онзи камион и какво се е случило с него. Със сигурност не можех да мисля за Герди. Нито за останалите от „Закусвалнята на Крендал“. Когато подобна мисъл изникнеше в съзнанието ми, се мъчех да мисля за Стела, за хората с мен, за онези, които трябваше да опазя живи днес, не за онези, които не можех да върна от миналото си. Щях да скърбя за тях отново утре. Казах си, че Дънк ми е приятел още от детските години. Бе ми помогнал, когато леля ми умираше от рак — никой друг не ми подаде ръка.

Когато му се обадих и го помолих за помощ, не мога да кажа, че продадох душата си, но и ще излъжа, ако не се почувствах така, сякаш съм подписал договор за краткосрочен наем с дявола. Когато всичко приключеше, щях да намеря начин да изчистя съвестта си. Или поне така си казвах. Макар да бях сигурен, че ще търкам полепналата по нея мръсотия през целия си живот. Някои петна остават завинаги.

Телефонът на Дънк иззвъня.

Когато затвори, той отново се приближи към прозореца:

— Още два бели вана пристигнаха. Вече са общо четири. Един от моите се приближил, а те се разпръснали и се прегрупирали по-назад.

Проповедника махна кърпичката от носа си. Кървенето бе спряло. Носът му беше подут, но не приличаше на счупен.

— Ако вярват, че всички сме тук — каза, — може би ще се опитат да атакуват тази нощ, а може и да ни изчакат ние да предприемем първия ход. Няма как да сме сигурни.

— Така или иначе сме готови. — Дънк се върна при кашона. — Адела спомена, че оттатък има още четирима от вашите, нали? Ето…

Той ми подаде шест кутии със слушалки.

— … батериите са в кутиите. Издържат около четиресет часа. Ако ни потрябват, имаме и запаси. Вземете тези и ги дръжте близо. Трябва да се видя с помощниците си.

— Сигурен ли си, че искаш да се забъркаш в това? — попитах. — Може да не е добре за теб.

Дънк се усмихна. Забелязах, че в лявата страна на устата му липсва един зъб.

— Ти ми спаси живота. Издърпа ме от онзи пожар. Как бих могъл да ти откажа? — Той понижи глас: — Знам, че още имаш съмнения за онова, което се случи. Знам, че не ми вярваш, и съм се примирил. Надявам се, че един ден и ти ще се примириш. Не те подведох тогава, няма да те подведа и сега. Ти си мой брат, пич. Ти си моето семейство.

Не знаех какво да отговоря, затова само кимнах.

Той се наведе по-близо:

— Може ли да я видя? Сигурно е страхотна, нали?

18.

Дънк каза, че след като инструктира хората си, ще се отбие в спалното. Може би след час.

Докато Адела ни водеше обратно, Проповедника прошепна:

— Ще гръмна малкото леке.

— Няма да си първият — отвърнах му.

Някой бе оставил храна, докато ни нямаше. На една от масите имаше кошница с плодове, няколко торбички с логото на „Макдоналдс“, стек минерална вода и полуизядена пица.

Дарби впи поглед в нас, когато влязохме в стаята. Цялата ѝ уста бе изпоцапана с доматен сос. Баща ми още спеше. Хобсън седеше на стола, където го бяхме оставили, все още с превръзка на очите.

Стела не се виждаше никъде.

От задната врата излезе Ками, погледна ни и кимна към мен:

— Слава Богу, най-накрая! Ела…

Проповедника тръгна след мен. Казах му да стои там и да хапне нещо.

Ками ме заведе до банята. Чух как водата тече някъде отзад.

Стела бе седнала на пода под душа. Коленете ѝ бяха придърпани към брадичката. Беше напълно облечена. Лицето ѝ бе заровено в ръцете ѝ. Врялата вода, от която се издигаше пара, се лееше върху нея. Трепереше ужасно.

Обърнах се към Ками:

— Донеси ми латексовите ръкавици.

Тя притича и миг по-късно ми ги подаде. Сложих един чифт и приклекнах.

— Стела? Какво да направя?

Тя си пое въздух и се помъчи да каже нещо, но от устните ѝ излезе само накъсана въздишка.

— Студено ли ти е? Горещо ли ти е? Имаш ли треска?

— 3… з… замръзвам — заекна тя.

Лявата ръкавица все още бе върху ръката ѝ, но дясната бе захвърлена в ъгъла на банята. Пръстите ѝ се свиваха в юмрук, отпускаха се, отново се свиваха и така до безкрай.

„Не се приближавай“, прошепнах само с устни към Ками.

Тя кимна и отстъпи.

Пресегнах се и с ръка в латексова ръкавица отметнах косата на Стела върху раменете ѝ. Главата ѝ се извърна светкавично към мен. Погледът ѝ беше като на див звяр. Очите ѝ бяха разширени и кръвясали — отнесени и същевременно впити в мен.

— Трябва… да… се… махнеш.

Думите се отрониха от устните ѝ като ръмжене. Гласът ѝ бе дълбок и не приличаше на нейния. Пое си няколко пъти дълбоко въздух през устата, след което зарови отново лице между коленете си и ги придърпа по-плътно към тялото си.

Наведох се по-близо. Бях подгизнал. Кожата ми бе почервеняла от врялата вода, изливаща се върху мен. Не ми пукаше.

— Трябва да се бориш, Стела. По-силна си от него. Можеш да го надвиеш.

— Върви си! — изкрещя тя. — Махни се от мен!

— Няма.

Дясната ѝ ръка — онази без ръкавица — се изстреля напред и се вкопчи в моята точно под лакътя.

Бях облечен със суичър. Кожата ѝ не докосна моята, но в мига, в който осъзна какво е направила, тя ме пусна и се долепи до стената. Приличаше на малко дете — крехка, уплашена до смърт и отчаяна.

Без да свалям очи от нея, се обърнах към Ками:

— На масата има кошница с плодове. Видях я, когато влязохме. Можеш ли да ми я донесеш?

— Шегуваш ли се?

— Моля те.

Ками прибели очи, сви рамене и тръгна към спалното. Върна се след минутка с кошницата.

— Не мисля, че е гладна.

Оставих кошницата на пода между нас и взех голямата червена ябълка, която бе най-отгоре. Подадох я на Стела:

— Вземи я.

Стела вдигна очи, пресегна се колебливо с дясната си ръка и обви треперещите си пръсти около ябълката. Палецът и показалецът ѝ преминаха направо през сочния плод и се допряха, все едно между тях нямаше нищо — червената кора и жълтеникавата сърцевина под нея почерняха и се разпаднаха за части от секундата. Юмрукът на Стела се затвори на мястото, където допреди малко бе ябълката, която се свлече на пода на скашкана купчинка.

— Ама че работа! — прошепна Ками зад мен.

Подадох на Стела банан. Той последва съдбата на ябълката — съсухрен, изгнил, целият живот изцеден от него с едно-единствено докосване.

Дадох ѝ портокал.

И още една ябълка.

Половината кошница се изпразни, преди дишането на Стела да се поуспокои. Когато ѝ подадох шестата или седмата поред ябълка, отне цели двайсет секунди, преди плодът да умре като останалите.

— По-добре… — изрече тихо Стела.

Погледнах Ками, която все още висеше над главата ми:

— Ще ни оставиш ли за минутка?

— Трябва да я вържем. Като Хобсън.

— Няма да я връзваме.

Ками въздъхна и излезе от банята. Спрях душа, помогнах на Стела да се изправи и я увих в пухкава бяла хавлия.

— Благодаря ти, Пип. Благодаря ти, че си… ти.

Понижих глас:

— Някой се обади на „Чартър“ от къщата на баща ми.

Досега не бяхме оставали сами. Сега за пръв път ми се удаваше възможност да споделя с нея. И първият път от доста дни насам, когато беше достатъчно адекватна, за да разбере какво ѝ казвам.

— Какво?!

— И това не е най-лошото. — Разказах ѝ как Фогел бе натиснала бутона за повторно набиране и за онова, което ми съобщи. Как бях при баща ми в бараката за дърва и не знаех кой е позвънил на „Чартър“. — Може да е всеки от тях.

— Хобсън беше вързан, нали? Не е и баща ти. Остават Ками и онзи тип, Проповедника. — Стела се огледа, очевидно за пръв път: — Къде се намираме?

— Не си ли спомняш как тръгнахме от Уидби?

Тя поклати глава.

Разказах ѝ за второто обаждане от скривалището на баща ми. За хидроплана. За пътуването от Девил’с Лейк обратно до Питсбърг.

Тя ме изслуша, без да ме прекъсва. Накрая попита:

— Коя дата е днес?

— 13 август.

Тя зяпна учудено.

— Пет дни — промълви. — Никога досега не съм издържала пет дни.

Въпреки че плодовете помогнаха донякъде, Стела все още бе смъртно бледа. Очите ѝ бяха хлътнали и зачервени. Когато видях, че не я държат краката, я хванах през хавлията и ѝ помогнах да се изправи.

— Не трябва да съм близо до останалите — прошепна тя. — Можеш ли да примъкнеш едно от леглата тук?

— Сигурна ли си?

Тя кимна.

— Така ще е по-безопасно за всички.

Използвайки хавлията като преграда, ѝ помогнах да стигне до една алуминиева пейка, за да седне.

— Изчакай тук.

Върнах се в спалното и взех торбата ѝ, едно от походните легла и дебела завивка, която открих сгъната върху един от другите кревати. Баща ми се бе събудил. Всички ме наблюдаваха втренчено, но не казаха нищо.

Разпънах леглото в една малка ниша до шкафчетата в съблекалнята.

Краката на Стела бяха като гумени. Страхувах се, че ще се преплетат под нея, но тя все пак стигна до леглото.

Съблече мокрите си дрехи, хвърли ги на пода и облече рокля с дълги ръкави, която бях открил в чантата ѝ.

Бях взел от душа подгизналите ѝ черни ръкавици, но когато ѝ ги подадох, тя сбърчи нос:

— Гнусни са. Трябва да ги изпера като хората.

Кутията с латексовите ръкавици все още бе на земята до мен. Вдигнах я и извадих един чифт:

— Ето. Не са чак толкова стилни, но поне са сухи.

Тя си ги сложи, сгуши се в леглото и се зави плътно с одеялото.

— Всичко скоро ще свърши, Пип.

И заспа. Поне в този момент изглеждаше спокойна.

Изпрах черните ръкавици в мивката, като използвах малко течен сапун, и ги сложих на закачалката за хавлиите да изсъхнат.

Преди да я оставя да си почива, преместих останалите плодове по-близо до нея, за да може да ги достигне лесно, и отметнах мократа ѝ коса от лицето.

Свалих латексовите ръкавици и се върнах при другите.

Ками седеше до дъщеря си и я наблюдаваше как оцветява книжка с картинки. Изгледа ме уморено. Проповедника се бе надвесил над маса, отрупана с оръжия, заедно с двама от хората на Дънк — имаше всичко от AR-15 до пистолети и ножове. Беше добавил и собствените си оръжия заедно с разопакованите и готови за употреба слушалки.

Хобсън седеше на един стол. Превръзката от очите му бе свалена. Баща ми бе седнал срещу него, а между двамата бе сложена стара дървена щайга, върху която имаше бутилка „Йегермайстер“. Ръцете на Хобсън бяха развързани. И двамата поднасяха чашки към устата си и отпиваха. Забелязах още една чашка на пода до Ками, както и една празна в ръката на Проповедника.

— Пиете точно сега? Защо е развързан?

— Искаш ли и ти да удариш едно? — каза баща ми, докато пълнеше чашата на Хобсън и своята.

— Не, разбира се.

Поради неизвестна причина това накара всички да се вторачат в мен.

Баща ми килна глава настрани. През последните няколко дни нараняванията по лицето му бяха минали през какви ли не цветове — от червено и пурпурно до синьо и черно. В момента изглеждаха жълти и зелени. Отокът около очите му бе спаднал и в момента и двете бяха отворени.

— Нямаш ли нужда от питие?

Замислих се. Само преди няколко дни бих се метнал към бутилката и бих гаврътнал съдържанието ѝ на екс. След години къркане с всичките му екстри — тремори, неустоима жажда, зависимост като цяло — алкохолът се бе превърнал в необходимост за мен. Като водата и храната. Не можех да оцелея без него. Но сега…

— От дни насам нямам нужда от питие. Добре съм.

И наистина бях добре. Ръцете ми не трепереха. Не бях замаян. Не копнеех за чашка. Също както при глада на Стела, най-вероятно бе временно явление, но бях благодарен и на това.

Баща ми глътна съдържанието на чашката си на един дъх и я остави върху щайгата.

— Зависимостта към алкохола е един от страничните ефекти на онази ваксина. Никой от нас не пиеше преди, но след като ни я поставиха, отидохме заедно на бар да полеем новопридобитото си богатство. След няколко дни осъзнахме, че сме се пристрастили към алкохола. Не можехме да не пием. Хората от „Чартър“ казаха, че е просто страничен ефект, който скоро ще отшуми. Нещо, свързано с метаболизма. Странното е, че никой от нас не можеше да се напие. Можехме, ако се насилим, но в повечето случаи алкохолът не ни действаше — само ни предпазваше от симптомите на отнемането. След като се роди, „Чартър“ проведоха поредица кръвни тестове и заключиха, че най-вероятно ще страдаш от същата зависимост, когато пораснеш. Всички деца бяха обречени.

Хобсън бавно надигна чашата си и отпи. Когато се изпразни, я подаде на баща ми и изтри устните си с опакото на дланта.

— Добре, всичко е чудесно, но не обяснява защо той е развързан.

— Ела — каза баща ми. — Ще ти покажа.

Приближих се към тях.

Баща ми се наведе към Хобсън:

— Какво ти каза Дейвид Пикфорд?

— Да отида в къщата на Ками и да ѝ кажа „здрасти“ от него, след което да я убия. Да я застрелям. Също така каза, че обича Стела и разчиства цялата тази бъркотия заради нея. Все едно никога не се е случвала.

— Но ти вече не искаш да нараниш Ками, нали? — попита баща ми.

Хобсън поклати глава.

— И разбираш, че няма нужда да правиш онова, което ти е разпоредил Дейвид Пикфорд? Имаш собствена воля?

— Откаченото малко изчадие се опита да се намърда в главата ми. Ако ще гърмя някого, със сигурност ще е той — каза Хобсън и кимна към чашката си: — Налей още едно.

Баща ми му сипа и попита:

— Значи Ками не я грози опасност?

Хобсън отпи и се обърна към Ками:

— Съжалявам, Камс. Нали не ми се сърдиш?

Ками се усмихна:

— Не ме убивай и аз няма да те убия. Мисля, че се споразумяхме. Така е много по-добре.

Баща ми се извърна към мен:

— „Внушенията“ на Дейвид се превръщат в необходимост за човека, на когото ги е казал, но не са задължителни. Можеш да разубедиш човек да не прави онова, което му е наредено, ако се изразяваш правилно и успееш да пробиеш през внушението. Мисля, че алкохолът помага на процеса да се ускори, да мине директно през подсъзнанието, но не мога да твърдя със стопроцентова сигурност. — Той погледна отново към Хобсън: — Може ли да ти имаме доверие и да ти дадем оръжие?

Няма да излъжа, ако кажа, че когато Хобсън тръгна към масата до Проповедника и Адела и взе оттам някаква далекобойна пушка, само на два-три метра от Ками и дъщеря ѝ, напрежението в стаята можеше да бъде усетено чисто физически. Дори самият Хобсън беше нервен. Единственият човек, който видимо не се притесняваше, беше самата Ками.

Тя му се усмихна и кимна към кутийката с боеприпаси в ъгъла на масата:

— .444 Марлин. Може да свалиш мечка гризли с тези хубавци.

Хобсън зареди пушката с тренирано движение, насочи я към стената и погледна през мерника.

— Не е лошо. Ще свърши работа. — Той се извърна към Адела и Проповедника: — Къде да отида?

Адела му подхвърли една портативна радиостанция и кимна към един от хората на Дънк, застанал пред вратата:

— Кортес ще те съпроводи до покрива. Може да помагаш да покрием горите. Повечето от хората ни се оправят със стрелбата от близко разстояние, но снайперистите ни са кът.

Хобсън кимна, пъхна кутията с амуниции в джоба си, взе чифт слушалки, намигна на Ками и тръгна по коридора заедно с онзи, когото бяха нарекли Кортес.

Когато изчезна, баща ми се обърна към мен:

— Трябва да си поговорим за приятелката ти, Джак.

— Няма за какво да говорим.

— Може да ни избие всичките. Не се контролира и състоянието ѝ се влошава с всяка минута — обади се Ками. — Имам дъщеря, за която трябва да мисля. Трябва да я обезвредим.

— Стела няма да нарани никого. Ако чак толкова искате да си говорим, хайде да обсъдим кой се обади на „Чартър“ от Уидби. Вече са тук. Стигнаха едва ли не по едно и също време с нас. Почвам да се чудя дали някой не им снася информация. Детектив Фогел каза, че онзи, който се е обадил, е казал на „Чартър“ къде сме. Стела беше припаднала. Баща ми и Хобсън бяха вързани. Оставате ти и Проповедника.

— Откъде знаеш, че твоята детективка е казала истината?

— Ти ли беше?

— Не, не съм била аз — натърти Ками. — И вярвам на Проповедника. И той не е бил.

— Тогава кой?

Дарби вдигна поглед от книжката си за оцветяване, след което отново се зае с недовършената рисунка на Спонджбоб.

Ками се намръщи:

— Беше с мен през цялото време и не може да говори. Няма представа какво е „Чартър“ и ти гарантирам, че не знае телефона им. Не я гледай така. Избий си го от главата веднага.

Радиостанцията на Адела изпука:

— Адела, качи се на покрива. Вановете вече са дванайсет.

Проповедника, който мълча през цялото време, взе една радиостанция, чифт слушалки, амуниции за своя „Валтер“ и една щурмова пушка.

— Никой от нас не се е обаждал, хлапе. Зарежи тия глупави теории на конспирацията. Имаме работа за вършене. Отивам с Адела. — Той метна една радиостанция на Ками. — Ако ти потрябвам, обади се. Ще дойда веднага. Разбра ли?

Ками остави радиостанцията между нея и Дарби и кимна.

След като Проповедника и Адела излязоха, баща ми се обърна отново към мен:

— Ако искаш да знаеш, Ричард и Ема също се бояха от нея. От Стела. Не можеше да нарани тях — вероятно нещо на генетична основа, но те много добре знаеха какво е способна да причини на всеки друг. В един момент Ричард ми се обади — трябва да беше към три сутринта. Каза ми, че е сънувал кошмар как влиза в детската стая на Стела и я задушава с възглавница. Каза, че в съня изглеждало като единственото правилно решение. Когато се събудил, лежал известно време в леглото и най-страшното било, че наистина започнал да обмисля дали да не го извърши. След това започнали угризенията и чувството за вина. Някъде по средата на този разговор осъзнах, че той не ми се обажда просто за да сподели лошия си сън, а да ме подпита индиректно, да разбере дали и аз мисля, че това е правилното решение. Трябва да ти кажа, Джак, че дълго мислих над този неизказан въпрос и не стигнах до отговор. През всички тези години, които последваха, когато чувах за хората, които тя убива, онзи разговор с Ричард се връщаше в мислите ми повече пъти, отколкото бих могъл да преброя.

Направих няколко крачки назад към банята. Баща ми вдигна ръце:

— Няма да я нараня, синко. И Ками няма да я нарани. Никой от нас не би я наранил. Не това се опитвам да ти обясня. Тогава беше дете. Нямаше никаква представа какво върши. Когато „Чартър“ я прибраха, със сигурност са ѝ промили мозъка, за да повярва, че всъщност прави добро. Не знам дали бих могъл да я обвинявам. Само че вече порасна. Вината очевидно я изяжда отвътре. Чух я на няколко пъти да ти повтаря, че няма да нарани друг човек и че по-скоро би умряла. Ето върху това искам да си помислиш. Мисли толкова дълго и усилено, колкото мислих аз след онзи разговор с Ричард. Ако този момент настъпи, ще уважиш ли желанието ѝ? Ще позволиш ли да се случи, ако тя го иска?

Понечих да му отговоря, но той ме спря с махване на ръката:

— Това си е между вас двамата, не между теб и мен. Не ми трябва да знам. Преживях достатъчно смърт благодарение на „Чартър“ и шибаната им ваксина. Преживях и смъртта на майка ти и мога да ти кажа без капчица колебание, че най-силната болка на този свят е да надживееш някого, когото обичаш. Ако Стела реши, че не иска да живее повече, ако я загубиш… искам да знаеш, че винаги ще съм до теб. Да пропусна детството ти, да те наблюдавам как израстваш, но отдалеч, за да си в безопасност… за мен бе също толкова болезнено, колкото и загубата на майка ти. Сигурен съм, че чувствата ти са смесени. Някой ден, когато всичко приключи, ще седнем и ще си поговорим хубаво. Тук си, жив си, следователно съм постъпил правилно, но бих се радвал, ако успеем да си наваксаме изгубеното време. Искам да бъда твой баща. Ще ти помогна и ще се справим с цялата тази каша.

Очите му блестяха от влага.

Не бях сигурен как да постъпя — да го прегърна, да го намразя или да му кажа, че му прощавам. Затова просто кимнах.

— Върви сега при нея, синко. Остани с нея колкото се може повече.

Взех една радиостанция, два чифта слушалки и един деветмилиметров „Ругер“.

19.

През следващите няколко часа ги оставихме да ни обкръжат.

Десетки возила. Бели ванове, бели камиони, бели коли, бели джипове. По малката радиостанция до мен върху леглото на Стела докладите валяха един след друг. Подреждаха се едно след друго на Ранкин Булевард и Кенмоур Авеню от отсрещната страна на горичката зад жп коловозите. Не се виждаха от „Пещта на Кери“, дори не и от онези, които стояха на покрива, но хората на Дънк ги наблюдаваха от укритията си високо в дърветата. Колите спираха, но от тях не излизаше никой. Въз основа на броя на превозните средства и средния брой пътници пресметнахме грубо, че може би си имаме работа със сто и петдесет души, но това бе само предположение.

Откъм гърба ни на пристаните на река Мононгахела акостираха и няколко лодки. Нямахме представа дали са част от силите на „Чартър“, но Дънк бе пратил хора да ги наблюдават за всеки случай. Чух гласа му няколко пъти по радиостанцията. Не бе слизал до спалното. Не го винях. И без това си имаше достатъчно грижи.

Стела продължи да спи.

Не беше сън за отмора, а неспокоен, пълен с тихи стенания и литри пот, онзи вид, от който се събуждаш само за да се претърколиш на другата страна и да откриеш, че си затънал в лепкавата каша на трескавото бълнуване. Говореше насън от време на време, като по-голямата част от мънкането ѝ беше неразбираемо. Дочух името си няколко пъти, също и на Оливър. Когато я чувах да изрича името ми, подскачах от вълнение, но миг по-късно с разочарование откривах, че отново се е унесла. Исках да я събудя, но не смеех. Нещо ми подсказваше, че каквото и да я дебнеше от другата страна на стената, наречена „сън“, бе много по-зле от мъчението, на което тялото ѝ беше подложено сега, и нямах намерение да се превръщам в човека, който ще предизвика онова, което следваше.

Малката дъщеря на Ками, Дарби, се въртеше наоколо. Първо мернах дребната ѝ главица с руси къдрици и огромни сини очи да се подава иззад ъгъла. Когато разбра, че е забелязана, изчезна веднага, но след двайсетина минути се появи отново. След около час ми донесе чаша вода. Когато ѝ благодарих, тя се усмихна, направи реверанс и се затича обратно към спалното. Последваха неща за хапване — някакви крекери и сирене. Чашата с вода също бе подменяна редовно. Веднъж домъкна купа с вода и кърпа. Сложи ги до леглото, нахлузи чифт латексови ръкавици, които ѝ бяха прекалено големи, и забърса челото на Стела с кърпата. Беше много сладко хлапе.

Последният плод отдавна лежеше на дъното на кошницата под формата на черна скашкана маса. Ако се наложеше, щях да замъкна Стела до онези дървета, да я оставя да изцеди живота от тях едно по едно, ако ще — да свършеше цялата проклета гора. Господ да ми прости за онова, което щях да направя на всеки, който ми попречеше да ѝ помогна.

Говорех ѝ.

За тези два часа ѝ споделих всичко, което можеше да се разкаже за Джон Едуард Тач, нейния Пип. От най-ранните си детски спомени до най-лошите си преживявания като възрастен (а такива имаше доста) — не скрих нищо. Разказвах ѝ за времената, когато тримата с Дънк и Уили бяхме деца, за Леля Джо и за нейните слабости, недостатъци, мечти и постижения. Обясних ѝ как леля ми таеше толкова много омраза към баща ми, как като дете не разбирах причината, докато не открих празния му гроб, като в същия момент научих, че другият до него не е празен. За посещенията ни, година след година, на тези гробове — мога само да си представя мислите, минавали през главата на Джо, докато е гледала надгробната плоча на баща ми. Пълната липса на внимание към този камък, причините за безразличието ѝ към него, които бяха болезнено очевидни сега. Сестра ѝ — изгубена, а мъжът с нея — още жив.

Разказах на Стела за парите, които ми бе завещала Джо, за живота, който искаше за мен, как напуснах колежа, за да я търся. И докато преплитах предпазените си от ръкавица пръсти с пръстите на Стела и държах ръката ѝ, не изпитвах нито капчица съжаление. Тук, до нея, бе мястото, където винаги бях искал да бъда.

— Джак?

Когато чух името си да се отронва от устните ѝ, предположих, че е поредното бълнуване. Когато обаче го произнесе за втори път, осъзнах, че е будна. Натежалият ѝ поглед се впиваше в мен от малката топчица върху леглото, в която се бе превърнала.

Пръстите ѝ стиснаха по-силно моите. Придърпа ръката ми по-близо.

— Можеш ли да ме изведеш навън? Искам да видя звездите.

Въпреки че бях намалил звука, от радиостанцията до мен постоянно долитаха докладите за увеличаващото се присъствие на „Чартър“. Гласовете бяха напрегнати. Нещо лошо се задаваше.

— Не знам дали навън е безопасно.

— Искам да видя звездите, моля те, Джак, важно е за мен.

Слабостта в гласа ѝ прониза сърцето ми. Докато се изправяше, изглеждаше толкова крехка. Невъзможно бе да ѝ откажа — нито сега, нито когато и да е. Помогнах ѝ да стане на крака.

— Ще можеш ли да вървиш?

Тя кимна:

— Мисля, че да.

Затъкнах ругера в колана си (най-накрая се бях научил на този номер), пъхнах радиостанцията в джоба си и окачих двата чифта слушалки на врата си, за да мога да използвам и двете си ръце да помагам на Стела.

Тя се усмихна за пръв път от доста дни:

— Изглеждаш нелепо. Като някой бял рапър, който не може да се сети къде си е дянал златните ланци и решава да работи върху нов имидж.

— Йоу.

Спалното бе пусто. Нито следа от баща ми, Ками или Дарби. Един от хората на Дънк стоеше в коридора. Първата ми мисъл бе дали ще опита да ни накара насила да стоим в стаята. Не го стори. Вместо това тръгна след нас безмълвно, поддържайки дистанция от няколко крачки, докато помагах на Стела да преодолее лабиринта от коридори и стълбища. Най-накрая стигнахме до една от рампите, която гледаше към булевард „Пещта на Кери“, жп линията и дърветата в далечината. Макар да знаех, че „Чартър“ в момента се прегрупират зад тези дървета, околността ми се стори странно притихнала.

Седнахме на ръба на рампата. Краката ни се клатеха във въздуха.

— Къде са останалите? — попита Стела, все още сплела пръсти с моите.

— На покрива, мисля.

— А „Чартър“?

— Навсякъде наоколо.

Разказах ѝ каквото ми бе известно.

Тя се огледа.

— Толкова е тихо.

И наистина беше тихо. Въздухът бе неподвижен. Температурата бе петнайсетина градуса. Почти пълна луна, която разстилаше над всичко своето синкаво покривало от светлина.

Стела погледна нагоре и се усмихна.

— Като че ли най-много ще ми липсва нощното небе. Тази негова необятност. Неизвестното. Ние сме тук долу, водейки малките си досадни битки, а всъщност сме само петънце върху обувката на вселената. Всеки проблем, който животът ти предоставя, изглежда толкова дребен, толкова незначителен, когато погледнеш нагоре и осъзнаеш истинското си място сред всичко.

— Имаш цял живот, за да се любуваш на стотици и хиляди нощни небеса.

Изрекох думите с ясното съзнание, че говоря неистини. Мисля, че не беше само за нейно успокоение, но и за мое. Все едно изричането на глас щеше да накара нещата наистина да се случат.

— Благодаря ти за последните няколко дни, Пип. За всичко, което си правил за мен. Беше едно от малкото постоянни неща в живота ми. Може би единственият лъч светлина. Никога не съм си мислила, че ще узная какво е любовта, че ще заобичам някого и ще бъда обичана, но ето че ти си всички тези неща за мен. И си бил всички тези неща за мен през целия ми живот, през нашите два живота. Ако съжалявам за нещо, то е, че бягах от теб толкова дълго, че те държах на разстояние, вместо да съм с теб още преди години. Не исках да ти показвам какво съм, какво съм сторила и какво ще продължавам да върша. Беше по-лесно да те отблъсна, да си кажа, че взимам правилното решение. Съжалявам за разговорите, които не сме провели. За изгубените нощи, които не сме споделили. — Стела се огледа и облегна глава върху рамото ми. — Спомняш ли си картините в дома ми? Пейзажите, градовете, далечните чудеса и места?

Кимнах.

— Докато ги рисувах, си представях, че двамата с теб сме там, че посещаваме всяко от тези места заедно — Голдън Гейт, Гранд Каньон, светлините на Париж и египетските пирамиди, улиците на Ню Йорк и дивата пустош на Ню Орлиънс, необятни полета и езера, скрити между прастари дървета… Ръката ми в твоята или твоята ръка около кръста ми… прегръщаш ме и ме целуваш на всяко ново място, а болестта ми не съществува в тези наши въображаеми пътешествия… По един или друг начин вече сме прекарали заедно цял един живот и съм много благодарна за това, но най-вече искам да ти благодаря за последните няколко дни. Моят Пип, моят прекрасен Джон Едуард Джак Тач.

Стела потрепери. Придърпах я по-близо до мен. Тъкмо се чудех дали да не се върна и да взема някакво одеяло, когато изведнъж гърлено ръмжене проряза нощта.

— Виждаме да се приближава кола. Дойде по моста „Ранкин“, току-що зави по булевард „Пещта на Кери“. Движи се бързо. Да я оставим ли да мине, или да я елиминираме?

Статичен шум. Гласът на Дънк:

— Една кола? Колко пътници? Имаш ли видимост?

— Виждам само един — шофьора.

Гласът на баща ми:

— Пригответе слушалките. Може да е Пикфорд.

Бях оставил двата чифта до мен. Пресегнах се, натиснах бутона за включване и подадох едните на Стела.

Отново Дънк:

— Оставете го да мине. Стрелците на покрива — в готовност. По моя команда — дъжд от куршуми върху онзи, който излезе от колата. Само по моя команда. Разбрано?

Дузина гласове отвърнаха „разбрано“.

Забелязах я, когато завиваше на ъгъла в далечния край на булевард „Пещта на Кери“. Мина през коловозите, като на правия участък ускори, оставяйки прашен облак след себе си.

Черен „Понтиак GTO“.

Колата на Проповедника.

— Това не е ли автомобилът, който изоставихме на остров Уидби?

— Аха.

Наведох се напред, за да огледам по-добре. Проповедника сигурно беше бесен.

Очаквах едва ли не шофьорът да дръпне ръчната спирачка, да извърти рязко волана и да спре колата със занасяне. Поне така бих постъпил аз, ако ми се удадеше възможност да седна зад кормилото на автомобил като този. Само че понтиакът забави постепенно и спря на около пет-шест метра от главната сграда. Ярките фарове прорязваха нощния мрак.

Двигателят издаде едно последно ръмжене, когато шофьорът натисна газта, преди да изгаси двигателя.

Човекът в колата се пресегна и отвори предната дясна врата, после и тази до него.

— Стрелците — в готовност — обади се гласът на Дънк по радиото.

Най-накрая успях да огледам добре шофьора. Мъж на средна възраст с къса кестенява коса, бяла риза и както изглеждаше оттук, бяло палто. Натиснах бутона за предаване на радиостанцията:

— Не е Пикфорд. Повтарям, това не е Дейвид Пикфорд.

— Разбрано — отвърна Дънк.

Шофьорът се наведе напред. Изглеждаше, сякаш си играе с радиото. От вътрешността на колата се разнесе гръмко изщракване, последвано от ниско бръмчене на усилен докрай запис. После се чу глас, който познах веднага.

Кайли от Държавния университет в Пенсилвания, четири години и половина по-рано, в стаята ѝ в общежитието.

Тик… так.

Тик… так.

Тик… так.

— Добре, Джак, искам да слушаш ритъма на този звук. Представи си, че е туптенето на сърце. То те успокоява. Вдишвай през устата, после издишвай през носа си и се опитай да правиш всичко в ритъма на звука. Всичко е в звука. В този успокояващ звук. Сърцебиене. Представи си сърце. Кръвта, която обикаля из тялото ти. Животът, който се разтича по вените ти. Топъл и успокояващ. Гласът ми те отвежда по-дълбоко, все по-бързо и все по-дълбоко, все по-бързо и все по-дълбоко в едно топло, спокойно и умиротворено състояние. Все едно се потапяш във вана, пълна с топла вода.

Тик… так.

Тик… так.

— Потъваш все по-дълбоко и се изключваш. Потъваш все по-дълбоко и се изключваш. Потъваш все по-дълбоко и се изключваш, потапяш се в топлината, която те обгръща — говореше тя отдалеч и повтаряше: — Топлина и спокойствие, одеяло, уютно и плътно. Одеялото обгръща ръцете ти отстрани. Краката ти са неподвижни. Никога не си се чувствал толкова удобно, съзнанието ти никога не е било толкова свободно.

Тик… так.

Тик… так.

— Къде си, Джак?

— Не знам.

— Какво виждаш?

— Доктор.

— На посещение при доктора ли си?

— Доктор.

Моят глас, висок и писклив. Моят и същевременно чужд.

Липсващият запис. Онзи от диктофона на Кайли. Сигурен бях.

Гласът ми отново, звучащ като детски:

— Стига толкова, стига толкова, стига толкова, стига толкова, стига толкова.

Една и съща фраза, повтаряна почти пет минути, след това моят глас, но по-плътен, като на доста по-възрастен…

— Отново — изрича този плътен глас.

— Може да не е в състояние да го понесе. — Моят глас, но една октава по-висок.

— Отново — настоява плътният глас.

Детският глас, безспирно повтарящ:

— Стига толкова, стига толкова, стига толкова, стига толкова…

Плътният глас:

— Отново, мамка му.

— Опитвам се.

— Срежи радиалната вена, точно тук, до китката.

— Опитвам се.

— Дай ми скалпела.

— Стига толкова, стига толкова, стига толкова. Сти…

— И ти ли не можеш да го направиш?

Плътният глас:

— Не.

Моят глас:

— Мама? Къде е Мама?

— Ефектът на успокоителното почва да отминава — казва високият глас. — Още торазин?

— Аха.

— Къде е бащата на момчето? Тук ли е?

— В чакалнята. Да го извикам ли?

— Да. Искам да видя дали той ще се справи.

Две силни изщраквания. Гласовете се смениха с този на Кайли, която четеше на глас нещо от учебник по психология. Някакви бележки, свързани с ученето. Остатъци от предишния запис, който бе върху касетата, преди да запише нашата сесия. Стела се взираше в мен:

— Какво слушаме? Някой от „Чартър“, който прави опити върху теб?

Поклатих глава. Нямах представа. Още две изщраквания.

Тик… так.

Тик… так.

— Чуваш ли ме, Джак?

— Мхм.

— Какво беше това?

— Не съм сигурен.

— Кога беше това?

— Млад.

— По-малко от пет?

— Аха.

— По-малко от две?

— Така мисля.

— Да се върнем.

— Не искам.

Тик… так.

Тик… так.

— Виждал ли си отново този доктор? След това?

— Да.

— Заведи ме до следващия път. С мен си в безопасност, Джак. Не могат да те наранят. Само спомени са.

Тик… так.

Тик… так.

— Джак?

Мълчание.

— Джак?

— Вдигни на седемдесет и пет милиампера — казва Плътният глас.

— Вече сме на седемдесет и пет — отвръща Високият глас.

— Дишането му не се е изменило. Сигурен ли си?

— Сто процента.

— Вдигни на сто милиампера.

— Смъртоносно е.

— Много добре ми е известно.

Мълчание.

— На сто милиампера сме. Няма промяна. Дишане, сърдечен ритъм, всичко е леко повишено, но все още в границите на нормалното.

— Забележително — казва Плътният глас. — Вдигни на сто и петдесет.

— Стига толкова, стига толкова, стига толкова, стига толкова, стига толкова.

— Протестира, понеже увеличихте нивото и най-накрая почна да го боли, или просто иска да спрете като цяло? — Друг глас, по тембър някъде между Високия и Плътния.

— Трудно е да се каже — отвръща Плътният. — Използва ли тази фраза вкъщи?

— Може би пред майка си. Никога не съм го чувал да го казва.

Последното ми подейства като ритник в стомаха. Баща ми е бил там, докато са правели всички тези ужасни неща.

Стела също осъзна това. Стисна по-здраво пръстите ми.

Тик… так.

Тик… так.

Кайли отново:

— Джак, какво беше това?

Мълчание.

Тик… так.

Тик… так.

Кайли:

— Джак, искам да ми разкажеш за шоколадовото мляко.

— За шоколадовото мляко ли?

— Нали затова дойде при мен? Заради родителите си. Искаше да знаеш какво се е случило. Каза, че имало шоколадово мляко. Заведи ме там. Заведи ме до момента с шоколадовото мляко. Можеш ли?

— Да.

— Тик… так.

— Тик… так.

— Пие ли го? — пита Плътният глас.

— Всеки ден. Понякога и по два пъти на ден. — Средният глас. Гласът на баща ми.

— И го размесваш така, както ти показахме?

— Вчера почти удвоих дозата — отвръща баща ми. — Нищо не се случи.

— Арсеник, достатъчно, за да убие кон. Нали осъзнаваш?

Силно изщракване.

Лентата спря.

До мен откъм Стела се донесе аромат на ванилия. Тя се взираше в понтиака.

От малкия високоговорител на радиостанцията се разнесе гласът на баща ми:

— Джак… Не е каквото си мислиш.

От горичката излязоха поне петдесетима, облечени изцяло в бяло. В ръцете си държаха свещи. Тръгнаха към дерето между далечните жп коловози.

20.

— Мамка му — изруга Проповедника, докато наблюдаваше приближаващата тълпа през мерника на далекобойната си ловна пушка „Савидж“ модел 110.

Хобсън бе застанал от лявата му страна, Дънк — от дясната.

— Имаш ли бинокъл?

Дънк му подаде един огромен армейски „Сваровски“ с вграден лазерен далекомер, след което натисна бутона за предаване на радиостанцията си:

— Не стреляйте, докато не дам заповед.

— Колко са? — попита Хобсън.

Проповедника огледа тълпата.

— Петдесет, шейсет… трудно е да се каже.

Бяха чули записа, прогърмял от високоговорителите на понтиака. Бях чули и оправданието на Еди Тач по радиостанцията, след като записът свърши. Проповедника го потърси с поглед, но не го видя на покрива. По-рано беше с тях, сега обаче бе изчезнал.

— Въоръжени ли са? — попита Дънк.

— Вероятно. Под палтата. Трудно е да се каже. Като че ли всички държат в ръце свещи.

— Свещи?

Дънк се намръщи.

— Имаш ли представа защо постоянно носят бяло?

— Идея си нямам.

Проповедника върна бинокъла на Дънк и вкара патрон в цевта на пушката.

— Искаш да започнеш престрелка? — попита Дънк.

— Искам да им покажа, че си има граници.

Дънк натисна отново бутона за предаване на радиостанцията си:

— Ще чуете изстрели. Всички останали — не стреляйте. Повтарям: не стреляйте.

Откатът на пушката бе силен, но изстрелът на Проповедника отиде точно там, където той искаше. През мерника си видя как едно късче от хълма до релсите експлодира на сантиметри от две от приближаващите се фигури.

Дънк наблюдаваше случващото се през бинокъла.

— Можеше да рикошира.

— Не съм много загрижен за благосъстоянието им.

Проповедника зареди нов патрон, извъртя се леко и стреля повторно. Този път куршумът бе насочен към противоположния край на дерето. Улучи железопътната връзка на педя от един от хората в бяло. Онзи не трепна, продължаваше да се приближава.

— Може ли Пикфорд да нареди на някой да не обръща внимание на куршумите или да не се бои от смъртта? — попита Дънк.

Проповедника стреля отново. Куршумът се заби в пръстта съвсем близо до една двайсет и няколко годишна жена в бяло. Тя също не трепна и не спря.

— Ако Пикфорд може да им каже да се самоубият и те го послушат, трябва да приемем, че може да ги накара да направят всичко — отвърна Проповедника и стреля отново. Този път улучи крака на един от мъжете, който вървеше към тях близо до средата на редицата. Вече бяха преминали релсите и се придвижваха по-бързо върху равна земя. Обувката на мъжа експлодира, но той продължи да крачи, влачейки ранения си крак, без да обръща внимание на зверската болка.

— Мога да си гърмя и цяла нощ, но май така няма да ги спра. Трябва ни нов план.

— При сегашната си скорост ще стигнат до сградата за около три минути — изтъкна Хобсън.

Проповедника погледна Дънк:

— Последната дума е твоя, разбира се, но така, както виждам нещата, имаме две възможности. Откриваме огън и ги поваляме всичките или ги оставяме да се приближат и рискуваме да се бием с тях един по един. Горе-долу бройката и на двете страни е еднаква, но ще е кърваво — и за тях, и за нас.

— Дори не знаем дали имат оръжия. Не ми харесва идеята да избия шепа невъоръжени, носещи свещи откачалки.

Проповедника се подсмихна:

— Мислех, че си гангстер или нещо подобно.

Дънк обмисли чутото около секунда, после посегна към бутона на радиостанцията:

— По моя команда — всички с далекобойни оръжия изстрелват по пет-шест патрона. Целете се на около трийсетина сантиметра пред тях. Само предупредителни изстрели. Не искаме да улучваме никого. Все още.

— Трябва да се целим в главата и сърцето — измърмори Проповедника, докато нагласяше пушката си.

— След това почваме вече да стреляме на месо — отвърна Дънк и изкомандва: — Огън!

21.

— Джак? Добре ли си?

Ръката на Стела, облечена в ръкавица, в моята.

Записът кънтеше в главата ми. После — гласът на баща ми.

Джак… Не е каквото си мислиш.

Насилих се да кимна.

Тогава от покрива и от различни позиции около нас се изви буря от куршуми. Земята по откритото поле между коловозите и булевард „Пещта на Кери“ експлодира — пръст, прах и мръсотия изпълниха въздуха точно пред голямата тълпа, насочила се към сградата.

Хората в бяло не тичаха, крачеха с постоянно, бързо темпо. Ръцете им, изпънати напред, заслоняваха пламъчетата на свещите.

Не забавиха крачка.

Изобщо не обърнаха внимание на стрелбата.

Продължаваха да се приближават.

Не спряха да прииждат, докато достигнаха бетона около основната сграда. Чак тогава най-сетне замряха неподвижни.

Вече бяха достатъчно близко и можех да видя лицата им. Израженията им бяха празни, безжизнени, лишени от каквато и да е емоция или мисъл, изцъклените им погледи чак ме уплашиха. Замислих се колко бързо насочих пушката си към Хобсън в къщата на Ками, когато Пикфорд ми заповяда. Замислих се какво ли е казал на тези хора.

По радиото дочух:

— Осемнайсет на северната морава!

— Шестнайсет на южната — отвърна някой.

— Двайсет и осем пред сградата.

Пресметнах наум.

Шейсет и двама.

— Онези, които са на открито, спряха, но сред дърветата забелязвам движение. Идват още една-две дузини, може и повече.

Беше безнадеждно. Не мисля, че който и да е от нас бе готов да избие почти сто души.

Всички направиха крачка напред в пълен синхрон.

— Видя ли това?!

— Но как се координират така!?

Някой стреля от покрива. Пръстта пред един от тях, оплешивяващ мъж, към четиресетгодишен, експлодира с облаче черен прах. Мъжът не помръдна. Лицето му бе безизразно.

Още една крачка напред. Вече бяха още по-близо.

— Мисля, че стига толкова предупредителни изстрели. Трябва да почнем да ги сваляме.

— Не! — отвърна Дънк. — Ако открием огън, те ще се нахвърлят върху нас и сме свършени. Прекалено много са!

Разпознах гласа на Хобсън:

— Ако Пикфорд им е казал какво да правят, може да са невинни. Просто пионки. Както постъпи с мен.

Натиснах бутона на радиостанцията:

— Някой вижда ли го? Ако го отстраним, може всичко да приключи.

Никой не отговори. Едва шепа от нас знаеха как изглежда Пикфорд.

Без видима команда всеки от хората в бяло посегна зад гърба си и дръпна качулката върху лицето си.

После отново се раздвижиха.

Не крачка напред като преди, а бързо разместване — някои пристъпиха вляво, други вдясно.

Напред, назад, по диагонал. Почти дузина нови изникнаха откъм горичката и дерето до коловозите и се присъединиха към първите. После отново започнаха да се местят. Въпреки че се движеха в най-различни посоки, нищо от ставащото пред очите ни не изглеждаше случайно. Скоростта им бе една и съща. Никой не си гледаше в краката, нито се оглеждаше настрани или назад, но независимо от това никой не се спъна или блъсна в някого.

Всички продължаваха да гледат напред. Като ято птици в полет.

Когато най-накрая спряха, поне двайсетина нови хора в бяло стояха сред и без това огромната тълпа. Главите им бяха покрити, горящите свещи — в ръцете им.

Дейвид се обади някъде откъм моята лява страна.

Натиснах бутона за предаване:

— Слушалките!

Хората на Дънк надянаха шумопотискащите слушалки, включиха ги и ги свързаха към радиостанциите си.

Двамата със Стела постъпихме по същия начин.

Звуците от околния свят изчезнаха.

Миг по-късно дочух гласа на Дънк в слушалките:

— Говорете по радиото колкото се може по-малко и само при необходимост, иначе ще почнем да се надприказваме.

Хванах Стела за раменете и изрекох само с устни: „Добре ли си?“

Тя кимна и се усмихна измъчено.

По радиостанцията чух баща ми да казва:

— Джак? Няма те в спалното. Къде си?

Стела също го чу. Очите ѝ се разшириха.

Погледнах нагоре и надолу по рампата, на която седяхме, и видях само някои от хората на Дънк.

Обърнах се към Стела и посочих стълбите.

Тя кимна.

Станах и ѝ помогнах да се изправи.

Отначало си помислих, че ще припадне, но тя пое дълбоко въздух и изнамери отнякъде сили да остане права. Преметнах ръката ѝ през рамото си и я поведох надолу по рампата, по стълбите, към просторното помещение, където се бях срещнал с Дънк преди само десет дни — Доменна пещ № 7.

Баща ми, отново по радиостанцията:

— Джак. Не ми дадоха избор. Трябваше да ги оставя да експериментират. Беше част от сделката. Единственият начин да запазя и теб, и майка ти живи. Ако бях отказал, щяха да убият нея и мен и да те вземат. Не исках да става така.

Натиснах бутона за предаване:

— Значи просто ги остави да ме убиват, отново и отново? Бил съм бебе!

Още една мисъл нахлу в съзнанието ми. Искаше ми се да не беше, понеже не желаех да е истина. Не можеше да е истина. Въпреки всичко я изрекох на глас:

— Господи, плащали са ти, нали? Ето така си можел да си позволиш всички тези къщи. Ето защо никога не ти се е наложило да бягаш като останалите през всички тези години. Просто не са те преследвали. „Чартър“ са ти платили, така ли е?

Баща ми не каза нищо.

Осени ме още едно прозрение:

— Парите, които получавах всеки месец — от теб са били, нали? И защо? Вина? Извратено чувство за отговорност? Нещо като шибана издръжка?

Баща ми не отговори.

Мълча почти цяла минута.

— Знаех, че мога да използвам част от парите, за да ти осигуря по-добър живот. За да си в безопасност. Наех Проповедника да ги доставя. Не можех да рискувам да се върна в Питсбърг.

Заведох Стела в дъното на голямото открито пространство, към коридора, който водеше напред в мрака. Оттам свихме надясно. Продължихме да вървим, докато стигнахме до една стая с прозорец, който гледаше към предната част на стоманолеярната — място, откъдето можехме да видим какво се случва отвън.

Хората в бяло стояха на не повече от пет-шест метра от нас. Празните им лица се взираха напред. Никой от хората на Дънк не беше на това ниво. Всички бяха заели по-високи и по-безопасни позиции.

Тук никой нямаше да ни открие. Единствено това имаше значение.

Издърпах ругера от колана си, готов да го използвам, ако се наложи.

— Къде си, Джак? Би трябвало да говорим лице в лице.

Стела се преви надве.

Дръпна ръката си от рамото ми и я притисна към гърдите си, към стомаха си. Лицето ѝ поаленя. Стисна очи здраво.

От радиостанцията, през слушалките, долетя оглушително силен статичен шум, последван от високочестотно пищене, което се заби като кинжал в ушите ми. Пресегнах се, смъкнах слушалките и ги захвърлих на земята. И не само аз. Видях как няколко чифта политат от покрива и се разбиват на парчета върху бетона отпред.

Когато Стела изкрещя, когато придърпа колене към брадичката си и нададе писък, звукът отново се появи. Толкова бе силен, че го чух как се носи от слушалките в краката ми.

Също като радиото на гробището, когато бях дете.

Също като стереоуредбата на мерцедеса точно преди инцидента на езерото.

Коленичих, обвих ръце около нея и я притиснах силно към себе си.

Тя също смъкна слушалките си и ги метна встрани.

Отвън се дочу поредица от изстрели. Когато погледнах през прозореца, трима от хората в бяло бяха мъртви.

Нямах представа дали Дейвид е продължил да говори, докато бяхме със слушалки, но го чух да крещи сега:

— Тези оръжия са много горещи, нали? — провикна се той някъде от сред тълпата в бяло. — Ще е доста трудно да ги удържите в ръка. Изгарящ метал. Все едно допираш длан до нагорещен тиган. Как цвърчи само!

Отначало ругерът в ръката ми само леко се затопли.

Разхлабих леко хватката, но не пуснах пистолета. Когато стана прекалено горещ, плъзнах ръката си по ръкохватката. Движението ми спечели няколко секунди. Не можех да дръпна спусъка. Побутнах го с пръст.

Тогава усетих миризмата.

Горяща плът.

Знаех, че е номер.

Казах си, че не е реално.

Но около десет секунди след като Дейвид Пикфорд изрече думите си, изтървах пистолета на пода и заразтривах длани в джинсите си.

Из цялата стоманолеярна дочух подобни звуци — тракането на оръжия, изпуснати на земята, придружено от най-разнообразни псувни. И крясъци. Хората си крещяха един на друг. Зачудих се дали някой все още носи слушалките. След това Стела отново се преви надве и от захвърлените ми слушалки бликна оглушителен статичен шум. Вече знаех отговора — нямаше човек, който да чуе тази какофония и да продължи да ги търпи на ушите си.

Издърпах кабела на радиостанцията от слушалките. Миг по-късно дочух гласа на Проповедника:

— Някой да има представа къде е?

— Северната част на двора, мисля. Оттам се чу като че ли.

Хората в бяло отново се разбъркаха.

Когато спряха да се движат, цялата тълпа вече заемаше повече място и се бе приближила с поне метър и нещо към постройката.

— Направо чудесно! Всички най-накрая на едно място!

Утайките от семейството се събрахме! — обади се Дейвид, този път някъде отпред, между понтиака и входа на сградата. — И, Ками, мисля, че не съм ти честитил като хората! Видях детската стая в къщата ти в Кармел! Дъщеря — та това е прекрасна новина! Как се казва?

— Дарби! — изкрещя Ками някъде над главата ми. Или от покрива, или един етаж по-надолу. Нямаше как да не му отговори.

Изпод палтото на един от хората в бяло на два-три метра от понтиака изникна дулото на пушка. Той се прицели и стреля. Отнякъде се чу звукът на разтрошено стъкло.

— О, направо ги сърбят пръстите да гръмнат един-два пъти, нали? Всички тук са така — засия Дейвид. — Всичко наред ли е при вас?

От покрива се чуха три бързи изстрела едни след друг. Двама от хората в бяло се строполиха на земята. По палтата им разцъфнаха големи червени петна.

Останалите се разместиха отново. Лицата им продължаваха да са скрити под качулките.

— Впечатляващо! — изкрещя Дейвид. — Хобсън беше, предполагам? Много ѝ здраве на болката от изгарянето — трябва да гръмнем хлапето Пикфорд, нали? Хей, Дюи, я вземи ела тук по бързата процедура — скочи долу и кажи „здрасти“!

Сигурен съм, че Проповедника или някой друг се е опитал да го спре. Можех да си представя как дузина ръце го сграбчват. Но се случи твърде бързо.

Дюи Хобсън полетя отгоре и се приземи в средата на бетонната площадка пред Доменна пещ № 7 със звук, който бе прекалено ужасяващ, за да бъде описан. Десният му крак бе изкривен под невъзможен ъгъл. Пушката все още беше в ръката му. Около спусъка и ръкохватката бе омотана носна кърпа.

Само един от хората в бяло се обърна, за да погледне към него.

Пикфорд.

Дръпнах ръкава на суичъра си надолу, грабнах ругера от земята, прицелих се и дръпнах спусъка. Не успях да задържа пистолета достатъчно дълго, за да стрелям втори път.

Не улучих.

Хората в бяло се размесиха отново. Дейвид се изгуби измежду тях.

— Какво искаш? — изкрещях през прозореца аз.

— Като за начало — да спрете да стреляте по нас — отвърна Дейвид. — Да се отнасяш така с гостите си, е неучтиво. Следващият от вас, който стреля, ще забрави как да диша. Не би ми се искало да съм на негово място. Смъртта от задушаване е доста неприятна.

— Спри да ни избиваш и ние ще спрем да избиваме вас — предложих аз.

Дейвид, където и да се намираше сред тълпата в бяло, отвърна просто:

— Искам Стела.

Хвърлих бърз поглед към нея, сгушила се в ъгъла до краката ми. Отново бе изпаднала в безсъзнание, плувнала в пот и свита на топка.

— Не е тук.

— Ела при мен, Стела — каза Дейвид.

Тя трепна, но не помръдна. Не беше го чула.

— Хайде, Стела, покажи се, където и да си!

Тя не помръдна.

— Оставихме я в Северна Дакота, като слязохме от хидроплана. Казахме ѝ да бяга надалеч от теб. Не ѝ разрешихме да ни каже къде възнамерява да отиде. Знаехме, че ще последваш нас — изкрещях в отговор.

— Тя вече е пет дни назад от графика си, Джак. Няма къде да бяга — каза Дейвид. — Болна е. Умира. Знаеш, че е така. Мога да ѝ помогна. Само че не разполагаме с достатъчно време. Сигурно е толкова зле, че не може да дойде сама? Бас ловя, че е така. Бих могъл да ти кажа да я донесеш, Джак. Мога да ти заповядам да го направиш и ти няма да имаш друг избор, освен да се подчиниш. Само че не искам. Искам да я донесеш тук по собствено желание. Обзалагам се, че в момента е до теб. Сигурно боли ужасно да я гледаш как вехне толкова бързо. Прекрасно момиче, а си отива заради глупост. Ако искаш да спасиш живота ѝ, единственото, което трябва да направиш, е да я доведеш тук, за да мога да ѝ помогна. Да започнем оттам. А щом ѝ помогна, ще ти кажа как възнамерявам да помогна на останалите от вас. Досега разчиствам и почти съм приключил. — Ако е възможно да се каже, че нечий глас засиява, то неговият точно в този момент засия: — О! Почти забравих! Донесох ти подарък!

На десетина метра от мен, в средата на бялата тълпа, Дейвид Пикфорд се пресегна и смъкна качулката си. Огромният червено-бял белег от изгарянето по лявата половина на лицето му заблестя на светлината. Той не се опита да го прикрие.

Улових се, че гледам към пистолета на земята и отчаяно жадувам да го грабна и да убия Пикфорд, но знаех, че онова, което той обяви преди малко, ще се окаже истина — всеки, който опиташе да стреля, щеше да забрави как се диша и щеше да се задуши. Колкото и да ми се искаше да го гръмна, нямаше да го сторя и се молех на Господ дано никой от останалите не опитва.

Стела се размърда. Натежалите ѝ клепачи се отвориха.

Дейвид премина през тълпата и се приближи до понтиака. Кимна към мъжа в бяло, застанал до шофьорската врата. Той се пресегна и натисна лостчето за отваряне на багажника.

Капакът на GTO-то се отвори. Дейвид се наведе и зашепна нещо на някой вътре.

Тогава забелязах Латрийс Оливър.

Устата ѝ беше запушена. Превръзката, която някога поддържаше наранената ѝ ръка, бе изчезнала и безжизненият крайник висеше покрай тялото ѝ. Почернялата плът се разпростираше чак до врата и до лицето ѝ. Смъртта бавно, но сигурно пълзеше по цялото ѝ тяло. Дейвид я накара да седне, след това да се измъкне навън. Заедно с още един от хората в бяло я изправиха до колата. По начина, по който стоеше, можех да кажа, че онова, което бе тръгнало от ръката ѝ, си бе проправило път и към крака ѝ.

— Виждаш ли, Джак… когато бях дете, тези чудесни хора от „Чартър“ ме използваха, за да избият участниците в „Проект Прескочикобила“. Така бяха нарекли ваксината, която получиха родителите ни — „Прескочикобила“. Досието е у мен, ако искаш да хвърлиш едно око. Изчетох всяко листче. Веднъж щом възрастните родяха нас, децата, ставаха излишни. На тях им трябвахме ние. Използваха и Стела. Тази жена тук до мен се погрижи. Използваха и двама ни. Че и теб. Баща ти може да ти разкаже доста неща по този въпрос.

Латрийс Оливър му хвърли гневен поглед. Той ѝ се усмихна в отговор.

— Искам да убия тази жена от доста години насам. Но не го направих. Запазих я жива специално за теб, за да може да гледаш. Мисли за нея като за предложение за примирие. Ти, аз, Стела, а сега и Дарби — ние сме версия 2.0, следващото поколение. Трябва да се държим заедно. Латрийс, от друга страна, е част от проблема, част от цялата тази каша. Трябва да си отиде. Разчистих бъркотията в офисите на „Чартър“. Сега е време да заметем и последната част от мръсотията под килима.

Стела опита да се изправи и едва не се строполи на земята. Подадох ѝ ръка и ѝ помогнах да стане на крака. Тя си пое рязко въздух, когато видя Оливър.

Дейвид разтърка слепоочието си с палец.

— Няма да те лъжа, Джак. Възрастните трябва да измрат. Няма друго решение. Не искам да се пръкнат още като нас. Не мога да им го позволя. — Той вдигна поглед. Очите му обходиха десетките хора, които го наблюдаваха. — Стана късно и е време за сън. Мисля, че сега е моментът да действаме, не е ли така?

Придържах Стела през кръста, със свободната си ръка стисках перваза на прозореца. Тежкото ѝ дишане бе единственият звук в малката стая, в която се намирахме.

— Няма ли да излезеш, Джак? Оливър не ти ли стига? Искаш по-сериозен стимул? — Дейвид поклати глава. — Познато ли ти е името Пенелъпи Модлин? Нашият приятел Дюи Хобсън със сигурност я познаваше. — Той кимна към потрошеното, безжизнено тяло на Дюи върху бетона.

Стела закри устата си с ръка:

— Това Дюи ли е?!

Кимнах.

— Баща ти, Ками, Далтън — или беше Проповедника? — всички те, колежанчетата, я познаваха. Доста преди онзи нещастен инцидент през 1992 година тя също забременя и роди. Малко момче, на години колкото теб и мен. Пенелъпи обаче беше леко нестабилна. През повечето време бащата отглеждаше детето. И тогава нещата се сгромолясаха. Предполагам, беше някакъв мелез — тя с ваксина, той без… — Дейвид вдигна ръце. — Не съм сигурен как му се е отразило. Документите в „Чартър“ казваха, че само с един повлиян родител не е демонстрирал никакви специални умения. Бяха го отписали. Обаче със сигурност разбира от бизнес, може пък това да е прихванал, кой знае… Познаваш го много добре — чудя се забелязвал ли си нещо специално в него?

Стела ме погледна.

Свих рамене, нямах представа за кого говори.

Дейвид килна глава и махна с ръка към сградата подобно водещ на телевизионно шоу:

— Би ли бил синът на Пенелъпи Модлин така любезен да заповяда отпред?

Мина почти минута, преди Дънк да излезе от „Пещта на Кери“ и да закуцука, опирайки се на бастуна си, към Дейвид.

Дънк никога не бе споменавал нищо за майка си.

Когато се преместиха в Питсбърг от Чикаго, бяха само двамата с баща си. Много от децата в училище бяха от разбити семейства. Предположих, че ако поиска, сам ще ми разкаже. Но той не го стори.

Дънк се придвижваше сред тълпата като зомби, като се бореше с тялото си при всяка стъпка. Призоваването на Дейвид, думите му, бяха много по-силни от собствената му воля.

Когато стигна до него, Дейвид му заповяда да коленичи. Дънк се подчини. Лицето му бе изопнато. Очевидно се опита да се пребори и с това.

Дейвид измъкна малката моторола от ръката му и натисна бутона за предаване:

— Едуард Тач, Ками Брадъртън и Джефри Далтън, искам всички да излезете и да се присъедините към нас. Оставете оръжията си и излезте сами.

Чувах думите на Дейвид да отекват през малкия високоговорител на радиостанцията, закачена на кръста ми. Последваха ги други, които накараха кръвта ми да се смръзне:

— Що се отнася до останалите от вас, ако сте забъркани в нелегални дейности с г-н Дънкан Белино, огледайте се, открийте някой от колегите си и го убийте. После преминете към следващия. Последният оцелял печели голямата награда!

Отначало не се случи нищо. С всички сили се надявах така и да си остане. След това чух първия изстрел. Последва го втори, и още един, и още един. От покрива и рампите полетяха трупове, които се размазваха на бетона долу, дъжд от хора, някои от които все още стискаха оръжията си, други носеха слушалките, които не им бяха помогнали много да се защитят от стоящите зад гърба им.

Нямаше гневни викове, нямаше писъци на болка, само безмълвна смърт.

Стела затвори очи и притисна лице към гърдите ми.

Дейвид се обади:

— Ех, да му се не види, съвсем забравих за предишната си инструкция — онова нещо за забравянето как се диша, ако стреляте. Предполагам, че това е довършило още неколцина от вас. Много съжалявам.

Способностите на Дейвид бяха плашещи, ала фактът, че се забавлява, направо ме ужасяваше.

Баща ми бе първият, който излезе и закрачи към Дейвид. Проповедника и Ками го последваха. Дарби се бе вкопчила в ръката на майка си. Личицето ѝ бе мокро от сълзи.

Дейвид нареди на възрастните да се наредят в редица до Дънк и да коленичат. Те се подчиниха, не можеха да постъпят другояче. Той се ухили към Дарби. Розово-белият белег от изгорено се разтегна гротескно.

Дарби се скри зад майка си.

— Ти трябва да си Дарби! — засия Дейвид. — Ела кажи „здрасти“ на чичо Дейвид!

Дарби не искаше. Дори от разстоянието, на което се намирах, виждах как пръстчетата ѝ стисват по-здраво ръката на майка ѝ, ала тялото ѝ я предаде — хватката ѝ се отпусна и тя повлече крачета към него.

Дейвид я хвана за ръка:

— И няма да ми кажеш „здрасти“, така ли?

— Тя не говори — обади се Ками. — Моля те, не я наранявай. Моля те, Дейвид…

Дейвид килна глава:

— Изобщо не говори, така ли?

— Не.

— Никога през живота си?

— Не.

Той се замисли за секунда.

— Каква е способността ѝ?

— Ако въобще има, никога не съм виждала да я проявява.

Дейвид се наведе напред и се усмихна на момиченцето:

— Имаш ли някакви специални способности, миличка? Бас ловя, че имаш.

Дарби се отдръпна от него. Очите ѝ бяха впити в белега му.

Дейвид се пресегна и потърка обезобразената кожа.

— Няма защо да те е страх. Прекрасно е. Аз съм най-прекрасният мъж, когото си виждала.

— Каквото и да мислиш да правиш с нас — обади се Ками — моля те, не я карай да гледа.

Дейвид се извърна към нея:

— Аз ли?! Аз няма да ви причиня нищо. Какъв би бил смисълът? Помниш ли за какво си говорихме? Бяхте ми обещали нещо? Е, време е.

Стела се изскубна от ръката ми и тръгна към вратата. Спря се само колкото да изрече:

— Толкова съжалявам, Джак. Скъпи мой Пип…

След което изчезна зад ъгъла. Останах сам.

Тръгнах след нея.

Знам, че не трябваше. Трябваше да я оставя, както бях правил безброй пъти в живота си досега, но не можех. Пуснах ругера на пода на малката стая и я последвах чак докато излязохме навън през широко отворената врата и се озовахме насред морето от хора в бяло.

Когато се приближихме, те се разделиха, за да минем. Свещите все още бяха в ръцете им, а главите и лицата продължаваха да бъдат скрити от белите качулки. Двамата със Стела прекрачвахме труповете, безразборно разпръснати по бетона наоколо. Тъмната кръв на мъртвите като ярък контрапункт на искрящата белота на живите.

— Ето те и теб! — възкликна Дейвид, когато се приближихме. — Почнах да си мисля, че не ме обичаш вече!

Стела пристъпваше бавно и когато беше на два-три метра от Дейвид, едва не припадна отново. Преви се надве и притисна ръце към стомаха си. От пръснатите наоколо радиостанции избухна експлозия от статични шумове.

Притичах към нея и понечих да ѝ помогна, но тя ме отблъсна:

— Не ме докосвай!

Дейвид не помръдна. Знаеше много добре, че трябва да стои извън обхвата ѝ.

Стела се изправи, опитвайки се да игнорира слабостта и тремора в коленете си, и приглади роклята си.

През годините най-различни бурени си бяха проправили път през цимента и бяха избуяли през пукнатините. Онези, където сега стоеше Стела, бяха черни, съсухрени и мъртви. Малък кръг на смъртта около нея.

Латрийс Оливър и останалите, коленичили, наблюдаваха случващото се от земята в краката на Дейвид. Оливър изглеждаше страхотно състарена. Все едно от времето, когато двамата със Стела бяхме деца, бяха минали стотици години. Смъртта от ръката ѝ бе пропълзяла по лицето ѝ и върху бялата ѝ коса, оставяйки малки плешиви петна тук и там. Окото от тази страна бе мътно и побеляло. Лявата половина на устата ѝ бе застинала полуотворена, все едно бе прекарала удар. Но въпреки всичко тя успя да се усмихне на Стела. Незасегнатата ѝ ръка се протегна към нея:

— Обичам те, Стела. Прощавам ти за онова, което ми причини. Знам, че вината не е твоя. Довърши копелето.

Дейвид се засмя:

— Стела не може да ме нарани. Нали, Стела? Няма да ме нараниш.

— Никога не бих те наранила, Дейвид Пикфорд.

Изрече това със същия механичен, равен глас, с който говореше и Дюи Хобсън.

Дейвид Пикфорд е прекрасен мъж.

Чак тогава осъзнах.

Нещо, което знаех от дни насам, но не исках да го призная пред себе си.

Стела бе човекът, обадил се на „Чартър“ от къщата на баща ми. Точно тя. Вероятно като резултат от команда, издадена от Дейвид преди време, която бе стояла дълбоко в съзнанието ѝ до момента, в който е трябвало да се активизира.

Очевидно мислите бяха изписани по лицето ми, понеже тя заговори:

— Каза ми да се обадя, когато всички се съберат заедно. — Не искаше да ме погледне. Очите ѝ бяха впити в земята пред краката ѝ. — Дейвид е прав. Няма друг начин да сложим край на всичко. Всички следи от „Чартър“ трябва да изчезнат — следите от програмите им, както и хората, замесени в това. Всичко, което остане, ще прилича на семенце от бурен. Дори да е останало едно-едничко, ще израсте отново и може би дори по-силно от преди. Ние ще бягаме винаги, а те винаги ще са по петите ни. Всичко трябва да бъде прекратено.

— Стела, тези хора са наши приятели, наше семейство.

— Собственият ти баща е стоял до теб и е наблюдавал как се мъчат да те убият. Неведнъж съм ти казвала, че тази жена тук, тези хора ме караха да убивам за тях. Караха и Дейвид да убива. Бяхме просто деца. Откъде можехме да знаем, че не е правилно?

Дейвид се обади тихо:

— Помниш ли какво ти казах, Стела? Онзи ден в килията ми? Какво ти прошепнах?

Стела свали ръкавицата от дясната си ръка и я хвърли в краката си.

— Каза ми, че когато настъпи времето, ще ги избия всички. — Тя свали и лявата ръкавица и я метна до другата. — Господи, Дейвид, колко дълго си мислеше, че мога да чакам?

— Всичко ще свърши съвсем скоро. Тогава двамата ще можем да бъдем заедно — отвърна той.

Тя му се усмихна. Усмивка, която прониза сърцето ми по-болезнено от най-острия кол на света.

— Това е единственото, което съм искала.

Стела мина, олюлявайки се, покрай Латрийс Оливър и коленичи пред Дънк.

— Разкарай се от мен! — изръмжа той.

— Този тук уби приятелката ти Герди, нали, Джак? И собственика на закусвалнята. И всички онези хора вътре. Само за да забогатее. За да си натъпче джобовете. Няма ли да си щастлив да го видиш как умира? Не заслужава ли именно това? — Тя се пресегна и прокара пръст по яката на ризата му, на милиметри от оголената кожа на врата му. — Колко други хора са загинали заради действията му оттогава насетне? Заради отровата, която разпространява? — Тя погледна към мен: — В известен смисъл кръвта им е по твоите ръце, Джак. Защо не го остави да изгори в закусвалнята?

Дънк не помръдваше, парализиран от командите на Дейвид.

— Не бях аз — успя да процеди през зъби, борейки се с проклятието на Пикфорд. — Беше… Алонзо… Никога… аз… не бих…

Дейвид ме погледна и съзря несигурността в очите ми.

— Не му ли вярваш?

— Не знам на какво да вярвам.

— Ако му заповядам да каже истината, ще я каже. Ако искаш, да сключим с теб един джентълменски облог. Ще го накарам да разкрие истината, но ако наистина е виновен, ако те е излъгал, ще умре пръв. Дори ще те оставя ти да го убиеш.

— Няма да убивам никого.

— Но искаш да чуеш истината, нали?

Не отговорих.

Дейвид сви рамене:

— Е, сега пък аз искам да знам. Разпали любопитството ми. — Извърна се към Дънк и се прокашля драматично за ефект: — Направи ли онова, в което те обвинява Стела? Виновен ли си за смъртта на онези хора?

Без капчица колебание от устните му се изтръгна една-единствена дума, вече неограничавана от заповедта за мълчание на Дейвид. Надцакана от новата инструкция.

— Не.

Очите му срещнаха моите. Знаех, че казва истината.

Винаги бе казвал истината.

А аз бях сбъркал.

— Моите приятели, моите истински приятели, са единственото семейство, което съм имал — продължи Дънк. — Тези хора бяха мои приятели. Бих сторил всичко, което зависи от мен, за да ги върна обратно.

Стела отново се преви. Този път наистина се срина на земята. Притисна стомаха си с длани. Нададе ужасяващ писък, а радиостанциите изпищяха заедно с нея в някакъв страховит хор на болката.

Когато всичко приключи, Дейвид се обърна към нея:

— Трябва да се нахраниш, Стела.

Тя кимна и бавно се изправи. Беше на сантиметри от Латрийс Оливър.

Отново понечих да се приближа и да ѝ помогна. Тя отново ми нареди да стоя настрана.

— Като при езерото — процеди през стиснати зъби.

Не само бурените бяха измрели там, където бе допряла ръцете си — бетонът също бе потъмнял, напукан и състарен. Когато най-сетне успя да се изправи, бетонът около нея изглеждаше десетки години по-стар от настилката наоколо.

Бялото на очите на Стела бе осеяно с тънки червени жилки. Кожата ѝ бе бяла като сняг. Тя посегна към Латрийс Оливър. Потрепващите ѝ пръсти спряха на сантиметър-два от съсипаното лице на възрастната жена.

След като слънцето бе залязло, температурите бяха паднали значително. Дъхът на Оливър излизаше на малки бели облачета от устата ѝ.

— Дейвид Пикфорд е онзи, от когото имаш нужда, Стела. Доведох го тук специално за теб. Толкова много зло има в него… вероятно ще стигне да засити апетита ти, а може и да не е достатъчно. Дънкан Белино също. С тях двамата може да спреш прилива на твоята нужда. Мога само да си представям каква болка изпитваш след петдневно закъснение. Цяло чудо е, че още си сред нас. Вземи ги. Вземи и мен, ако се налага. Доброволно ти се предлагам. С удоволствие ще умра, ако това е цената да останеш жива. Животът ми ще стане част от твоя и по този начин ще живея вечно. Вземи ни всичките, вземи ни до един, вземи…

Стела отново залитна. Капка кръв не бе останала по лицето ѝ. Тя се срина на земята до Оливър и вместо да се отдръпне, старицата се люшна и се приближи до нея. Пресегна се, улови отпусналата се ръка на Стела и притисна пръстите ѝ до здравата си страна.

— За теб, Стела! За теб!

От устните на Оливър се изтръгна най-ужасяващият кикот, когато кожата ѝ под пръстите на Стела започна да посивява, да почернява и да побелява като нажежена жичка. Смехът се превърна в крясък, а крясъкът — в писък, докато чернотата се разпростираше из цялото ѝ тяло, изяждайки умъртвената ѝ плът грам по грам, докато най-накрая не остана нищо. Обгорена, но не точно.

Гледах как Латрийс Оливър умира и тялото ѝ се срива на земята до Стела. Стела едва не падна върху нея. Дишаше тежко, всеки дъх ѝ се удаваше с по-голямо усилие от предишния. Протегна длан и се подпря на земята, за да запази равновесие, и бетонът изсъхна и се натроши под пръстите ѝ.

— Направо фантастично! — извика Дейвид. Белегът му се бе изопнал от танцуващата на устните му усмивка. — Кой иска да е следващ? Имаме ли доброволец?

Стела извърна глава и кръвясалите ѝ очи се спряха върху моите.

— Не е… достатъчно…

За разлика от преди, когато само се състари под нея, този път бетонът направо се пропука, изрони се и се превърна в прах под дланта ѝ.

Стела изрече:

— Не мога… да го спра…

Всички видяхме разрастващия се кръг под нея.

Проповедника опита да се изправи. Не успя.

Ками и баща ми също не можеха да помръднат.

Дейвид отстъпи крачка, наблюдавайки бетона с любопитство.

— Не можем да се движим — обади се баща ми. — Дейвид ни каза, че не можем да се движим.

— Пусни ги, Дейвид. Трябва да бягаме — казах аз, като гледах как кръгът около Стела продължава да се разширява.

— Никой няма да бяга — отвърна Дейвид. Погледна към тях: — Нито един от вас. Вие сте от камък.

И направи още крачка назад.

Стела си пое дъх с усилие. Очите ѝ бяха здраво стиснати. Тръсна глава. Каквото и да се случваше, явно се ускоряваше, вместо да отслабва. Ставаше все по-силно.

— Не мога… да спра…

Кръгът продължаваше да се разширява, тревите повяхваха, бетонът старееше със сто години за секунда.

Когато кръгът стана достатъчно широк, за да докосне един от хората в бяло, мъж на трийсетина години, смъртта се разпростря под краката му като водите на кална локва. Очите му се разшириха, от устата му се изтръгна писък. Под гънките на палтото му се виждаше как пръстите му почерняват, след това целите ръце, после вратът му. Строполи се на земята, преди черното като въглен петно да достигне лицето му. Заповедите на Дейвид не му позволяваха да избяга. Смъртта го погълна лакомо и продължи да се разпростира без колебание от превитото тяло на Стела, по-бърза и по-изгладняла с всеки унищожен живот.

Аз бях следващият. Въпреки че Дейвид не ми бе заповядал да не мърдам, ужасът ме прикова на място. Зачаках болката, докато гледах как бетонът под краката ми се напуква и се руши. Кръгът ме погълна напълно и продължи да се разширява.

— Джак! — изкрещя баща ми. — Хвани ме за ръка!

Отначало не разбрах какво има предвид.

— Тестовете! Способността ти… като… балон. — Последната дума се отрони с огромно усилие от устните му, тъй като контролът на Дейвид бе по-силен от волята му.

Смъкнах латексовите ръкавици и ги захвърлих. Пресегнах се и сграбчих ръката му в мига, в който смъртта достигна до него. Стиснах пръстите му и загледах как ръбът на кръга пропълзява под него и продължава да пъпли напред и настрани.

Баща ми успя да протегне ръка и да хване Ками. Тя на свой ред улови ръката на Дънк. Дънк се пресегна към Проповедника, а той сграбчи Дарби, докато кръгът продължаваше да нараства под нас.

Дейвид се обърна и загледа полето и жп линиите. Обмисляше да опита да надбяга пълзящата смърт. Всички обаче знаехме истината: апетитът на тъмната сянка и силата ѝ се увеличаваха с всяка секунда и нямаше начин човек да избяга от нея. Въпреки всичко бе на път да побегне, когато една малка ръчица се протегна към него.

Дейвид сграбчи с две ръце пръстите на Дарби, докато смъртта пропълзяваше под него, разширявайки се толкова бързо, та почти чувахме как поглъща всичко по пътя си. Отначало просто пращене, после рев, накрая — гръмотевичен гняв на торнадо, пуснато на свобода, за да се храни.

Хората в бяло наоколо изпопадаха с писъци. Телата им се превръщаха в черна прогнила маса още преди да докоснат земята — пет, десет, цели дузини.

Стела стоеше в центъра на всичко. Пръстите ѝ пулсираха, опрени до бетона, ръцете ѝ потръпваха, тялото ѝ се тресеше неконтролируемо.

Кръгът продължаваше да се разраства, прогаряше тревите наоколо подобно на неудържим горски пожар, оставяйки след себе си единствено ожарена земя. Достигна до дърветата — първото се свлече, след това и друго, и още, и още… Падаха като кегли за боулинг.

Мислех, че ще продължи да расте вечно, ще погълне всичко, като одеяло от безжизненост, плътно наметнато върху живота наоколо. Поне така се усещаше отстрани. Ако някой ме бе попитал, щях да му кажа, че продължи около час, макар истината да бе, че не бе изминала и минута.

Стела се строполи на земята.

Беше напълно изтощена.

Дърветата се бяха оказали достатъчни. Най-накрая достатъчни.

Светът замлъкна за миг. Единствено някъде в далечината се разнесе свирката на влак.

Земята навсякъде около нас беше черна като нощ. Гигантски концентричен кръг от нищо, в центъра на който, като малка купчинка стоеше умореното, победено тяло на Стела.

Хората в бяло бяха мъртви до един.

За разлика от труповете в миналото (обгорени, но не точно), от тези тук не бе останала и следа. Енергията, която бе избухнала от Стела, от нейния глад, бе изцедила всичкия живот наоколо до последната капчица. Навсякъде наоколо имаше черен прах… и нищо друго.

На челото ми капна капка, после още една, след това небесата се отвориха и се заеха да пречистват Майката Земя.

От дясната ми страна баща ми продължаваше да стиска ръката ми. Очите му бяха разширени, оглеждаше опустошението край нас, местеше поглед към Стела, към земята под краката си и най-накрая към мен.

Ками, Проповедника и Дейвид гледаха останките от „Пещта на Кери“ със същото страхопочитание.

Проповедника беше първият, който наруши унеса. Пусна ръцете на Ками и Дарби и се изправи. Извърна се към Дейвид, готов да атакува.

Дейвид отстъпи крачка и отвори уста, за да издаде поредната си заповед. Нито звук не излезе от устните му. Това го изненада. Очите му се присвиха от объркване. Свободната му ръка опипа гърлото му. Другата все още държеше малката ръчичка на Дарби.

Дейвид опита да изкрещи, но от устата му излезе единствено дъхът му.

Дарби погледна отдолу нагоре към него, стисна ръката му и се усмихна.

Мисля, че Дейвид осъзна какво се е случило в същия миг, в който и аз. Той сведе поглед към ръчицата на Дарби — момиченцето, което не можеше да говори, — чиято способност най-сетне бе разкрита. Тя бе споделила благородно дарбата си с него.

Той се отскубна от нея и заотстъпва. Ками и баща ми се изправиха — проклятието върху тях бе развалено. Опита се да им заповяда да се отдръпнат, като произнасяше думите само с устни, но не се получи.

Дейвид Пикфорд побягна.

Наблюдавахме го как тича през дерето и изчезва в горичката от отсрещната страна. Бяхме прекалено изтощени, за да го преследваме.

Свирката на влака отново проряза тишината. Този път прозвуча по-близо.

Обърнах се към Стела тъкмо когато се изправяше. Тя също започна да се отдръпва, също зашепна беззвучни думи, докато сълзите се стичаха по лицето ѝ:

— Съжалявам, Джак. Толкова съжалявам. Обичам те, винаги съм те обичала — моля те, помни го.

Как успя да намери сили.

Никога няма да узная откъде намери толкова енергия.

Стела се затича към релсите.

Хукнах след нея. Мускулите на краката ми пищяха. Бързо скъсих дистанцията между нас, но независимо от това тя стигна до коловозите първа. Докато се приближавах, тя падна на колене и се подпря с ръце на земята. Плачеше неудържимо. Бурните хлипания разтърсваха цялото ѝ тяло.

Ако първите дъждовни капки бяха само разузнавачи, то онези, които последваха, бяха неумолими войници — плътни, студени и огромни. Всичко наоколо подгизна за секунди.

Свирката на товарния влак, който вече се виждаше в далечината, прозвуча отново. Мощният фар на локомотива прорязваше нощния мрак.

Стела се изправи. Беше точно в средата на коловоза. Мократа ѝ коса покриваше половината ѝ лице. Тя се обърна към мен:

— Заради него беше, Джак! Господи, моля те, повярвай ми. Беше Дейвид. Онези неща, които ми наговори преди толкова години. Не можех да се контролирам. Толкова много исках, но не можах, и бях толкова закъсняла… също като при езерото, но много по-зле оттогава… веднъж щом започна, не можах да го накарам да спре. Опитах се, Джак. Моля те, повярвай ми. От всички ти най-добре би трябвало да знаеш, че се опитах. — Тя огледа околностите, почернялото поле и изронения бетон, знаейки, че нищо не е успяло да се спаси от нейния глад, че всичкият живот е изцеден от това място. — О, Господи, убила съм ги, нали? До един!

Тя отново се преви.

Прекрачих релсите и се приближих до нея. Сложих длан на гърба ѝ. Казах ѝ, че баща ми, Проповедника, Ками и Дарби са живи. Казах ѝ, че Дейвид избяга.

— Вече не може да нарани теб, мен или когото и да било другиго. Всичко свърши.

Тя не ме чу. Чувството за вина я бе погълнало изцяло.

— Не исках, Джак. Не исках! Казах ти, че никога няма да го правя повече, и не исках, но Дейвид…

Тя млъкна, когато свирката на влака отново разцепи нощната тишина. Още по-близо.

Стела се изправи, погледна влака и се извърна към мен:

— Трябва да умра, Джак. Тогава вече всичко ще свърши. Аз съм по-лоша и от Дейвид. Аз съм чудовище. Нося само смърт, на всекиго, до когото се докосна. Не мога да живея така. Вече не. Не мога да понеса мисълта, че след година или когато и да било ще се наложи да правя това отново и отново. Готова съм да умра. Тази нощ. Сега.

Свирката на влака, по-отблизо. Машинистът със сигурност ни виждаше. Бяхме точно на пътя му. Свирката, още по-силна.

— Обичам те, Джак. Винаги ще те обичам. Моля те, прости ми. Моля те, помни ме. Моля те…

И двете ми ръкавици бяха някъде на земята до баща ми и останалите.

Придърпах Стела по-близо.

Поставих незащитените си от ръкавици ръце от двете страни на лицето ѝ. Целунах я.

И Стела Нетълтън отвърна на целувката ми.

Шеста част

Вие сте във всеки ред, който съм прочел.

Чарлс Дикенс, „Големите надежди“

8 август 2010 година

Трийсет и четири годишен

1.

— Чети.

— О, я стига.

— Чети.

— Караш ме да го чета всяка година.

Потупах с пръст по черния гранит и се прокашлях. Той прибели очи.

— „Джоузефин — Джо — Гарджъри. 12 март 1956 година — 28 април 1993 година. Сестра, Леля, Приятел“.

Той се намръщи, като всяка година, и погледна към мен:

— Не каза ли, че второто ѝ име е Лора?

— Да.

— Тогава защо тук пише „Джо“?

— Така я наричаха всички.

— Че това е момчешко име.

Засмях се. И миналата година бе казал същото.

— Беше корава жена.

— И каза, че те е отгледала?

— С двете си ръце, да. Напълно сама.

— След като твоите мама и татко са починали?

Кимнах.

Той седна на меката трева и се облегна на надгробната плоча вляво.

— Това твоята майка ли е?

В буквите бе прорасъл малко мъх. Бяхме го пропуснали, когато дойдохме. Изчегъртах го с нокът.

— „Кейтлин Гарджъри Тач. 16 февруари 1958 година — 8 август 1980 година. Обичана съпруга, майка и сестра“.

— А това е татко ти?

Надгробният му камък беше чист. Във вазата бе потопена свежа жълта роза. Кимнах.

— Дядо ти.

Прочете го на глас, без да се налага да го подканям. Добро момче беше. Когато приключи, погледна към плочата вляво от тази на баща ми.

— Кой е Ейбъл Маг… уич?

— Ейбъл Магуич.

— Ейбъл Магуич — повтори. — Кой е той?

— И той е мой баща.

— Имаш двама татковци?

Замислих се за миг. Бях се опитал да му го обясня миналата година и се бях пооплел. Беше задавал въпроси близо седмица, преди интересът му да избледнее. Тогава беше на шест, сега — на седем. Толкова отдавна. Този път изрекох фразата, която бях подготвил предварително, докато карахме насам:

— Имах само един татко, но той живя два пъти.

— Значи затова има два гроба?

— Да. По един за всеки живот.

Това очевидно го удовлетвори:

— Еха, тогава значи котките заемат доста място в гробищата за домашни любимци.

— Определено.

Винаги щеше да има и следваща година.

Баща ми, Едуард Тач, почина за втори път на 20 юли 2006 година — преди четири години. Осем години след събитията в „Пещта на Кери“. Беше само на 48. Краят дойде бързо, както обикновено, но смъртта му се проточи цели осем години.

Отначало започна да забравя.

Дълбоко съжалявам за онази първа година, понеже тогава не правехме нищо друго, освен да се караме. Питах го за автомобилната катастрофа, отнела живота на майка ми, и за събитията, последвали веднага след това, а той отговаряше завоалирано, като по този начин само предизвикваше нови и нови въпроси. После открих, че дори тези кратки отговори са доста изменчиви. Първоначално ми каза, че се е крил в Калифорния почти цяла година, след като избягал от Пенсилвания, но после, когато го питах отново, каза, че бил в Джорджия. Питах го за тестовете, на които са ме подлагали „Чартър“ като дете, и той каза, че не може да си спомни нищо по-различно от онова, което вече знаех. Година по-късно не помнеше вече и тези събития. Улових се, че му напомням, че го подтиквам да си спомни.

Според докторите бил рано развил се Алцхаймер.

Тогава си мислех, че се преструва, и това доведе до още нови и нови кавги и конфронтации. После обаче една сутрин го видях пред огледалото. Мъчеше се да завърже вратовръзката си. Наблюдавах го поне пет минути — как я увива около врата си, минава през около половината процес, след което я маха и започва отначало. Когато видя, че стоя на вратата, ме помоли да извикам майка ми. Каза, че обикновено тя му я връзвала. Случи се през май 2000 година. Беше само на четиресет и две. Докторите проведоха серия тестове и установиха наличието на сериозни генетични мутации в три от гените му — APP, PSEN 1 и PSEN 2. Мутация в дори само един от трите би могла да доведе до ранен Алцхаймер. Мутации във всичките три се случвали твърде рядко. И двамата знаехме много добре каква е причината, но не казахме на лекаря нищо относно „Чартър“ и ваксината. Вместо това си взехме брошури и списък с препоръчваната литература по въпроса и се прибрахме вкъщи. Беше се преместил в стария ми апартамент на Брентууд. Бях доволен, че някой живее там.

Започна да ме нарича Пип. Отначало си мислех, че е чул Стела да използва това име, но после си спомних за пликовете с пари, които получавах всеки месец. На всеки пишеше „Пип“. Сетих се за екземпляра от „Големите надежди“, който ми бе оставил в ковчега си. Осъзнах, че пликовете са били поредната следа, която би трябвало да привлече вниманието ми върху книгата, когато я открих. Баща ми се отъждествяваше с Ейбъл Магуич, благодетеля на Пип от романа. Веднъж го попитах, но той само се усмихна.

Два месеца след като го диагностицираха, баща ми спря да говори. Седмица след това престана и да става от леглото си. Нямах друг избор, освен да го настаня в специализирано заведение, където можеха да наблюдават състоянието му и да се грижат за него ежедневно. Прекара последните шест години от живота си в хосписа „Кловърдейл“ в Монроувил, Пенсилвания. Посещавах го често и винаги го откривах на едно и също място — седнал в инвалидната си количка до големия прозорец, откъдето наблюдаваше западната морава и езерцето с патиците.

Сестрите казаха, че преди да почине, никога не бил изричал и дума, докато бил буден, но насън често мърморел нещо неразбираемо. Успели да доловят само някакво име — Дейвид Пикфорд. Когато ме попитаха дали означава нещо за мен, им отвърнах: „Не.“

Баща ми умря за втори път до любимия си прозорец. Бях благодарен. Исках да се примири с онова, което бе сторил. Исках да му простя и му казах, че съм му простил. Открих, че е по-лесно да убедя него, отколкото себе си.

Преди болестта да го неутрализира напълно, баща ми бе прехвърлил имуществото си на мое име. С помощта на Матео най-сетне успях да повдигна напълно завесата на финансовата страна на нещата. Без да навлизам в подробности, тъй като темата все още е болезнена за мен, ще кажа, че открихме, че баща ми е получавал по десет хиляди долара всеки месец — от месеца след смъртта на майка ми чак до средата на 1996 година, около две години след като Пикфорд „разчисти“ „Чартър“. Беше оставил доста от служителите в компанията на автопилот и някой от счетоводството се бе погрижил баща ми да получава плащанията си дори след касапницата там.

Нещо в мен искаше да продължа да мразя баща си и предполагам, че малцина биха ме упрекнали, но за трийсетте и няколко години, през които бях на този свят, научих, че животът е прекалено кратък и прекалено крехък, за да таиш омраза в сърцето си. Тя изяжда душата ти отвътре. Обгаря те, но не точно. Казах си, че той е взел решение, което навремето му се е струвало правилно. Не трябва да бъде търсена вина у човек, който е направил необходимото, за да се погрижи за семейството си, а у онези, които не опитват. Баща ми поне бе опитал. Бе рискувал да си навлече гнева на „Чартър“ всеки месец, когато ми пращаше пари по Проповедника.

Баща ми бе инвестирал финансите си мъдро и когато почина, наследството му се оценяваше на почти шест милиона долара. Дарих всичко на фондации, търсещи лечение за Алцхаймер. Нямах нужда от парите му.

И до ден днешен нямаме доказателство, че смъртта на баща ми е била следствие на ваксината. Ками и Проповедника нямат никакви симптоми на заболяването. Със Стела ги наблюдаваме внимателно, когато сме заедно. Сигурен съм, че и Дарби ги наблюдава.

През есента на 1999 година — около година след събитията в „Пещта на Кери“ — отново постъпих в колеж. Не се върнах в Държавния университет в Пенсилвания — спомените бяха прекалено силни. Вместо това се дипломирах в „Карнеги Мелън“. Научих се отново да харесвам рисуването. Направих няколко изложби, на които идваха главно приятели и роднини. Ако се озовете в кабинета на лекар или в банков офис някъде около Питсбърг, загледайте се в картините по стените — може да откриете „Дж. Тач“, надраскано долу вдясно на някоя от тях. Или „Пип“ на други.

В деня, в който получих дипломата си от „Карнеги Мелън“, Деуит Матео и Тес бяха сред публиката. Адвокатът ми беше в екстаз. Каза ми, че макар инструкциите на Леля Джо да били да посещавам Държавния университет в Пенсилвания, никъде не се споменавало изрично, че трябва да се дипломирам там. Достатъчна вратичка, за да размрази банковата сметка на фонда и да ми предостави достъп до средствата, които леля ми бе завещала. Никой не възрази, така че онази година станах богаташ.

Използвах част от средствата, за да купя малка ферма в близост до щатския парк „Морейн“, където живеем и до днес.

— Може ли да тръгваме вече? Гладен съм.

— След малко, Далтън. Само да спрем за кратко на още едно място.

— О, добре.

Избрах името Далтън, понеже знаех колко кисел ще бъде чичо му Проповедника. И до ден днешен продължава да мрази истинското си име.

Не бях го виждал почти година. След събитията в „Пещта на Кери“ през 1998 година се навърташе наоколо няколко дни. След това една сутрин черният „Понтиак GTO“ изчезна. Без бележка, без адрес. Постоянно казваше, че е номад и не е в кръвта му да се установява на едно място. Завърна се към старите си дела. Ако ме бяхте попитали като дете дали изобщо бих нарекъл наемен убиец мой приятел, вероятно щях да кажа „Ама разбира се“, понеже кое малко момче не иска наемен убиец за приятел? Винаги бях смятал — и ще продължавам да смятам — Проповедника за мой ангел пазител. Крилата му може и да са поизцапани, но дълбоко в него се крие добър човек. Всеки път, когато забелязвах бял джип в огледалото за обратно виждане, се успокоявах с факта, че някъде по света съществува и един черен „Понтиак GTO“ и по този начин запазва баланса на силите във вселената.

— Сгъни одеялото, а аз ще прибера храната и радиото.

Далтън се намръщи:

— Защо изобщо продължаваш да мъкнеш това нещо тук? Никога не работи. Следващата година трябва да донесем айпод.

Усмихнах се, но те казах нищо. Обичах старото транзисторно радио.

Събрахме нещата си. Пресегнах се и улових малката ръчичка на сина си. Закрачихме на изток, покрай няколко древни дъба и малкото езерце, докато стигнахме до самотен гроб под сянката на върбата. Взех парцала от кошницата ни за пикник и избърсах белия мрамор, след което смених цветята във вазата с последната роза, която бяхме донесли. Беше жълта.

— Коя е Герди Маккауън? — попита Далтън.

— Един много специален човек.

— Боже, ама наистина много мъртъвци познаваш!

Не можах да се сдържа и се изкикотих.

— Аха, май наистина е така. Ще ме оставиш ли за минутка насаме с нея?

— Дали някой ще ми се скара, ако метна няколко камъчета в езерото?

— Мисля, че не.

Когато се отдалечи, но не толкова, че да не мога да го виждам, коленичих пред гроба на Герди и притворих очи.

— Иска ми се да мисля, че си с мен всеки ден. Когато почувствам топлината на слънцето или чуя някое момиче да се смее, си спомням за теб. Винаги си била най-ярката светлинка в един от най-мрачните периоди в живота ми и без теб едва ли бих успял да се справя с всичко, което ми се стовари върху главата. Съжалявам, че не идвах да те видя първите няколко години. Вече успях да си събера мислите. Знам кое е важно. А ти, Герди Маккауън, винаги си била една от най-важните искрици в живота ми. — Замълчах и погледнах през рамо. — Минах да кажа „здрасти“ и на Крендал и Лърлийн. Винаги съм си представял как двамата са отворили закусвалня там горе, с опашки, които се точат през вратата и стигат чак до съседния облак.

Косъмчетата по тила ми настръхнаха.

Отворих рязко очи и се извъртях, вероятно една идея по-бързо, отколкото би следвало.

Видях детектив Джой Фогел, застанала на десетина крачки зад мен.

— Извинявай, че те стреснах, Джак. Не исках да те прекъсвам.

— Все още ме преследвате след всички тези години, детектив? Не е ли вече време да се откажете да гоните призраци? — усмихнах се. Знаех, че не ме преследва, но закачките с нея винаги бяха забавни.

— Просто идвам да видя един приятел. Забелязах те и реших да мина да поздравя.

— Стак?

Тя кимна.

Далтън стоеше на брега на езерото и тъкмо се готвеше да метне още едно камъче. Изгледа детективката с подозрение.

— Всичко е наред, Далтън. Тя е приятел.

— Прилича на полицайка.

— Аха, има нещо такова.

Той продължи да хвърля камъчета във водата.

Изправих се, отупах коленете на джинсите си и се приближих до Фогел.

Беше ми разказала за детектив Терънс Стак още миналата година — когато пушилката започваше постепенно да се сляга, но все още витаеше из въздуха. Дейвид и неколцина от хората в бяло го бяха зарязали вързан в една от спалните. Ако не беше пощальонът, сигурно щеше да си умре там. Пощальонът знаел, че Стак рядко излиза от дома си и когато видял, че писмата се трупат вече трети ден, бутнал входната врата, видял, че е отворено, и решил да се убеди дали всичко е наред.

И естествено нищо не било наред.

Стак, вързан за един стол, бил силно обезводнен, имал халюцинации, постоянно бълнувал за бившия си партньор Фаустино Брайър. Изкарал почти седмица в болница, преди да му разрешат да се върне у дома. След шест месеца починал. Фогел го открила в любимия му фотьойл, с бира в едната ръка и огромен пистолет в другата, загледан през прозореца. Докторите казали, че е получил удар. От онова, което ми разказа Фогел, сметнах, че старецът просто е чакал смъртта да дойде и да почука на вратата му. Бил е отегчен още след пенсионирането си, а след разгрома на „Чартър“ скуката е станала непоносима.

В деня, в който Фогел открила старата килия на Дейвид в „Чартър“, повикала подкрепления. Докарали и федералните. Те обърнали мястото с главата надолу. Но не и преди тя да изгледа онази първа видеокасета. Същата, на която се виждало как Дейвид излиза от килията си, влиза в стаичката за наблюдения и пита нещо от рода на „Кой бутон активира интеркома в сградата?“ Човекът със стърчащата от окото химикалка му показва, след което: „Здравейте всички, казвам се Дейвид Пикфорд и от този момент насетне оглавявам всички дейности на «Чартър». Моля, слушайте внимателно…“. На въпросната видеокасета била записана и смъртта на двамата мъже в стаичката малко след това.

Фогел съжалила, че повикала федералните. Тръгнали си с един камион документация, аудио- и видеодоказателства и всевъзможно оборудване, достатъчно, за да повдигнат хиляда обвинения срещу виновните. Въпреки че въпросните доказателства напуснали сградата на „Чартър“, за да бъдат стоварени в полевия офис на ФБР във Филаделфия, никога не стигнали там. Когато Фогел се опитала да получи информация докъде е разследването на случая, открила, че случаят не съществува. Когато на своя глава отишла до „Чартър“ седмица по-късно, постройката била напълно опразнена, излъскана и изоставена. Табелата отпред била сменена с такава, на която пишело „Маршъл Фийлд енд Грейн“. Върху няколкото парчета хартия, които били захвърлени из коридорите (вече без кървави петна по пода и стените) било изписано същото име. Целият комплекс изглеждал като офис на компания за доставка на селскостопанско оборудване, фалирала преди няколко години, чиято сграда чака да бъде използвана за други цели.

Ако не ѝ бях дал документацията, която баща ми бе отмъкнал от „Чартър“, нямаше да остане нито едно доказателство за извършеното от тях. Когато Стак се възстанови, двамата дълго сглобяваха цялостната картина и щом приключиха, знаеха всичко за ваксината, за възрастните, които бяха инжектирани, за децата, които се бяха родили, и как „Чартър“ експлоатираше или избиваше замесените.

Фогел махна „Стената на чудатостите“ малко след това. Пред колегите си обяви, че спира да следи въпросните случаи. Информацията бързо бе забравена, тъй като текущите разследвания не спираха да се трупат. На следващия 8 август малцина се сетиха да я попитат какво става. След година вече никой не помнеше.

Никога не ми каза къде е скрила доказателствата. Само подметна, че са на сигурно място. Някъде, където да има достъп до тях, в случай че се наложи.

— Колко е пораснал само! — засия Фогел, загледана в Далтън.

— Аха, растат — съгласих се аз. — А вие как сте?

— Добре. — Тя бръкна в джоба си и извади значката си. — Вече съм лейтенант.

— Честито. Радвам се за вас.

Думите ми не прозвучаха толкова ентусиазирано, колкото възнамерявах. Опитах да се реванширам с широка усмивка. Сигурно съм изглеждал като идиот.

В ръката си държеше сребриста манерка. Видя, че се взирам в нея, и лицето ѝ пламна:

— Уиски. Изливам го върху гроба му. Малко старомодно е, знам, но той е бил старомоден още когато полицейските доклади са се пишели на газени лампи. — Тя се поколеба, след което протегна манерката към мен: — Искаш ли глътка?

Поклатих глава:

— Не съм близвал от дванайсет години.

Това явно я изненада.

— Наистина ли? Чудесно! Радвам се за теб.

Пъхна манерката в джоба си и кимна към главния вход:

— Трябва да тръгвам. Радвам се, че се видяхме отново. Трябва да вечеряме заедно някой път. Или нещо от този род.

— Ще ми бъде приятно.

Нямаше да го направим обаче. Знаех го със сигурност. Наблюдавах я как крачи по хълма и изчезва в далечината. Извърнах се към Далтън:

— Да тръгваме, друже.

Той метна още едно камъче и хвана ръката ми.

Изкачихме се по хълмчето, покрай гробниците, чак до края на гробището. Когато пейката изникна пред очите ми, видях малкото момиченце, седнало върху нея, дългата ѝ кестенява коса, най-прекрасните тъмни очи, книгата в скута ѝ. Когато ме забеляза, грейна:

— Тате!

Скочи, затича се към мен и обгърна краката ми с ръчички.

От срещуположната страна на пейката майка ѝ ме погледна.

Усмихна се.

Стела някак си ставаше все по-красива с течение на времето и на сърцето ми никога не му омръзваше да трепва при вида ѝ.

И тя държеше книга. Обърна я така, че да видя корицата.

— Направо е приказно!

Заглавието бе „Проблясък в окото на Дявола“. Авторът — Дарби Брадъртън.

Дарби никога не проговори, но въпреки това откри своя глас. Беше само на двайсет години, а вече издаваше втория си бестселър. Ками ни се бе обадила миналата седмица, за да ни съобщи добрите новини.

Стела се приближи. Бялата ѝ рокля се вееше под милувките на лекия летен ветрец. Времето нямаше как да бъде по-съвършено.

Тя разроши косата на Далтън и ме целуна. Между устните ни все едно прелетя искра.

— Забавлявахте ли се, момчета?

— Чудесно бе да се видим с всички. Ами вие?

Тя коленичи и погали дъщеря ни по бузата.

— Клара изчете „Паяжината на Шарлот“ за не знам кой път, след което се зае да издири по една дума във всяка една паяжина в онези гробници.

Усмихнах се на Клара:

— И какво откри?

— Че питсбъргските паяци са тъпи. Не могат да пишат.

Нито едно от децата ни не бе проявило някаква способност, дарба, проклятие или нещо свръхестествено. Нищо по-различно от присъщото за шестгодишно момиче и седемгодишно момче. Но ако кажа, че не ги наблюдавахме под лупа всеки Божи ден, ще излъжа. Мисля, че и двамата със Стела знаехме, че рано или късно нещо ще се случи и се подготвяхме за него, каквото и да беше.

Улових ръката на Стела и преплетох пръсти с нейните. Не носеше ръкавици. Когато бяхме само ние, нямаше нужда.

Онази нощ.

Целувката.

Приближаващият се влак.

Когато устните ни се докоснаха, помислих, че ще умра. Очаквах с мен да се случи същото като с Лео Синьорели и всички останали, които бяха изпитали докосването и целувката на Стела. Прецених, че дори няма да усетя удара на влака, понеже отдавна ще съм мъртъв.

Само че не умрях. Изобщо не почувствах болка.

Дарбата ми, състоянието ми, проклятието ми… каквото и да бе онова, което ми бе причинила ваксината… Дънк ме нарече „момчето, което не може да умре“. Дали заради обикновения късмет, или заради някаква странна мутация на моята ДНК като резултат от ваксината, която майка ми и баща ми бяха получили, но така или иначе в думите му имаше резон. През целия ми живот би трябвало да падна мъртъв поне дузина пъти — дори само опитите на „Чартър“ би трябвало да са достатъчни, — ала все още бях жив. Прецених, че един ден рано или късно ще умра. Никой не живее вечно. Но нямах представа как текущото ми състояние се отразява на законите на природата, онези, които са задължителни за всички живи същества.

Двамата със Стела узнахме, че дарбата ми има любопитен страничен ефект. Нейната нужда, нейният глад — тя намери начин да се задоволява с моето докосване. Момчето, което не можеше да умре, можеше да споделя. Когато настъпи 8 август 1999 година, тя не показа никакви следи на предишното си болестно състояние. Датата дойде и си замина като всички други, както и следващата година, и всички останали след това.

Ако двамата с нея представлявахме батерия, единият бе положителният извод, а другият — отрицателният. Събрани заедно, се уравновесявахме. Допълвахме се.

Когато казах на Фогел, че не съм пил от дванайсет години, не я излъгах. Никога не изпитвах нужда от алкохол, когато Стела бе наблизо. Тъй като двамата на практика бяхме неразделни, въпросната необходимост така и не се появи повече.

Оженихме се на 8 август 2000 година. Датата беше изключително важна и за двама ни. Никога не бяхме обсъждали възможността да се венчаем в друг ден. Трябваше да бъде 8 август. Превърна се в наш празник.

— За какво мислиш? — попита Стела, прикривайки очи от необичайно яркото питсбъргско слънце.

— За теб — отвърнах аз. — И колко много те обичам.

Стела се усмихна и ме целуна.

— И аз те обичам, Пип.

— Гадост — намръщи се Далтън.

Клара се изкиска.

— Няма ли да закъснееш? — попита Стела.

Погледнах часовника си. Почти пет.

— Ахххх.

Хукнах надолу по хълма.

— Среща при Матео в седем? — изкрещях аз, докато тичах.

Поздрави го от нас! — извика Стела.

2.

Щатският затвор се простира върху повече от двайсет акра на брега на река Охайо, на осем километра от града. Стигнах там за рекордните деветнайсет минути.

Не успях да прибера стария си джип от паркинга на болницата в Миндън, но миналата година си бях купил лъскав нов „Ранглър“. Изпразних джобовете си и оставих всичко, освен шофьорската си книжка на предната дясна седалка. Опитът ме бе научил, че се придвижваш по-бързо на опашката, ако не носиш нищо. Смъкнах и колана си.

Прекосих паркинга и успях да се наредя на една от опашките около минута преди пазачите да затворят вратите зад гърба ми. Това означаваше, че имам на разположение двайсетина минути, преди времето за посещения да изтече.

Когато преминах през охраната, поех по зелената линия на пода, която водеше към стаята за посещения — по-скоро коридор, с телефони, наредени от лявата му страна, и малки кабинки от дясната. Седнах на празния стол пред предпоследната кабинка и зачаках.

Дънк излезе след минута, опирайки се на пластмасов бастун, който леко се огъваше под тежестта му. Понеже металът и дървото лесно можеха да се превърнат в оръжие, разрешаваха само пластмаса. Дънк успяваше да чупи по бастун на седмица, но управата на затвора явно разполагаше с неограничени запаси. Този, който използваше в момента, бе розов.

Взех телефонната слушалка и я притиснах към ухото си, като се опитвах да не мисля за всички неприятни неща, до които се бе допирала.

Дънк се тръшна на стола от неговата страна на стъклото и вдигна другата слушалка.

— Я ми напомни пак за какъв дявол се предадох?

— Понеже си добър по душа, един ден ще излезеш оттук, напълно реабилитиран, ще си отвориш павилионче за тако до реката и най-накрая ще направиш нещо с живота си.

— Не съм сигурен, че от тако се изкарват достатъчно пари.

С Деуит Матео до себе си, Дънк се предаде на полицията на 13 август 1998 година, около час след като приключиха ужасяващите събития от онази нощ. Всъщност дори опитах да го разубедя. Не защото не смятах, че е правилното решение. Просто не мислех, че е в състояние да взема каквито и да било решения. В „Пещта на Кери“ не открихме нито един жив човек. Почти целият екип на Дънк бе измрял след последната заповед на Дейвид. Дори и да бяха останали оцелели, имплозията на Стела ги бе довършила. Дънк беше в шок. Останал бе съвсем сам. Каза ми, че вече работи с федералните, за да им помогне да спипат Руфъс Стано. Нямах представа. Стано беше един от малкото хора, пред които се отчиташе Дънк, и беше доста по-голяма риба в очите на властите, отколкото самият Дънкан Белино. Заради съдействието, което оказа, присъдата му бе намалена. Оставаха му още три години, но след месец можеше да го пуснат под гаранция.

— Имаш специални поздрави от Стела и децата.

— Да им предадеш и от мен.

Отляво на челюстта му имаше доста неприятно изглеждаща синина. Когато го попитах от какво е, той сви рамене:

— Исках да гледам „Теория за Големия взрив“ снощи. Бях малцинство. Случва се.

— Остава ти един месец до гаранцията, друже. Не се набивай на очи много.

От коридора надзърна един от пазачите и изкрещя:

— Пет минути!

— Мамка му! Извинявай, човече, малко закъснях.

Той сви рамене:

— Един месец до гаранцията. — Премести слушалката до другото си ухо: — Това ми напомня за нещо. Имах доста странен посетител миналата седмица.

— Кой?

— Уили Трюдо.

— Уили?

Дънк кимна.

— Имал работа за мен, когато изляза.

— Каква?

— Не каза.

— Внимавай с този тип. Никога не съм му имал доверие.

— Добре, мамо.

Имаше нещо, за което трябваше да го питам. Нещо, което избягвах от десетилетие насам. Стела повдигна въпроса отново миналата нощ, настоя, че трябва да знаем отговора, ако Дънк ще се навърта около децата ни.

— Може ли да те питам нещо?

— Не ми трябва гадже за бала, а и ти вече си имаш прекрасна дама у дома.

— Сериозен съм.

— Аз също.

— Пикфорд каза, че майка ти е Пенелъпи Модлин. Една от онези, които са получили ваксината заедно с нашите родители. Никога не си обелвал дума за нея.

— Няма какво да кажа.

— Помниш ли я?

Дънк присви устни и се загледа в плота пред себе си.

— Не.

— Изобщо?

Той поклати глава.

— Винаги сме били само аз и Дъртия. Докато ти не ми показа онзи стар годишник, дори не бях виждал нейна снимка. Бащата не пазеше нейни неща. Предположих, че сигурно не му е приятно, затова никога не сме разговаряли за нея.

— Една минута! — кресна пазачът.

Наведох се към стъклото и понижих глас:

— Тя е получила ваксината, но баща ти — не.

Дънк се облегна назад. На устните му изгря крива усмивка:

— И се чудиш дали мога да правя разни неща? Като теб, Стела, Дарби или онзи Пикфорд?

— Питам само защото може да е нещо опасно и ако ще си около децата, бихме искали да знаем. — Прозвуча много тъпо. Опитах се да замажа положението: — Не че се притесняваме да не ги нараниш или нещо такова. Знаем, че не би постъпил така за нищо на света. Просто, ако можеш да правиш нещо, ни се иска да знаем.

— Джак Тач, Момчето, което не може да умре, и неговият верен помощник Дънк. — Той се ухили. — Направо плачем да си имаме собствен комикс.

— Имаш ли някакви способности?

— Времето изтече! — изкрещя пазачът. — Прекратете разговорите и излезте отляво. Пожелаваме ви приятна вечер.

— Дънк? — изрекох в телефона аз.

Той се усмихна и окачи слушалката от неговата страна. Изправи се, като подпираше едрото си тяло върху глупавия розов бастун.

Килнах глава и се намръщих.

Очите на Дънк се разшириха. Той се ухили и вдигна показалец.

Наблюдавах го как докосва слушалката си.

Всички монетни автомати зазвъняха едновременно.

Извърнах се към тях.

Един от пазачите вдигна слушалката на най-близкия до него апарат, каза „ало?“, сви рамене и затвори. Телефоните продължаваха да звънят.

Когато се обърнах отново към Дънк, видях как оранжевият му гащеризон изчезва по коридора към килията му. Тежката метална врата се затвори зад гърба му.

8 август 2020 година

Четиресет и четири годишен

1.

Малкото момче се въртеше и постоянно гледаше назад в сепарето на любимия на родителите му ресторант в любимия на родителите му калифорнийски крайбрежен град. То се усукваше насам-натам, докато най-накрая майка му вдигна ръце и го остави да стъпи върху пейката и да се взре по-отблизо в мъжа, който седеше в сепарето зад тях.

— Какво е станало с лицето ти? — попита хлапето.

Много нелюбезен въпрос. Такъв, какъвто не бе учтиво да се задава на напълно непознат човек. Особено когато имаш остатъци от макарони със сирене, размазани по цялата си физиономия.

Мъжът вдигна очи от менюто. Беше решил да си поръча специалитета на деня. Усмихна се на момчето. Обикновено действие, но вероятно доста болезнено, като се има предвид как се опъна обезобразената кожа по лицето му. Дори и да го заболя обаче, с нищо не се издаде.

Мъжът посочи белега си и сви рамене. След това на езика на жестовете отговори на момчето.

Хлапето прехапа долната си устна и се намръщи.

Не разбра нищо.

Необразована младеж.

Децата днес се интересуват само от видеоигри, социални мрежи и стрийминг. Дните, когато човек отваряше книга, за да научи нещо ново, да се усъвършенства, да се просвети и да развие интелекта си, са безвъзвратно отминали. Може би, ако се печелеха точки от четене на книги в училище, младото поколение би било склонно да отупа прахта от старите томчета. Ако можеха да минат на следващото ниво, като откраднат някой чийткод, може би щяха да се заинтересуват.

Мъжът вдигна показалец. Изрови смартфона от джоба на якето си, метнато на празното място до него.

Отвори едно от приложенията, написа нещо, натисна бутона за възпроизвеждане и притисна телефона до изпоцапаната с макарони и сирене глава на хлапето.

От телефона се разнесе компютърно синтезиран глас, който звучеше почти като човешки. С перфектна интонация и тембър той произнесе:

— Аз съм прекрасен мъж.

Момчето обмисли това за секунда, след което кимна.

Запис в дневника 08/08/2020

Обекти „Д“ и „К“

Аудио/Видеозапис:

СИСТЕМАТА СЕ РЕСТАРТИРА

Екип за наблюдение „Чартър“ 412

Бележка от автора

Това беше книга, която просто трябваше да напиша. След като приключих трилогията за Убиеца „Четирите маймуни“, се нуждаех от нещо светло, нещо по-положително, с което да изчистя трудните за достигане места в мозъка си. Докато пишех У4М, се забавлявах, но имаше не един и два момента, когато отмествах лаптопа си, облягах се назад и си казвах: „Това наистина ли излезе от моята глава?!“

Обикновено не говоря за процеса си на писане, но в крайна сметка съм сред приятели, нали така? В писателския свят съм известен като „pantser“[34]. Никога не си правя конспекти. В „За писането“ Стивън Кинг посочва, че ако той не знае накъде върви историята, няма начин и читателят да разбере. Подписвам се с две ръце под твърдението му. Няма нищо лошо в това да седнеш и да си нахвърляш предварителен план. Някои от най-прочутите автори подхождат именно по този начин. И затова са толкова известни. Съмнявам се, че някога ще ги настигна. Тази книга започна без абсолютно нищо, освен заглавието и първия абзац с цитата на думите на Джак, когато е двайсет и две годишен — първия ни поглед към Стела и към онова, което предстои. Оттам нататък просто се опитвах да не изоставам, докато Джак разказваше историята за своя изумителен живот и хората около него.

А Джак разказа огромна история.

Не само като обем (въпреки че това е най-дебелата ми книга засега), но и като обхват. Една история може да се чувства огромна. Предишните ми книги се развиваха в сравнително кратък период — дни, часове… Имам една все още непубликувана, която се развива в рамките на една-единствена минута. За да разкажа историята на Джак и Стела както трябва, знаех, че ще трябва да живея десетилетия с техния ритъм. Открих, че това не е просто предизвикателство, но и приятна и забавна работа. Даде ми възможност да проследя развитието на героите с много по-голям размах, отколкото съм опитвал, позволи ми да се сближа с всеки герой от тази книга, да ги наблюдавам как израстват и в някои случаи, да държа ръката им, докато си отиват от този свят.

Няма да лъжа — плаках за Джо. Плаках за Герди.

Жадувах за още един бургер в „Закусвалнята на Крендал“ и понякога, когато шофирам по Браунсвил Роуд в Брентууд, Пенсилвания, и минавам покрай мястото, където в света на Джак се намираше закусвалнята, емоциите ме връхлитат с пълна сила.

Което пък ми напомня…

Ако живеете в района на Питсбърг, може би ще забележите, че съм си позволил някои волности относно географските разположения на улици, сгради и магазини. Искам да ви уверя, че това не е, защото не мога да се ориентирам по карта (въпреки че улиците в Питсбърг крият доста предизвикателства), а защото със семейството ми сме живели в Брентууд, Карнеги и Питсбърг и затова исках да окажа дължимото уважение на всички тези прекрасни места. А това не може да се случи, без да се наложат малки промени, не нещо фрапиращо, но достатъчно, за да накара GPS-a ви да прегрее. Въпреки че някои локации съществуват само във въображението на автора, други са напълно реални и могат да бъдат посетени (личният ми фаворит са Доменните пещи на Кери).

Никой в Питсбърг не прави по-добра пица от Минео.

Никой.

Железарията на Кийнър е най-доброто място за вас, ако ви трябва лопата, кирка и яко и мощно фенерче, за да се оборудвате за среднощно копаене. Ако сте късметлии, Харолд Кийнър може да ви обслужи лично. Ако не, синът му със сигурност ще е там.

Ясно е като бял ден, че „Големите надежди“ бе огромно вдъхновение за написването на тази книга. Прочетох романа за пръв път, като бях деветгодишен. Също както и повечето ми книги тогава, и с тази се сдобих на една гаражна разпродажба. Пазарих се като луд и най-накрая успях да я взема за двайсет и пет цента. Беше с твърди корици, ужасно разпарцаливена, с подробна карта на Обединеното кралство на вътрешната корица. О, Господи, колко бях хлътнал по Естела! Госпожа Хавишам ми причини доста беди, също както и на малкия Пип. Дали защото я прочетох на толкова възприемчива възраст, но историята се задържа в съзнанието ми през всички тези години. Често се улавям, че посягам към класическа литература, след като съм прочел поредната съвременна книга. А към „Големите надежди“ съм се връщал най-често. Ако не сте я чели, предлагам ви да си я купите и да ѝ дадете шанс. Ще откриете, че историята е уникална.

Искам ми се да вярвам, че оставих Джак, Стела, Далтън и малката Клара на добро място. Ками, Проповедника и Дарби също. Дори и Дънк — да се надяваме, че вече върви стабилно и изправено. Често ми е доста трудно да си взема „довиждане“ с хора, които обичам. С времето ставам все по-любопитен, чудя се какво ли се е случило с тях след нашето сбогуване. Може би един ден ще ги попитам. Кой знае? Може би ще бъдат така добри да споделят.

дж. д.

Питсбърг, Пенсилвания

1

Тук и нататък (ако не е посочено друго) текстовете на Дикенс са според превода на Невяна Розева (Чарлс Дикенс. Избрани творби в пет тома, том II, Издателство „Народна култура“, 1982). — Бел.прев.

2

Гарджъри е фамилното име на сестрата на главния герой от „Големите надежди“ на Дикенс — госпожа Джо Гарджъри. — Бел.прев.

3

„A11-American Slam“ е ястие, предлагано от веригата закусвални „Дени’с“, от бъркани яйца, сирене „чедър“, бекон, наденички, пържени картофи и хляб по избор. — Бел.прев.

4

Dunk може да означава „топя, потапям“ или „забивам“ (за кош в баскетбола). — Бел.прев.

5

„Пъблишърс Клиъринг Хаус“, „Publishers Clearing House“) е американска компания, която рекламира стоки и абонаменти за списания, като разиграва томболи и игри с награди. — Бел.прев.

6

Става дума за вид залагане, при което залагащият се опитва да познае не само победителя, но и завършилите на второ и трето място. — Бел.прев.

7

Джордж Ромеро (1940-2017) е легендарен американски режисьор, чийто първи и най-известен филм — „Нощта на живите мъртви“ (1968), прави истинска революция в жанра хорър. В негова чест в града, в който се развива действието на настоящата книга — Питсбърг, където Ромеро заснема своя филм „Зората на мъртвите“, през 2006 година за пръв път е отбелязан Световният ден на зомбитата. — Бел.прев.

8

Tru Dat на рапърски жаргон означава „тъй си е“, „съгласен съм“. — Бел.прев.

9

„Boys’Life“ е месечно списание на бойскаутите. — Бел.прев.

10

Furby е американска електронна роботизирана играчка, наподобяваща хамстер или бухал. Според официалния сайт на продукта обаче играчката е пусната на пазара през 1998 година, а не през 1990-а. — Бел.прев.

11

„Hangin’ with Mr. Cooper“ е комедиен сериал на Ей Би Си, но изразът означава и „да се надрусаш с хероин или кокаин“. — Бел.прев.

12

Charlotte’s Web е роман за деца на американския писател Е. Б. Уайт. Книгата печели световна популярност и няколко литературни награди. Издадена е през 1952 г. — Бел.прев.

13

Норман Рокуел (1894-1978) е американски автор, художник и илюстратор, най-известен с коричните илюстрации от ежедневието, които създава за списание Saturday Evening Post в течение на почти пет десетилетия. — Бел.прев.

14

Питър Бенчли, „Челюсти“, Държавно издателство „Народна култура“, София, 1987. Превод Мария Донева. — Бел.прев.

15

Една пета е единица за обем, използвана преди в САЩ за алкохолни напитки, равняваща се на една пета от щатския галон, или около седемстотин и петдесет милилитра. Авторът вероятно употребява израза „само“, тъй като навремето съгласно закона това е било разликата между алкохол за лична употреба и алкохол за продажба. — Бел.прев.

16

Дейвид Кореш, с рождено име Върнън Уейн Хоуъл, е американски духовник и лидер на сектата „Клонка Давидова“. Загива на петдесет и първия ден от обсадата на ранчото в Уейко, наречено „планината Кармел“, през 1993 година заедно с още над седемдесет членове на общността (включително 21 деца) при избухналия пожар в сградата на ранчото. — Бел.прев.

17

Тъй като в изданието от 1982 година този цитат липсва (както и в повечето издания, включително на други езици), преводът е мой. — Бел.прев.

18

Advanced Placement е програма в САЩ и Канада, която предлага учебни програми и изпити на ниво колеж на учениците в гимназиите. Американските колежи и университети дават кредити на учениците, които имат добри оценки. — Бел.прев.

19

General Equivalency Diploma е официален документ в САЩ, който се дава на ученик, незавършил гимназия, но издържал изпит, показващ, че притежава знания, еквивалентни на ученик, който е завършил. — Бел.прев.

20

„Night Moves“ е песен от едноименния албум на Боб Сийгър и Силвър Булет Бенд (1976). След появата на парчето „нощни движения“ става нарицателно за оправдание на всяко действие, извършено под влиянието на алкохола. — Б.пр.

21

Carrie Furnace е част от стоманодобивната фабрика „Хоумстед“. В момента там са останали само пещи № 6 и 7 — единствените оцелели доменни пещи в САЩ отпреди Втората световна война. През 2006 година са обявени за исторически паметници. — Б.пр.

22

Луис Диърборн Л’амур е автор на бестселъри в жанровете уестърн, исторически роман, трилър и научна фантастика. Писал е и под псевдонимите Джим Майо и Текс Бърнс. — Б.пр.

23

На българските читатели романът е известен повече като „Алиби“. Това е третият роман на Агата Кристи, който представя Еркюл Поаро като водещ детектив. — Б.пр.

24

Ветровете Санта Ана — силни, извънредно сухи низходящи ветрове, които се зараждат на суша и се спускат към районите на Южна и Долна Калифорния. — Б.пр.

25

Става дума за войната във Виетнам. — Б.пр.

26

„General Hospital“ е един от най-дългите сериали. Първият му епизод е излъчен през 1963 година. Поредицата продължава до днес. Любопитното е, че ролята на въпросния д-р Ноа Дрейк е изпълнена от същия музикант, за когото става дума в романа — Рик Спрингфийлд. В един от епизодите, излъчени през 2013 година, Спрингфийлд пък се появява като самия себе си, като гост музикант на Бала на медицинските сестри, за да изпее „Jessie’s Girl“. — Б.пр.

27

Песента „Losing My Religion“ на REM излиза през 1991 година. — Б.пр.

28

Thickened Pyrophoric Agent означава сгъстено запалително вещество. — Б.пр.

29

Буквално Мостът на заблудата. — Б.пр.

30

И трите цитата са от „Големите надежди“(Чарлс Дикенс. Избрани творби в V тома, том II, Издателство „Народна култура“, 1982, превод Невяна Розева). — Б.пр.

31

„Der Holle Rache“ („Отмъщението на Ада“) е ария за колоратурен сопран от второ действие на „Вълшебната флейта“ на Моцарт. — Б.пр.

32

Бездомните в Щатите често държат картонени табели с надпис РАБОТЯ СРЕЩУ ХРАНА („Will work for food“). — Б.пр.

33

Devil’s Lake е град в окръг Рамзи, Северна Дакота, построен до едноименното езеро. Името буквално означава Дяволското езеро. - Б.пр.

34

Пантсър (pantser) е автор, който не нахвърля предварително сюжета за предстоящата си книга, за разлика от другия тип писатели — плотърс (plotters), които започват със съставянето на план за сюжетната линия (plot). — Б.пр.

Content

Джонатан Баркър
Сърца за изгаряне

Първа част

8 август 1984 година Осемгодишен

8 август 1985 година Деветгодишен

8 август 1986 година Десетгодишен

8 август 1987 година Единайсетгодишен

8 август 1988 година Дванайсетгодишен

8 август 1989 година Тринайсетгодишен

Втора част

8 август 1992 година Шестнайсетгодишен

23 април 1993 година Седемнайсетгодишен

Трета част

Четвърта част

12 март 1994 година Осемнайсетгодишен

6 август 1998 година Двайсет и две годишен

Пета част

1.

2.

3.

4.

5.

6.

7.

8.

9.

10.

11.

12.

13.

14.

15.

16.

17.

18.

19.

20.

21.

Шеста част

8 август 2010 година Трийсет и четири годишен

8 август 2020 година Четиресет и четири годишен

Бележка от автора

1