Шепард Сара

Tiesiog neįtikėtina

SARA SHEPARD

Tiesiog neįtikėtina

Ciklo

„MIELOS MAŽOS MELAGĖS“

ketvirtoji knyga

Iš anglų kalbos vertė

Jurga Brastavičiūtė

Versta iš: Sara Shepard UNBELIEVABLE

Harperteen, New York

Pirma knyga „Mielos mažos melagės“

Antra knyga „Merginos be ydų“

Trečia knyga „Viskas tobula“

ISBN 9786090105177

Copyright © 2008 by Alloy Entertainment and Sara Shepard

Published by arrangement with Rights People, London

Viršelio lėlės autorė © Tina Amantula

Viršelio šriftas © Peter Horridge

Viršelio nuotraukos © Ali Smith

© Vertimas į lietuvių kalbą, Jurga Brastavičiūtė, 2012

© Leidykla „Alma littera“, 2012

Iš anglų kalbos vertė Jurga Brastavičiūtė

Redagavo Danutė Gadeikienė

Korektorė Indrė Petrėtytė

Viršelio adaptavimas Galina Talaiko

Maketavo Jurga Morkūnienė

Rouzvude fantazijos, kad galima pakeisti lemtį, tokios pat įprastos kaip tryliktojo gimtadienio proga širdies pavidalo „Tiffany“ pakabučius gaunančios mergaitės. Ir keturios draugės padarytų viską, kad grįžtų laiku ir ištaisytų klaidas. Bet kas, jeigu jos iš tikrųjų galėtų tai padaryti? Ar jos išgelbėtų penktajai geriausiai draugei gyvybę... o gal draugės tragedija kartu ir jų lemtis?

Kartais praeityje slypi daugiau klausimų nei atsakymų. O Rouzvude niekas nėra taip, kaip atrodo.

Skiriama Lanie, Lesui, Joshui ir Sarai

Niekas negali nešioti kaukės ilgą laiką.

LUCIJUS ANĖJUS SENEKA

Kaip išgelbėti gyvybę

Ar kada nors norėjote grįžti laiku ir ištaisyti savo klaidas? Jei tik nebūtumėte ant „Bratz“ lėlės, kurią geriausia jūsų draugė gavo per aštuntąjį gimtadienį, nupiešusi klouniško veido, ji nebūtų jūsų pametusi dėl naujosios mergaitės iš Bostono. Jei devintoje klasėje būtumėte žinojusi, kad treneris visą sezoną jus laikys pasodinęs ant suolelio, nebūtumėte ėjusi į paplūdimį ir praleidusi futbolo treniruotės. Jei tik nebūtumėte tiek kartų blogai pasirinkusi, galbūt geriausia draugė bilietą pirmoje eilėje į Marko Džeikobso kolekcijos pristatymą būtų atidavusi jums. O galbūt dabar būtumėte nacionalinės moterų futbolo rinktinės vartininkė, turėtumėte reklaminę sutartį su „Nike“ ir namą Nicos paplūdimyje. Pati galėtumėte bendrauti su turtuoliais prie Viduržemio jūros, o ne sėdėti geografijos pamokoje ir ieškoti Nicos žemėlapyje.

Rouzvude fantazijos apie kitokią lemtį tokios pat įprastos kaip tryliktojo gimtadienio proga širdies pavidalo „Tiffany“ pakabučius dovanų gaunančios mergaitės. Ir keturios buvusios draugės padarytų viską, kad grįžtų laiku ir ištaisytų klaidas. Bet kas, jei jos iš tikrųjų galėtų tai padaryti? Ar gebėtų išsaugoti penktai geriausiai draugei gyvybę... o gal šios tragedija yra ir jų lemtis?

Kartais praeityje slypi daugiau klausimų nei atsakymų. O Rouzvude niekas nėra taip, kaip atrodo.

– Kai papasakosiu, ji pasius, – pasakė Spenserė Hastings geriausioms draugėms: Hanai Marin, Emilijai Filds ir Arijai Montgomeri. Ji pasitaisė jūros žalumo marškinėlius su raišteliais ir paspaudė Elison Dilaurentis namų durų skambutį.

– Kodėl jai pasakyti turi tu? – paklausė Hana, strykčiodama nuo verandos laiptelio ant šaligatvio ir atgal.

Nuo tada, kai penkta geriausia jų draugė Elison Hanai pasakė, kad tik nenuoramos merginos būna lieknos, Hana niekad nenustygdavo vietoje.

– Galbūt turėtume jai pranešti visos vienu metu, – pasiūlė Arija, kasydamasi laumžirgio tatuiruotę, priklijuotą ant raktikaulio.

– Būtų linksma. – Emilija už ausų užsikišo lygiai pakirptus šviesiai rudus plaukus. – Galėtume surepetuoti ir sušokti šokį, o baigdamos šūktelėti: „Tadam!“

– Nieku gyvu, – išsitiesė Spenserė. – Tai mano daržinė ir jai pasakysiu aš, – ji vėl nuspaudė Dilaurenčių durų skambutį.

Laukdamos mergaitės klausėsi, kaip greta zvimbia Spenserės namo gyvatvorę karpančių aplinkos prižiūrėtojų pjūkliukai ir už dviejų namų užpakaliniame kieme smūgiuojami tenisą žaidžiančių Ferfildų dvynių kamuoliukai. Oras kvepėjo alyvomis, nupjauta žole ir „Neutrogenos“ kremu nuo saulės. Tvyrojo įprasta idiliška Rouzvudo akimirka – viskas miestelyje buvo gražu, įskaitant garsus, kvapus ir gyventojus. Rouzvudas – mergaičių gimtinė, jos čia laimingos ir suaugusios su šia ypatinga vietove.

Labiausiai jos mylėjo Rouzvudo vasaras. Rytoj rytą, išlaikiusios paskutinį baigiamąjį Rouzvudo dienos mokyklos septintos klasės egzaminą, jos dalyvaus kasmetinėje ženkliukų teikimo ceremonijoje. Direktorius Apltonas vieną po kito pakvies visus mokinius nuo parengiamosios iki vienuoliktos klasės, ir kiekvienas mokinys gaus dvidešimt keturių karatų aukso ženkliuką: mergaitės – gardenijos žiedo, o berniukai – pasagos pavidalo. Tada visus išleis dešimčiai nuostabių savaičių kaitintis saulėje, rengti iškylų, plaukioti laiveliais ir apsipirkti Filadelfijoje ir Niujorke. Jos nekantriai šito laukė.

Bet Elei, Arijai, Spenserei, Emilijai ir Hanai mokslo metų baigimo ceremonija – ne pats svarbiausias perėjimo į kitą klasę ritualas. Vasara joms iš tikrųjų prasidės tik rytoj vakare, kai jos susirinks į septintos klasės baigimo pižamų vakarėlį. Ir mergaitės turi Elei staigmeną, dėl kurios šios vasaros pradžia bus itin ypatinga.

Kai Dilaurenčių durys pagaliau atsivėrė, prieš jas išdygo ponia Dilaurentis, vilkinti trumpą blyškiai rausvą susiaučiamą suknelę, atidengiančią ilgas, raumeningas ir įdegusias blauzdas.

– Sveikos, mergaitės, – šaltai pasakė ji.

– Ar Elė namie? – paklausė Spenserė.

– Manau, ji viršuje. – Ponia Dilaurentis pasitraukė iš tarpdurio. – Lipkit tiesiai viršun.

Plevėsuodama baltu žolės riedulio sijonėliu Spenserė nusivedė grupelę per prieškambarį, jai einant ant nugaros šokčiojo pošviesių plaukų kasa. Elės namai mergaitėms patiko – jie kvepėjo vanile ir audinių minkštikliu, visai kaip pati Elė. Ant sienų kabojo prašmatnios nuotraukos iš atostogų, kurias Dilaurenčiai praleido Paryžiuje, Lisabonoje ir prie Komo ežero. Tarp jų buvo galybė Elės ir jos brolio Džeisono nuotraukų, darytų pradinėje mokykloje ir naujesnių. Mergaitėms ypač patiko Elės nuotrauka iš antros pradinės mokyklos klasės. Joje Elė vilkėjo ryškiai rausvą megztuką ir atrodė švytinti. Tuomet Elės šeima gyveno Konektikute ir senojoje Elės privačioje mokykloje, kitaip nei Rouzvude, nebuvo reikalaujama mokyklos Metų knygai fotografuotis vilkint nuobodžius mėlynus švarkelius. Net aštuonerių Elė atrodė nepaprastai daili – mėlynos mėlynos akys, širdutės pavidalo veidelis, mielos duobutės skruostuose ir padykusi, bet žavi išraiška, dėl kurios buvo neįmanoma ilgai ant jos pykti.

Spenserė palietė apatinį dešinį jai patinkančios nuotraukos kampelį – joje visos penkios mergaitės buvo nufotografuotos praėjusią liepą stovyklaujančios Pokone. Jos stovėjo šalia didžiulės kanojos išsimurkdžiusios drumzliname ežero vandenyje, išsišiepusios nuo ausies iki ausies ir tokios laimingos, kokios gali būti tik geriausios dvylikametės draugės. Arija uždėjo delną Spenserei ant plaštakos, Emilija – ant Arijos, o Hanos ranka atsidūrė pačiame viršuje. Jos sekundėlę užsimerkė, paniūniavo ir atitraukė rankas. Šį įprotį mergaitės kartodavo nuo to laiko, kai pirmą kartą per tas vasaros atostogas fotografavosi nuotraukai, priminsiančiai joms draugystės pradžią. Jos negalėjo patikėti, kad Elė, svarbiausia Rouzvudo dienos mokyklos mergaitė, pasirinko jas keturias tapti artimiausiomis draugėmis. Atrodė, lyg jos būtų susigiminiavusios su A sąrašo garsenybe.

Bet tai pripažinti būtų, na, tas pats, kas pripažinti, kad esi nevykėlė. Ypač dabar.

Eidamos per svetainę jos matė ant stiklinių durų rankenos kabančias dvi iškilmių mantijas. Baltoji priklausė Elei, o oficialiau atrodanti tamsiai mėlyna buvo rudenį Jeilyje studijuoti pradėsiančio Džeisono. Susijaudinusios, kad greitai galės apsivilkti mantijas ir užsidėti beretes, kurias Rouzvudo mokyklos abiturientai dėvėjo nuo mokyklos įkūrimo 1897 metais, mergaitės susikibo rankomis. Tik tada jos pastebėjo svetainėje kažką judant. Ant odinės dvivietės sofutės sėdėjo Džeisonas ir abejingai žiūrėjo CNN.

– Ei, Džeisonai, – modama ranka šūktelėjo Spenserė. – Ar tu irgi eini iš proto dėl rytdienos?

Džeisonas metė į jas žvilgsnį. Atrodė kaip patraukli berniukiška Elės kopija – šviesūs auksiniai plaukai ir pritrenkiančios žydros akys. Jis nusišiepė ir netaręs nė žodžio nusisuko į televizorių.

– Tvarkelė, – vienbalsiai sumurmėjo mergaitės.

Kartais Džeisonas moka būti linksmas – su draugais sugalvojo žaidimą „ne tai“. Mergaitės šį žaidimą pasiskolino ir savaip perkūrė, kad tiktų ir joms – dažniausiai tam, kad neišsiduodamos šaipytųsi iš mergaičių, kurias laiko vėplomis. Bet Džeisonas gali būti ir labai niūrus. Pasiskolinusi jo dievinamo dainų kūrėjo Elioto Smito vardą Elė vadindavo jo būsenas „Elioto nuotaikomis“. Tik dabar Džeisonui tikrai nėra dėl ko liūdėti – rytoj šią valandą jis sėdės į Kosta Riką skrendančiame lėktuve ir visą vasarą ten patirs nuotykių mokydamas plaukioti kajakais. Vaje, kaip liūdna.

– Na ir kas, – gūžtelėjo pečiais Arija.

Mergaitės apsisuko ir šuoliais leidosi laiptais į viršų, į Elės kambarį. Laiptų aikštelėje jos pamatė, kad Elės kambario durys uždarytos. Spenserė suraukė antakius. Emilija palenkė galvą. Kambaryje Elė susijuokė.

Hana atsargiai atidarė duris. Elė sėdėjo pasisukusi į jas nugara. Jos plaukai ant viršugalvio buvo suimti į arklio uodegą, o dryžuotos šilkinės palaidinukės kaspinas po kaklu surištas tobulai. Pakerėta ji stebeilijo į atverstą ant kelių sąsiuvinį.

Spenserė atsikosėjo, ir Elė išsigandusi staigiai atsisuko.

– Sveikos, mergaitės! – šūktelėjo ji. – Kas geresnio?

– Nieko ypatingo. – Hana parodė į sąsiuvinį ant Elės kelių. – Kas čia?

Elė greitai jį užvertė.

– Ak. Visiškai nieko.

Mergaitės pajuto, kad už jų kažkas stovi. Ponia Dilaurentis prasibrovė pro jas ir įžengė į Elės kambarį.

– Mums reikia pasikalbėti, – griežtai ir nekantraudama pasakė ji Elei.

– Bet, mama... – išsižiojo prieštarauti Elė.

– Dabar pat.

Mergaitės susižvalgė. Tokiu balsu ponia Dilaurentis kalbėdavo norėdama parodyti: pakliuvai į bėdą. Jos itin retai girdėdavo pakeltą toną.

Elės mama pasisuko į mergaites.

– Kodėl jums, mergaitės, nepalaukus kieme?

– Tik minutėlę, – greitai pasakė Elė ir atsiprašydama joms nusišypsojo. – Tuoj nulipsiu.

Hana sutriko. Spenserė prisimerkė stengdamasi įžiūrėti, kokį sąsiuvinį Elė laiko. Ponia Dilaurentis kilstelėjo antakį.

– Nagi, mergaitės. Bėkit.

Ketvertukas nurijo seiles ir nužingsniavo laiptais žemyn. Atsidūrusios Elės namą supančioje verandoje jos pasuko į įprastą vietą, įsitaisė aplink didžiulį kvadratinį lauko stalą – Spenserė viename gale, o Arija, Emilija ir Hana abipus iš šonų. Elė atsisės kitame stalo gale, šalia paukščių maudyklėlės, įtaisytos jos tėvo ant turėklų. Kurį laiką mergaitės stebėjo, kaip šaltame, skaidriame vandenyje turškiasi porelė kardinolų. Kai prie jų taisėsi prisidėti mėlynasis kėkštas, kardinolai sučirškė ir greitai jį nuvarė. Atrodė, paukščiai linkę burtis į uždaras grupeles, visai kaip mergaitės.

– Viršuje buvo keista, – sušnibždėjo Arija.

– Ar manai, kad Elė pakliuvo į bėdą? – šnabždesiu atsiliepė Hana. – Kas, jei ją uždarys namie ir ji negalės ateiti į vakarėlį?

– Kodėl ji turėjo patekti į bėdą? Ji nepadarė nieko blogo, – sušnibždėjo Elę nuolat ginanti Emilija, mergaičių vadinama Žudike.

– Bent jau nieko, apie ką žinotume, – tyliai sumurmėjo Spenserė.

Tą akimirką ponia Dilaurentis išlėkė pro stiklines duris į vidinį kiemą ir nužingsniavo per pievelę.

– Noriu įsitikinti, kad viską gerai pamatavote, – riktelėjo ji darbininkams, tingiai sėdinėjantiems ant didžiulio buldozerio sklypo gale.

Dilaurenčiai statė dvidešimčiai žmonių skirtą vasarnamį vakarėliams rengti ir Elė minėjo, kad jos mama tiesiog apsėsta darbų, nors dar tik duobės kasamos. Ponia Dilaurentis priėjo prie darbininkų ir ėmė bartis. Ji nekantriai mojavo rankomis ir saulėje tviskėjo jos vestuvinis žiedas su deimantu. Mergaitės susižvalgė – regis, Elei skirtas pamokslas truko neilgai.

– Mergaitės!

Ant verandos krašto išdygo Elė. Prie kaklo surišamą palaidinukę ji buvo pakeitusi tamsiai mėlynais „Abercrombie“ marškinėliais. Veide – sutrikusi išraiška.

– Na, sveikos!

Spenserė atsistojo.

– Už ką ji tave pričiupo?

Elė sumirksėjo, jos žvilgsnis neramiai klaidžiojo.

– Negi įsivėlei į kokią bėdą – ir dar be mūsų? – Arija pasistengė, kad jos žodžiai nuskambėtų kaip erzinimas. – Ir kodėl persirengei? Ta palaidinukė buvo graži.

Elė vis dar atrodė sutrikusi... ir kiek nusiminusi. Emilija jau stojosi.

– Ar nori, kad išeitume? – jos balsas buvo kupinas netikrumo.

Visos nervingai pažvelgė į Elę – ar ji šito nori?

Elė triskart apsuko apie riešą pintą mėlyną apyrankę. Ji nulipo į verandą ir atsisėdo į įprastą savo vietą.

– Žinoma, nenoriu. Mama ant manęs įsiuto, nes aš... aš vėl sumečiau savo riedulio drabužius prie jos apatinių, – ji droviai gūžtelėjo pečiais ir užvertė akis.

Emilija atkišo apatinę lūpą, paskui perklausė:

– Ir ji dėl to ant tavęs užsiuto?

Elė kilstelėjo antakius ir prunkštelėjo.

– Juk pažįsti mano mamą, Em. Ji pedantiškesnė už Spenserę.

Spenserė apsimestinai piktai spitrijo į Elę, o Emilija braukė pirštu per vieną iš tikmedžio stalo rievelių.

– Nesijaudinkit, mergaitės, manęs niekaip nenubaudė. – Elė suglaudė delnus. – Mūsų nuostabusis pižamų vakarėlis vyks kaip suplanuota!

Iš visų keturių krūtinių išsiveržė palengvėjimo atodūsis ir, keista, nejauki nuotaika ėmė sklaidytis. Bet draugėms ramybės nedavė jausmas, kad Elė pasakė ne viską. Vieną akimirką Elė būdavo geriausia jų draugė, o kitą tapdavo slapuke ir nežinia kam slapčiomis skambindavo telefonu ar siuntinėdavo žinutes. Argi jos neturėtų atvirai pasipasakoti? Kitos mergaitės iš tiesų daug apie save pasakodavo – Elei jos išklodavo paslaptis, kurių daugiau nežinojo niekas, visiškai niekas. Ir, žinoma, visos jos turėjo bendrą paslaptį, susijusią su Džena Kavano. Šią paslaptį jos prisiekė nusinešti į kapus.

– Kad jau prabilome apie nuostabųjį pižamų vakarėlį, turiu stulbinančią naujieną, – mąslią nuotaiką išsklaidė Spenserė. – Spėkit, kur jis vyks?

– Kur? – lėtai virsdama įprasta savimi ir pasirėmusi į stalą alkūnėmis Elė palinko priekin.

– Melisos daržinėje! – šūktelėjo Spenserė.

Melisa – vyresnioji Spenserės sesuo. Ponas ir ponia Hastingsai perstatė seną tolėliau nuo namo kieme stovinčią daržinę ir leido priešpaskutinėje, o vėliau paskutinėje klasėje besimokančiai Melisai naudotis ja kaip asmenine erdve. Sulaukusi tokio pat amžiaus Spenserė irgi galės naudotis šia privilegija.

– Malonumėlis! – nudžiugo Elė. – Kaip?

– Rytoj vakare, po atestatų įteikimo, ji išskris į Pragą Oklahomoje, – atsakė Spenserė. – Tėvai leis naudotis daržine, jei tik prieš jai grįžtant viską ten sutvarkysime.

– Puiku. – Elė atsilošė ir sunėrė pirštus.

Staiga jos akys užkliuvo už kažko truputį kairiau nuo darbininkų. Per gretimą Hastingsų kiemą išdidžiai maklino pati Melisa, jos nugara atrodė nepalenkiamai tiesi. Ant pakabo rankoje sūpavosi balta išleistuvinė suknelė, o ant pečių ji buvo užsimetusi karališkąją mėlyną atsisveikinimo kalbą sakančio absolvento mantiją.

Spenserė sudejavo.

– Melisa iki koktumo pasipūtusi dėl tos kalbos, – sušnibždėjo ji. – Sakė, neva turėčiau jaustis dėkinga, nes kai mes būsime paskutinėje klasėje, atsisveikinimo kalbą veikiausiai sakys Endrius Kembelas – ta garbė esanti „tokia didžiulė atsakomybė“.

Seserys viena kitos nekentė ir Spenserė beveik kiekvieną dieną papasakodavo po naują istoriją, kaip bjauriai Melisa elgiasi.

Elė atsistojo.

– Ei! Melisa! – pamojavo ji ranka.

Melisa sustojo ir atsisuko.

– Ak. Sveikos, merginos, – prisivertusi nusišypsojo ji.

– Jaudiniesi prieš kelionę į Pragą? – šypsodamasi jai išdainavo Elė.

– Žinoma. – Melisa kiek pakreipė galvą.

– Ar Ijanas irgi važiuos?

Ijanas – žavusis Melisos vaikinas. Vien nuo minties apie jį mergaitėms sukdavosi galva.

Spenserė suleido nagus Elei į ranką.

– Ele.

Bet Elė ranką patraukė.

Melisa prisidengė akis nuo ryškios, spiginančios šviesos. Mėlyna karališkoji mantija pliaukšėjo vėjyje.

– Ne. Jis nevažiuoja.

– Ak! – kvailai išsišiepė Elė. – Ar esi tikra, kad tai gera mintis – dvi savaites palikti jį vieną? Jis gali susirasti kitą merginą!

– Elison, – iškošė pro dantis Spenserė. – Liaukis. Tučtuojau.

– Spensere, – sušnibždėjo Emilija. – Kas čia dedasi?

– Nieko, – greitai atšovė Spenserė.

Arija, Emilija ir Hana susižvalgė. Pastaruoju metu taip nutikdavo dažnai – Elė ką nors pasakydavo, viena iš jų pakvaišdavo, o kitos visiškai nesuprasdavo, kas iš tiesų dedasi.

Bet kažkas vyko. Melisa pasitaisė mantiją, ištiesė nugarą ir nusisuko. Ji ilgai ir įdėmiai žiūrėjo į didžiulę Dilaurenčių kiemo pakraštyje žiojinčią duobę, paskui žengė į daržinę ir taip stipriai trenkė durimis, kad pintas vytelių vainikas ant jų keliskart šoktelėjo ir subumbseno.

– Jai tikrai kažkas neduoda ramybės, – pasakė Elė. – Aš juk pajuokavau.

Spenserė neaiškiai sugargaliavo ir Elė ėmė kikenti. Ji vos vos šypsojosi. Lygiai taip Elė šypsodavosi ką nors nuo jų slėpdama ir tarsi erzindama, kad pasakys joms tik pati užsimaniusi.

– Be to, kam ji rūpi? – Elė gyvai visas apžvelgė. – Žinot, ką, mergaitės? – susijaudinusi ji pabarbeno pirštais į stalą. – Manau, tai bus Elės vasara. Mūsų visų vasara. Jaučiu tai. O jūs?

Stojo bežadė tyla. Atrodė, lyg virš jų būtų pakibęs ir mintis rūku aptraukęs debesis, pritvinkęs vandens lašų. Bet po truputėlį debesys išsisklaidė ir kiekvienos iš jų galvoje šmėstelėjo – galbūt Elė teisi. Iš tiesų tai gali būti geriausia jų gyvenimo vasara. Jos iš naujo pervertins savo draugystę ir ji bus tokia pat stipri kaip praėjusią vasarą. Galbūt jos pamirš visus nutikusius bauginančius, gėdingus dalykus ir pradės viską iš naujo.

– Aš irgi tai jaučiu, – garsiai ištarė Hana.

– Tai jau tikrai, – vienu metu pritarė Arija ir Emilija.

– Žinoma, – tyliai patvirtino Spenserė.

Jos visos susikibo rankomis ir stipriai jas suspaudė.

Tą naktį lijo. Smarkus, stambiais lašais grindinį daužantis lietus nusėjo įvažas balutėmis, palaistė sodus, ir ant Hastingsų baseino apdangalo telkšojo mažyčiai baseinėliai. Kai vidury nakties lietus liovėsi, Arija, Emilija, Spenserė ir Hana beveik tą pačią akimirką prabudo ir atsisėdo savo lovose. Visas jas apėmė keista nuojauta. Nebūtų pasakiusios, ar ją sukėlė kas nors iš sapno, ar jaudulys dėl rytdienos. O galbūt visai kas kita... gerokai paslaptingesnis dalykas.

Visos žvelgė pro langus į tylias, tuščias Rouzvudo gatves. Debesys išsisklaidė ir įsižiebė žvaigždės. Lietaus nuplautas grindinys spindėjo. Hana įdėmiai žiūrėjo į kiemą – jame stovėjo mamos automobilis. Tėtis išsikraustė. Emilija žiūrėjo į užpakalinį kiemą ir už jo dunksantį mišką. Ji niekuomet nedrįso po jį klaidžioti, nes buvo girdėjusi, kad ten gyvena vaiduokliai. Arija klausėsi iš tėvų miegamojo sklindančių garsų ir spėliojo: ar jie taip pat atsibudo, o gal vėl kivirčijasi ir dar nė nebuvo užmigę. Spenserė pažvelgė į užpakalinę Dilaurenčių verandą, paskui per kiemą į didžiulę duobę, darbininkų iškastą vasarnamio pamatams. Iškastas žemes lietus pavertė purvyne. Spenserė mąstė apie visus ją pykdančius dalykus. Tada pagalvojo apie viską, ką gyvenime norėtų turėti, ir visus dalykus, kuriuos norėtų pakeisti.

Spenserė ištiesė ranką, pagrabaliojo po lova, susirado raudoną žibintuvėlį ir pašvietė į Elės langą. Vienas blyksnis, du blyksniai, trys blyksniai. Tai buvo slaptas kodas, ji pranešė Elei, kad nori išsmukti iš namų ir pasikalbėti – tiktai dviese. Jai pasidingojo, kad mato šviesiaplaukę lovoje sėdinčios Elės galvą, bet draugė jai nepašvytavo atsakydama.

Visos keturios vėl griuvo ant pagalvių, argi tie užplūdę jausmai ką reiškia, joms paprasčiausiai reikia išsimiegoti. Vos po paros jos linksminsis septintos klasės baigimo pižamų vakarėlyje ir tai bus pirma vasaros naktis. Vasaros, kuri pakeis viską.

Jos tikrai neklydo.

1

Dvasia stipresnė už kardą

Arija Montgomeri staiga atsibudo. Už lango išaušo sekmadienio rytas, ji buvo susirangiusi ant mėlynos plastikinės kėdės Rouzvudo memorialinės ligoninės priimamajame. Hanos Marin tėvai, policijos pareigūnas Vaildenas, geriausia Hanos draugė Mona Vanderval ir Lukas Bitis, jos bendraklasis iš Rouzvudo mokyklos, šis atrodė lyg būtų ką tik atėjęs, – visi į ją spoksojo.

– Ar ką nors praleidau? – sugargė Arija.

Jai atrodė, tarsi galva būtų prikimšta zefyrų „Peeps“. Pasižiūrėjo į kabantį virš laukiamojo durų laikrodį – „Zoloft“ rodė dar tik pusę devynių ryto. Ji miegojo vos penkiolika minučių.

Lukas atsisėdo šalia ir paėmė žurnalą „Medicinos prekės šiandien“. Viršelis skelbė, kad šiame numeryje pasakojama apie naujausius kolostomijos maišelių modelius. Kas palieka žurnalus apie medicinos prekes laukiamuosiuose?

– Ką tik atėjau, – atsakė jis. – Išgirdau apie avariją per ryto žinias. Ar jau matei Haną?

Arija papurtė galvą.

– Gydytojai mūsų vis dar neįleidžia.

Virš jų pakibo sunki tyla. Arija varstė visus akimis. Ponia Marin vilkėjo susiglamžiusį pilką kašmyro megztinį ir mūvėjo jos figūrai puikiai tinkančius nutrintus džinsus. Ji kažką šūkaliojo į savo mažytę „Motorolą“ – laisvų rankų įrangos ausinę, nors sesutės buvo įspėjusios, kad ligoninėje mobiliaisiais naudotis negalima. Šalia jos sėdėjo pareigūnas Vaildenas, Rouzvudo policijos švarką jis buvo prasisagstęs ir iš po jo buvo matyti apspurę balti trumparankoviai marškinėliai. Hanos tėtis, bejėgiškai susmukęs, sėdėjo arčiausiai didžiulių dvigubų intensyviosios terapijos skyriaus durų ir neramiai trepseno kaire koja. Šviesiai rausvą „Juicy“ sportinį kostiumėlį vilkinti Mona Vanderval šįkart buvo susitaršiusi, veidas patinęs nuo verksmo. Pakėlusi akis ir pamačiusi Luką Mona suirzo, jos žvilgsnis sakė: Čia turėtų būti tik artimi draugai ir šeima. Ką tu čia veiki? Arija nė vieno jų nekaltino, kad jie irzlūs. Ji čia sėdi nuo trečios valandos nakties, nuo tada, kai į Rouzvudo pradžios mokyklos aikštelę atskuodė greitosios pagalbos automobilis ir skubiai nuvežė Haną į ligoninę. Mona ir kiti pasirodė rytą, iš lūpų į lūpas pasklidus liūdnai žiniai. Pasak naujausio gydytojų pranešimo, Hana perkelta į intensyviosios terapijos skyrių. Bet tai buvo prieš tris valandas.

Arija mintimis perbėgo siaubingus nakties įvykius. Hana jai paskambino ir pasakė, kad žino, kas tas E, velniškasis pasiuntinys, pastarąjį mėnesį Hanai, Arijai, Emilijai ir Spenserei neduodantis ramybės. Hana nenorėjo telefonu atskleisti jokių smulkmenų, todėl paprašė Arijos atvažiuoti prie Rouzvudo sūpynių, į seną jų susitikimų vietelę. Emilija ir Arija atėjo laiku, kad spėtų pamatyti, kaip juodas visureigis partrenkė Haną ir nulėkė tolyn. Į įvykio vietą atskubėję greitosios pagalbos medikai uždėjo Hanai ant kaklo įtvarą, atsargiai paguldė ją ant neštuvų ir įkėlė į greitosios pagalbos automobilį. Visa tai stebėdama Arija jautėsi it apdujusi. Ji stipriai įsižnybo, bet skausmo nepajuto.

Hana vis dar gyva... bet jos gyvybė kabo ant plauko. Vidinės žaizdos, lūžusi ranka ir galybė nubrozdinimų. Per avariją ji patyrė galvos traumą ir dabar gulėjo panirusi į komą.

Arija užsimerkė – tuoj vėl pravirks. Pats neįtikimiausias dalykas buvo žinutė, kurią Arija ir Emilija gavo po Hanos avarijos. Ji per daug žinojo. Žinutę atsiuntė E. Vadinasi... E žino tai, ką žino Hana. E žino ir visa kita – visas jų paslaptis, tai, kad Dženą Kavano apakino Elė, Arija, Spenserė, Emilija ir Hana, o ne Dženos įbrolis Tobis. E turbūt žino net tai, kas nužudė Elę.

Lukas atsargiai palietė Arijai ranką.

– Buvai ten, kai automobilis partrenkė Haną, tiesa? Ar matei vairuotoją, kuris tai padarė?

Arija Luko gerai nepažįsta. Jis vienas iš vaikinų, kurie visa galva panirę į įvairius būrelius mokykloje, o Arija linkusi laikytis kuo toliau nuo visų dalykų, kuriuose dalyvauja Rouzvudo mokiniai. Ji nežino, kaip jis susijęs su Hana, bet tai, kad jis atskubėjo ir sėdi čia, atrodė miela.

– Buvo per tamsu, – sumurmėjo ji.

– Ir nė nenumanai, kas jis?

Arija stipriai prikando apatinę lūpą. Kai naktį atvažiavę Vaildenas ir pora kitų Rouzvudo policininkų klausinėjo mergaičių, kas nutiko, jos atkakliai tvirtino, kad vairuotojo veido ir visureigio markės neįžiūrėjo. Jos prisiekinėjo, kad tai turėjo būti nelaimingas atsitikimas – jos netikinčios, kad kas nors būtų norėjęs tyčia taip pasielgti. Galbūt slėpti informaciją nuo policijos buvo klaida, bet visos virpėjo iš baimės vien pagalvojusios, ką E padarytų, jei jos pasakytų tiesą.

E jau anksčiau joms buvo grasinęs ir liepęs niekam nieko nepasakoti. Arija su Emilija kartą jau buvo nubaustos už tai, kad nekreipė dėmesio į šiuos įspėjimus. E nusiuntė Arijos mamai Elai laišką, kuriame parašė, kad Arijos tėvas užmezgė romaną su viena buvusių savo studenčių ir kad Arija tėvo paslaptį žinojo. Paskui E visai mokyklai papasakojo, kad Emilija susitikinėja su Maja, į senąjį Elės namą atsikrausčiusia mergaite. Arija žvilgtelėjo į Luką ir tylomis papurtė galvą.

Durys į intensyviosios terapijos skyrių plačiai atsivėrė ir į laukiamąjį dideliais žingsniais įžirgliojo gydytojas Geistas. Dėl veriančių pilkų akių, nuožulnios nosies ir baltų plaukų kupetos jis šiek tiek panėšėjo į vokietį Helmutą, savininką seno sublokuoto namo, kurį Arijos šeima nuomojosi Reikjavike, Islandijoje. Gydytojas Geistas apžvelgė visus vertinančiu žvilgsniu. Taip vertinamai Helmutas žiūrėjo į Arijos brolį Maiką, sužinojęs, kad šis terakotiniame vazone, kuriame Helmutas seniau augindavo tulpes, laiko savo tarantulę Didę.

Hanos tėvai nervingai atsistojo ir priėjo prie gydytojo.

– Jūsų dukra vis dar be sąmonės, – tyliai pasakė gydytojas Geistas. – Mažai kas pasikeitė. Įtvėrėme lūžusią ranką ir tikriname, ar vidinės žaizdos rimtos.

– Kada galėsime ją pamatyti? – paklausė ponas Marinas.

– Greitai, – atsakė gydytojas Geistas. – Bet jos būklė vis dar kritiška.

Jis pasisuko ketindamas eiti, bet ponas Marinas sugriebė jam už rankos.

– Kada ji pabus?

Gydytojas Geistas pasukiojo rankose segtuvą.

– Jos smegenys stipriai patinusios, todėl šiuo metu mums sunku tiksliai įvertinti, ar sužalojimai labai rimti. Ji gali atsibusti ir jaustis gerai, bet gali kilti ir komplikacijų.

– Komplikacijų? – ponia Marin išbalo.

– Esu girdėjęs, kad į komą patekę žmonės net praėjus ilgesniam laikui turi mažai galimybių visai pasitaisyti, – nervingai pasakė ponas Marinas. – Ar tai tiesa?

Gydytojas Geistas pasitrynė rankas į mėlyną chirurgo palaidinę.

– Taip, tiesa, bet neužbėkime įvykiams už akių, gerai?

Per kambarį nuvilnijo murmesys. Mona vėl prapliupo raudoti. O kaip Arija norėtų paskambinti Emilijai... bet Emilija sėdi į Di Moiną Ilinojuje skrendančiame lėktuve. Kodėl ji ten skrenda, Emilija nepaaiškino, pasakė tik tiek, kad ją ten tėvai siunčia vis per tą patį E. Tada dar Spenserė. Prieš Hanai paskambinant ir pranešant žinią, Arija išsiaiškino apie Spenserę kai ką siaubinga... o tai, kad vos ne tuoj pat, kai visureigis partrenkė Haną, ji matė Spenserę baimingai susigūžusią miške ir virpančią it žvėrelis, didžiausias jos baimes tik patvirtino.

Ponia Marin pakėlė didelę rudos odos rankinę ir išblaškė Arijos mintis.

– Einu kavos, – tyliai pasakė Hanos mama buvusiam vyrui.

Ji pakštelėjo pareigūnui Vaildenui į skruostą – iki šios nakties Arija nebuvo girdėjusi, kad tarp jųdviejų kažkas vyksta, – ir pasukusi liftų link pradingo už posūkio.

Pareigūnas Vaildenas vėl susmuko ant kėdės. Praėjusią savaitę Vaildenas lankėsi pas Ariją, Haną ir kitas ir klausinėjo apie įvykius prieš Elės dingimą ir mirtį. Pokalbio vidury E atsiuntė kiekvienai po žinutę ir parašė, kad, išdrįsusios apie žinutes prasižioti, jos labai pasigailėsią. Ir nors Arija negali papasakoti Vaildenui, ką E padarė Hanai, galbūt galėtų jam papasakoti, kokį siaubingą dalyką ji įtaria padarius Spenserę.

– Ar galiu su jumis pasikalbėti? – skersai kambarį vien lūpomis ištarė ji Vaildenui.

Vaildenas linktelėjo ir atsistojo. Jie išėjo iš laukiamojo ir nužingsniavo prie nedidelės nišos, virš kurios kabėjo ženklas „Užkandžių ir gėrimų aparatai“. Nišoje stovėjo šeši švytintys aparatai, siūlantys viską – nuo gazuotų gėrimų iki neaiškių sumuštinių, mėsos pyragaičių ir gatavų patiekalų, Arijai primenančių tėčio vakarais, kai mama dirbdavo, pagamintą marmalą.

– Paklausyk, jei tai susiję su tavo draugu mokytoju, mes jį paleidome.

Vaildenas atsisėdo ant suolo šalia mikrobangų krosnelės ir apsimestinai droviai nusišypsojo Arijai.

– Negalėjome jo ilgiau laikyti. Ir jei nori žinoti – mes viską nutylėsime. Nebausime jo, nebent norėtum pateikti jam kaltinimus. Bet tada turbūt turėčiau papasakoti tavo tėvams.

Arija mirtinai išblyško. Žinoma, Vaildenui ne paslaptis, kas praėjusią naktį nutiko tarp jos ir Ezros Fitso, jos gyvenimo meilės ir... jos anglų literatūros mokytojo. Veikiausiai visas Rouzvudo policijos skyrius neužsičiaupdamas mala liežuviais, kad dvidešimt dvejų metų anglų literatūros mokytojas glamonėjosi su nepilnamete ir kad juodu įskundė tos nepilnametės vaikinas. Turbūt apie tai jie liežuvavo šalia policijos nuovados įsikūrusioje „Hooters“ užeigoje aplink sukiojantis didžiakrūtėms merginoms, kimšdami viščiukų sparnelius ir keptas bulvytes su sūriu.

– Nenoriu pateikti kaltinimų, – springdama išdaužė Arija. – Ir prašau, prašau, nieko nepasakoti mano tėvams.

Ko ko, o rimto trikdančio šeimos pokalbio dabar jai tikrai nereikia.

Arija perkėlė kūno svorį ant kitos kojos.

– Na, pasikalbėti norėjau ne apie tai. Aš... aš manau, kad žinau, kas nužudė Elison.

Vaildenas kilstelėjo antakį.

– Įdėmiai klausausi.

Arija giliai įkvėpė.

– Elė susitikinėjo su Ijanu Tomu.

– Ijanu Tomu, – pakartojo Vaildenas, išpūtęs akis. – Melisos Hastings vaikinu?

Arija linktelėjo.

– Kai ką pastebėjau praėjusią savaitę žiniasklaidai nutekintoje vaizdajuostėje. Kai atidžiau pasižiūri, matyti, kaip Ijanas ir Elė liečiasi rankomis. – Ji atsikrenkštė. – Spenserė Hastings taip pat buvo įsimylėjusi Ijaną. Elė ir Spenserė varžydavosi, o tą naktį, kai Elė dingo, jos siaubingai susiriejo. Spenserė išbėgo iš daržinės paskui Elę ir negrįžo bent dešimt minučių.

Atrodė, Vaildenas netiki savo ausimis.

Arija vėl giliai įkvėpė. E atsiuntė Arijai užuominų, kas galėjo nužudyti Elę, – tai turėjo būti artimas žmogus, norėjęs to, ką turėjo Elė, ir puikiai besigaudantis užpakaliniame Elės kieme. Gavus šias užuominas ir pagaliau suvokus, kad Ijanas ir Elė buvo artimi, logiškai mąstant įtariamąja tampa Spenserė.

– Kiek pasėdėjau, tada išėjau į lauką jų ieškoti, – pasakė ji. – Niekur jų nemačiau... ir manęs dabar neapleidžia siaubinga mintis, kad Spenserė...

Vaildenas išsitiesė.

– Spenserė ir Elison svėrė daugmaž tiek pat, tiesa?

Arija linktelėjo.

– Taip. Bent jau manyčiau.

– Ar tu pajėgtum nutempti ką nors savo dydžio iki duobės ir įstumti į ją?

– Aš... aš nežinau, – lemeno Arija. – Galbūt, jei būčiau gerai įpykusi.

Vaildenas papurtė galvą. Arijos akys buvo pilnos ašarų. Ji prisiminė, kokia klaiki tyla tvyrojo tą naktį. Elė stovėjo vos už kelių šimtų metrų nuo jų, o jos negirdėjo nė garselio.

– Dar Spenserė būtų turėjusi visiškai nusiraminti, kad grįžusi pas jus nesukeltų įtarimo, – pridūrė Vaildenas. – Tam reikia būti velnioniškai gera aktore – septintokė tikrai negalėtų taip suvaidinti. Manau, tai padaręs žmogus tikrai buvo netoliese, bet viskas užtruko ilgiau. – Jis kilstelėjo antakius. – Ar Rouzvudo mergaitės šiais laikais taip elgiasi? Kaltina senas drauges žmogžudyste?

Nustebinta priekaištaujančio Vaildeno tono Arija net išsižiojo.

– Aš tik...

– Spenserė Hastings yra linkusi varžytis, ji nervinga mergaitė, bet į žudikę man nepanaši, – nutraukė ją Vaildenas. Jis liūdnai nusišypsojo Arijai. – Suprantu tave. Tau turėtų būti sunku – tu nori išsiaiškinti, kas nutiko draugei. Vis dėlto nežinojau, kad Elison slapčiomis susitikinėjo su Melisos Hastings vaikinu. Tai įdomu.

Vaildenas linktelėjo Arijai, atsistojo ir pasisuko eiti į koridorių. Įsmeigusi akis į šviesiai žaliu linoleumu išklotas grindis Arija tebestovėjo prie užkandžių automatų. Ji jautėsi perkaitusi ir praradusi orientaciją, lyg per ilgai sėdėjusi pirtyje. Galbūt ji turėtų gėdytis, kad apkaltino gerą draugę. Ir nesutapimai jos versijoje, į kuriuos Vaildenas atkreipė dėmesį, atrodė reikšmingi. Galbūt kliaudamasi E užuominomis ji pasielgė kvailai.

Nugara nuėjo pagaugai. Gal E atsiuntė tas užuominas Arijai tam, kad ją suklaidintų ir nukreiptų dėmesį nuo tikrojo žudiko?.. Ir gal, tik gal, tikrasis žudikas yra... E?

Arija buvo paskendusi mintyse, o tada staiga ant peties pajuto kažkieno ranką. Širdis smarkiai suplakė, ji krūptelėjo ir pasisuko. Šalia stovėjo tėtis, vilkėjo nutrintą Holiso koledžo sportinį nertinį, ant kairės priekinės džinsų kišenės akį traukė skylė. Pasijutusi nejaukiai Arija sunėrė ant krūtinės rankas. Su tėvu ji nesikalbėjo jau keletą savaičių.

– Jėzau, Arija. Ar gerai jautiesi? – išpyškino Baironas. – Mačiau tave per žinias.

– Nieko man nenutiko, – atžariai atšovė Arija. – Sužeista Hana, ne aš.

Tėvui prisitraukus ją arčiau, Arija sudvejojo, ar turėtų stipriai jį apkabinti, ar leisti rankoms kaboti prie šonų. Nuo to laiko, kai prieš mėnesį tėvas išsikraustė iš namų, Arija jo ilgėjosi. Bet kartu ir niršo: prireikė pavojaus gyvybei sukėlusios avarijos ir ją parodyti per televizijos žinias, kad tėtis pasitrauktų Meriditei iš pašonės ir susitiktų su dukra.

– Šįryt paskambinau tavo motinai ir paklausiau, kaip tau sekasi, bet ji pasakė, kad gyveni ne namie, – Bairono balsas virpėjo iš jaudulio. Jis persibraukė ranka per viršugalvį tik dar labiau suveldamas plaukus. – Kur tu gyveni?

Arija blausiomis akimis spoksojo į ryškių spalvų plakatą, užkištą už kokakolos aparato ir vaizduojantį Heimlicho veiksmą. Kažkas užspringusiai merginai ant krūtinės nupaišė papus ir atrodė, kad Heimlicho triuką atliekantis žmogus ją grabalioja. Arija buvo apsistojusi pas savo vaikiną Šoną Akardą, bet su policininkais įsiveržęs į Ezros namus ir palikęs Arijos šlamštą ant jų slenksčio Šonas aiškiai leido suprasti, kad jo namuose ji daugiau nepageidaujama. Kas pranešė Šonui apie Arijos ir Ezros romaną? Bam bam bam! E.

Apie tai, kur dabar turės gyventi, rimčiau ji dar negalvojo.

– Senuosiuose Holiso užeigos namuose... – pasakė Arija.

– Senuosiuose Holiso užeigos namuose yra žiurkių. Kodėl tau neapsistojus pas mane?

Arija energingai papurtė galvą.

– Tu gyveni su...

– Meridite, – atvirai baigė Baironas. – Noriu, kad artimiau su ja susipažintum.

– Bet... – pasišiaušė Arija.

Tačiau tėvo veide sustingo klasikinė budistų vienuolio išraiška. Arija ją gerai pažįsta – tokį tėvo veidą buvo mačiusi, kai ketvirtą vasarą iš eilės jis atsisakė vietoj Holiso „Laimingosios valio dienos“ stovyklos leisti Ariją į vasaros meno stovyklą Berkšyre, taigi ilgas dešimt savaičių ji turėjo iš popierinių maišelių karpyti lėles ir lakstyti kiaušinio nešimo šaukšte varžybose. Šią išraišką tėvas vėl nutaisė, kai Arija paklausė, ar negalėtų, užuot su visa šeima grįžusi į Rouzvudą, mokyklos baigti Amerikos akademijoje Reikjavike. Šią išraišką dažnai sutvirtindavo iš vienuolio, kurį Baironas sutiko Japonijoje rašydamas baigiamąjį universiteto darbą, išmoktas posakis: „Kliūtis yra kelias.“ Išvada: kas Arijos nenužudys, ją tik sustiprins.

Bet įsivaizdavus, kaip persikrausto gyventi su Meridite, Arijai į galvą šovė daug tinkamesnė citata: „Kai kurie vaistai blogiau už pačią ligą.“

2

Abrakadabra, mes vėl

viena kitą mylime

Elė perkėlė svorį ant vienos kojos ir piktai įsispitrijo į Spenserę Hastings kitapus tako, vedančio nuo Hastingsų daržinės į mišką.

– Bandai viską iš manęs pavogti, – sušnypštė ji. – Bet šito negausi.

Nuo vakaro vėsos Spenserę nupurtė drebulys.

– Ko negausiu?

– Pati žinai, – atsakė Elė. – Perskaitei mano dienoraštyje. – Ji atmetė šviesius plaukus. – Manaisi esanti ypatinga, bet vaidindama, kad nežinai, jog Ijanas su manim, elgiesi kaip visiška nevykėlė. Aišku, tu tai žinai, Spense. Štai kodėl jis tau patinka, ar ne tiesa? Nes su juo draugauju aš? Nes su juo draugauja tavo sesuo?

Spenserė išsprogino akis. Nakties ore staiga pakvipo kažkuo aštriu, beveik gailiu. Elė atkišo apatinę lūpą.

– Ak, Spense. Ar tikrai manei, kad jam patinki?

Ūmai Spenserę užplūdo pykčio banga, jos rankos staiga pakilo ir kumštelėjo Elei į krūtinę. Elė susvirduliavo ir klupdama ant slidžių akmenų žengtelėjo atatupsta. Tik tai jau nebuvo Elė – tai buvo Hana Marin. Hanos kūnas pakilo į orą ir trenkėsi į žemę, pasigirdo trakštelėjimas. Iš rankinės, kaip iš sudaužytos pinjatos, iškristų kosmetika ir „BlackBerry“, o iš Hanos kūno ant betono kaip kruša pasipylė vidaus organai.

Spenserė pašoko, jos šviesūs plaukai buvo sudrėkę nuo prakaito. Išaušo sekmadienio rytas, ji gulėjo savo lovoje vis dar vilkėdama juoda atlaso suknele ir nepatogiomis kelnaitėmis su juostele, taip vakar pasipuošė eidama į Monos Vanderval gimtadienio vakarėlį. Ant stalo krito švelni auksinė šviesa, o šalia lango augančiame didžiuliame ąžuole nekaltai čerškė varnėnai. Ji būdravo beveik visą naktį, laukė, kol suskambės telefonas ir kas nors praneš naujienas apie Hanos būklę. Bet niekas nepaskambino. Spenserė nežinojo, ar ši tyla gera... ar nutiko kas nors siaubinga.

Hana. Ji paskambino Spenserei praėjusį vakarą, iškart, kai Spenserės mintyse iškilo ilgai slopintas atsiminimas: Elės dingimo naktį ji pastūmė ją miške. Hana išdrožė Spenserei, kad sužinojo kai ką svarbaus ir kad jos turi susitikti prie Rouzvudo mokyklos sūpynių. Spenserė įvažiavo į aikštelę kaip tik tą akimirką, kai Hanos kūnas pakilo į orą. Ji pasuko automobilį į šalikelę, iššoko ir nubėgo prie medžių sukrėsta klaikaus vaizdo.

– Iškvieskit greitąją! – klykė Arija.

Emilija kūkčiojo iš baimės, o Hana tysojo nė nekrustelėdama. Per visą gyvenimą Spenserė nebuvo mačiusi nieko siaubingesnio.

Praėjus vos kelioms sekundėms pranešdamas apie E žinutę suzyzė Spenserės „Sidekick“. Vis dar slėpdamasi už medžių Spenserė matė, kaip Emilija su Arija irgi išsitraukė telefonus, ir jos širdis nusirito į kulnus supratus, kad jos visos tikriausiai gavo tą pačią baimę keliančią žinutę: Ji per daug žinojo. Ar E suprato, ką išsiaiškino Hana – tai, ką E stengėsi nuslėpti, – ir partrenkė Haną, kad ją užčiauptų? Ko gero, taip ir nutiko, bet Spenserei buvo sunku patikėti, kad tai iš tikrųjų įvyko. Tai šėtoniška.

Bet galbūt Spenserė tokia pat pabaisa. Likus vos kelioms valandoms iki Hanos avarijos ji nuo laiptų nustūmė seserį Melisą. Ir pagaliau prisiminė, kas nutiko Elės dingimo naktį, atgavo tas dešimt prarastų minučių, kurias taip ilgai buvo nugrūdusi į pasąmonę. Ji pastūmė ir pargriovė Elę, galbūt taip stipriai, kad ją užmušė. Spenserė nenutuokė, kas nutiko paskui, bet E, atrodo, žino. Vos prieš porą dienų E atsiuntė Spenserei žinutę ir užsiminė, kad Elės žudikė tiesiai priešais ją. Spenserė žinutę gavo žiūrėdama į veidrodį... į save.

Spenserė nebėgo į aikštelę ir prie draugių neprisidėjo. Ji skubiai nudūmė namo, nes viską trūks plyš reikėjo apgalvoti. Negi ji galėjo nužudyti Elę? Ar būtų įstengusi? Tačiau po bemiegės nakties ji vis tiek negalėtų palyginti to, ką padarė Melisai ir Elei, su tuo, ką E padarė Hanai. Taip, Spenserė nesusivaldė, taip, Spenserę nesunku išvesti iš kantrybės, bet giliai širdyje ji nemanė, kad įstengtų ką nors nužudyti.

Tai kodėl E įsitikinęs, kad kaltininkė yra Spenserė? Ar gali būti, kad E klysta... arba meluoja? Bet E žino, kad septintoje klasėje Spenserė bučiavosi su Ijanu Tomu, žino apie jos slaptą romaną su Vrenu, Melisos vaikinu iš koledžo, ir tai, kad jos penkios apakino Dženą Kavano – visus dalykus, kurie tikra tiesa. E žino tiek daug jas pražudyti galinčių dalykų, kad vargu ar jam būtina ką nors išsigalvoti.

Valantis nuo veido prakaitą Spenserei staiga šovė mintis – nuo jos širdis nusmuko į kulnus. Ji suvokė priežastį, kodėl E galėtų meluoti ir sakyti, kad Elę nužudė Spenserė. Galbūt E taip pat turi paslapčių. Galbūt E reikia atpirkimo ožio.

– Spensere? – iš apačios atsklido motinos balsas. – Ar galėtum nulipti?

Spenserė pašoko ir žvilgtelėjo į savo atvaizdą tualetinio staliuko veidrodyje. Jos akys buvo užtinusios ir paraudusios, lūpos suskeldėjusios, o plaukuose styrojo vakar slepiantis miške įsivėlę šapai. Apie šeimos pasitarimą šią akimirką ji nenorėjo nė pagalvoti.

Pirmas aukštas kvepėjo šviežia Nikaragvos kava „Segovia“, šviežiais, kvepiančiais laukais pieno produktais ir ką tik nuskintomis kalijomis, kurių kiekvieną rytą atneša jų namų tvarkytoja Kendisė. Apsitempęs juodo spandekso dviratininko kelnėmis ir JAV pašto tarnybos dviratininko marškinėliais Spenserės tėvas stovėjo šalia granitinio stalviršio virtuvės viduryje. Galbūt geras ženklas, jei tėtis penktą ryto kaip visuomet buvo išėjęs pasivažinėti dviračiu – tėvai neturėtų būti pernelyg įpykę.

Ant virtuvinių spintelių stalviršio gulėjo sekmadieninis „Philadelphia Sentinel“ numeris. Iš pradžių Spenserė pamanė: jis čia guli todėl, kad jame išspausdinta žinia apie Hanos avariją. Bet tada pamatė, kad iš pirmo puslapio žvelgia jos pačios veidas. Ji vilkėjo žvilgantį juodą kostiumėlį ir prieš kamerą buvo nutaisiusi savim pasitikinčią šypsenėlę. Antraštė skelbė: „Netikėtos pergalės!“ O paantraštėje buvo parašyta: „Susipažinkite – Auksinės orchidėjos esė konkurso kandidatė Spenserė Hastings!“

Spenserės širdis nusirito į kulnus. Buvo tai pamiršusi. O laikraštis jau gulėjo ant visų namų slenksčio.

Iš sandėliuko išniro figūra. Spenserė išsigandusi žingtelėjo atbula. Tarpduryje veriamai į ją žiūrėdama stovėjo Melisa. Sesuo taip stipriai spaudė dėžutę „Raisin Bran“, kad Spenserė pamanė, jog tuoj ją sutraiškys. Ant kairio sesers skruosto matė mažytį įdrėskimą, ant dešinio antakio buvo užklijuotas pleistras, ant kairio riešo vis dar kabojo geltona ligoninės apyrankė, o dešinysis riešas buvo įtvertas rausvu gipsiniu įtvaru – neabejotinai vakarykščių muštynių su Spensere suvenyras.

Kamuojama galybės su kalte sumišusių jausmų Spenserė nuleido akis. Vakar E atsiuntė Melisai kelis pirmuosius jos ekonomikos esė sakinius, kaip tik tos, kurią Spenserė nukniaukė iš Melisos kompiuterio standžiojo disko ir pateikė kaip savo ekonomikos namų darbą. Tą pačią esė Spenserės ekonomikos mokytojas ponas Makadamas pateikė „Auksinės orchidėjos“ konkursui, pačiam prestižiškiausiam vidurinės mokyklos lygio darbų apdovanojimui šalyje.

Melisa suprato, ką Spenserė padarė, ir nors ši maldavo atleidimo, sesuo jai prišnekėjo siaubingų dalykų – daug blogesnių, nei Spenserė manėsi nusipelniusi. Ginčas baigėsi, kai Melisos žodžių įsiutinta Spenserė netyčia pastūmė seserį nuo laiptų.

– Taigi, mergaitės, – ponia Hastings pastatė kavos puodelį ant stalo ir mostu liepė Melisai sėstis. – Jūsų tėvas ir aš nusprendėme šį tą svarbaus.

Spenserė įsitempė laukdama. Jie įskųs Spenserę už plagijavimą. Ji nepateks į koledžą. Turės lankyti prekybos mokyklą. Galų gale turės dirbti internetiniame tinkle QVC, pardavinėti prekes telefonu ir priiminėti užsakymus tų, kas norės įsigyti pilvo preso treniruoklių ir dirbtinių deimantų, o Melisa, kaip visuomet, išsisuks nenubausta. Jos sesuo visada laimi.

– Visų pirma, mes nenorime, kad jūs, mergaitės, ir toliau matytumėtės su gydytoja Evans, – ponia Hastings sunėrė pirštus. – Ji pridarė daugiau žalos nei naudos. Supratot?

Melisa tylomis linktelėjo, bet Spenserė sutrikusi suraukė nosį. Gydytoja Evans, Spenserės ir Melisos psichoanalitikė, buvo vienas iš nedaugelio žmonių, nebandžiusių lįsti Melisai į subinę. Spenserė jau buvo bepradedanti prieštarauti, bet pamatė grasinamą tėvų išraišką.

– Gerai, – jausdamasi kiek beviltiškai sumurmėjo ji.

– Antra, – ponas Hastingsas patapšnojo „Philadelphia Sentinel“ ir įrėmė nykštį Spenserei į veidą. – Nuplagijavusi Melisos rašinį pasielgei labai blogai, Spensere.

– Žinau, – greitai atsiliepė Spenserė pernelyg išsigandusi, kad pažvelgtų Melisos pusėn.

– Bet gerai pagalvoję nusprendėme, kad nenorime viešai to skelbti. Mūsų šeima ir taip daug patyrė. Todėl tu, Spensere, ir toliau varžysies dėl „Auksinės orchidėjos“ apdovanojimo. Niekam apie tai nepasakosime.

– Ką? – Melisa tėkštelėjo puodelį su kava ant stalo.

– Mes taip nusprendėme, – griežtai pasakė ponia Hastings brūkštelėjusi servetėle burnos kamputį. – Ir mes tikimės, kad Spenserė laimės.

– Laimėsiu? – šūktelėjo pritrenkta Spenserė.

– Jūs ją apdovanojate? – suspigo Melisa.

– Užteks, – ponas Hastingsas prabilo tonu, kuriuo paprastai atsakydavo į namus drįsusiems skambinti pavaldiniams iš jo advokato kontoros.

– Trečia, – pasakė ponia Hastings. – Jūs, mergaitės, turite susidraugauti.

Motina iš megztinio kišenės ištraukė dvi nuotraukas. Pirmoje buvo nufotografuotos ketverių ir devynerių metų Spenserė ir Melisa, gulinčios hamake senelės paplūdimio name Stoun Harbore, Naujajame Džersyje. Antroje nuotraukoje jos buvo nufotografuotos tame pačiame paplūdimio name praėjus keleriems metams. Melisa buvo su burtininko skrybėle ir apsiaustu, o Spenserė vilkėjo Amerikos vėliavos spalvų dviejų dalių maudymosi kostiumėlį su raukiniais – „Tommy Hilfiger“. Ji avėjo juodus motociklininko batus, juos nešiojo tol, kol jie pasidarė per maži ir sutriko kraujo apytaka kojų pirštuose. Seserys tėvams suvaidino magijos spektaklį – Melisa buvo iliuzionistė, o Spenserė – žavi jos asistentė.

– Radau jas šį rytą. – Ponia Hastings padavė nuotraukas Melisai, ši greitai į jas žvilgtelėjo ir grąžino. – Ar prisimenate, kokios geros draugės buvote? Sėdėdamos ant užpakalinės automobilio sėdynės ištisai plepėdavote. Viena be kitos nenorėdavote niekur eiti.

– Tai buvo prieš dešimt metų, mama, – pavargusiu balsu ištarė Melisa.

Ponia Hastings atidžiai žiūrėjo į nuotrauką – hamake gulinčią Melisą su Spensere.

– Jums patikdavo senelės paplūdimio name. Jame gražiai draugaudavote, todėl nusprendėme šiandien nuvažiuoti į Stoun Harborą. Senelės nėra, bet turime raktus. Taigi kraukitės daiktus.

Tėvai karštligiškai linkčiojo galvas, veiduose švietė viltis.

– Tai kvaila, – vienu balsu ištarė Spenserė ir Melisa.

Spenserė žvilgtelėjo į seserį nustebusi, kad abi pagalvojo tą patį.

Ponia Hastings padėjo nuotrauką ant stalviršio ir nunešė puodelį į kriauklę.

– Mes važiuosime, jau nuspręsta.

Nerangiai atkišusi riešą Melisa atsistojo iš už stalo. Ji žvilgtelėjo į Spenserę ir akimirką jos žvilgsnis sušvelnėjo. Spenserė vos pastebimai jai nusišypsojo. Galbūt tarp jų užsimezgė ryšys. Neapykanta dėl naivaus tėvų plano jas bent kiek suvienijo. Galbūt Melisa įstengs atleisti Spenserei už tai, kad ši nustūmė ją nuo laiptų ir pavogė jos rašinį. Jei taip, Spenserė atleis Melisai už žodžius, kad tėvai jos nemyli.

Spenserė pažvelgė į nuotrauką ir prisiminė magijos spektaklius, kuriuos vaidindavo su Melisa. Jų draugystei subyrėjus į šipulius Spenserė pamanė, kad jei ištartų senuosius savo ir Melisos burtažodžius, jiedvi vėl taptų geriausiomis draugėmis. Jei tik būtų taip lengva.

Vėl pakėlusi akis ji pamatė, kad Melisos išraiška pasikeitė. Ji prisimerkė ir nusisuko.

– Kalė, – metė sesuo per petį praplaukdama koridoriumi.

Spenserė sugniaužė kumščius, ją vėl užplūdo pyktis. Tam, kad jos vėl sutartų, reikėtų gerokai daugiau nei magijos. Reikėtų stebuklo.

3

Amerikietiškoji Emilijos gotika

Vėlyvą sekmadienio popietę tempdama aptriušusį mėlyną sportinį krepšį Emilija Filds paskui seną ponią su vaikštyne žengė ant judančios juostos tarptautiniame Di Moino oro uoste. Į krepšį buvo sukimšusi visus savo žemiškus turtus: drabužių, batus, du brangiausius minkštus žaislus – jūrų vėplius, dienoraštį, „iPodą“ ir rūpestingai sulankstytus Elison Dilaurentis atsiųstus raštelius, su kuriais neįstengė išsiskirti. Lėktuvui skrendant virš Čikagos ji suvokė pamiršusi apatinius. Ką gi, taip jai ir reikia – rytą viską susikrovė it paklaikusi. Ji miegojo tik tris valandas, nes vis dar buvo priblokšta vaizdo – į Haną trenkiasi visureigis ir ši išlekia į orą.

Emilija pasiekė pagrindinį terminalą ir prasispraudusi pro stambią pernelyg aptemptus džinsus mūvinčią moterį įsmuko į pirmą tualetą. Ji žiūrėjo į veidrodį virš kriauklės – į savo veidą apsiblaususiomis akimis. Jos tėvai tai padarė. Jie atsiuntė ją čia gyventi su teta Helene ir dėde Alenu. Ir vien dėl to, kad E visai mokyklai paskelbė apie Emiliją, o praėjusią naktį Monos Vanderval vakarėlyje mama pagavo ją, apsikabinusią su Maja Sen Žermen, mergaite, kurią ji myli. Emilija žino, kas jos laukia. Ji pažadėjo išeiti visą trijų pakopų – „Atsikratyk gėjiškumo“ – programą, kad pamirštų jausmus Majai, kitaip su Rouzvudu teksią atsisveikinti. Bet sužinojusi, kad net jos trijų pakopų patarėja Beka neįstengė atsispirti tikriesiems troškimams, ji suprato – jokie susitarimai nebegalioja.

Di Moino oro uostas buvo mažas ir galėjo pasigirti tik pora restoranų, knygynu ir spalvingų „Vera Bradley“ rankinių parduotuve. Pasiekusi bagažo skyrių Emilija apsidairė. Apie tetą ir dėdę prisimena tik tai, kad jie – supergriežti. Jie vengia visko, kas galėtų sukelti seksualinius impulsus – net kai kurių maisto produktų. Akimis naršydama minią Emilija tikėjosi išvysti šalia bagažo išdavimo juostos stovinčius rūstų viskuo nepatenkintą ūkininką ir jo negražią piktą žmoną iš paveikslo „Amerikietiškoji gotika“.

– Emilija.

Ji skubiai atsisuko. Helenė ir Alenas Viveriai, liemens aukštyje laikydamiesi už rankų, stovėjo atsirėmę į aparatą „Smarte Carte“. Į kelnes sukišti garstyčių geltonumo Aleno golfo marškinėliai tik pabrėžė didžiulį jo pilvą. Trumpi pilki Helenės plaukai atrodė kaip nulakuoti. Nė vienas nesišypsojo.

– Ar turi registruoto bagažo? – šiurkščiai paklausė Alenas.

– Aa, ne, – mandagiai atsakė Emilija svarstydama, ar turėtų juos apkabinti.

Ar tetos ir dėdės neturėtų džiaugtis išvydę dukterėčias? Alenas ir Helenė atrodė suirzę.

– Ką gi, tada eime, – pasakė Helenė. – Iki Adamso maždaug dvi valandos kelio.

Jų automobilis buvo senas universalas su medinėmis apdailos juostelėmis ant durelių. Jame atsidavė dirbtinio pušų kvapo gaivikliu, šis kvapas Emilijai visuomet primindavo ilgas keliones automobiliu su nuolat niurzgančiais seneliais. Alenas važiavo bent penkiolika mylių mažesniu už leidžiamą greičiu – juos aplenkė net čiuplutė senutė, besimarkstanti prie vairo. Nei teta, nei dėdė neištarė nė žodžio – nei Emilijai, nei vienas kitam. Tvyrojo tokia tyla, kad Emilija girdėjo į milijonus šukelių dūžtančios savo širdies skleidžiamą garsą.

– Ajovoje gražu, – garsiai pasakė Emilija, rodydama į aplinkui plytinčias bekraštes lygumas.

Ji niekuomet nebuvo mačiusi tokios tuščios ir apleistos vietos – šalikelėje nebuvo nė poilsio aikštelių. Alenas kažką tyliai kriuktelėjo. Helenė stipriau sučiaupė lūpas. Jei būtų suspaudusi dar labiau, būtų jas prarijusi.

Glotnus ir vėsus telefonas švarkelio kišenėje Emilijai atrodė paskutinis tiltas į civilizaciją. Išsitraukė jį ir spoksojo į ekraną. Jokių naujų žinučių, net nuo Majos. Prieš išvykdama ji išsiuntė Arijai žinutę ir paklausė, kaip Hana, bet Arija neatsakė. Naujausia žinutė jos žinučių skyrelyje buvo atsiųsta E praėjusią naktį: Ji per daug žinojo. Ar E tikrai pervažiavo Haną? Ir ar galėtų būti tiesa tai, ką Arija jai pranešė prieš Hanos nelaimę – ar Spenserė galėjo būti Elės žudikė? Emilijos akis aptraukė ašaros. Dabar tikrai netinkamas laikas būti toli nuo Rouzvudo.

Staiga Alenas pasuko iš kelio į dešinę ir įvažiavo į duobėtą žvyrkelį. Automobilis slidinėjo nelygia žeme, jie pravažiavo keletą galvijų aptvarų ir kelis iš pažiūros sukežusius namelius. Keliuku piktai lodami ant automobilio puolė šunys. Galiausiai jie įsuko į dar vieną žvyrkelį ir privažiavo vartus. Helenė išlipo, atidarė juos ir Alenas įvažiavo. Priešais dunksojo baltomis malksnomis dengtas dviejų aukštų namas. Jis buvo santūrus ir kuklus, priminė amišų namus Lankasteryje, Pensilvanijoje, prie kurių Emilija ir jos tėvai sustodavo nusipirkti pyrago su melasa.

– Štai ir atvažiavome, – vangiai ištarė Helenė.

– Jis nuostabus, – lipdama iš automobilio pasakė Emilija stengdamasi, kad balsas skambėtų žvaliai.

Kaip ir kitus jų pravažiuotus namus, Viverių nuosavybę supo tinklinė tvora ir aplinkui sukiojosi pulkai šunų, vištų, ančių ir ožkų. Vienas drąsus ožys, pririštas prie galvijų aptvaro ilga grandine, pririsnojo prie pat Emilijos. Jis trinktelėjo jai nešvariais ragais ir Emilija suspiegė.

Ožiui maknojant šalin Helenė griežtai į ją pažvelgė.

– Nerėk taip. Vištoms nepatinka.

Šaunu. Vištų poreikiai svarbiau nei Emilijos. Ji parodė į ožį.

– Kodėl jis prirakintas?

– Ji, – pataisė ją Helenė. – Ji buvo bloga mergaitė, štai kodėl.

Emilija nervingai prikando lūpą, nes mažytė virtuvė, į kurią ją nusivedė Helenė, atrodė neremontuota nuo šeštojo dešimtmečio. Emilija iškart pasigedo linksmos mamos virtuvės, nustatinėtos viščiukų statulėlėmis, jų virtuvėje ištisus metus kabo kalėdiniai rankšluostėliai, o šaldytuvą puošia magnetukai su Filadelfijos paminklais. Helenės šaldytuvas buvo plikas, nė vieno magnetuko, nuo jo sklido pūvančių daržovių dvokas. Joms įžengus į mažą svetainę Helenė parodė maždaug Emilijos amžiaus mergaitę, sėdinčią ant vėmalų spalvos kėdės ir skaitančią „Džeinę Eir“.

– Prisimeni Ebę?

Pusseserė Ebė vilkėjo blyškų, rusvai žalsvą, kelius siekiantį megztinį ir kuklią peltakiuotą palaidinukę. Plaukus ji buvo susirišusi ant sprando ir visiškai nepasidažiusi. Vilkėdama aptemptus marškinėlius su užrašu „Mylėk gyvūnus, apkabink plaukiką“, suplėšytus „Abercrombie“ džinsus, pasitepusi drėkinamuoju kremu, kuris suteikia odai įdegio spalvą, ir vyšnių skonio lūpų blizgesiu, Emilija pasijuto it kokia kekšė.

– Sveika, Emilija, – pabrėžtinai santūriai pasisveikino Ebė.

– Ebė buvo maloni ir pasisiūlė dalytis su tavim kambariu, – pasakė Helenė. – Jis viršuje, iškart užlipus laiptais. Tuoj parodysime.

Viršuje buvo keturi miegamieji. Pirmasis buvo Helenės ir Aleno, antrasis – Džono ir Meto, septyniolikamečių dvynių.

– O štai šitas – Saros, Elizabetės ir mažosios Karenos, – pasakė Helenė rodydama į kambarį, kurį Emilija buvo palaikiusi sandėliuku.

Emilijai atvipo žandikaulis. Apie nė vieną šių pusseserių nebuvo girdėjusi.

– Kiek joms metų?

– Na, Karenai šeši mėnesiai, Sarai dveji metukai, o Elizabetei – ketveri. Šiuo metu jos pas močiutę.

Emilija pasistengė paslėpti šypseną. Kaip sekso vengiantys žmonės jie turi daug palikuonių.

Helenė įvedė Emiliją į pustuštį kambarį ir parodė į dvi loveles kampuose. Ebė įsitaisė ant savo lovos ir susidėjo rankas į skreitą. Emilija negalėjo patikėti, kad šiame kambaryje gyvenama – vieninteliai baldai buvo lovos, paprastas tualetinis staliukas, lentyna su keliomis knygomis, dar mažas apskritas kilimėlis. Namie jos kambarys buvo išklijuotas plakatais ir nuotraukomis, stalas nukrautas buteliukais kvepalų, žurnalų iškarpomis, kompaktinėmis plokštelėmis ir knygomis. Tiesa, kai Emilija kadaise čia lankėsi, Ebė jai prisipažino ketinanti tapti vienuole, tad galbūt aplinka be jokių pagražinimų savaip ruošė ją vienuoliškam gyvenimui. Emilija žvilgtelėjo pro didelį langą kambario gale ir pamatė milžinišką Viverių kiemą, jame stovėjo didelė arklidė ir siloso bokštas. Du vyresni jos pusbroliai, Džonas ir Metas, vilko iš arklidės presuotą šieną ir krovė į sunkvežimiuką. Horizonte nieko nematyti. Visiškai nieko.

– Ar toli jūsų mokykla? – paklausė Emilija Ebės.

Ebės veidas nušvito.

– Mano mama tau nesakė? Mus moko namie.

– Ak... – Emilijos ryžtas šiaip taip prisitaikyti jau sunkėsi pro prakaito liaukas.

– Rytoj duosiu tau pamokų tvarkaraštį.

Helenė padėjo ant Emilijos lovos porą papilkėjusių rankšluosčių.

– Turėsi išlaikyti keletą egzaminų, kad žinočiau, nuo ko pradėti.

– Mokausi dešimtoje klasėje, – atsiliepė Emilija. – Keletą dalykų aukštesniu lygiu.

– Pažiūrėsime, nuo ko turėsi pradėti, – pakartojo ir atšiauriai į ją pažiūrėjo Helenė.

Ebė atsistojo nuo lovos ir dingo koridoriuje. Jausdama užplūstančią neviltį Emilija spoksojo pro langą. Jei per penkias sekundes pro šalį praskris paukštis, iki kitos savaitės grįšiu į Rouzvudą. Pro šalį praplasnojo žvirblelis ir Emilija prisiminė, kad prietaringų savo mažvaikės žaidimų daugiau nebežaidžia. Pastarųjų kelių mėnesių įvykiai – kai darbininkai aptiko Elės lavoną vasarnamio pamatams iškastoje duobėje, Tobio savižudybė, E... – privertė ją prarasti tikėjimą, kad visi nutikimai turi priežastis.

Suskambėjo jos mobilusis. Emilija išsitraukė telefoną ir pamatė, kad Maja atsiuntė žinutę. „Ar tu tikrai Ajovoje? Prašau paskambinti, kai galėsi.“

„Padėk man“, – pradėjo rinkti Emilija, bet tą akimirką Helenė ištraukė telefoną jai iš rankų.

– Šiuose namuose mobiliųjų turėti neleidžiame. – Helenė išjungė telefoną.

– Bet... – norėjo paprieštarauti Emilija. – O jei norėsiu paskambinti tėvams?

– Galėsiu jiems paskambinti už tave, – išgiedojo Helenė. Ji pasilenkė arčiau prie Emilijos. – Tavo mama man papasakojo keletą dalykų. Nežinau, kaip elgiamasi Rouzvude, bet čia mes gyvename pagal mano taisykles. Aišku?

Emilija krūptelėjo. Kalbėdama Helenė spjaudėsi ir Emilija ant skruosto pajuto lašelius.

– Aišku, – atsakė ji virpančiu balsu.

– Tai ir gerai.

Helenė išėjo į koridorių ir įmetė telefoną į didelį, tuščią stiklainį ant medinio staliuko.

– Tegul jis saugiai čia guli.

Kažkas ant dangtelio buvo užrašęs: KEIKSMŲ STIKLAINIS, bet, išskyrus Emilijos telefoną, jis buvo tuščias.

Keiksmų stiklainyje Emilijos telefonas atrodė vienišas, bet dangtelio atsukti ji nedrįso – Helenė tikriausiai prijungusi prie jo signalizaciją. Ji grįžo į tuščią miegamąjį ir krito ant lovelės. Čiužinio viduryje styrojo iššokusi aštri spyruoklė, palietus paklodė atrodė kaip cementinė plokštė. Ajovos dangus iš rausvai gelsvo virto violetiniu, paskui tamsiai mėlynu ir galiausiai pajuodo, o Emilijai skruostais tekėjo karštos ašaros. Jei tai pirmoji kitokio jos gyvenimo diena, verčiau jau būtų mirusi.

Po kelių valandų tyliai girgždėdamos atsidarė durys. Ant grindų nutįso šešėlis. Smarkiai besidaužančia širdimi Emilija atsisėdo lovelėje. Ji prisiminė E žinutę. Ji per daug žinojo. Akyse matė Hanos kūną, su trenksmu nudribusį ant grindinio.

Bet tai buvo tik Ebė. Ji uždegė mažą stalinę lempą ir krito ant pilvo šalia savo lovos. Emilija prikando lūpą ir apsimetė nieko nepastebinti. Ar čia keista naujoviška malda?

Rankose laikydama medžiagos gniutulą Ebė vėl atsisėdo. Ji nusitraukė per galvą rusvai žalsvą megztinį, atsisegė smėlio spalvos liemenėlę, užsitempė džinsinį mini sijonėlį ir įsirangė į raudoną palaidinukę be petnešėlių. Tada ji vėl pakišo ranką po lova, sugraibė rausvai baltą kosmetikos krepšelį, perbraukė tušu per blakstienas, o lūpas pasidažė raudonu blizgesiu. Galiausiai ji paleido į arklio uodegą surištus plaukus, palenkė galvą žemyn ir perbraukė rankomis skalpą. Kai ji vėl atmetė galvą, plaukai atrodė pašėlusiai išsitaršę ir sunkiomis sruogomis krito aplink veidą.

Ebė pagavo Emilijos žvilgsnį. Ji plačiai nusišypsojo, lyg sakytų: Užčiaupk srėbtuvę. Dar musių priskris.

– Eini su mumis, ar ne?

– K... kur? – sumikčiojo žadą pagaliau atgavusi Emilija.

– Pamatysi.

Ebė priėjo prie Emilijos ir paėmė jai už rankos.

– Emilija Filds, pirmoji tavo naktis Ajovoje tik prasidėjo.

4

Jei kuo nors tiki, vadinasi, tai tiesa

Atsimerkusi Hana Marin pasijuto esanti viena ilgame, baltame tunelyje. Už jos buvo tamsa, o priešais – šviesa. Fiziškai ji jautėsi nuostabiai – ne išpampusi nuo per daug suvalgyto baltojo čederio; ir oda neatrodė išdžiūvusi, ir plaukai nepasišiaušę, nekamavo nuo nemigos apimantis galvos svaigulys ar taikstymosi prie visuomeninio gyvenimo sukeltas stresas. Tiesą sakant, vargu ar ji kada jautėsi taip... puikiai.

Tai anaiptol nepriminė įprasto sapno, kai kas jame buvo reikšminga. Staiga prieš akis pakibo šviesos taškelis. Paskui dar vienas, ir dar vienas. Aplinka prieš akis išryškėjo kaip lėtai įsikraunanti nuotrauka interneto puslapyje.

Štai su trimis geriausiomis draugėmis ji sėdi Elison Dilaurentis užpakalinio kiemo verandoje. Tamsesnėmis sruogelėmis pamargintus šviesius plaukus Spenserė ant viršugalvio susirišusi į arklio uodegą, o garbanoti iki mėlynumo juodi Arijos plaukai supinti į kasas. Emilija vilki žalsvai melsvus trumparankovius marškinėlius ir šortus su užrašu „Rouzvudas plaukia“ ant užpakalio. Haną užplūdo baimė, pažvelgusi į atspindį veidrodyje, matė į ją žvelgiantį savo atvaizdą iš septintos klasės. Jos dantų kabės buvo apvedžiotos žaliais ir rausvais guminiais apvadais. Šlykščiai rudi plaukai susukti į mazgą. Rankos atrodė kaip kumpiai, o kojos – kaip blyškūs, sudribę duonos kepalai. Tiek iš tos puikios savijautos.

– Merginos!

Hana atsisuko. Ir Elė buvo čia. Stovėjo priešais ir spoksojo į jas, lyg jos būtų išdygusios tiesiai iš po žemių. Elei priėjus Hana užuodė mėtinę kramtomąją gumą ir kvepalus – „Ralph Lauren Blue“. Avėjo įsispiriamas violetines paplūdimio šlepetes – Hana buvo visai jas pamiršusi. Ir dar Elės pėdos – ji galėdavo sukryžiuoti nykštį su kreivoku antru pirštu ir sakydavo, kad tai neša sėkmę. Hana panoro, kad Elė imtų ir tuojau pat juos sukryžiuotų, ir padarytų visus kitus tik jai būdingus dalykus, kuriuos Hana taip stipriai troško prisiminti.

Spenserė atsistojo.

– Už ką ji tave pričiupo?

– Negi įsivėlei į kokią bėdą – ir dar be mūsų? – šūktelėjo Arija. – Ir kodėl persirengei? Ta palaidinukė buvo graži.

– Ar nori, kad išeitume? – baimingai paklausė Emilija.

Hana tą dieną prisiminė iki smulkmenų. Ant vidinės riešo pusės vis dar švietė užrašai iš septintos klasės baigiamojo istorijos egzamino. Ji įkišo ranką į permetamą per petį krepšį „Manhattan Portage“ ir palietė baltos medvilninės Rouzvudo mokyklos baigimo kepuraitės kraštelį. Ruošdamasi rytdienos mokslo metų baigimo ceremonijai per priešpiečių pertrauką pasiėmė ją sporto salėje.

Vis dėlto mokslo metų baigimo šventė nebus vienintelis rytdienos įvykis.

– Ele, – kreipėsi į draugę Hana ir taip staigiai atsistojo, kad viena iš citrininių žvakių ant stalo nuvirto. – Man reikia su tavim pasikalbėti.

Bet Elė nekreipė į ją jokio dėmesio, lyg Hana apskritai nebūtų nieko pasakiusi.

– Aš vėl sumečiau savo riedulio drabužius su jos apatiniais, – pasakė ji kitoms mergaitėms.

– Ir ji ant tavęs užsiuto? – Emilija niekaip nepatikėjo.

– Ele, – Hana pamojavo rankomis draugei prieš veidą. – Turi manęs paklausyti. Tau nutiks kai kas siaubinga. Ir mes turime užbėgti tam už akių!

Elė žvilgtelėjo į Haną. Ji gūžtelėjo pečiais ir krestelėjo plaukus, surištus taškuotu kaspinu.

– Juk pažįsti mano mamą, Em. Ji pedantiškesnė ir už Spenserę!

– Kam rūpi tavo mama?! – suspiegė Hana. Ją pylė karštis, o oda tvinksėjo, lyg ją būtų sugėlęs spiečius bičių.

– Spėkit, kur rytoj vyks mūsų septintos klasės baigimo pižamų vakarėlis? – paklausė Spenserė.

– Kur? – pasirėmusi į stalą alkūnėmis Elė palinko į priekį.

– Melisos daržinėje! – šūktelėjo Spenserė.

– Malonumėlis! – nudžiugo Elė.

– Ne! – suriko Hana.

Ji užsilipo ant stalo – reikia jas priversti ją pastebėti. Kodėl mergaitės jos nemato? Juk ji riebi kaip lamantinas.

– Mergaitės, mums ten negalima. Pižamų vakarėlį turime surengti kitur. Kur nors, kur būtų žmonių. Kur būtų saugu.

Jos mintys pašėlusiai sukosi. Galbūt visatoje atsirado laiko kilpa ir ji, žinodama, kas nutiks ateityje, iš tiesų grįžo į septintą klasę – į Elės dingimo išvakares. Ji galėtų viską pakeisti. Galėtų paskambinti į Rouzvudo nuovadą ir pasakyti policininkams, kad ją kamuoja siaubinga nuojauta – jos geriausiai draugei rytoj kai kas nutiks. Ir galbūt kas nors spygliuotos vielos tvora aptvertų Dilaurenčių kieme žiojinčią duobę.

– Galbūt pižamų vakarėlio visai neturėtume rengti, – karštligiškai išbėrė Hana. – Gal turėtume jį surengti kitą naktį?

Galiausiai Elė sugriebė Hanai už riešų ir nutempė ją nuo stalo.

– Liaukis, – sušnibždėjo ji. – Keli triukšmą dėl nieko.

– Triukšmą dėl nieko? – pasimuistė Hana. – Ele, tu rytoj žūsi... Per vakarėlį išlėksi iš daržinės ir... dingsi.

– Ne, Hana, klausykis atidžiai. Aš nežūsiu.

Haną išpylė šaltas prakaitas. Elė žiūrėjo jai tiesiai į akis.

– Tu... nežūsi? – užsikirsdama išdaužė ji.

Elė palietė Hanos ranką. Kokia paguodžianti glamonė, Hanos tėtis taip darydavo jai sergant.

– Nesijaudink, – švelniai sušnibždėjo Elė Hanai į ausį. – Man nieko nenutiks.

Jos balsas skambėjo taip arti. Taip tikroviškai. Hana suklapsėjo blakstienomis ir atsimerkė, ji buvo ne Elės kieme. Gulėjo ant nugaros baltame kambaryje. Virš jos švietė akinamai ryškios dienos lempos. Kairėje ji išgirdo pypsėjimą ir tolygų aparato šnypštimą – įkvėpimas – iškvėpimas, įkvėpimas – iškvėpimas.

Virš jos išniro neaiškus pavidalas. Merginos veidas buvo širdelės pavidalo, akys skaisčiai žydros, o balti dantys spindėjo. Ji lėtai paglostė Hanai ranką. Hana stengėsi ją įžiūrėti. Ji atrodė panaši į...

– Man nieko nenutiks, – vėl ištarė Elės balsas, karštas jos kvėpavimas nutvilkė Hanai skruostą.

Gaudydama orą Hana išsižiojo. Jos kumščiai atsigniaužė ir vėl susigniaužė. Ji iš visų jėgų stengėsi įsikibti į šią akimirką, į šį suvokimą, bet tada viskas išblėso – garsai, kvapai, pojūtis, kad Elė liečia jai ranką. Liko tik tamsa.

5

Bus karas

Vėlyvą sekmadienio popietę išėjusi iš ligoninės – Hanos būklė buvo nepakitusi – Arija užlipo nelygiais Senojo Holiso namo, kuriame gyveno Ezra, verandos laipteliais. Ezros butas pirmame aukšte buvo vos per du kvartalus nuo namo, kur šiuo metu su Meridite gyveno tėvas, o eiti ten Arija dar nepasiruošusi. Ji nesitikėjo rasti Ezros namie, bet parašė jam laiškelį ir paaiškino, kur gyvens ir kad tikisi, jog abu galės pasikalbėti. Kišdama laišką į Ezros pašto dėžutę už nugaros išgirdo girgžtelint.

– Arija.

Prieškambaryje pasirodė išblukusiais džinsais ir trumparankoviais pomidorų raudonumo „Gap“ marškinėliais vilkintis Ezra.

– Ką čia veiki?

– Aš tik... – Arijos balsas įsitempė nuo neišsakytų jausmų.

Ji atkišo laiškelį, kiek susiglamžiusį nuo bandymo sugrūsti į pašto dėžutę.

– Ketinau tau jį atiduoti. Norėjau, kad man paskambintum.

Nors ir bijodama Ezrą paliesti Arija nedrąsiai žingtelėjo jo pusėn. Jis kvepėjo visai kaip praėjusią naktį, kai Arija čia buvo – viskiu, drėkinamuoju kremu.

– Nemaniau, kad būsi namie, – springdama išbėrė Arija. – Kaip tu?

– Na, nakties areštinėje išvengiau, o tai jau gerai, – Ezra nusijuokė, bet greitai susiraukė. – Tačiau... mane atleido iš darbo. Tavo vaikinas mokyklos administracijai papasakojo viską – įrodymui turėjo mūsų nuotraukų. Visi norėtų apie šį reikalą nutylėti, nebent tu pateiktum kaltinimus. Į mano bylą tai nepateks. – Jis užkabino nykštį už džinsų kilpos. – Rytoj nuėjęs į mokyklą ištuštinsiu savo kabinetą. Spėju, jūs, merginos, šiais metais turėsite naują mokytoją.

Arija susiėmė delnais skruostus.

– Man labai labai gaila.

Ji sugriebė Ezrai už rankos. Iš pradžių Ezra priešinosi, bet lėtai atsidusęs pasidavė. Jis prisitraukė ją ir stipriai pabučiavo, Arija atsakė į jo bučinį kaip niekad aistringai. Ezra užkišo pirštus už jos liemenėlės sagtelės. Arija sugriebė jo marškinėlius ir juos nutraukė. Buvo visai nesvarbu, kad jie stovi lauke ar kad į juos nuo gretimos verandos žiopso būrelis vandens pypkę rūkančių koledžo studentų. Arija pabučiavo Ezrą į kaklą, o jis apkabino ją per liemenį.

Vis dėlto išgirdę policijos sirenos ūktelėjimą jie išsigandę atšoko vienas nuo kito.

Arija pasislėpė už pintos verandos sienelės. Išpiltas raudonio Ezra pritūpė šalia. Pro Ezros namą lėtai pravažiavo policijos automobilis. Policininkas kalbėjo mobiliuoju ir nekreipė į juos dėmesio.

Vėl atsisukusi į Ezrą Arija pajuto, kad jaudulys atslūgo.

– Užeik, – pakvietė Ezra užsitempdamas marškinėlius ir žengdamas į butą. Arija nusekė iš paskos apeidama duris, vis dar nukabintas nuo vyrių – vakar jas išlaužė policija. Bute buvo justi įprastas kvapas – dulkių ir „Kraft“ makaronų su sūriu.

– Gal tau padėti susirasti kitą darbą? – pasiūlė Arija. – Gal mano tėvui reikia padėjėjo? Arba jis galėtų pasitelkti savo ryšius Holise.

– Arija...

Ezros veide atsispindėjo pasidavimas. O tada Arija pamatė perkraustymo įmonės dėžes. Vonioje vidury svetainės nebebuvo nė vienos knygos. Ant židinio atbrailos nematyti vašku apvarvėjusių mėlynų žvakių. Ant virtuvinės kėdės nebesėdi Berta, pripučiama prancūzę kambarinę vaizduojanti lėlė, kurią Ezrai kaip pokštą koledžo laikais buvo padovanoję keletas draugų. Tiesą sakant, jau nematyti daugumos asmeninių Ezros daiktų. Stovi tik keletas vienišų senų baldų.

Ją užplūdo stingdantis, lipnus jausmas.

– Tu išvažiuoji.

– Providense gyvena pusbrolis, – nuleidęs galvą sumurmėjo Ezra. – Kurį laiką apsistosiu pas jį. Viską apgalvosiu. Lankysiu keramikos pamokas Rodo salos dizaino mokykloje. Dar gerai nežinau.

– Pasiimk ir mane, – nesusilaikė Arija. Ji priėjo prie Ezros ir truktelėjo jam už marškinėlių krašto. – Visuomet norėjau lankyti Rodo salos dizaino mokyklą. Tai pirmas mano pasirinkimas. Galbūt galėčiau iš anksto kreiptis, kad mane priimtų. – Ji vėl pakėlė akis ir pažiūrėjo į Ezrą. – Kraustausi pas tėvą su Meridite – o tai iš esmės blogiau už mirtį. Ir... ir dar niekuomet nesijaučiau taip, kaip jaučiuosi būdama su tavim. Nesu tikra, kad kada nors vėl taip pasijusiu.

Siūbuodamas Arijos rankas pirmyn atgal Ezra stipriai užsimerkė.

– Manau, turėtum mane susirasti po poros metų. Noriu pasakyti, aš jaučiu tau tą patį. Bet turiu iš čia ištrūkti. Abu tai žinome.

Arija paleido jo rankas. Lyg kažkas būtų atvėręs jos krūtinės ląstą ir išplėšęs širdį. Dar praėjusią naktį kelias valandas viskas atrodė tobula. O tada Šonas – ir E – vėl sudaužė viską į šipulius.

– Ei, – pasakė Ezra pamatęs, kad Arijos skruostais ritasi ašaros. Jis prisitraukė ją ir tvirtai apkabino. – Viskas gerai. – Jis žvilgtelėjo į vieną iš dėžių ir paėmęs padavė jai Viljamo Šekspyro lėlę judančia galva. – Noriu, kad ją turėtum.

Arija vos vos šyptelėjo.

– Tikrai?

Pirmą kartą jai čia atėjus po Noelio Kano vakarėlio rugsėjo pradžioje Ezra pasakė, kad ši lėlė linksinčia galva – vienas mieliausių jo daiktų.

Rodomojo piršto pagalvėle Ezra perbraukė Arijai per žandikaulį – nuo smakro iki ausies spenelio.

– Tikrų tikriausiai, – sušnibždėjo jis.

Eidama prie durų Arija jautė jo žvilgsnį.

– Arija, – šūktelėjo Ezra jai lenkiantis didelės rietuvės senų telefono knygų, kad patektų į koridorių.

Ji sustojo – širdyje palengvėjo. Jo veide švietė išmintinga, rami išraiška.

– Esi stipriausia mano sutikta mergina, – pasakė jis. – Todėl... na, žinai, siųsk visus velniop! Tau viskas puikiai pavyks.

Ezra pasilenkė ir ėmė skaidria lipnia juosta klijuoti dėžes. Arija lyg apsvaigusi atbulomis išėjo iš buto klausdama savęs, kodėl jis staiga ėmė su ja elgtis it koks mokyklos konsultantas. Atrodė, lyg sakytų jai, kad yra suaugęs, turi pareigų ir privalo atsakyti už savo veiksmus, o ji tėra vaikas, kuriam visas gyvenimas dar prieš akis.

O šito kol kas ji ir nenori girdėti.

– Arija! Sveika atvykusi! – šūktelėjo Meriditė.

Ji stovėjo virtuvėje pasirišusi prijuostę juodais ir baltais dryžiais – Arija bandė įsivaizduoti, kad tai kalėjimo uniforma, – ir ant dešinės rankos mūvėjo karvės pavidalo virtuvės pirštinę. Ji šypsojosi kaip ryklys, pasirengęs praryti smulkią žuvelę.

Arija įvilko paskutinį iš krepšių, kuriuos Šonas praėjusį vakarą numetė jai prie kojų, ir apsidairė. Meriditės skonis keistokas – ji menininkė ir dėsto Holiso koledže, tame pačiame kaip tėvas, bet jos svetainė atrodo taip, tarsi ją būtų įrengęs psichopatas. Kampe stovi dantų gydytojo kėdė su kankinimo įrankių padėkliuku. Vieną sieną Meriditė nukabinėjusi akių obuolių nuotraukomis. Išreikšdama meninį polėkį medyje ji išdegino įvairias mintis, skersai židinio stirkso didelė pliauska su užrašu: GROŽIS NESIEKIA GILIAU PO ODA, BET BJAURUMAS PRASISMELKIA IKI PAT KAULŲ. Ant virtuvinio stalo užklijuotas didelis Piktosios Vakarų Raganos piešinys. Arija pajuto pagundą besti į jį pirštu ir pasakyti nežinojusi, kad Meriditės motina kilusi iš Ozo šalies. Tada kampe ji pamatė meškėną ir suspiegė.

– Nesijaudink, nesijaudink, – greitai išbėrė Meriditė. – Tai iškamša. Nusipirkau ją taksidermijos parduotuvėje Filadelfijoje.

Arija suraukė nosį. Namai būtų galėję varžytis su Filadelfijos Miuterio medicininių keistenybių muziejumi, Arijos broliui patikusiu beveik taip pat, kaip Europoje aplankyti sekso muziejai.

– Arija!

Iš už kampo šluostydamasis delnus į džinsus išniro tėvas. Baironas mūvėjo tamsiai mėlynus džinsus, juos buvo susijuosęs diržu, ir vilkėjo minkštą pilką megztinį. Veikiausiai įprasta jo dėmėtų nuo prakaito marškinėlių „Sixers“ ir apspurusių languotų šortų uniforma Meriditei nepatiko.

– Sveika atvykusi!

Arija kažką neaiškiai suniurnėjo ir vėl pakėlė krepšį. Pauosčiusi orą ji pajuto degančios medienos ir „Cream of wheat“ dvoką. Ji įtariai nužvelgė puodą ant viryklės. Gal Meriditė, it kokia piktoji mokyklos direktorė iš Dikenso romano, verda avižinę košę?

– Einam, parodysiu tavo kambarį.

Baironas čiupo Arijai už rankos. Jis nuvedė ją koridoriumi į didelį kvadratinį kambarį, kuriame mėtėsi keli dideli medienos gabalai, įdagai, stovėjo didžiulis juostinis pjūklas ir suvirinimo įrankiai. Arija pamanė, kad tai Meriditės studija – arba kambarys, kuriame ji pribaigia savo aukas.

– Čionai, – pasakė Baironas.

Jis nuvedė ją į kambario kampą, užtrauktą gėlėmis išmarginta užuolaida. Atitraukęs užuolaidą sukrykštė:

– Ta ta ta dam!

Vos didesnėje už dušo kabiną erdvėje stovėjo viengulė lova ir tualetinis staliukas be trijų stalčių. Baironas jau buvo sunešęs jos krepšius, bet ant grindų neužteko vietos, todėl buvo sukrovęs juos ant lovos. Į galvūgalį buvo atremta plona pageltusi pagalvė, o ant palangės pastatytas mažytis nešiojamasis televizorius. Ant jo buvo užklijuotas lipdukas su senu, išblukusiu aštuntojo dešimtmečio stiliaus užrašu: IŠGELBĖK ARKLĮ, PAJODYK SUVIRINTOJĄ.

Jausdama, kad ją tuoj supykins, Arija pasisuko į Baironą.

– Turėsiu miegoti Meriditės studijoje?

– Naktimis ji nedirba, – greitai pasakė Baironas. – Tik pažvelk! Turėsi savo televizorių ir židinį!

Jis parodė į siaubingą iš plytų sumūrytą griozdą, užimantį kone visą galinę sieną. Daugumoje Senojo Holiso namų po židinį yra visuose kambariuose, nes centrinio šildymo sistema čia niekam tikusi.

– Naktimis galėsi jaukiai įsitaisyti!

– Tėti, neturiu jokio supratimo, kaip įkurti židinį.

Ir tada Arija pamatė, kaip nuo vieno lubų kampo į kitą žygiuoja vorelė tarakonų.

– Jėzau! – rodydama į juos ir gūždamasi Baironui už nugaros suklykė ji.

– Jie netikri, – patikino ją Baironas. – Juos nutapė Meriditė. Čia ji išlieja savo menišką polėkį.

Arija pajuto, kad plaučiai tuoj tuoj plyš.

– Man jie pasirodė visai kaip tikri!

Baironas atrodė nuoširdžiai nustebęs.

– Maniau, tau čia patiks. Tai geriausia, ką per tokį trumpą laiką gebėjome nuveikti.

Arija užsimerkė. Jai trūko mažo, nutriušusio Ezros buto, vonios, galybės knygų ir Niujorko metro žemėlapį vaizduojančios dušo užuolaidos. Be to, ten nebuvo tarakonų – nei tikrų, nei pieštų.

– Brangusis, – iš virtuvės pasigirdo Meriditės balsas, – pietūs gatavi.

Baironas vangiai nusišypsojo Arijai ir pasuko į virtuvę. Arija suvokė, kad turėtų sekti iš paskos. Virtuvėje Meriditė ant kiekvienam skirtų lėkščių dėliojo dubenėlius. Laimė, pietums buvo ne avižinė košė, o nekaltai atrodanti vištienos sriuba.

– Pamaniau, mano skrandžiui tai tiktų geriausiai, – prisipažino ji.

– Meriditė pastaruoju metu turi bėdų dėl skrandžio, – paaiškino Baironas.

Arija nusisuko į langą ir nusišypsojo. Galbūt jai pasisekė ir Meriditė pasigavo buboninį marą.

– Joje mažai druskos, – Meriditė kumštelėjo Baironui į alkūnę, – taigi tau irgi sveika.

Arija smalsiai pažiūrėjo į tėvą. Seniau Baironas druska apibarstydavo kiekvieną šakute pakabintą kąsnelį.

– Nuo kada valgai be druskos?

– Mano kraujospūdis didelis, – rodydamas sau į širdį paaiškino Baironas.

Arija suraukė nosį.

– Ne, nedidelis.

– Taip, didelis, – Baironas susikišo servetėlę už apykaklės, – jau kurį laiką.

– Bet... bet seniau tu neprarydavai nė kąsnio nepabarstęs jo druska.

– Aš tikra vergvaldė, – atitraukdama kėdę ir sėsdamasi tvirtai pareiškė Meriditė.

Meriditė pasodino Ariją ties Piktosios Vakarų Raganos galva. Arija pastūmė dubenėlį taip, kad uždengtų žirnių žalumo raganos veidą.

– Verčiu jį laikytis dietos, – toliau kalbėjo Meriditė. – Ir dar liepiu gerti vitaminus.

Arija susigūžė, širdį suspaudė baiminga nuojauta. Meriditė jau elgiasi kaip Bairono žmona, o juk tėtis su ja gyvena vos mėnesį.

Meriditė parodė į Arijos ranką.

– Ką ten turi?

Arija spoksojo sau į skreitą suvokdama, kad vis dar laiko Ezros padovanotą Šekspyro lėlę linksinčia galva.

– Ak, tai tik... šis tas, draugas atidavė.

– Spėju, kad draugas, kuriam patinka literatūra.

Meriditė ištiesė ranką ir pajudino Šekspyro galvą, kad ji linguotų aukštyn žemyn. Jos akyse spindėjo maži žiburėliai.

Arija sustingo. Ar Meriditė girdėjo apie Ezrą? Ji pažvairavo į Baironą. Nekreipdamas dėmesio tėvas šliurpė sriubą. Šįkart prie stalo jis neskaitė, nors namie nosį nuolat būdavo įkišęs į kokį skaitalą. Ar Baironas namie jautėsi nelaimingas? Ar vabalus paišanti, iškamšas mėgstanti Meriditė jam iš tiesų patinka labiau už mielą, švelnią, mylinčią Arijos motiną Elą? Ir kodėl Baironas pamanė, kad Arija sėdės rankas sudėjusi ir su tuo taikstysis?

– Ak, Meriditė turi tau staigmeną, – prabilo Baironas. – Kiekvieną semestrą ji gali nemokamai lankyti kokį nors kursą Holiso koledže. Ji sako, kad šio semestro kreditus gali` panaudoti ir kokį nors kursą lankyti tu.

– Taip, – Meriditė padavė Arijai Holiso koledžo tęstinio išsilavinimo mokymo kursų knygelę. – Galbūt norėtum lankyti vieną iš mano dėstomų meno kursų?

Arija stipriai prikando lūpą. Verčiau jau gerklėje visam laikui įstrigtų stiklo šukė, nei praleistų su Meridite bent viena akimirka ilgiau nei būtina.

– Nagi, išsirink kursą, – nerimo Baironas. – Juk nori.

Taigi jie verčia ją tai daryti? Arija atsivertė knygutę. Galbūt ji galėtų lankyti ką nors, kas susiję su vokiečių kino filmų gamyba, mikrobiologija, o gal kokį kursą pavadinimu Specialioji apleistų vaikų problematika ar Bendravimo problemų turinčių šeimų elgesys?

Tada jos akys už kai ko užkliuvo. Nemąstantis menas: kurkite išskirtinius, su jūsų sielos poreikiais, troškimais ir svajonėmis derančius šedevrus. Per skulptūrą ir prisilietimą klausytojai išmoks mažiau kliautis akimis, o daugiau širdimi.

Arija apibraukė kursų pavadinimą pilku Holiso koledžo geologijos katedros pieštuku UOLOS JĖGA! Jis buvo įspraustas į kursų knygelę. Kursas skambėjo keistokai. Galbūt jis būtų panašus į vieną iš islandiškų jogos pamokų, kuriose Arija ir kiti mokiniai, užuot darę tempimo pratimus, šokdavo užsimerkę ir klykaudami kaip vanagai. Bet šiuo metu jai ir reikėtų nemąstyti. Be to, tai buvo vienas iš nedaugelio meno kursų, kurį vedė ne Meriditė. Beveik tobula.

Baironas atsiprašė, pakilo nuo stalo ir nudriuokė į mažytį Meriditės vonios kambarį. Jam įjungus ventiliatorių, Meriditė padėjo šakutę ir pažvelgė Arijai į akis.

– Žinau, ką galvoji, – pasakė ji ramiai nykščiu trindama ant riešo voratinklio tatuiruotę. – To, kad tavo tėvas su manim, negali pakęsti. Bet verčiau jau priprask, Arija. Mudu su Baironu susituoksime iškart, kai tik tavo tėvai išsiskirs.

Arija netyčia prarijo nesukramtytą makaroną. Ji iškosėjo sriubą ir apspjovė visą stalą. Meriditė atšoko, jos akys išsiplėtė.

– Tau nepatiko tai, ką turėjai praryti? – nusimaivė ji.

Arija staigiai nusisuko, gerklė degė. Jai tikrai nepatiko, ir tai nebuvo Piktosios Vakarų Raganos sriuba.

6

Emilija tiesiog miela, nekalta mergaitė

iš Vidurio Vakarų

– Nagi! – ragino Ebė, tempdama Emiliją per sodybos kiemą.

Už plokščio Ajovos horizonto leidosi saulė ir žaisti iš pašalių lindo visokiausi ilgakojai Vidurio Vakarų vabalai. Matyt, pažaisti susiruošė ir Emilija, Ebė ir du vyresnieji Emilijos pusbroliai Metas ir Džonas.

Ketvertukas sustojo kelio pakraštyje. Džonas ir Metas persirengė, vietoj paprastų baltų marškinėlių ir darbinių kelnių apsimovė apsmukusius džinsus ir apsivilko marškinėlius su alų reklamuojančiais šūkiais. Ebė truktelėjo palaidinukę be petnešėlių ir žvilgtelėjo į mažą veidrodėlį tikrindama, kaip atrodo lūpų blizgis. Tais pačiais džinsais ir plaukimo marškinėliais, su kuriais atvažiavo, vilkinti Emilija jautėsi negraži ir pernelyg prastai apsirengusi – taip jausdavosi ir Rouzvude.

Emilija per petį žvilgtelėjo į sodybos kiemą. Nedegė nė viena lempa, bet šunys vis dar pašėlusiai lakstė aplink, o blogoji ožka vis dar buvo prirakinta prie stulpo galvijų aptvare, varpelis ant jos kaklo siūbavo. Keista, kad Helenė su Alenu varpelių neužkabino ir vaikams.

– Ar jūs tikri, kad tai gera mintis? – garsiai pasidomėjo ji.

– Nesijaudink, – atsiliepė Ebė, jos auskarų žiedai siūbavo. – Mama ir tėtis eina gulti lygiai aštuntą vakaro. Niekur nesidėsi, jei ketvirtą ryto turi keltis.

– Šimtą kartų ištisus mėnesius taip darėme ir mūsų nė sykio nepričiupo, – patikino ją Metas.

Staiga horizonte pasirodė pilkas sunkvežimiukas, iš paskos driekėsi dulkių uodega. Jis lėtai pririedėjo prie ketvertuko ir sustojo. Iš jo pasigirdo Emilijai negirdėta hiphopo daina ir stipriai padvelkė mėtinėmis cigaretėmis. Tamsiaplaukė Noelio Kano kopija pamojavo pusbroliams, paskui nusišypsojo Emilijai.

– Taiiigi... čia jūsų pusseserė, a?

– Taip, – atsakė Ebė. – Ji iš Pensilvanijos. Emilija, susipažink – Daisonas.

– Lipkit vidun.

Daisonas paplekšnojo delnu per sėdynę. Ebė ir Emilija įsiropštė į kabiną, o Džonas ir Metas sulipo į atvirą sunkvežimiuko galą. Jiems važiuojant Emilija dar kartą žvilgtelėjo į tolyje nykstantį namą, ją graužė nerimas.

– Na ir kas gi atvedė tave į žavųjį Adamsą? – Daisonas triukšmingai perjungė pavarą.

Emilija žvilgtelėjo į Ebę.

– Mane atsiuntė tėvai.

– Jie tave išsiuntė?

– Kaip pirštu į akį, – įsiterpė Ebė. – Girdėjau, tu tikrai bloga mergaitė, Emilija, – ji pažvelgė į Daisoną. – Emilija gyvena rizikingai.

Emilija užgniaužė juoką. Matant Ebei ji tik sykį pasielgė maištingai – slapčiomis nukniaukė papildomą sausainį. Ji spėliojo, ar pusseserė su pusbroliais žino, kodėl tėvai ją čia ištrėmė. Turbūt ne – lesbietė tikriausiai yra keiksmų stiklainio žodis.

Po kelių minučių duobėtu keliuku jie privažiavo didelį tamsiai oranžinį siloso bokštą ir sustojo ant žolės šalia automobilio; ant šio buferio buvo užklijuotas lipdukas – Stoju pamatęs merginas be liemenėlių. Du išblyškę bernaičiai išsirito iš raudono sunkvežimiuko ir sudauždami kumščius pasisveikino su porele stambių šviesiaplaukių iš juodo „Dodge Ram“. Emilija nusišiepė. Ji manydavo, kad apibūdinti žmogų iš Ajovos žodžiais nusipenėjęs nuo kukurūzų banalu, bet dabar į galvą šovė tik toks palyginimas.

Ebė suspaudė Emilijai delną.

– Vaikinų ir merginų santykis pas mus yra keturi su vienu, – sušnibždėjo ji. – Šiąnakt tikrai ką nors pakabinsi. Aš visuomet pakabinu.

Taigi Ebė apie Emiliją nieko nebus girdėjusi.

– Ak, puiku, – bandė nusišypsoti Emilija.

Ebė mirktelėjo ir iššoko iš sunkvežimiuko. Emilija nusekė paskui kitus į siloso bokštą. Oras kvepėjo „Clinique Happy“ kvepalais, muilingu apynių alumi ir šienu. Įėjusi į bokštą ji tikėjosi išvysti presuoto šieno pakus, vieną kitą naminį gyvulį ir galbūt paprastas, išklibusias kopėčias į keistą mergaičių miegamąjį, visai kaip „Skambutyje“. Bet siloso bokšte buvo švaru ir palubėje kabojo Kalėdų lemputės. Palei sienas stovėjo ištaigingos slyvų spalvos sofos, kampe – muzikanto pultas, o prie tolimosios sienos – daugybė didžiulių alaus statinių.

Pasičiupusi stiklinę alaus Ebė atitempė prie Emilijos keletą vaikinų. Jie būtų buvę populiarūs net Rouzvude – laisvai krintantys plaukai, kampuoti veido bruožai, o balti dantys net švytėjo.

– Bretai, Todai, Ksavi... čia mano pusseserė Emilija. Ji iš Pensilvanijos.

– Sveiki, – ištarė Emilija spausdama vaikinams rankas.

– Pensilvanija, – pritariamai linktelėjo vaikinai, lyg Ebė būtų pasakiusi, kad Emilija atvyko iš Padykusio ir ištvirkusio sekso šalies.

Ebei su vienu vaikinų nuklydus į šalį Emilija patraukė prie alaus statinių. Ji atsistojo į eilę už šviesiaplaukės vienas į kitą besitrinančios porelės. Atsakingas už muziką vaikinas paleido Timbalandą, Rouzvude irgi visi dėl jo pasinešę. Neatrodo, kad Ajovos jaunimas labai kuo skirtųsi nuo mokinių iš jos mokyklos. Visos mergaitės mūvėjo džinsinius sijonėlius ir avėjo basutes su platforma, o vaikinai vilkėjo dukslius nertinius su gobtuvais, apsmukusius džinsus ir atrodė, kad visi eksperimentuoja, kur šerius skusti, kur kelias dienas paauginti. Emilijai buvo įdomu, kur jų mokykla, o gal ir juos tėvai moko namie?

– Ar tu naujokė?

Už jos stovėjo aukšta baltaplaukė dryžuota tunika ir tamsiais džinsais. Merginos pečiai buvo platūs, o stovėsena kaip profesionalios dramblotos tinklinio žaidėjos, kairėje ausyje rikiavosi keturi maži auskariukai. Bet apskritas jos veidas atrodė mielas ir atviras – akys žydros, o lūpytės dailios. Be to, ant jos krūtinės, kitaip nei bemaž visų kitų siloso bokšte susirinkusių merginų, nebuvo pakibusios vaikino rankos.

– Ee, taip, – atsiliepė Emilija. – Tik šiandien atvažiavau.

– Ir tu iš Pensilvanijos, tiesa? – Mergina atstatė klubus ir atidžiai įvertino Emiliją. – Kartą ten lankiausi. Buvome Harvardo aikštėje.

– Manau, tu turi galvoj Bostoną Masačusetse, – pataisė ją Emilija. – Harvardas ten. Pensilvanijoje yra Filadelfija. Laisvės varpas, su Benu Franklinu susijusių dalykėlių ir panašiai.

– Ak, – merginos veidas apsiniaukė. – Tada Pensilvanijoje nesu buvusi. – Nuleidusi smakrą ji pažvelgė į Emiliją. – Taigi. Jei būtum saldainis, tai kokios rūšies?

– Nesupratau? – Emilija sumirksėjo iš nuostabos.

– Nagi, – mergina dūrė jai pirštu. – Aš būčiau „M&M“.

– Kodėl? – paklausė Emilija.

Mergina viliojamai nuleido akis.

– Savaime suprantama, todėl, kad ištirpčiau tavo burnoje, – ji bakstelėjo Emilijai. – Tai koks saldainis būtum?

Emilija gūžtelėjo pečiais. Tai buvo keisčiausias jos kada nors girdėtas „nagi, susipažinkime“ klausimas, bet jai patiko.

– Niekuomet apie tai nesu galvojusi. Gal „Tootsie Roll“?

Mergina smarkiai papurtė galvą.

– „Tootsie Roll“ būti nenorėtum. Jis atrodo kaip didelis ilgas šūdukas. Būtum gerokai seksualesniu saldainiuku.

Emilija lėtai, lėtai įkvėpė. Ar ši mergina su ja flirtuoja?

– Na, prieš mums leidžiantis į kalbas apie... seksualius saldainius, turėčiau sužinoti, kuo tu vardu.

Mergina ištiesė ranką.

– Aš Trista.

– Emilija.

Joms spaudžiant rankas Trista neatitraukdama akių nuo Emilijos veido nykščiu išraitė jos delne apskritimą.

Galbūt Ajovoje toks kultūrinis sveikinimosi būdas.

– Ar nori alaus? – atsisukdama į statinę alaus greitai suburbuliavo Emilija.

– Aišku, – atsakė Trista. – Bet leisk man įpilti tau, Pensilvanija. Turbūt net nežinai, kaip elgtis su statine.

Emilija žiūrėjo, kaip Trista kelis kartus paspaudė statinės rankeną ir leido alui lėtai, beveik neputojant bėgti į jos bokalą.

– Ačiū, – gurkštelėjusi atsakė Emilija.

Trista įsipylė sau alaus ir nusivedė Emiliją prie vienos iš sofų palei siloso bokšto sieną.

– Ar tavo šeima ką tik atsikraustė?

– Kurį laiką pagyvensiu su pusbroliais ir pusseserėmis.

Emilija parodė į Ebę, šokančią su aukštu šviesiaplaukiu berniuku, ir į Metą su Džonu, rūkančius su smulkute raudonplauke, vilkinčia aptemptą rausvą megztuką ir mūvinčia siaurais džinsais.

– Atvykai trumpų atostogų? – suplazdėjusi blakstienomis paklausė Trista.

Emilija nebuvo tikra, bet atrodė, kad atsisėdusi ant sofos Trista slenkasi vis arčiau. Ji iš visų jėgų stengėsi neprisiliesti prie ilgų Tristos kojų, tabaluojančių vos per kelis centimetrus nuo jos.

– Ne visai, – leptelėjo ji. – Mano tėvai išmetė mane iš namų, nes negalėjau gyventi pagal jų taisykles.

Trista pataršė savo gelsvai rudo bato raištelį.

– Mano mama tokia pat. Ji mano, kad dabar esu choro koncerte. Kitaip nebūtų manęs išleidusi.

– Seniau irgi meluodavau tėvams eidama į vakarėlius, – pasakė Emilija staiga išsigandusi, kad vėl pravirks.

Ji bandė įsivaizduoti, kas šią akimirką vyksta namie. Jos šeima po vakarienės tikriausiai susirinko prie televizoriaus. Tiktai mama, tėtis ir Karolina, linksmai plepa patenkinti, kad stabmeldės Emilijos nebėra. Buvo taip skaudu, kad jai sugniaužė širdį.

Lyg pajutusi, kad kažkas negerai, Trista užjaučiamai žvilgtelėjo į Emiliją.

– Ei! Štai dar vienas. Jei būtum vakarėlis, koks vakarėlis būtum?

– Netikėtas, – išpyškino Emilija. Tai priminė pastarojo meto jos gyvenimą, – vienas didžiulis netikėtumas po kito.

– Geras, – nusišypsojo Trista. – Aš būčiau togų vakarėliu.

Jos viena kitai šypsojosi. Tristos širdelės formos veide ir plačiose žydrose akyse buvo kažkas, nuo ko Emilija pasijuto... saugi. Trista pasilenkė į priekį, Emilija – taip pat. Atrodė, jos tuoj pasibučiuos, bet tada Trista lėtai pasilenkė ir pasitaisė bato raištelį.

– Šiaip ar taip, kodėl jie tave čia atsiuntė? – vėl atsitiesusi paklausė Trista.

Emilija nugėrė didžiulį gurkšnį alaus.

– Nes pagavo mane bučiuojančią merginą, – leptelėjo ji.

Akis išplėtusiai Tristai atšlijus Emilija pamanė padariusi didžiulę klaidą. Galbūt Trista stengėsi būti draugiška Vidurio Vakarų stiliumi, o Emilija klaidingai ją suprato. Bet staiga Trista nušvito koketiška šypsena. Ji pasilenkė arčiau Emilijos ausies.

– Tu tikrai nebūtum „Tootsie Roll“. Jei spręsti tektų man, būtum iki raudonumo įkaitusia saldainine širdele.

Emilijos širdis triskart apsivertė aukštyn kojom. Trista atsistojo ir ištiesė jai ranką. Emilija ją paėmė, netarusi nė žodžio Trista nusivedė ją į šokių aikštelę ir ėmė seksualiai šokti pagal muziką. Daina pasikeitė, pasigirdo greita melodija, Trista sucypė ir ėmė šokinėti lyg ant tramplino. Jos energija buvo užkrečianti. Emilija pasijuto taip, lyg su Trista galėtų kvailioti, o ne tvardytis ir būti rami, kaip visuomet norėdavo elgtis būdama su Maja.

Maja. Emilija sustojo ir įkvėpė pridvisusio, drėgno siloso bokšto oro. Praėjusią naktį jos su Maja prisipažino viena kitą mylinčios. Ar dabar, kai Emilija turbūt suvisam įstrigo tarp šitų kukurūzų ir karvių mėšlo, jos vis dar kartu? Ar ji išdavė draugę? O gal kaip kitaip turėtų vadinti tai, kad per visą vakarą iki pat šios akimirkos Emilija nė karto apie ją neprisiminė?

Supypsėjo Tristos mobilusis. Ji pasitraukė iš šokėjų rato ir išsitraukė telefoną iš kišenės.

– Mano kvailė mama parašė jau gal tūkstantąją žinutę šiąnakt, – purtydama galvą ir stengdamasi perrėkti muziką šaukė ji.

Emiliją nupurtė – bet kurią akimirką ji turbūt pati gaus žinutę. Regis, E visuomet žinodavo, kai jai kildavo nepadori mintis. Tik jos mobilusis... guli keiksmų stiklainyje.

Emilija pašėlusiai nusikvatojo. Jos mobilusis guli keiksmų stiklainyje. Ji stovi vakarėlyje Ajovoje, už tūkstančių mylių nuo Rouzvudo. Jei tik E neturi antgamtiškų galių, jis niekaip nesužinos, ką Emilija veikia.

Staiga būti Ajovoje pasirodė ne taip jau blogai. Netgi priešingai.

7

Barbė... ar vudu lėlytė?

Sekmadienio vakarą Spenserė ramiai suposi hamake senelės atostogų namą supančioje verandoje. Stebint kiek toliau palei vienuolyną juosiantį kelią, Vienuolės įlankoje bangas gaudantį karštą, raumeningą banglentininką, ant jos užslinko šešėlis.

– Su tėvu einame į jachtų klubą, – kišdama rankas į smėlio spalvos lininių kelnių kišenes pasakė motina.

– Ak, – Spenserė stengėsi, kad jai lipant iš hamako pėdos neįsipainiotų tinkle.

Stoun Harboro jachtų klubas įsikūręs senoje pajūrio trobelėje, kiek atsiduodančioje rūsiu, apėjusiu sūrymą primenančiais pelėsiais. Spenserė įtarė – tėvams ten eiti patinka todėl, kad į jį įleidžiami tik nariai.

– Ar galiu eiti ir aš?

Motina pagavo ją už rankos.

– Jūs su Melisa liekate čia.

Švelnus banglenčių vašku ir žuvimis kvepiantis vėjelis ūžtelėjo Spenserei į veidą. Ji bandė į viską pažvelgti motinos akimis – matyti, kaip dukros kimba viena kitai į gerkles, veikiausiai užknisa. Bet Spenserė troško, kad motina ir ją suprastų. Melisa – blogio prisisunkusi superkalė ir Spenserė visą gyvenimą nenorės su ja kalbėtis.

– Puiku, – teatrališkai tarė Spenserė.

Ji atitraukė stiklines stumdomąsias duris ir išdidžiai įžengė į įspūdingą svetainę. Nors senelės Hastings Kraftsmano stiliaus name yra aštuoni miegamieji, septyni vonios kambariai, puikiausias žaidimų kambarys, namų kino teatras, gurmaniškus patiekalus gaminančiam virėjui tinkama virtuvė ir viskas apstatyta „Stickley“ baldais, be to, čia yra net privatus takas į paplūdimį, Spenserės šeima šį namą su meile vadindavo „tako pašiūre“. Galbūt todėl, kad senelės rūmuose Longbout Ki, Floridoje, sienos ištapytos freskomis, o grindys išklotos marmuru, dar ten yra trys teniso aikštelės ir vyno rūsys, kurio temperatūra reguliuojama.

Spenserė išdidžiai pražygiavo pro Melisą, tysančią ant vienos iš rusvų odinių sofų ir murmančią į savo „iPhone“. Turbūt kalbasi su Ijanu Tomu.

– Būsiu savo kambaryje, – nuo laiptų teatrališkai riktelėjo Spenserė. – Visą... naktį.

Patenkinta, kad jos kambarys atrodo visai kaip prieš penkerius metus, ji išsidrėbė ant lovos, šios kojūgalis ir galvūgalis buvo lenkti. Kai andai čia lankėsi, kartu važiavo Elison, ir abi ištisas valandas balkone spoksojo į banglentininkus pro antikvarinius jau mirusio senelio Hastingso raudonmedžio žiūronus. Tai nutiko ankstyvą rudenį, Elė su Spensere pradėjo mokytis septintoje klasėje. Tuomet jų santykiai dar buvo gana pakenčiami – galbūt Elė dar nesusitikinėjo su Ijanu.

Spenserė nusipurtė. Elė susitikinėjo su Ijanu. Ar E tai žino? Ar E žino ir apie Spenserės ginčą su Elison jos dingimo naktį – ar E ten buvo? Spenserė panoro papasakoti policijai apie E, bet E atrodė esantis aukščiau už įstatymą. Staiga išsigandusi ji neramiai apsidairė. Saulė jau nusileido už medžių ir kambarį užliejo nejauki, bauginanti tamsa.

Suskambėjo Spenserės telefonas ir ji pašoko. Išsitraukusi mobilųjį iš suknelės kišenės, prisimerkė stengdamasi įžiūrėti skambintojo numerį. Neatpažinusi jo pridėjo telefoną prie ausies ir nedrąsiai atsiliepė.

– Spensere? – pasigirdo malonus, dainingas merginos balsas. – Aš Mona Vanderval.

– Ak, – Spenserė per greitai atsisėdo ir jai susvaigo galva. Mona jai skambintų tik dėl vienos priežasties. – Kaip... Hana?..

– Na... ne, – Monos balsas atrodė nustebęs. – Negirdėjai? Ji ištikta komos. Aš ligoninėje.

– O Dieve, – sušnibždėjo Spenserė. – Ar ji pasveiks?

– Gydytojai nežino, – Monos balsas virpėjo. – Ji niekaip neatsibunda.

Spenserė ėmė žingsniais matuoti kambarį.

– Aš dabar su tėvais Naujajame Džersyje, bet rytoj rytą grįšiu...

– Skambinu ne tam, kad pasijustum kalta, – įsiterpė Mona. Ji atsiduso. – Atsiprašau. Aš įsitempusi. Paskambinau, nes girdėjau, kad tau gerai sekasi planuoti renginius.

Miegamajame buvo šalta ir kvepėjo smėliu. Spenserė palietė milžiniškos kriauklės ant komodos kraštelį.

– Na taip, žinoma.

– Šaunu, – pasakė Mona. – Noriu, kad prie Hanos būtų budima su žvakėmis. Manau, būtų puiku, jei visi, na, susiburtų dėl Hanos.

– Skamba puikiai, – švelniai pasakė Spenserė. – Tėtis ką tik pasakojo apie nuostabioje palapinėje golfo lauke vykusį vakarėlį, buvo jame prieš porą savaičių. Galbūt budėti galėtume ten.

– Puiku. Budėkime penktadienį – turėsime penkias dienas viskam suruošti.

– Tebūnie penktadienis, – sutiko Spenserė.

Jei Spenserė pasirūpins vieta, maistu ir gėrimais, Mona pati parašysianti kvietimus. Išjungusi telefoną Spenserė vėl krito ant lovos ir įsispoksojo į nėrinių baldakimą. Hana gali mirti? Spenserė taip ir matė vieną, be sąmonės ligoninės palatoje gulinčią Haną. Jos gerklė degė ir atrodė lyg užspausta.

Tuk... tuk... tuk...

Vėjas nurimo, nutilo net vandenynas. Spenserė sukluso. Ar ten kas yra?

Tuk... tuk... tuk...

Ji greitai atsisėdo.

– Kas ten?

Pro miegamojo langą atsivėrė smėlėto ruožo vaizdas. Saulė nusileido taip greitai, kad Spenserė įžiūrėjo vėjų nugairintą gelbėtojų pakylą tolumoje. Ji išslinko į koridorių. Įbėgo į vieną iš svečių miegamųjų ir pažvelgė žemyn, į priebutį. Nieko.

Spenserė persibraukė rankomis veidą. Nusiramink, pasakė sau. Juk E čia nėra. Ji svyruodama išėjo iš kambario ir vos nesuklupusi ant šūsnies paplūdimio rankšluosčių nulipo laiptais žemyn. Sveikąja ranka laikydama „Architektūros apžvalgą“ ir parėmusi sulaužytą riešą ant didžiulės aksominės pagalvės, Melisa vis dar gulėjo ant sofos.

– Melisa, – sunkiai alsuodama išspaudė Spenserė. – Man atrodo, lauke kažkas yra.

Sesuo atsisuko ir susiraukė.

– Ką?

Tuk... tuk... tuk...

– Paklausyk! – Spenserė mostelėjo į duris. – Ar girdi?

Raukydamasi Melisa atsistojo.

– Kažką girdžiu. – Sunerimusi ji pažvelgė į Spenserę. – Eime į žaidimų kambarį. Iš ten gerai matyti viskas, kas dedasi aplink namą.

Iš pradžių seserys patikrino visas spynas apačioje, patikrino jas du kartus, paskui užlėkė laiptais aukštyn į žaidimų kambarį antrame aukšte. Kambarys kvepėjo dulkėmis, lyg niekas seniai nebūtų į jį užėjęs, jis atrodė taip, tarsi gerokai jaunesnės Melisa ir Spenserė ką tik išbėgo pietauti ir bet kurią akimirką grįš žaisti. Kambaryje stovėjo lego kaimelis, kurį jos dėliojo tris savaites. Ant karoliukais ir sąsagomis apskleisto stalo vis dar gulėjo „Pasidaryk papuošalų pati“ rinkinys. Vis dar buvo išdėliotos mažojo kambarinio golfo duobutės, o milžiniška lėlių spinta pravira.

Prie lango pirmoji priėjo Melisa. Ji atitraukė burlaiviais išmargintas užuolaidas ir prisimerkusi žiūrėjo į priekinį kiemą, dekoruotą jūros nugludinto stiklo gabalėliais ir apsodintą atogrąžų gėlėmis. Rausvas gipsinis jos įtvaras dusliai bilstelėjo į stiklą.

– Nieko nematau.

– Į priekinį kiemą jau žiūrėjau. Galbūt kitoje pusėje.

Staiga jos vėl išgirdo garsą. Tuk... tuk. Jis buvo garsesnis. Spenserė sugriebė Melisai už rankos. Abi vėl pažvelgė pro langą.

O tada subarškėjo lietvamzdis namo apačioje ir iš jo kažkas išlindo. Kiras. Jis netyčia buvo įstrigęs vamzdyje; vamzdį tikriausiai tukseno besidaužantys sparnai ir snapas, kai jis mėgino ištrūkti. Purtydamas plunksnas paukštis nukrypavo šalin.

Spenserė susmuko ant antikvarinio „FAO Schwarz“ supamojo arkliuko. Iš pradžių Melisa atrodė įpykusi, bet netrukus jos lūpų kampučiai suvirpėjo. Ji suprunkštė ir prajuko.

Spenserė irgi nusijuokė.

– Kvailas paukštis.

– Aha.

Melisa atsidūsėjo. Ji apsidairė, pažvelgė iš pradžių į lego, paskui į šešias didžiules ant tolimojo stalo sustatytas galvas – „Mano mažojo ponio“ manekenus. Ji parodė į juos.

– Prisimeni, kaip darydavome poniams makiažą?

– Žinoma.

Ponia Hastings atiduodavo joms visus praėjusio sezono „Chanel“ vokų šešėlius ir lūpų dažus, ir jos ištisas valandas praleisdavo piešdamos poniams padūmavusias akis ir putlias lūpas.

– Tepdavai vokų šešėliais jiems šnerves, – paerzino Melisa.

Glostydama violetinius rausvo ponio karčius Spenserė sukikeno.

– Norėjau, kad jų šnervės būtų gražios kaip visas snukutis.

– O ar prisimeni šitas? – Melisa priėjo prie milžiniškos spintos ir pažvelgė vidun. – Negaliu patikėti, kad turėjome tiek daug lėlių.

Spintoje gulėjo ne tik daugiau nei šimtas įvairių lėlių, nuo barbių iki antikvarinių vokiškų lėlių, – ir kodėl jos taip nerūpestingai sumestos į žaislų spintą, – bet ir galybė priderintų drabužėlių, batelių, rankinių, automobilių, arklių ir kambarinių šuniukų. Spenserė ištraukė orią mėlynu švarkeliu ir siauru sijonėliu vilkinčią barbę.

– Prisimeni, kaip vadindavome jas direktorėmis? Maniškė vadovavo cukraus vatos fabrikui, o taviškė – kosmetikos bendrovei.

– Šita buvo prezidentė. – Melisa ištraukė lėlę, kurios šviesūs sruogelėmis išmarginti plaukai buvo nukirpti tiesiai sulig smakru, visai kaip jos pačios.

– O ši turėjo daugybę vaikinų, – Spenserė iškėlė gražią lėlę ilgais, šviesiais plaukais ir širdelės pavidalo veidu.

Seserys atsiduso. Spenserė pajuto, kaip gerkle kyla gumulas. Anais laikais jos žaisdavo valandų valandas. Net nenorėdavo eiti į paplūdimį, o atėjus laikui gultis Spenserė visuomet raudodavo ir maldaudavo tėvų leisti jai miegoti Melisos kambaryje.

– Atsiprašau dėl tos „Auksinės orchidėjos“, – išpyškino Spenserė. – Norėčiau, kad to nebūtų nutikę.

Melisa paėmė gražiąją Spenserės lėlę – tą, turėjusią daugybę vaikinų.

– Juk žinai, jie norės, kad važiuotum į Niujorką. Ir apie savo esė papasakotum teisėjų komisijai. Turėsi viską išmanyti skersai išilgai.

Spenserė tvirtai sugniaužė barbę direktorę per liauną liemenį. Tai kas, jei tėvai nenubaus jos už apgavystę, tai padarys „Auksinės orchidėjos“ komisija.

Melisa nužingsniavo į kitą kambario kampą.

– Vis dėlto pasirodysi puikiai. Tikriausiai laimėsi. Ir žinai, jei laimėsi, mama su tėčiu veikiausiai padovanos tau ką nors nuostabaus.

Spenserė sumirksėjo.

– Ir tu nepyksi? Nors tai ir... tavo esė?

Melisa gūžtelėjo pečiais.

– Susitaikiau su tuo. – Ji stabtelėjo, paskui pakėlė ranką prie aukštai kabančios spintelės, kurios Spenserė dar nebuvo pastebėjusi, ir ištraukė butelį vodkos – „Grey Goose“. Ji papurtė butelį, skaidrus skystis suteliūškavo. – Nori?

– Žžžinoma, – sumikčiojo Spenserė.

Melisa nuėjo prie spintelės virš mažo šaldytuvo ir ištraukė du miniatiūrinio porcelianinio arbatos servizo puodelius. Sveikąja ranka Melisa negrabiai į puodelius įpylė vodkos. Ilgesingai nusišypsojusi padavė Spenserei jos mėgstamą melsvą puodelį – jei Spenserė turėdavo gerti iš kurio nors kito, ją ištikdavo įsiūčio priepuolis. Ji apstulbo pamačiusi, kad Melisa tai prisimena.

Spenserė gurkšnojo jausdama, kaip vodka degina gerklę.

– Iš kur žinai, kad butelis ten stovi?

– Mudu su Ijanu prieš keletą metų paslėpėme jį ten baigiantis atostogų savaitei, – paaiškino Melisa. Ji atsisėdo ant vaikiškos kėdutės, nudažytos violetiniais ir rausvais dryžiais, keliai beveik įsirėmė į smakrą. – Prie visų kelių stovėjo policininkai ir mes siaubingai bijojome vežtis jį namo, todėl paslėpėme čia. Pamanėme, kad vėliau grįšime ir pasiimsime... bet negrįžome.

Melisos išraiška buvo neįskaitoma. Su Ijanu po tų atostogų ji išsiskyrė – tą pačią vasarą, kai dingo Elė. Tą vasarą Melisa buvo itin darbšti, dieną dirbo per du darbus ir dar savanore Brandivaino upės muziejuje. Nors niekuomet nebūtų to pripažinusi, Spenserė įtarė, kad sesuo stengėsi būti kuo labiau užsiėmusi, nes išsiskyrimas su Ijanu ją pribloškė. Gal dėl skausmingos Melisos išraiškos, o gal todėl, kad šioji ką tik pasakė, jog sesuo tikriausiai laimės „Auksinės orchidėjos“ konkursą, Spenserė staiga panoro papasakoti tiesą.

– Turėtum šį tą žinoti, – išpyškino Spenserė. – Būdama septintoje klasėje, kai jūs susitikinėjote, pabučiavau Ijaną, – ji sunkiai nurijo seiles. – Tai buvo tik vienas bučinys ir jis buvo niekinis, prisiekiu, – prisipažinusi Spenserė nebegalėjo sustoti: – Tai visai ne tas pat, kas vyko tarp Ijano ir Elės.

– Tarp Ijano ir Elės, – pakartojo Melisa, spoksodama į barbę rankoje.

– Aha, – Spenserei atrodė, kad jos krūtinėje burbuliuoja ugnikalnis ir tuoj išsiverš lava. – Prieš dingdama Elė man papasakojo, bet turbūt tai buvau užblokavusi.

Melisa ėmė šukuoti šviesius populiariosios barbės plaukus, jos lūpos vos pastebimai trūkčiojo.

– Buvau užblokavusi ir dar šį tą, – drebančiu balsu kalbėjo Spenserė. – Tą naktį Elė tikrai mane suerzino – pasakė, neva Ijanas man patinka ir kad bandau jį nuvilioti. Atrodė, lyg norėtų, kad įsiusčiau. Ir tada ją pastūmiau. Nenorėjau jos sužeisti, bet bijau...

Spenserė užsidengė veidą rankomis. Pasakodama Melisai, kas tuomet nutiko, ji vėl atgaivino atmintyje aną siaubingą naktį. Po praėjusios nakties lietaus išlindę sliekai rangėsi ant takelio. Rausvos Elės liemenėlės petnešėlė nuslydo nuo peties, mėnesienoje blykčiojo ant kojos piršto užmautas žiedelis. Tai buvo tikra. Tai nutiko.

Melisa pasidėjo barbę ant kelių ir lėtai nurijo kelis vodkos gurkšnius.

– Tiesą sakant, žinojau, kad Ijanas tave pabučiavo. Ir žinojau, kad Ijanas su Ele susitikinėja.

Spenserė įbedė į ją nustebusį žvilgsnį.

– Ijanas tau papasakojo?

Melisa gūžtelėjo pečiais.

– Atspėjau. Ijanas nelabai mokėjo nuslėpti tokius dalykus. Tik ne nuo manęs.

Spenserė spoksojo į seserį, jos nugara nubėgo šiurpuliukai. Melisos balsas skambėjo monotoniškai, atrodė, kad ji stengiasi nuslopinti kikenimą. Melisa atsisuko ir pažvelgė Spenserei į akis. Ji plačiai, keistai išsišiepė.

– Ir nereikia nerimauti, kad tu nužudei Elę, nemanau, kad išdrįstum ką nors panašaus padaryti.

– Tu... tu nemanai?

Melisa lėtai papurtė galvą, pasukiojo ant kelių lėlės galvą, kad ši atkartotų jos judesį.

– Nužudyti ryžtųsi tik išskirtinė asmenybė, o tu tokia nesi.

Ji užsivertė puodelį su vodka ir jį ištuštino. Tada sveikąja ranka Melisa suėmė barbei už kaklo ir nutraukė plastikinę galvą. Žvelgdama plačiai atmerktomis akimis sesuo padavė nutrauktą galvą Spenserei.

– Tu ne tokia.

Lėlės galva tilpo Spenserės delne – lūpos papūstos ir sudėtos koketiškai šypsenai, akys ryškios, spindinčios mėlynos spalvos. Spenserę užliejo šleikštulio banga. Anksčiau ji niekuomet to nepastebėjo, bet lėlė atrodė visai kaip... Elė.

8

Negi apie tai ligoninės palatoje

kalba ne visi?

Pirmadienio rytą, užuot prieš suskambant skambučiui lėkusi į anglų pamoką, Arija skubėjo prie Rouzvudo mokyklos durų. Į jos „Treo“ ką tik atėjo žinutė nuo Luko. Arija, jei gali, ateik į ligoninę, buvo rašoma joje. Pagaliau leidžiama žmonėms pasimatyti su Hana.

Ji buvo užsidegusi ir susikaupusi, todėl brolio Maiko nepastebėjo tol, kol šis neišdygo tiesiai jai prieš nosį. Po uniforminiu Rouzvudo mokyklos švarku jis vilkėjo marškinėlius su „Playboy“ zuikučio atvaizdu ir mūvėjo mėlyną Rouzvudo mokyklos vartinio teniso apyrankę. Ant apyrankės buvo išraižyta komandos jam duota pravardė – dėl kažkokių priežasčių jis buvo pavadintas Buivolu. Arija nedrįso klausti kodėl – veikiausiai tai su peniu ar dar kuo nors susijęs vaikinų juokelis. Vartinio teniso komanda kiekvieną dieną vis labiau priminė studentų broliją.

– Ei, – išsiblaškiusi tarė Arija. – Kaip sekasi?

Atrodė, Maiko rankos privirintos prie klubų. Pašiepianti išraiška sakė, kad plepėti jis nenusiteikęs.

– Girdėjau, gyveni su tėčiu.

– Paskutinė priebėga, – greitai atsiliepė Arija. – Mudu su Šonu išsiskyrėme.

Maikas primerkė ledo žydrumo akis.

– Žinau. Ir šitai girdėjau.

Nustebusi Arija žingtelėjo atgal. Juk Maikas nežino apie Ezrą, ar ne?

– Tik norėjau tau pasakyti, kad judu su tėčiu vienas kito verti, – piktai išpyškino Maikas sukdamasis eiti ir vos nesusidūrė su komandos palaikymo šokėjos uniformą vilkinčia mergina. – Vėliau pasimatysim.

– Maikai, pala! – šūktelėjo Arija. – Aš viską sutvarkysiu, pažadu!

Bet jis nesustodamas žingsniavo toliau. Praėjusią savaitę Maikas išsiaiškino, kad apie jų tėčio romaną Arija žinojo trejus metus. Iš šalies žiūrint į yrančią tėvų santuoką jis reagavo ramiai ir ištvermingai. Tebežaidė vartinio teniso komandoje, mėtydavo merginoms nešvankias pastabas ir koridoriuose užsukdavo komandos draugėms spenelius. Bet Maikas buvo kaip Bjork dainos herojus – išoriškai laimingas ir lengvabūdis, o krūtinėje kunkuliavo sąmyšis ir skausmas. Ir ką Maikas pagalvotų, sužinojęs, kad Baironas ir Meriditė ketina tuoktis?

Giliai atsidususi ji vėl patraukė prie šoninių durų ir pastebėjo iš kitos koridoriaus pusės į ją spoksantį pavidalą, vilkintį trijų dalių kostiumą.

– Jūs kažkur susiruošėte, panele Montgomeri? – paklausė direktorius Apltonas.

Arija krūptelėjo, skruostai iškaito. Apltono ji nebuvo mačiusi nuo tada, kai Šonas Rouzvudo mokytojams papasakojo apie Ezrą. Bet Apltonas neatrodė užsiutęs – jau veikiau... susinervinęs. Dargi atrodė, kad Arija yra žmogus, su kuriuo jis turėtų elgtis atsargių atsargiausiai. Arija pasistengė nuslėpti vypsnį. Tikriausiai Apltonas nenori, kad Arija pateiktų Ezrai kaltinimus ar kada nors prabiltų apie tą įvykį. Tai pritrauktų nederamą dėmesį, o Rouzvudo mokyklai to anaiptol nereikia.

Kurstoma pajaustos galios Arija pasisuko.

– Turiu kai kur nueiti, – tvirtai atsakė ji.

Rouzvudo taisyklės neleido kada panorėjus išeiti iš pamokų, bet Apltonas niekaip nebandė jos sulaikyti. Galbūt visa su Ezra susijusi maišatis bent šiuokart išėjo į gera.

Ji greitai pasiekė ligoninę ir užbėgo į intensyviosios terapijos palatą trečiame aukšte. Pacientai buvo suguldyti ratu, juos skyrė tik užuolaidos. Palatos viduryje stovėjo ilgas U raidės pavidalo sesučių stalas. Arija praėjo pro juodaodę senutę, kuri atrodė kaip mirusi, žilaplaukį vyrą su kaklo įtvaru ir kažką sau po nosimi burbančią kokių keturiasdešimties metų moterį, ši atrodė kaip apsvaigusi. Palei sieną buvo atitvertas ir Hanai skirtas plotelis. Dėl ilgų kaštoninių plaukų, lygutėlio be raukšlių veido ir tvirto, jauno kūno Hanai intensyviosios terapijos palatoje atrodė ne vieta. Jos atitvaroje buvo pilna gėlių, saldainių dėžučių, žurnalų ir minkštų žaislų. Kažkas jai atnešė didelę baltą meškutę, apvilktą raštuota susiaučiama suknele. Apvertusi kortelę ant pliušinės letenos Arija perskaitė vardą – Diana fon FiurstenBEAR1. Hanos ranka buvo įtverta naujutėliu baltu įtvaru. Ant jo jau buvo pasirašę Lukas Bitis, Mona Vanderval ir Hanos tėvai.

Šalia Hanos lovos ant geltonos plastikinės kėdės sėdėjo Lukas su „Teen Vogue“ ant kelių.

– Nuo „Lancôme Soleil Flash Browner“ putų jūsų oda atrodys įdegusi ir dailiai švytės, putos padės net blyškiausioms kojoms, – skaitė jis ir versdamas puslapius pasiseilindavo pirštus. Pamatęs Ariją jis liovėsi skaitęs, veide nušvito kvailoka šypsena. – Gydytojai sako, kad Hanai naudinga, kai su ja kalbamasi, – ji girdi. Bet gal ruduo – kvailas metas kalbėti apie įdegio priemones? Gal geriau perskaityti jai straipsnį apie Koko Šanel? Ar apie naujus „Vogue“ veidus – naujas žurnalo praktikantes? Jame rašoma, kad jos geresnės už „Kalvų“ merginas.

Arija žvilgtelėjo į Haną ir gerkle pakilo gumulas. Lovos kraštuose buvo pakeltos metalinės grotelės, lyg Hana būtų kūdikis, galintis iškristi. Jos veidas buvo išmargintas žalių mėlynių, o akys lyg užklijuotos. Arija pirmą kartą iš arti matė komos ištiktą žmogų. Hanos širdies dūžius ir kraujospūdį žymintys monitoriai monotoniškai pypsėjo: pyp, pyp, pyp. Arija pasijuto nejaukiai. Negalėdama savęs įveikti ji nevalingai laukė, kada ritmingas pypsėjimas nutrūks ir ekrane nutįs lygi linija, visai kaip kam nors mirštant nutikdavo filmuose.

– Ar gydytojai sakė, kokios prognozės? – virpančiu balsu paklausė Arija.

– Na, kartais ji pajudina rankas. Štai taip, matai? – Lukas parodė į įtvertą dešinę Hanos ranką. Atrodė, lyg kažkas neseniai būtų nulakavęs draugei nagus ryškiai rausvai. – Tai teikia vilčių. Kita vertus, gydytojai sako, kad tai gali ir nieko nereikšti – jie vis dar nėra tikri, ar jos smegenys nepažeistos.

Arijos širdis nusirito į kulnus.

– Bet stengiuosi galvoti teigiamai. Jei rankos krusčioja, ji bet kada gali atsibusti. – Lukas užvertė žurnalą ir padėjo jį ant staliuko šalia Hanos lovos. – Be to, iš kai kurių jos smegenų veiklos rodmenų galima spręsti, kad praėjusią naktį ji galbūt buvo atsibudusi... tik niekas to nematė, – jis atsiduso. – Einu gazuoto vandens. Norėtum ko nors?

Arija papurtė galvą. Lukas pakilo nuo kėdės ir Arija atsisėdo į jo vietą. Prieš išeidamas Lukas pabarbeno pirštais į durų staktą.

– Ar girdėjai, kad penktadienį dėl Hanos rengiamasi budėti su žvakėmis?

Arija gūžtelėjo pečiais.

– Nemanai, kad budėti kaimo klube keistoka?

– Gal ir keistoka, – sušnibždėjo Lukas, – arba tinkama.

Jis šyptelėjo Arijai ir nusisuko. Jam trinktelėjus delnu per automatinio durų atidarymo mygtuką ir išėjus iš intensyviosios terapijos palatos Arija nusišypsojo. Lukas jai patiko. Regis, jis irgi persisotinęs pretenzingu Rouzvudo mėšlu. Ir jis tikrai geras draugas. Arija neturėjo supratimo, kaip jis įsigudrino praleisti tiek pamokų, kad pabūtų su Hana, bet buvo gera žinoti, kad kas nors prie jos sėdi.

Arija ištiesė ranką, palietė Hanos delną ir draugė suspaudė jai pirštus. Nustėrusi Hana atitraukė ranką, bet tuoj pat save subarė. Juk Hana nemirusi. Juk ne prie lavono Arija prisilietė ir ne lavono pirštai sugriebė jai už rankos.

– Gerai, šią popietę ateisiu ir mes atvirai pasikalbėsime, – ištarė balsas jai už nugaros. – Tinka?

Vos nenudribusi nuo kėdės Arija greitai atsigręžė. Spenserė išjungė savo „Sidekick“ ir tarsi atsiprašydama nusišypsojo Arijai.

– Atsiprašau, Metų knyga be manęs nė iš vietos. – Ji užvertė akis, tada pasižiūrėjo į Haną ir pablyško. – Atėjau iškart, kai tik turėjau langą tarp pamokų. Kaip ji?

Arija taip stipriai pamaigė krumplius, kad nykščio sąnarys nemaloniai trekštelėjo. Nuostabu, kad visų šitų įvykių sūkury Spenserė vis dar vadovauja tūkstančiui komitetų ir net atsidūrė pirmame vakarykščio „Philadelphia Sentinel“ numerio puslapyje. Nors Vaildenas Spenserę lyg ir išteisino, kažkas ją pamačius Ariją privertė suglumti.

– Kur buvai? – griežtai pasiteiravo Arija.

Spenserė žingtelėjo atbula, lyg Arija būtų ją pastūmusi.

– Turėjau išvažiuoti su tėvais. Į Naująjį Džersį. Grįžau, kai tik galėjau.

– Ar sekmadienį gavai E žinutę? – paklausė Arija. – Ji per daug žinojo?

Spenserė linktelėjo, bet tylėjo. Ji perbraukė savo tvidinės „Kate Spade“ rankinės kutus ir su nerimu žvilgtelėjo į elektroninius medicininius prietaisus aplink Haną.

– Ar Hana tau pasakė, kas jis? – mygo Arija.

Spenserė susiraukė.

– Kas tas „jis“?

– E.

Spenserė vis dar atrodė sutrikusi ir Arijai nudiegė po krūtine.

– Hana sužinojo, kas tas E, Spensere, – ji įdėmiai pasižiūrėjo į Spenserę. – Hana tau nepasakė, kodėl norėjo susitikti?

– Ne... – Spenserės balsas užlūžo. – Tik sakė turinti man pasakyti kai ką svarbaus. – Ji atsidūsėjo.

Arija prisiminė, kokios pamišusios tądien atrodė už Rouzvudo mokyklos tarp medžių susigūžusios Spenserės akys. Visai kaip į narvą įkišto žvėries.

– Žinok, aš tave mačiau, – išpoškino Arija. – Šeštadienį mačiau tave miškelyje. Tu... stovėjai. Ką ten veikei?

Lyg kas būtų nuo Spenserės veido nutrynęs visas spalvas.

– Buvau išsigandusi, – sušnibždėjo ji. – Per visą gyvenimą nebuvau mačiusi tokio baisaus dalyko. Negalėjau patikėti, kad kas nors iš tikrųjų būtų galėjęs taip pasielgti su Hana.

Spenserė buvo išsigandusi. Staiga Arija pajuto, kaip blėsta visi ją kamavę įtarimai. Ką pamanytų Spenserė sužinojusi, kad Arija palaikė ją Elės žudike ir net išklojo savo įtarimus Vaildenui. Ji prisiminė teisiančius Vaildeno žodžius: Ar Rouzvudo mergaitės šiais laikais taip elgiasi? Kaltina senas drauges žmogžudyste? Galbūt Vaildenas teisus: nors Spenserė ir atliko pagrindinius vaidmenis keliuose mokyklos spektakliuose, ji nebuvo tokia gera aktorė, kad būtų pajėgusi nužudyti Spenserę, parbėgti atgal į daržinę ir įtikinti geriausias drauges, kad ji nieko nepadarė, nieko nežino ir suvaidinti tokią pat išsigandusią kaip jos.

– Aš irgi negaliu patikėti, kad kas nors būtų galėjęs taip pasielgti su Hana, – tyliai ištarė Arija ir atsiduso. – Šeštadienio naktį šį tą suvokiau. Manau... manau, kai mokėmės septintoje klasėje, Elė susitikinėjo su Ijanu.

Iš nuostabos Spenserė net išsižiojo.

– Ir aš šeštadienį tai supratau.

– O anksčiau nieko neįtarei? – Nustebusi Arija pasikasė galvą.

Spenserė žengė dar arčiau. Akis ji vis dar buvo įsmeigusi į skaidrų skystį Hanos lašelinėje.

– Ne.

– Kaip manai, kas nors tai žinojo?

Spenserės išraiška buvo keista. Atrodė, visos šitos kalbos verčia ją jaustis nejaukiai.

– Manau, žinojo mano sesuo.

– Melisa visą šį laiką tai žinojo, bet niekuomet nė žodeliu neprasitarė? – Arija pasitrynė smakrą. – Keista.

Ji persuko galvoje tris E atsiųstas užuominas, kas nužudė Elę: kad žudikė arti, kad ji norėjo kažko, ką turėjo Elė, ir kad ji pažinojo kiekvieną Dilaurenčių kiemo lopelį. Visos trys užuominos tiko vos keletui žmonių. Jei Melisa žinojo apie Elę ir Ijaną, galbūt ji viena iš įtariamųjų.

– Ar turėtume papasakoti farams apie Elę su Ijanu? – lyg klausė, lyg siūlė Spenserė.

Arija grąžė rankas.

– Užsiminiau apie tai Vaildenui.

Spenserės veidu perbėgo nuostaba.

– Ak, – išspaudė ji.

– Ar neturėjau? – kilstelėdama antakį paklausė Arija.

– Ne, žinoma, gerai, – susitvardžiusi jau gyviau atsiliepė Spenserė. – Tai... gal manai, kad turėtume papasakoti jam apie E?

Arija išpūtė akis.

– Jei papasakosime, E gali... – ji ėmė trauktis, širdis daužėsi.

Spenserė įkyriai spoksojo į Ariją.

– E valdo mūsų gyvenimą, – sušnabždėjo ji.

Hana vis dar nė nekrustelėdama gulėjo lovoje. Gal ji tikrai jas girdi, kaip sakė Lukas, šmėstelėjo Arijai mintis. Galbūt Hana girdėjo viską, ką jos ką tik kalbėjo apie E, ir norėtų papasakoti joms, ką sužinojo, tik dėl komos negali. O galbūt Hana girdėjo viską, bet pasibjaurėjo, kad draugės kalba apie E, užuot nerimavusios, ar ji kada nors atsibus.

Arija palygino antklodę ant Hanos krūtinės ir apkamšė prie kaklo, kaip darydavo mama Arijai sergant gripu. Tada jos žvilgsnis užkliuvo už mirgančio atspindžio veidrodyje prie Hanos galvūgalio. Suirzusi Arija atsitiesė. Jai pasidingojo, kad kažkas, stengdamasis likti nepastebėtas, slapčia klausosi už tuščio neįgaliųjų vežimėlio prie pat Hanos pertvaros.

Smarkiai plakančia širdimi ji staigiai pasisuko ir atitraukė užuolaidą.

– Kas? – irgi pasisukusi šūktelėjo Spenserė.

Arija giliai įkvėpė.

– Nieko.

Kad ir kas ten buvo, jis dingo.

1 Diane von Furstenberg – garsi dizainerė, berg angliškai skamba panašiai kaip bear – meška.

9

Būti atpirkimo ožiu visai nelinksma

Emilijai į akis spigino šviesa. Ji apsikabino pagalvę ir vėl nugrimzdo į miegą. Rytiniai Rouzvudo garsai tokie pat nuspėjami kaip saulėtekis – Klosų šunų lojimas juos išvedus pasivaikščioti aplink kvartalą, šiukšliavežio barškėjimas, laidos „Šiandien“, kurią motina žiūri kiekvieną rytą, komentarai ir gaidžio giedojimas.

Jos akys staiga atsimerkė. Gaidys?

Kambarys kvepėjo šienu ir degtine. Ebės lova buvo tuščia. Kadangi praėjusį vakarą jos pusseserė ir pusbroliai vakarėlyje norėjo pabūti ilgiau, Trista ją parvežė ir išleido prie Viverių vartų. Galbūt Ebė dar negrįžo – kai vakarėlyje ją matė paskutinį kartą, Ebė aistringiausiai glėbesčiavosi su vaikinu, vilkinčiu Ajovos universiteto marškinėlius; ant jų nugaros buvo pavaizduotas didelis, piktai susiraukęs talismanas Herkis.

Apsivertusi lovoje, tarpduryje ji pamatė tetą Helenę. Emilija suriko ir prisidengė antklode. Helenė vilkėjo ilgą iš skiaučių sumegztą nertinį ir raukiniais apkraštuotą palaidinukę. Jos akiniai pavojingai svyravo ant nosies galiuko.

– Matau, jau atsibudai, – pasakė ji. – Prašom lipti į apačią.

Emilija lėtai išsirito iš lovos, užsitraukė marškinius, Rouzvudo mokyklos plaukimo komandos pižamines kelnes ir rombais išmargintas kojines. Atmintyje iškilo praėjusios nakties vaizdai ir ji pasijuto taip, lyg grimztų į karštą, didelę vonią. Naktį Emilija ir Trista praleido pašėlusiai šokdamos, prie jų prisidėjo grupelė vaikinų. Nors abi jautėsi išsekusios, važiuodamos atgal į Viverių namus jos nesustodamos plepėjo. Prieš Emilijai išlipant iš automobilio Trista palietė jos riešą.

– Džiaugiuosi, kad tave sutikau, – sušnibždėjo Trista.

Emilija taip pat tuo džiaugėsi.

Džonas, Metas ir Ebė sėdėjo prie virtuvės stalo ir mieguistai spoksojo į dubenėlius su dribsniais. Vidury stalo stovėjo lėkštė blynelių.

– Sveiki, – linksmai pasisveikino Emilija. – Ar pusryčiams yra ko nors, be dribsnių ir blynelių?

– Nemanau, kad dėl pusryčių labiausiai turėtum jaudintis, Emilija.

Emilija atsisuko, kraujas sustingo gyslose. Ties indauja stovėjo griežtai nusiteikęs dėdė Alenas, raukšlėtame nugairintame veide buvo sustingusi nusivylimo išraiška. Taip pat rūsčiai atrodanti Helenė atsirėmė į viryklę. Emilija nervingai nužvelgė Džoną, paskui Metą ir Ebę, bet nė vienas į ją nepakėlė akių.

– Taigi... – Helenė ėmė matuoti žingsniais kambarį, kvadratiniai jos batų kulnai kaukšėjo į lentines grindis. – Mes žinome, ką jūsų ketvertukas išdarinėjo naktį.

Emilija susmuko ant kėdės, jos skruostus užliejo raudonis, širdis ėmė daužytis.

– Noriu žinoti, kas visa tai sugalvojo. – Helenė suko ratus aplink stalą kaip į grobį besitaikantis vanagas. – Kas norėjo susitikti su jaunimu iš valstybinės mokyklos? Kas sugalvojo, kad galima gerti alkoholį?

Ebė baksnojo į vienišą dribsnį savo dubenėlyje. Džonas pasikasė smakrą. Emilija kietai sučiaupė lūpas. Ji tylės kaip vandens į burną prisisėmusi. Ji susivienys su pusbroliais ir pussesere ir kiekvienas tylės visų naudai. Tais retais atvejais, kai kas nors Emiliją, Elę ir kitas merginas pričiupdavo besielgiančias nederamai, jos tik taip elgdavosi.

– Na? – griežtai tarė Helenė.

Ebės smakras ėmė virpėti.

– Emilija viską sugalvojo. Mama, ji man grasino, – pratrūko ji. – Ji sužinojo apie valstybinės mokyklos vakarėlį ir pareikalavo, kad ją ten nuvesčiau. Pasikviečiau Džoną ir Metą, kad būtume saugios.

– Ką? – aiktelėjo Emilija. Ji pasijuto taip, lyg Ebė būtų trenkusi jai į krūtinę didžiuliu mediniu kryžiumi, kabančiu virš durų. – Netiesa! Iš kur galėjau žinoti apie jūsų vakarėlį? Nepažįstu nieko, išskyrus tave!

Helenė atrodė pasipiktinusi.

– Berniukai? Tai Emilijos darbas?

Spoksodami į dubenėlius su dribsniais Metas ir Džonas lėtai kinktelėjo.

Išduota ir įpykusi, kad neįstengė nė kvėptelėti, Emilija apžvelgė sėdinčius prie stalo pusbrolius. Ji norėjo išrėkti, kas vakar nutiko iš tikrųjų. Metas gėrė iš merginos bambos. Džonas šoko vilkėdamas vien apatinius. Ebė glamonėjosi su penkiais vaikinais ir tikriausiai dar su karve. Jai ėmė drebėti rankos ir kojos. Kodėl jie taip elgiasi? Argi jie ne draugai?

– Neatrodė, kad kuris nors iš jūsų ten būtų jautęsis kaip nesavam kailyje!

– Tai melas! – suspigo Ebė. – Visa tai mus slėgė!

Alenas sugriebė Emilijai už peties ir šiurkščiai pastatė ant kojų, su ja dar niekas nebuvo taip elgęsis.

– Nieko nebus, – prislėgtu balsu negarsiai pasakė jis lenkdamasis jai prie veido. Jis kvepėjo kava ir kažkuo organiniu, galbūt žeme. – Tu čia daugiau nepageidaujama.

Emilija žengė žingsnį atgal, širdis nusirito į kulnus.

– Ką?

– Norėjome padaryti tavo tėvams paslaugą, – suurzgė Helenė. – Jie sakė, kad tu gyva bėda, bet šito mes nesitikėjome. – Ji nuspaudė bevielio telefono mygtuką. – Dabar pat jiems skambinu. Nuvešime tave į oro uostą, bet jie turės sugalvoti, kaip sumokėti, kad parsirastum namo. Ir jie turės nuspręsti, ką su tavim daryti toliau.

Emilija pajuto, kaip į ją įsmigo visų penkių Viverių akys. Dideliais, sprangiais gurkšniais rydama troškų ūkio orą ji iš visų jėgų stengėsi nepravirkti. Pusbroliai ir pusseserė ją išdavė. Nė vienas jos nepalaikė. Niekas jos nepalaikė.

Ji apsisuko ir nulėkė į mažąjį miegamąjį. Sugrūdo drabužius į krepšį. Dauguma jų vis dar kvepėjo namais – audinių minkštikliu ir įprastų mamos valgiui gaminti naudojamų prieskonių mišiniu. Kaip gerai, kad jos drabužiai niekada nepradvoks šita siaubinga vieta.

Prieš uždarydama užtrauktuką ji stabtelėjo. Helenė turbūt paskambino jos tėvams ir viską išklojo. Taip ir matė, kaip laikydama ragelį prie ausies motina stovi virtuvėje Rouzvude ir sako: Prašau neparsiųsti Emilijos namo. Be jos mūsų gyvenimas gražus.

Emilijos akis aptraukė ašaros, vaizdas išskydo, po širdimi suskaudo. Niekas jos nenori. Ir kaip toliau elgsis Helenė? Ar išsiųs Emiliją kur nors kitur? Į griežčiausios drausmės mokyklą? Vienuolyną? Ar jų išvis dar esama?

Privalau iš čia ištrūkti, – sušnibždėjo Emilija šaltam, tuščiam kambariui. Jos mobilusis vis dar gulėjo koridoriuje, keiksmų stiklainio dugne. Dangtį atsuko lengvai, aliarmo signalas neužkaukė. Ji įsimetė telefoną į kišenę, pasičiupo krepšius ir nutykino laiptais žemyn. Jei tik pavyktų ištrūkti iš Viverių nuosavybės... Buvo beveik tikra, kad už kokios mylios palei kelią matė mažytę krautuvėlę. Ką toliau jai daryti, sugalvos tenai.

Išbėgusi į verandą ji vos nepražiopsojo ant grandinių kabančiose sūpynėse susirangiusios Ebės. Emilija taip nustėro, kad kelioninis krepšys nukrito ant kojų.

Ebės burna išsikreipė į apverstą U.

– Mūsų ji niekuomet nebuvo pagavusi. Jos dėmesį patraukei tu.

– Aš nieko nepadariau, – bejėgiškai pasakė Emilija. – Prisiekiu.

– Ir dabar per tave mus mėnesių mėnesius laikys užrakintus, – Ebė nudelbė ją akimis. – Beje, tik tam, kad žinotum – Trista Teilor siaubinga kekšė. Ji bando išjodyti viską, kas juda: ir vaikinus, ir merginas.

Netekusi amo Emilija žingtelėjo atbula. Ji pagriebė krepšį ir nulėkė taku. Pribėgusi galvijų aptvarą pamatė prie metalinio stulpo vis dar prirakintą ožką, varpelis po jos kaklu tyliai tilindžiavo. Virvė nebuvo ilga, kad ji galėtų atsigulti, Helenė jai net vandens nebuvo įpylusi. Pažvelgusi į geltonas ožkos akis ir keistus, kvadratinius vyzdžius, ji pajuto jas siejantį ryšį – atpirkimo ožys ir neklaužada ožka. Ji žino, ką reiškia būti nepelnytai žiauriai nubaustai.

Emilija giliai įkvėpė ir nurišo virvę ožkai nuo kaklo, paskui atkėlė galvijų aptvaro vartus ir sumojavo rankomis.

– Bėk, mergaite, – sušnibždėjo ji. – Eik lauk.

Sučiaupusi lūpas ožka žiūrėjo į Emiliją. Žengė žingsnį pirmyn, paskui dar vieną. Perėjusi galvijų aptvarą krypuodama nurisnojo keliu – atrodė laiminga atgavusi laisvę.

Emilija užtrenkė galvijų aptvarą. Ji irgi jautėsi velnioniškai laiminga galėdama ištrūkti iš šios vietos.

10

Arija stengiasi pasprukti kuo toliau

nuo nemąstančio meno

Pirmadienio popietę dangų aptraukė ir užtemdė debesys, o juos atnešęs vėjas įsisuko draskyti pageltusių Rouzvudo cukrinių klevų. Arija užsitempė ant ausų žemuogių spalvos merinosų vilnos beretę ir nubėgo į Holiso koledžo Frenko Loido Raito memorialinį vaizduojamųjų menų pastatą, į pirmąją nemąstančio meno pamoką. Vestibiulis buvo nukabinėtas studentų darbais, skelbimais apie meno kūrinių išpardavimą ir ieškančių kambario draugų rašteliais. Arija perskaitė skrajutę: Ar matėte Rouzvudo persekiotoją? Ant jo buvo atšviesta miškuose tykančio pavidalo nuotrauka, tokia pat susiliejusi ir paslaptinga, kaip neaiškūs Lochneso pabaisą užfiksavę kadrai. Praėjusią savaitę per visas žinias buvo pranešama apie Rouzvudo persekiotoją, šnipinėjantį žmones. Bet Arija jokių su juo susijusių naujienų nebuvo girdėjusi jau kelias dienas... maždaug tiek pat laiko, kiek tyli E.

Liftas neveikė, tad Arija į antrą aukštą užlipo šaltais, pilkais betoniniais laiptais. Ji susirado nemąstančio meno klasę ir nustebo – joje buvo tylu ir tamsu. Kitapus kambario lange sušmėžavo siluetas. Akims apsipratus su tamsa Arija suprato, kad patalpa pilna.

– Įeik, – pakvietė prikimęs moteriškas balsas.

Arija apgraibomis nuslinko prie galinės sienos. Senasis Holiso pastatas girgždėjo ir dejavo. Kažkas šalia jos kvepėjo mentoliu ir česnaku. Vienas klausytojų – cigaretėmis. Ji išgirdo kikenant.

– Kaip suprantu, jau visi, – pareiškė balsas. – Aš Sabrina. Sveiki atvykę į nemąstančio meno paskaitą. Turbūt visi stebitės, kodėl sėdime čia išjungę šviesą. Juk menui svarbiausia matyti, ar ne? Bet žinot ką? Taip nėra, ne visiškai. Menas – tai ir lyta, uoslė... ir jausmas. Bet dažniausiai tai išsivadavimas. Šiame mene svarbiausia – paimti viską, ką manėte esant tiesa, ir išmesti pro langą. Svarbiausia – atsiverti nenuspėjamam gyvenimui, atsikratyti apribojimų ir pradėti iš naujo.

Arija numalšino žiovulį. Klausantis lėto, migdančio Sabrinos balso jai norėjosi susiriesti į kamuoliuką ir užsimerkti.

– Šviesos išjungtos tam, kad truputį pasitreniruotume, – kalbėjo Sabrina. – Mintyse visuomet susidarome asmens įvaizdį, paremtą šiokiomis tokiomis užuominomis. Galbūt iš to, kaip skamba žmogaus balsas. Iš to, kokios muzikos jis klausosi, o galbūt kai ką žinote apie to žmogaus praeitį. Bet kartais mūsų sprendimai būna netikslūs; tiesą sakant, kartais jie būna net klaidingi.

Prieš kelerius metus Arija su Ele kartu lankė šeštadienines meno pamokas. Jei Elė dabar sėdėtų šalia, ji pavartytų akis ir pavadintų Sabriną kuoktelėjusia tuščiagalve plaukuotomis pažastimis. Bet Arija pamanė, kad Sabrinos žodžiai prasmingi – ypač tie, kurie priminė Elę. Viskas, ką Arija manė žinanti apie Elę, pasirodė klaidinga. Arija niekuomet nebūtų pagalvojusi, kad Elė galėtų užmegzti slaptą romaną su geriausios draugės sesers vaikinu, nors tai puikiausiai paaiškintų, kodėl prieš dingdama ji buvo nekalbi ir keistai elgėsi. Tuos kelis paskutinius mėnesius Elės jos kartais nematydavo ištisus savaitgalius. Elė sakydavo neva turinti su tėvais važiuoti į užmiestį – o dabar aišku kaip dieną, kad savaitgalius ji leisdavo su Ijanu. Arba kartą, norėdama nustebinti Elę, Arija dviračiu nuvažiavo į jos namus, pamatė ją sėdinčią ant didelio akmens užpakaliniame kieme ir šnibždančią į mobilųjį.

– Pasimatysime šį savaitgalį, gerai? – išgirdo sakant Elę. – Tada apie tai daugiau pakalbėsime.

Arijai šūktelėjus ją vardu Elė išsigandusi atsisuko.

– Su kuo kalbiesi? – nekaltai pasiteiravo Arija.

Prisimerkusi Elė greitai uždarė telefoną ir kurį laiką pasvarsčiusi rėžė:

– Taigi kaip ta mergina, kurią bučiavo tavo tėtis? Galiu lažintis, ji panaši į „Pašėlusias merginas“ iš koledžo, besikariančias ant kaklo vaikinams. Jeigu susidėjo su dėstytoju, ji turėtų būti drąsi.

Arija nustėrusi nusisuko. Tą dieną, kai pamatė tėvą besibučiuojantį su Meridite, Elė buvo su ja, ir Elė niekuomet neleisdavo to pamiršti. Arija užšoko ant dviračio ir tik pusiaukelėje į namus suprato, kad draugė taip ir neatsakė į jos klausimą.

– Todėl noriu, kad padarytumėte štai ką, – Elės prisiminimus garsiai nutraukė Sabrina. – Susiraskite artimiausią kaimyną ir susiimkite už rankų. Iš to, ką pajusite palietę kaimyno rankas, pasistenkite įsivaizduoti, kaip jis atrodo. Tada įjungsime šviesą, kad visi galėtumėte nupiešti vieni kitų portretus, pagrįstus tuo, ką išvydote mintyse.

Arija pagrabinėjo po akliną tamsą. Kažkas sugriebė jai už rankos, apčiupinėjo riešus ir delnų linkius.

– Kokį veidą matote liesdami tą žmogų? – paklausė Sabrina.

Užsimerkusi Arija pasitelkė vaizduotę. Plaštaka buvo maža, vėsoka ir sausa. Mintyse iškilo veidas. Iš pradžių išsišovė skruostikauliai, paskui išvydo skaisčias žydras akis. Ilgi, šviesūs plaukai, rausvos, išlenktos lūpos.

Arijai suspaudė širdį. Mintyse ji matė Elę.

– Dabar nusisukite nuo savo porininko, – paliepė Sabrina. – Išsitraukite eskizų sąsiuvinius ir aš įjungsiu šviesą. Nežiūrėkite į porininkus. Noriu, kad nupieštumėte tai, ką matėte mintyse, ir pažiūrėsime, ar rezultatas bus artimas tikrovei.

Arija drebančiomis rankomis atsivertė eskizinę, ryški šviesa skaudžiai pliskino į akis. Ji nedrąsiai brūkštelėjo anglimi popieriuje, bet kad ir kaip stengėsi, negalėjo susilaikyti nepiešusi Elės veido. Atsitraukusi gerklėje pajuto smaugiantį gumulą. Elės lūpomis klaidžiojo šypsena, o akyse kibirkščiavo gudrūs žiburiukai.

– Labai dailu, – pasakė Sabrina.

Iš balso tokią ją Arija ir įsivaizdavo – didžiakrūtė, ilgais, susiraizgiusiais rudais plaukais, riebalingas pilvas ir geibios paukštiškos kojytės. Dėstytoja priėjo prie Elės porininkės.

– Nuostabu, – sumurmėjo ji.

Arija pajuto apmaudo dūrį. Kodėl jos piešinys nenuostabus? Ar kas nors nupiešė geriau už ją? Neįmanoma.

– Laikas baigėsi, – paskelbė Sabrina. – Apsisukite ir parodykite porininkams, ką nupiešėte.

Arija lėtai atsisuko, jos akys godžiai įvertino tariamai nuostabų porininkės piešinį. Tiesą sakant... jis tikrai buvo gražus. Piešinys nė kiek nebuvo panašus į Ariją, bet vis vien daug geresnis žmogaus atvaizdas, nei pati būtų gebėjusi nupiešti. Arijos akys nukeliavo aukštyn apžvelgdamos porininkės kūną. Mergina vilkėjo aptemptą rausvą „Nanette Lepore“ palaidinukę. Tamsūs, susitaršę plaukai laisvai krito ant pečių. Jos oda atrodė švelni ir lygi. O tada Arija išvydo pažįstamą trumpą, riestą nosytę. Ir milžiniškus „Gucci“ akinius nuo saulės. Prie merginos kojų snaudė mėlyna storos drobės liemene apvilktas šuo. Arija sustingo, lyg būtų pavirtusi ledo skulptūra.

– Nematau, kokią nupiešei mane, – švelniu, tyliu balsu ištarė porininkė. Paaiškindama ji mostelėjo į savo vedlį. – Bet esu tikra, piešinys puikus.

Arijos liežuvis atrodė it švininis. Jos porininkė buvo Džena Kavano.

11

Sveika sugrįžusi... lyg ir

Regis, po daugybės dienų, praleistų sukantis tarp žvaigždžių, Hana staiga pasijuto vėl įsviesta į šviesą. Ji vėl sėdėjo Elės užpakalinio kiemo verandoje. Vėl jautė, kaip kūnas virsta iš „American Apparel“ marškinėlių ir „Seven“ džinsų.

– Vakarėlį galėsime surengti Melisos daržinėje! – kalbėjo Spenserė.

– Malonumėlis, – išsišiepė Elė.

Hana krūptelėjo. Galbūt ji įstrigo laike ir vis iš naujo gyvena šią dieną, na, panašiai kaip tas vyrukas iš seno filmo „Švilpiko diena“. Galbūt Hana turės vis iš naujo pragyventi šią dieną tol, kol viską padarys teisingai ir įtikins Elę, kad šiai gresia rimtas pavojus. Bet... kai Hana pastarąjį kartą mintyse suko šį atsiminimą, Elė prie jos pasilenkė ir pasakė, kad jai viskas gerai. Bet jai nebuvo gerai. Niekas nebuvo gerai.

– Ele, – paragino Hana, – Ką turi galvoj sakydama „viskas gerai“?

Elė nekreipė į ją dėmesio. Ji stebėjo per Hastingsų kiemą einančią Melisą, persimetusią per ranką mokyklos baigimo ceremonijai skirtą mantiją.

– Ei, Melisa! – suulbėjo Elė. – Jaudiniesi dėl kelionės į Pragą?

– Kam ji rūpi? – sušuko Hana. – Atsakyk man!

– Ar Hana... kalba? – toli aiktelėjo balsas.

Hana kilstelėjo galvą. Šis balsas skambėjo visai kitaip nei senųjų draugių balsai.

Kitapus kiemo Melisa įsisprendė į klubus.

– Žinoma, jaudinuosi.

– Ar Ijanas irgi važiuoja? – paklausė Elė.

Hana suspaudė delnais Elei skruostus.

– Ijanas nesvarbu, – valdingai ištarė ji. – Ele, paklausyk manęs!

– Kas tas Ijanas? – balsas skambėjo taip, lyg sklistų iš kito ilgutėlio tunelio galo. Monos Vanderval balsas. Hana apžvelgė Elės kiemą, bet Monos niekur nematė.

Elė suirzusi atsiduso ir atsisuko į Haną.

– Hana, raminkis.

– Bet tau gresia pavojus, – greitai išbėrė Hana.

– Kartais dalykai visai kitokie, negu atrodo, – sušnibždėjo Elė.

– Ką nori pasakyti? – beviltiškai paklausė Hana. Ji ištiesė ranką norėdama paliesti Elę, bet jos plaštaka perėjo kiaurai Elės ranką, lyg ši tebūtų ekrane suprojektuotas vaizdas.

– Kas ką nori pasakyti? – pasigirdo Monos balsas.

Hana atsimerkė. Ją beveik apakino ryški, skaudi šviesa. Ji aukštielninka gulėjo ant nepatogaus čiužinio. Aplink stovėjo keletas pavidalų: Mona, Lukas Bitis, mama ir tėtis.

Tėtis? Hana norėjo susiraukti, bet veido raumenis surakino skausmas.

– Hana, – Monos smakras virpėjo. – O Dieve. Tu... atsibudai.

– Ar gerai jautiesi, mieloji? – paklausė motina. – Ar gali kalbėti?

Hana žvilgtelėjo į savo rankas. Jos jau buvo plonos ir nepanėšėjo į kumpius. Tada ji pamatė iš alkūnės linkio styrančią lašelinės adatą ir kitą ranką surakinusį nepatogų įtvarą.

– Kas čia dedasi? – dairydamasi sukrankė ji. Atrodė, lyg aplink ją vyktų iš anksto surepetuotas spektaklis. Tai, kur ji ką tik buvo – ant Elės verandos užpakaliniame kieme, su senomis geriausiomis draugėmis, – atrodė daug tikroviškiau. – Kur Elė? – paklausė ji.

Hanos tėvai nerimastingai susižvelgė.

– Elė mirusi, – tyliai pasakė Hanos motina.

– Nejaudinkite jos, – iš už užuolaidos išniro ir Hanos galvūgalyje sustingo žilaplaukis kumpanosis vyriškis baltu chalatu. – Hana? Aš esu gydytojas Geistas. Kaip jautiesi?

– Kur, po velnių, aš esu? – paklausė Hana šaižiu išsigandusiu balsu.

Tėvas paėmė jai už rankos.

– Tu patekai į avariją. Mes labai jaudinomės.

Hanos akys šokinėjo nuo vieno veido prie kito, paskui nuklydo prie įvairiausių prietaisų, prijungtų prie jos kūno. Be lašelinės, šalia stovėjo širdies ritmą matuojantis aparatas, iš nosies kyšojo vamzdelis, kuriuo jai buvo tiekiamas deguonis. Per kūną pakaitomis ritosi šalčio ir karščio bangos, o oda pašiurpo iš baimės ir sumišimo.

– Avarija? – sušnibždėjo ji.

– Tave partrenkė automobilis, – paaiškino motina. – Prie Rouzvudo mokyklos. Prisimeni?

Ligoninės paklodės atrodė lipnios, lyg kas būtų apvarvinęs jas lydytu sūriu. Hana perkratė atmintį, bet apie avariją nieko neprisiminė. Paskutinis dalykas, kurį prisiminė prieš atsidurdama Elės verandoje, – kaip gavo Monos gimtadienio vakarėliui skirtą šampano spalvos „Zac Posen“ suknelę. Tai buvo penktadienio vakarą, Monos šventės išvakarėse. Hana pasisuko į Moną, ši atrodė it pamišusi ir tuo pat metu – lyg jai būtų palengvėję. Jos paakiuose juodavo didžiuliai bjaurūs violetiniai ratilai, tarsi kelias paras būtų nemiegojusi.

– Juk tavo vakarėlio nepraleidau?

Lukas šniurkštelėjo nosimi. Monos pečiai įsitempė.

– Ne...

– Avarija įvyko po vakarėlio, – pasakė Lukas. – Neprisimeni?

Hana pabandė išsitraukti iš nosies deguonies vamzdelį – juk ar gali atrodyti patraukliai, kai kažkas styro tau iš šnervių, – ir pamatė, kad jis pritvirtintas lipnia juosta. Ji užsimerkė ir stengėsi susigaudyti, prisiminti ką nors, nors ką, kas visa tai paaiškintų, tačiau mintyse matė tik palinkusią virš jos ir kažką šnibždančią Elę, bet ir tas veidas greitai vėl paniro į juodą tuštumą.

– Ne, – sušnibždėjo Hana, – visiškai nieko neprisimenu.

12

Slėpynės

Vėlyvą pirmadienio popietę Emilija sėdėjo ant išblukusios mėlynos baro kėdės „M&J“ užkandinėje prieš „Greyhound“ autobusų stotį Akrone, Ohajyje. Visą dieną nieko burnoj neturėjusi ji svarstė, ar prie metalu atsiduodančios kavos neužsisakius ir gabalėlio ne itin patrauklaus vyšnių pyrago. Šalimais senyvas vyriškis lėtai šaukštu šliurpė tapijokos pudingą, o kėglio figūros vyras ir jo ilgšis draugas kimšo taukuotus mėsainius su bulvytėmis. Automatinis patefonas grojo brązgančią kantri dainą, o pavargusi šeimininkė, pasirėmusi prie kasos, šluostė dulkes nuo Ohajo valstijos pavidalo magnetukų, nukainotų iki devyniasdešimt devynių centų.

– Kur trauki? – paklausė balsas.

Emilija pažvelgė į akis užkandinės virėjui, tvirtai sudėtam vyriškiui; atrodė, kad kai jis nekepa sūrio, medžioja šaudydamas iš lanko. Emilija akimis paieškojo ženkliuko su vardu, bet virėjas nebuvo tokio prisisegęs. Raudonos jo beisbolo kepuraitės viduryje švietė išsiuvinėta didelė, vieniša A raidė. Truputį virpėdama ji apsilaižė lūpas.

– Iš kur žinote, kad kur nors traukiu?

Jis metė į ją supratingą žvilgsnį.

– Tu ne vietinė. O kitoje gatvės pusėje stoja „Greyhound“. Ir nešiesi didelį krepšį. Argi aš ne protingas?

Spoksodama į savo kavą Emilija atsiduso. Tempiant sunkų krepšį net greitu žingsniu nueiti mylią nuo Helenės namų iki mažos krautuvėlės šalia kelio prireikė mažiau nei dvidešimt minučių. Atsidūrusi ten susirado, kas ją pavėžėtų iki autobusų stoties, ir nusipirko bilietą į pirmą iš Ajovos važiuojantį autobusą. Deja, jis vyko į Akroną, vietą, kurioje Emilija visiškai nieko nepažinojo. Negana to, autobuse dvokė bezdalais, o šalia atsisėdęs vyrukas garsiausiai atsuko savo „iPodą“ ir iš visų plaučių pritarė Emilijos nekenčiamai grupei „Fall Out Boy“. Tada, autobusui sustojus Akrone, Emilija nustebusi aptiko po sėdyne ropinėjantį krabą. Krabą. O juk vandenyno čia nė kvapo. Įklibinkščiavusi į stotį didelėje tvarkaraščių švieslentėje ji perskaitė, kad dešimtą ryto išvažiuoja autobusas į Filadelfiją, ir jai suspaudė širdį. Ji dar niekuomet taip nesiilgėjo Pensilvanijos.

Emilija užsimerkė. Jai buvo sunku patikėti, kad iš tikrųjų pabėgo. Ji daugybę kartų svajodavo, kaip pabėga, – Elė sakydavo bėgsianti kartu. Viena iš penkių labiausiai jas traukiančių vietų buvo Havajai. Ir Paryžius. Elė sakė, kad jos galėtų apsimesti kitais žmonėmis. Emilijai pareiškus, kad tai būtų ne taip lengva, Elė gūžtelėdavo pečiais: „Ne. Tapti kuo nors kitu turbūt visai lengva.“ Nesvarbu, kur nutardavo keliauti, jos žadėdavo leisti laiką tik dviese, ir Emilija slapčiomis vildavosi, kad galbūt, tik galbūt, tada Elė suprastų, jog myli ją taip pat stipriai, kaip Emilija ją. Bet galiausiai Emilija visuomet pasijusdavo prastai ir pasakydavo: „Ele, tau nėra dėl ko bėgti. Tavo gyvenimas čia tobulas.“ O Elė gūžtelėjusi pečiais pritardavo, kad Emilija teisi, jos gyvenimas tikrai bemaž tobulas.

Kol kažkas Elę nužudė.

Virėjas pagarsino mažytį televizorių ant stalviršio, šalia aštuonioms riekutėms skirto skrudintuvo, ir atplėšė „Wonder Bread“ pakuotę. Pakėlusi akis Emilija išvydo CNN korespondentę, stovinčią prie Rouzvudo memorialinės ligoninės. Emilija kas rytą pakeliui į Rouzvudo mokyklą pravažiuodavo šią ligoninę.

– Pranešama, kad septyniolikmetė Rouzvudo gyventoja Hana Marin, kurios draugės Elison Dilaurentis lavonas maždaug prieš mėnesį paslaptingai atkastas jos pačios namų kieme, ką tik pabudo iš komos. Ištikta komos ligoninėje ji gulėjo po tragiškos avarijos šeštadienio naktį, – į mikrofoną kalbėjo korespondentė.

Emilijos puodelis sutarškėjo į lėkštutę. Koma? Ekrane pasirodė Hanos tėvai: taip, Hana atsibudo ir jos savijauta atrodo gera, patvirtino jie. Kol kas vis dar negauta jokios informacijos, kas ir kodėl partrenkė Haną.

Emilija prisidengė burną ranka, atsiduodančia iš dirbtinės odos pasiūtomis „Greyhound“ autobuso sėdynėmis. Iš džinsų kišenės ji išsitraukė ir įjungė mobilųjį. Savo „Nokios“ įkroviklį ji užmiršo Ajovoje, todėl nepiktnaudžiavo skambinėdama. Renkant Arijos numerį jos pirštai drebėjo. Įsijungė Arijos balso paštas.

– Arija, čia Emilija... – pasakė ji po pyptelėjimo. – Ką tik sužinojau apie Haną ir...

Jos balsas užlūžo, akys vėl grįžo prie ekrano. Ten, viršutiniame dešiniame kampe, pamatė savo pačios veidą, spoksantį iš nuotraukos, fotografuotos praėjusių metų mokyklos knygai.

– Kitos Rouzvudo naujienos: dingo dar viena panelės Dilaurentis buvusi draugė, Emilija Filds, – pranešė diktorius. – Šią savaitę ji lankėsi pas gimines Ajovoje, bet šį rytą dingo iš jų namų.

Virėjas liovėsi vartęs kepamą sūrį ir įsisiurbė akimis į ekraną. Jo veidu perbėgo nuostaba. Jis pažvelgė į Emiliją, tada vėl į ekraną. Metalinė mentelė dusliai taukštelėjo į grindis.

Taip ir nebaigusi pranešimo Emilija nuspaudė mygtuką „Nutraukti“. Televizijos ekrane pasirodė prie mėlynomis malksnomis dengto Emilijos namo stovintys tėvai. Tėvas vilkėjo geriausius languotus polo marškinėlius, motina ant pečių buvo užsimetusi kašmyro megztuką. Šone prieš kamerą laikydama Emilijos plaukimo komandos nuotrauką stovėjo Karolina. Emilija buvo pernelyg apstulbusi ir net nesusigėdo matydama, kad per nacionalinę televiziją rodo nuotrauką, kurioje ji nufotografuota vilkinti „Speedo“ maudymosi kostiumėlį, ties klubais iškirptą gana aukštai.

– Mes labai jaudinamės, – kalbėjo Emilijos motina. – Norime, kad Emilija žinotų: mes ją mylime ir trokštame, kad ji grįžtų namo.

Emilijos akių kampučiuose susitelkė ašaros. Žodžiais neįmanoma apsakyti, ką pajuto išgirdusi, kaip motina taria šiuos tris paprastus žodžius: mes ją mylime. Grūsdama rankas į švarkelio kišenes ji nuslydo nuo kėdės.

Ant raudonos, mėlynos ir sidabro spalvų „Greyhound“ autobuso kitapus kelio švietė užrašas: FILADELFIJA. Virš užkandinės bufeto kabantis didžiulis „7–UP“ laikrodis rodė be septynių minučių dešimt. Prašau, kad tik bilietai į dešimtos valandos vakaro autobusą nebūtų išparduoti, meldė Emilija. Ji žvilgtelėjo į prikeverzotą sąskaitą šalia kavos puodelio.

– Tuoj grįšiu, – čiupdama krepšius pasakė ji virėjui. – Tik turiu nusipirkti autobuso bilietą.

Virėjas vis dar atrodė taip, lyg uraganas būtų jį iš pradžių įsiurbęs, o paskui išmetęs kitoje planetoje.

– Nesijaudink, – silpnu balsu iškošė jis. – Kava vaišiname.

– Ačiū!

Emilijai išeinant skambtelėjo užkandinės durų varpelis. Ji perlėkė tuščią greitkelį ir slysdama įbėgo į autobusų stotį dėkodama visoms visatos jėgoms, pasirūpinusioms, kad prie bilietų langelio nebūtų eilės. Pagaliau ji žinojo, kur traukti: namo.

13

Automobiliai partrenkia tik nevykėlius

Antradienio rytą, užuot žingsniavusi į aukštesnio lygio pilateso pamoką sporto klube „Body Tonic“, Hana gulėjo ant nugaros, o dvi slaugės trynė ją kempine. Joms išėjus į kambarį dideliais žingsniais įžirgliojo gydytojas Geistas ir įjungė šviesą.

– Išjunkit! – skubiai užsidengdama veidą piktai pareikalavo Hana.

Gydytojas Geistas paliko šviesą įjungtą. Hana prašė skirti jai kitą gydytoją – jei jau tiek laiko čia gulės, ar negalėtų jos prižiūrėti bent kiek karštesnis gydytojas? – bet šioje ligoninėje jos norai, regis, visiems buvo nė motais.

Hana vos nepasislėpė po apklotu ir žvilgtelėjo į pudrinės „Chanel“ veidrodėlį. Taip, siūlėmis ant smakro, dviem mėlynėmis paakiuose, violetine apatine lūpa ir milžiniškomis mėlynėmis ant raktikaulio pasipuošusi pabaisa niekur nedingo – prabėgs marios laiko, kol ji vėl galės vilkėti palaidinukes giliomis iškirptėmis. Ji atsiduso ir uždarė pudrinės dangtelį. Kaip sunku sulaukti, kol vėl atsidurs Bilo paplūdimyje ir ištaisys patirtą žalą.

Daktaras Geistas peržiūrėjo rodiklius ekrane kompiuterio, atrodančio taip, lyg būtų pagamintas septintajame dešimtmetyje.

– Sveiksti. Kai patinimas atslūgo, jokių smegenų traumos padarinių nematyti. Vidaus organai irgi atrodo gana neblogai. Stebuklas.

– Cha, – bambtelėjo Hana.

– Tikras stebuklas, – pritarė į palatą įėjęs ir šalia gydytojo Geisto sustojęs Hanos tėvas. – Nepaprastai dėl tavęs, Hana, jaudinomės. Baisu net pagalvoti, kad kažkas taip su tavim pasielgė. Ir kad tas žmogus vis dar laisvėje.

Hana slapčiomis į jį žvilgtelėjo. Tėtis vilkėjo anglies pilkumo kostiumą ir avėjo elegantiškus žvilgančius odinius batus. Tas dvylika valandų jai prabudus tėtis buvo neįtikimai kantrus ir vykdė kiekvieną Hanos užgaidą... o užgaidų Hana turėjo į valias. Pirmiausia pareikalavo perkelti ją į atskirą palatą – ji nenorėjo girdėti, kaip kitoje intensyviosios terapijos palatos pusėje gulinti senutė aptaria savo tuštinimosi įpročius ir artėjančią klubo sąnario keitimo operaciją. Paskui Hana privertė tėtį atnešti DVD grotuvą ir šalimais parduotuvėje „Target“ nupirkti keletą vaizdajuosčių. Nuomojami ligoninės televizoriai rodė vos šešis ir tik nevykėliams tinkamus kanalus. Maldavo tėtį liepti seselėms duoti jai daugiau nuskausminamųjų, o paaimanavusi, kad ligoninės čiužinys nepatogus, prieš valandą privertė jį važiuoti į parduotuvę „Tempur-Pedic“ pirkti kosminio putų čiužinuko. Pažvelgusi į milžinišką „Tepur-Pedic“ maišą tėvo rankose suprato: kelionė buvo sėkminga.

Gydytojas Geistas vėl įmetė segtuvą su įrašais apie Hanos sveikatos būklę į dėžutę prie kojūgalio.

– Turbūt po kelių dienų galėsime tave išleisti. Norėtum ko nors paklausti?

– Taip, – pareiškė Hana, balsas vis dar gergždė nuo respiratoriaus, kuris prie jos buvo prijungtas nuo pat avarijos. Ji parodė į rankoje styrančią lašelinės adatą. – Kiek kalorijų aš gaunu per šitą daiktą? – Pasičiupinėjus klubus atrodė, kad ligoninėje numetė svorio – pliusas! – bet ji norėjo būti tikra.

Gydytojas Geistas pasižiūrėjo į ją keistai, turbūt irgi trokšdamas geresnės pacientės.

– Tai antibiotikai ir skysčiai, – skubiai įsiterpė tėvas ir patapšnojo Hanai per ranką. – Nuo jų pasijusi daug geriau.

Kartu su tėčiu išeidamas iš palatos gydytojas Geistas išjungė šviesą.

Hana piktai paspoksojo į tuščią tarpdurį ir vėl išsitiesė ant lovos. Šią akimirką geriau pasijusti jai padėtų nebent šešių valandų masažas, kurį darytų koks velnioniškai karštas pusnuogis italas modelis. Ak taip, dar ir naujas veidas.

Tai, kas jai nutiko, nesuvokiama protu. O gal užmigusi vėl atsibus savo lovoje su šešių šimtų gijų pima medvilnės paklodėmis, tokia pat graži kaip anksčiau, pasirengusi visą dieną praleisti apsipirkinėdama su Mona. Ką gi partrenkia automobilis? Į ligoninę ji pakliuvo netgi ne dėl kokios nors kietos priežasties, kaip, tarkim, pagrobimas ar užgriuvus cunamiui Petrą Nemcovą ištikusi tragedija.

Bet labiausiai ją gąsdino – o apie tai Hana galvoti nenorėjo, – kad atmintyje žioji didžiulė juoda praraja. Tos nakties ji visiškai neprisiminė. Neįstengė prisiminti net Monos Vanderval vakarėlio.

Kaip tik tuomet tarpduryje išdygo dvi įprastus mėlynus švarkus vilkinčios merginos. Pamačiusios, kad Hana nemiega ir apsirengusi, Arija ir Spenserė skubiai įžengė, jų veidai buvo susirūpinę.

– Norėjome aplankyti tave praėjusį vakarą, – pirma prabilo Spenserė, – bet seselės mūsų neįleido.

Hanai neprasprūdo pro akis, kaip Arija pasibaisėjusi slapčia vis dirsčioja į pažaliavusias jos mėlynes.

– Ką?! – piktai rėžė Hana, persibraukdama ilgus kaštoninius plaukus, kuriuos ką tik buvo supurškusi „Bumble & Bumble Surf Spray“. – Turėtum pasistengti būti panašesnė į Florensiją Naitingeil, Arija. Šonui tai patiktų.

Hana vis dar jautė pagiežą, kad jos vaikinas Šonas Ekardas metė ją dėl Arijos. Šiandien Arijos plaukai sruogomis krito aplink veidą, po Rouzvudo mokyklos švarku ji vilkėjo raudonais ir baltais langučiais margintą plačią beformę suknelę. Ji atrodė kaip keistuolės „White Stripes“ būgnininkės ir staltiesės hibridas. Be to, argi Arija nesuvokia, kad jeigu Apltonas ją pagaus be languoto klostyto mokyklinio sijonėlio, išsiųs namo ir privers persirengti?

– Mes su Šonu išsiskyrėme, – po nosimi sumurmėjo Arija.

Hana smalsiai kilstelėjo antakį.

– Ak, nejaugi? Ir kodėl?

Arija atsisėdo ant nedidelės oranžinės plastikinės kėdės prie Hanos lovos.

– Dabar tai nesvarbu. Svarbu... šitai. Tu, – jos akys pritvinko ašarų. – O kad į žaidimų aikštelę būtume atvažiavusios anksčiau. Vis apie tai galvoju. Būtume kaip nors sustabdžiusios automobilį. Būtume patraukusios tave iš kelio.

Hana spoksojo į drauges ir jai užgniaužė gerklę.

– Jūs ten buvote?

Arija linktelėjo ir žvilgtelėjo į Spenserę.

– Visos ten buvome. Emilija irgi. Norėjai su mumis susitikti.

Hanos širdis ėmė smarkiai daužytis.

– Norėjau?

Arija pasilenkė arčiau. Jai iš burnos kvepėjo kramtomąja „Orbit Mint Mojito“ guma, Hana to skonio nekentė.

– Pasakei, kad žinai, kas yra E.

– Ką? – sušnibždėjo Hana.

– Tu neprisimeni? – suklykė Spenserė. – Hana, tave partrenkė jis! – Ji ištraukė savo „Sidekick“ ir parodė žinutę. – Žiūrėk!

Hana įsmeigė akis į ekraną. Ji per daug žinojo. E.

– E atsiuntė mums žinutę iškart, kai tave partrenkė automobilis, – sušnibždėjo Spenserė.

Apstulbusi Hana sumirksėjo. Jos protas buvo nelyginant didelė, gili „Gucci“ rankinė ir pasiraususi jos dugne Hana niekaip nerado reikiamo atsiminimo.

– E bandė mane nužudyti? – jai lyg replėmis sugniaužė krūtinę. Visą dieną giliai širdyje ji juto, kad tai nebuvo nelaimingas atsitikimas. Bet šį jausmą stengėsi numalšinti tikindama save, kad tai nesąmonė.

– Gal E su tavim kalbėjosi? – stengėsi padėti jai prisiminti Spenserė. – O gal pamatei, kaip E kažką daro? Pamąstyk! Mes baiminamės, jei neprisiminsi, kas toks E, jis gali... – ji paspringo seilėmis ir užsičiaupė.

– ...bandyti vėl, – sušnabždėjo Arija.

Haną nupurtė drebulys ir iš siaubo išmušė šaltas prakaitas.

– Pppaskutinis dalykas, kurį prisimenu... Mmmonos vakarėlio išvakarės, – sumikčiojo ji. – Pasijutau sėdinti Elės verandoje, visos ten buvome. Vėl buvome septintokės. Tai nutiko Elės dingimo išvakarėse, ir mes kalbėjomės, kaip daržinėje rengsime pižamų vakarėlį. Prisimenate?

Spenserė prisimerkė.

– A... žinoma. Atrodo.

– Vis bandžiau įspėti Elę, kad kitą dieną ji mirs, – spigiu balsu aiškino Hana, – bet Elė nekreipė į mane dėmesio. O tada pasižiūrėjo į mane ir pasakė, kad turėčiau liautis dariusi iš musės dramblį. Esą jai viskas gerai.

Spenserė ir Arija susižvelgė.

– Hana, tai buvo sapnas, – švelniai nuramino Arija.

– Na taip, žinoma, – suklapsėjo blakstienomis Hana. – Tik pasakoju. Atrodė, lyg Elė štai čia, – pirštu dūrė į kojūgalyje kabantį rausvą Linkime greitai pasveikti balioną. Ant jo buvo nupieštas apskritas veidas, prikabintos rankos ir kojos, išlankstytos kaip akordeono dumplės – jis galėjo vaikščioti.

Draugėms dar nespėjus atsakyti, pasigirdo skardus balsas:

– Kur seksualiausia šitos ligoninės pacientė?

Išskėtusi rankas tarpduryje stovėjo Mona. Ji taip pat vilkėjo Rouzvudo mokyklos švarką ir segėjo sijonėlį, avėjo pritrenkiančius, Hanos dar nematytus „Marc Jacobs“ batus. Mona įtariai nužvelgė Ariją su Spensere ir ant naktinio stalelio numetė krūvą žurnalų: „Vogue“, „Elle“, „Lucky“ ir „US Weekly“.

– Pour vous, Hana. Lindsei Lohan nutiko galybė dalykų, kuriuos turime aptarti.

– Aš tave dievinu, – norėdama pakeisti temą skubiai šūktelėjo Hana.

Ji nenorėjo ir toliau galvoti apie E. Tiesiog negalėjo. Jai labai palengvėjo supratus, kad Mona, kurią vakar pabudusi išvydo šalia lovos, nebuvo haliucinacija. Praėjusią savaitę jiedvi su Mona nesutarė, bet paskutinis dalykas, kurį Hana prisiminė – paštu ji gavo Monos vakarėliui užsakytą prabangią suknelę. Akivaizdu, tai buvo susitaikymo ženklas, nors keista – ji neprisimena jų susitaikymo pokalbio, o juk užkasusios karo kirvį Hana su Mona paprastai teikdavo viena kitai dovanas, pavyzdžiui, naują dėklą „iPodo“ grotuvui ar minkštos odos „Coach“ pirštinaites.

Spenserė žvilgtelėjo į Moną.

– Na, manau, dabar, kai Hana pabudo, to dalyko penktadienį daryti nereikės.

Hana pastatė ausis.

– Kokio dalyko?

Mona prisėdo ant Hanos lovos krašto.

– Rouzvudo kaimo klube ketinome surengti kuklią vigiliją, – prisipažino ji. – Pakvietėme visus bendramokslius.

Susijaudinusi Hana prie lūpų pakėlė ranką su styrančia lašelinės adata.

– Ketinote juos sukviesti... dėl manęs? – ji pagavo Monos žvilgsnį.

Tai, kad Mona planavo vakarėlį su Spensere, atrodė neįprasta – senosios Hanos draugės ir Mona nesutarė, bet ši iš tikrųjų atrodė susijaudinusi. Hanai palengvėjo.

– Kadangi klubas jau užsakytas... galbūt galėtume surengti sugrįžtuvių vakarėlį? – tyliai ir nedrąsiai pasiūlė Hana. Kitos rankos pirštus ji sėkmei sukryžiavo po apklotu tikėdamasi, kad Mona nepalaikys jos pasiūlymo kvailyste.

Mona papūtė tobulai apvestas lūpas.

– Negalėčiau pasakyti ne vakarėliui. Ypač jei vakarėlis skirtas tau, Han.

Hanos pilve suplazdėjo drugeliai. Tai geriausia per visą dieną išgirsta naujiena – net geriau už tai, kad slaugės leido jai į tualetą eiti nelydimai. Ji norėjo pašokti ir dėkinga suspausti Moną glėbyje, betgi buvo prijungta prie daugybės vamzdelių.

– Ypač todėl, kad nepamenu tavo gimtadienio vakarėlio, – patempusi lūpą pareiškė Hana. – Ar jis buvo neįtikėtinas?

Pešdama nuo švarko pūkų gniutulėlį Mona nudelbė akis.

– Nesijaudink, – greitai išbėrė Hana. – Gali man pasakyti, kad jis buvo puikus. Aš susidorosiu. – Pagalvojusi ji pridūrė: – Ir man kilo fantastiška mintis. Kadangi iki Helovino liko visai nedaug, o šiuo metu tikrai neatrodau taip gerai, kaip galėčiau... – ji pamojavo rankomis sau palei veidą. – Surenkime kaukių vakarėlį!

– Šaunu, – karštai išpylė Mona. – Ak, Han, bus nuostabu!

Hana sugriebė Monai už rankų ir abi ėmė cypti. Paliktos už borto Arija ir Spenserė nejaukiai stovėjo. Bet Hana neketino cypti ir su jomis. Taip elgiasi tik geriausios draugės, o Hanos pasaulyje tokia tik viena.

14

Tardymas ir truputis šnipinėjimo

Antradienio popietę po trumpo susitikimo dėl Metų knygos ir valandą trukusios nuobodžios žolės riedulio treniruotės Spenserė įsuko į melsvu skalūnu išklotą pusračio keliuką prie namų. Šalia pilko motinos roverio stovėjo Rouzvudo policijos automobilis.

Spenserei vos širdis neiššoko pro gerklę, šiomis dienomis taip nutikdavo dažnai. Ar prisipažinti Melisai savo kaltę dėl Elės buvo didelė klaida? Kas, jei Melisa pasakė, kad Spenserė neturi žudikės instinkto, tenorėdama ją suklaidinti? Kas, jei sesuo paskambino Vaildenui ir pranešė, kad žudikė – Spenserė?

Ji vėl suko galvą dėl tos nakties. Kai sesuo pasakė, kad Spenserė nebūtų galėjusi nužudyti Elės, jos veide švietė keista šypsena. Jos žodžiai irgi skambėjo keistai – esą nužudyti ryžtųsi tik išskirtinė asmenybė. Kodėl ji nepasakė pamišusi ar beširdė? Išskirtinė, na, skambėjo kaip ypatinga. Spenserė taip persigando, kad Melisos vengia iki šiolei ir būdama šalia jos jaučiasi keistai ir nejaukiai.

Įsmukusi pro priekines duris ir prieškambario spintoje pakabinusi savo „Burberry“ lietpaltį, Spenserė svetainėje pamatė ant sofos sėdinčius ir it mietą prarijusius Melisą ir Ijaną, lyg būtų barami direktoriaus kabinete. Priešais juos odiniame fotelyje sėdėjo pareigūnas Vaildenas.

–Sssveiki, – nustebusi išmikčiojo Spenserė.

– Ak, Spensere, – Vaildenas jai linktelėjo. – Atleisk, kaip tik kalbuosi su tavo seserimi ir Ijanu.

Spenserė žingtelėjo atgal.

– Apie ką kalbatės?

– Tik norėjau užduoti kelis klausimus apie tą naktį, kai dingo Elison Dilaurentis, – atsakė Vaildenas, įsmeigęs akis į užrašinę. – Bandau pažvelgti į tai visų akimis.

Kambaryje tvyrančią tylą trikdė tik jonizatoriaus skleidžiamas garsas. Jį Sepnserės mama nusipirko alergologei pasakius, kad nuo dulkių erkučių moterims atsiranda raukšlių. Spenserė lėtai atbulomis išėjo iš kambario.

– Ant prieškambario stalo guli laiškas tau, – šūktelėjo Melisa Spenserei sukant už kampo. – Mama jį ten paliko.

Ant prieškambario stalo, šalia avilio pavidalo terakotinės vazos, kurią Spenserės prosenelei tariamai padovanojo Hovardas Hjuzas, iš tikrųjų pūpsojo krūvelė laiškų. Spenserei adresuotasis gulėjo pačiame viršuje, jau atplėštame minkšto popieriaus voke, ant jo ranka buvo užrašytas jos vardas. Viduje ant storos kreminės kortelės buvo atspausdintas kvietimas. Aukso spalvos raidėmis buvo išraityta: „Auksinės orchidėjos“ komitetas kviečia jus į finalininkų pusryčius ir pokalbį, vyksiančius penktadienį, spalio 15 dieną, Niujorke, „Daniel“ restorane.

Ant kvietimo kampelio mama buvo priklijavusi rausvą lipnų lapelį: Spensere, mes jau susitarėme su tavo mokytojais. Ketvirtadienio vakarui rezervavome kambarius.

Spenserė prispaudė popierių prie veido. Jis kvepėjo „Polo“ odekolonu. O gal juo kvepėjo Vaildenas? Tėvai skatina ją varžytis net žinodami tiesą? Neįtikėtina. Ir neteisinga.

O gal... taip nėra? Ji perbraukė pirštu per kvietime įspaustas raides. Laimėti „Auksinės orchidėjos“ konkursą Spenserė troško nuo trečios klasės, ir galbūt tėvai tai suprato. Ir jeigu ji nebūtų buvusi tokia persigandusi dėl Elės ir E, pati būtų gebėjusi parašyti „Auksinės orchidėjos“ vertą rašinį. Tad kodėl gi nesutikti? Ji prisiminė Melisos žodžius – už laimėjimą tėvai dosniai ją apdovanotų. Dabar apdovanojimo jai tikrai reikia.

Sieninis svetainės laikrodis šešis kartus sugaudė. Spenserė pamanė, kad prieš pradėdamas pokalbį Vaildenas laukia, kol bus tikras, kad ji užlipo į viršų. Garsiai trepsėdama ji palipo keletą pirmų pakopų, tada sustojo ir patrepsėjo vietoje, kad atrodytų, jog užlipo iki pat viršaus. Pro laiptų turėklų tarpą puikiai matė Melisą ir Ijaną, bet jos nematė niekas.

– Gerai, – Vaildenas atsikrenkštė. – Grįžkime prie Elison Dilaurentis.

Melisa suraukė nosį.

– Vis dar nesuprantu, kaip tai susiję su mumis. Verčiau pasikalbėkite su mano seserimi.

Spenserė stipriai užsimerkė. Dabar tai bus.

– Prašyčiau truputį palūkėti, – lėtai ištarė Vaildenas. – Juk abu norite padėti man rasti Elison žudiką, ar ne?

– Žinoma, – pasipūtusi atsakė Melisa, jos veidas išraudo.

– Puiku. – Vaildenui atsiverčiant didelį bloknotą, susegtą spirale, Spenserė lėtai iškvėpė. – Taigi jūs buvote daržinėje su Elison ir jos draugėmis prieš pat jos dingimą? – paklausė Vaildenas.

Melisa linktelėjo.

– Jos mus užklupo. Spenserė paprašė tėvų leisti daržinėje surengti vakarėlį. Ji manė, kad tą vakarą išskrendu į Pragą, bet iš tikrųjų turėjau skristi kitą dieną. Vis dėlto mudu išėjome. Palikome daržinę joms, – ji išdidžiai nusišypsojo, lyg būtų pasielgusi nepaprastai labdaringai.

– Supratau... – Vaildenas kažką pakeverzojo užrašinėje. – Ir tą naktį kieme nematėte nieko keisto? Niekas aplinkui nesitrainiojo ar panašiai?

– Nematėme nieko, – tyliai atsakė Melisa.

Ir vėl Spenserė pasijuto dėkinga, bet sutrikusi. Kodėl akmenširdė Melisa jos nepaskundė?

– Ir kur paskui nuėjote? – paklausė Vaildenas.

Melisa su Ijanu atrodė nustebę.

– Nuėjome į Melisos kambarį. Štai ten, – Ijanas parodė į koridorių. – Mes tiesiog... leidome laiką. Žiūrėjome televizorių. Neprisimenu.

– Ir kartu praleidote visą naktį?

Ijanas žvilgtelėjo į Melisą.

– Na, tai buvo prieš ketverius metus, prisiminti sunkoka, taip, aš beveik tikras.

– Melisa? – pasiteiravo Vaildenas.

Melisa pataršė sofos pagalvėlės kutus. Spenserė matė, kaip sesers veidu perbėgo baimės šešėlis. Bet jis greitai dingo.

– Buvome kartu.

– Aišku. – Vaildenas permetė abu žvilgsniu, lyg kažkas neduotų jam ramybės. – Ir... Ijanai, ar tarp jūsų su Elison kas nors vyko?

Ijano veidas sustingo. Jis atsikrenkštė.

– Elė buvo mane įsimylėjusi. Truputį su ja flirtavau, tik tiek.

Nustebusi Spenserė pamankštino žandikaulius. Ijanas meluoja... farui? Ji žvilgtelėjo į seserį, bet Melisa spoksojo tiesiai prieš nosį, jos veidą iškreipė pašaipi šypsenėlė. Žinojau, kad Ijanas susitikinėja su Ele, sakė vypsnis.

Spenserė prisiminė, ką ligoninėje pareiškė Hana – kaip jų ketvertukas Elės dingimo išvakarėse nuėjo į jos namus. Atmintyje ta diena atrodė miglota, bet Spenserė prisiminė mačiusi, kaip Melisa eina į daržinę. Elė jai šūktelėjo ir paklausė, ar Melisa nesijaudina, kad kol bus Prage, Ijanas gali susirasti kitą merginą. Liepdama užsičiaupti Spenserė pliaukštelėjo Elei. Nuo tada, kai ji prisipažino Elei – ir tik Elei – pabučiavusi Ijaną, Elė grasino viską papasakoti Melisai, jei to nepadarys pati Spenserė. Ir Spenserė pamanė, kad Elė savo pastaba norėjo paerzinti ją, o ne Melisą.

Bet ar to Elė siekė? Ji jau nebuvo tokia tikra.

Tąkart Melisa gūžtelėjo pečiais, sumurmėjo kažką po nosimi ir nužygiavo daržinės link. Spenserė dar spėjo pamatyti, kaip sesuo stabtelėjo pasižiūrėti į duobę, darbininkų kasamą Elės kieme. Atrodė, lyg stengtųsi įvertinti, ar ji gili.

Spenserė užsispaudė ranka burną. Praėjusią savaitę sėdėdama prieš tualetinio staliuko veidrodį ji gavo žinutę nuo E. Joje buvo rašoma: Elės žudikė tiesiai prieš tave, o kai Spenserė tai perskaitė, tarpduryje išdygo Melisa ir pareiškė, kad apačioje sesers laukia „Philadelphia Sentinel“ reporteris. Veidrodyje ji kuo puikiausiai matė ir Melisos atspindį, ne vien savo.

Kol atsistojęs Vaildenas atsisveikindamas spaudė Ijanui ir Melisai rankas, Elė tyliai užsliūkino laiptais, mintys pašėlusiai sukosi. Dieną prieš dingimą Elė pasakė: „Žinot ką, mergaitės? Manau, tai bus Elės vasara.“ Ji atrodė savimi pasitikinti, tikrų tikriausia, kad viskas bus taip, kaip nori ji. Bet nors Elė jų ketvertuką traukydavo už virvučių kaip panorėjusi, niekas, visiškai niekas, nežaidė tokių žaidimų su Spenserės seserimi. Nes Melisa... visuomet laimėdavo.

15

Spėkit, kas grįįįįžo

Ankstyvą trečiadienio rytą Emilijos motina tylomis išvairavo miniveną iš Filadelfijos „Greyhound“ autobusų stoties ir per didžiausią rytinį kamštį įsispraudė į septyniasdešimt šeštąjį kelią, o pravažiavusi žavius sublokuotus Skulkilio pakrantės namus pasuko tiesiai į Rouzvudo memorialinę ligoninę. Nors po sekinančios dešimties valandų kelionės autobusu Emilijai reikėjo palįsti po dušu, ji tikrai norėjo žinoti, kaip laikosi Hana.

Privažiavus ligoninę Emilija ėmė galvoti padariusi rimtą klaidą. Prieš lipdama į autobusą, dešimtą vakaro išvažiuojantį į Filadelfiją, ji paskambino tėvams, pasakė, kad matė juos per televizorių, nuramino, kad ji sveika gyva, ir pranešė grįžtanti namo. Sprendžiant iš balsų, jos tėvai atrodė laimingi... bet tada jos mobilusis išsikrovė, taigi ji negalėjo būti visiškai dėl to tikra. Kai Emilija įsėdo į automobilį, mama tepaklausė: „Ar tau viskas gerai?“ Emilijai atsakius teigiamai mama pranešė, kad Hana atsibudo, o paskui užsičiaupė.

Motina sustojo po stogine prie pagrindinių durų į ligoninę. Trumpam padėjusi galvą ant vairo atsidūsėjo ir pasiguodė:

– Vairavimas Filadelfijoje mane mirtinai gąsdina.

Emilija spoksojo į motiną – standžiai sudėti pilki plaukai, smaragdo žalumo megztinis ir kiekvieną dieną nešiojamas labai branginamas perlų vėrinys – ji atrodė panaši į Mardžę iš „Simpsonų“. Emilija staiga suvokė, kad niekuomet nematė motinos vairuojančios – net kur nors prie Filadelfijos. Mama visuomet siaubingai bijodavo įvažų į greitkelius ir nuovažų, net jei arti nebūdavo matyti nė vieno automobilio.

– Ačiū, kad atvažiavai manęs paimti, – plonu balseliu padėkojo ji.

Ponia Filds atidžiai žiūrėjo į Emiliją, jos lūpos virpėjo.

– Mes taip dėl tavęs jaudinomės. Mintis, kad galėjome amžinai tave prarasti, privertė mus šį tą permąstyti. Išsiųsdami tave pas Helenę pasielgėme neteisingai. Emilija, gal mes ir negalime pritarti sprendimams, kuriuos priėmei savo... savo gyvenime, bet pasistengsime su jais susitaikyti. Taip pataria daktaras Filas. Mudu su tėčiu perskaitėme jo knygas.

Lauke jauna pora prie savo „Porsche Cayenne“ stūmė ligoninės vežimėlį. Du patrauklūs, kokių dvidešimties metų gydytojai juokais kumščiavosi. Emilija įkvėpė sausmedžiais dvelkiančio oro ir kitapus gatvės pastebėjo parduotuvę „Wawa“. Ji tikrai Rouzvude. Jai nereikės gyventi svetimo gyvenimo.

– Gerai, – sukrenkštė Emilija. Jai niežėjo visą kūną, ypač delnus. – Na... ačiū tau. Aš labai laiminga tai girdėdama.

Mama įkišo ranką į rankinę, ištraukė polietileninį maišelį „Barnes & Noble“ ir padavė Emilijai.

– Čia tau.

Maišelyje buvo „Žuviuko Nemo“ vaizdajuostė. Sutrikusi Emilija pakėlė akis.

– Tą juokingą žuvytę įgarsino Elenė Dedženeres, – paaiškino motina tonu, lyg tai būtų savaime suprantama. – Pamanėme, kad ji tau patiktų.

Emilija staiga suprato. Elenė Dedženeres buvo žuvytė – lesbietė plaukikė, visai kaip Emilija.

– Ačiū, – keistai sujaudinta ištarė prie krūtinės spausdama vaizdajuostę.

Ji nerangiai išlipo iš automobilio ir lyg apsvaigusi žengė pro automatines ligoninės duris. Einant pro registratūrą, kavos barą ir prabangių dovanų parduotuvę motinos žodžiai palengva pasiekė jos sąmonę. Jos šeima susitaikė su tuo, kokia ji yra? Gal reikėtų paskambinti Majai ir pasakyti, kad grįžo? Bet ką jai pasakytų? Aš namie! Mano tėvai pripažino mane tokią, kokia esu! Dabar galime susitikinėti! Tai skambėjo... sentimentaliai ir šleikščiai.

Hanos palata buvo penktame aukšte. Atidariusi duris Emilija pamatė šalia jos lovos sėdinčias Ariją ir Spenserę su kavos puodeliais „Venti Starbucks“ rankose. Ant Hanos smakro švietė nelygūs juodi dygsniai, o viena ranka ilsėjosi griozdiškame įtvare. Šalia stovėjo milžiniška puokštė, visas kambarys kvepėjo aromaterapiniu rozmarinų aliejumi.

– Labas, Hana, – tyliai uždarydama duris pasisveikino Emilija. – Kaip jautiesi?

Hana atsiduso, lyg klausimas būtų ją suerzinęs.

– Ar tu irgi atėjai klausinėti apie E?

Emilija pažiūrėjo į Ariją, paskui į Spenserę, nervingai krapštinėjančią kartoninį kavos puodelio laikiklį. Buvo keista matyti Ariją ir Spenserę kartu – argi Arija neįtarė, kad Elę nužudė Spenserė? Žiūrėdama į Ariją ji klausiamai kilstelėjo antakį, bet Arija papurtė galvą ir be garso lūpomis ištarė: Paaiškinsiu vėliau.

Emilija vėl pažvelgė į Haną.

– Na, norėjau sužinoti, kaip jautiesi, bet, na taip... – numykė ji.

– Pasilaikyk tai sau, – aikštingai metė Hana, vyniodama apie pirštą plaukų sruogą. – Neprisimenu, kas nutiko. Lygiai taip pat galime pasikalbėti apie ką nors kita, – jos balse buvo justi graužatis.

Emilija žingtelėjo atatupsta. Maldaujamai žvilgtelėjo į Ariją akimis klausdama: Ji tikrai neprisimena? Arija patvirtindama palingavo galvą.

– Hana, jei ir toliau neklausinėsime, niekuomet neprisiminsi, – nerimo Spenserė. – Ar gavai žinutę? Nuo E? Gal E ką nors įkišo tau į kišenę?

Hana suspaudė lūpas ir piktai pažiūrėjo į Spenserę.

– Ką nors sužinojai per Monos vakarėlį ar po jo? – drąsindama mygo ir Arija. – Ar tai susiję?

– Galbūt E užsiminė apie nusikaltimą, – balsiai svarstė Spenserė. – O gal matei žmogų, vairavusį tave partrenkusį visureigį?

– Ar nesiliausite? – Hanos akyse susitvenkė ašaros. – Gydytojas sakė, kad toks spaudimas man kenkia ir neleidžia sveikti. – Ji patylėjo, perbraukė ranka per minkštą kašmyro antklodę ir giliai įkvėpė. – Jei jūs, mergaitės, galėtumėte grįžti į laiką prieš Elės mirtį, ar manote, kad užbėgtumėte tam už akių?

Emilija apsidairė. Atrodo, ir drauges šis Hanos klausimas pritrenkė.

– Aišku, – tyliai sumurmėjo Arija.

– Žinoma, – pritarė Emilija.

– Ir norėtumėte? – kurstė Hana. – Ar tikrai norėtume, kad Elė būtų šalia? Dabar, kai žinome, kad ji nutylėjo apie Tobį, ir tai, kad mums už nugaros susitikinėjo su Ijanu? Dabar, kai suaugome ir supratome, kad Elė buvo kalė?

– Žinoma, norėčiau, kad ji būtų čia, – griežtai tarė Emilija ir apsidairiusi pamatė, kad draugės tylėdamos spokso į grindis.

– Na, mes tikrai nenorėjome, kad ji mirtų, – galiausiai sumurmėjo Spenserė.

Arija linktelėjo ir pakrapštė violetinį nagų laką.

Hana rankos įtvarą apvyniojo „Hermès“ šalikėliu veikiausiai norėdama jį pagražinti, pamanė Emilija. Bet nepaslėpta įtvaro dalis buvo išmarginta parašais. Buvo pasirašę visi – štai platus Noelio Kano parašas, tvarkingos Spenserės sesers Melisos išvedžiotos raidės, kampuota Hanos matematikos mokytojo pono Dženingso rašysena. Kažkas ant įtvaro išraitė žodį „Bučiuoju!“ ir vietoj taško nupiešė besišypsantį veiduką. Emilija perbraukė ranka per žodį, lyg tas būtų parašytas Brailio raštu.

Po kelių beveik tylomis praleistų minučių Arija, Emilija ir Spenserė paniurusios išėjo iš palatos. Jos tylėjo, kol priėjo liftą.

– Kas privertė ją taip kalbėti apie Elę? – šnipštelėjo Emilija.

– Neatsibudusi iš komos Hana ją susapnavo. – Spenserė gūžtelėjo pečiais ir paspaudė lifto mygtuką.

– Turime priversti Haną prisiminti, – sušnibždėjo Arija. – Ji žino, kas tas E.

Kai jos nuėjo į automobilių aikštelę, buvo vos aštuonios ryto. Pro jas pralėkė greitosios pagalbos automobilis ir Spenserės telefonas užgrojo melodiją iš Vivaldžio „Keturių metų laikų“. Suirzusi ji įkišo ranką į kišenę.

– Kas galėtų skambinti tokį ankstyvą rytą?

Sučirškė ir Arijos mobilusis. Galiausiai Emilijos.

Pūstelėjo šalto vėjo gūsis. Suplazdėjo virš stoginės kabančios ligoninės vėliavos.

– Ne, – aiktelėjo Spenserė.

Emilija žvilgtelėjo į žinutės tekstą. Jame buvo parašyta „Bučiuoju!“ – visai kaip ant Hanos įtvaro.

Pasiilgote manęs, kalės? Liaukitės ieškojusios atsakymų, arba turėsiu ištrinti ir jūsų atmintį. E.

16

Nauja auka

To trečiadienio popietę Spenserė laukė Monos Vanderval Rouzvudo kaimo klubo vidiniame kieme, jos ketino planuoti Hanai rengiamą vakarėlį. Ji išsiblaškiusi sklaidė „Auksinės orchidėjos“ apdovanojimui nominuotą ekonomikos rašinį. Pavogusi rašinį iš Melisos senų vidurinės mokyklos darbų krūvos Spenserė nesuprato jo nė pusės... nesupranta ir dabar. Bet „Auksinės orchidėjos“ teisėjai per penktadienio pusryčius ją gerokai pakamantinės, taigi ji nusprendė iškalti rašinį atmintinai. Negi taip jau sunku? Ji nuolat mokydavosi atmintinai mokyklos vaidinimų dialogus. Be to, tikėjosi, kad kalimas atitrauks mintis nuo E.

Ji užsimerkė ir po nosimi žodis žodin atmurmėjo kelias pirmąsias pastraipas. Paskui mintys nukrypo, ką apsirengs eidama į pokalbį – tikrai ką nors iš „Calvin Klein“ arba „Chanel“, galbūt dar pasibalnos nosį akademiškai atrodančiais akiniais skaidriais lęšiais. Galbūt netgi nusineš straipsnį, kurį apie ją išspausdino „Philadelphia Sentinel“, tegul jo kraštelis kyšo iš rankinės. Teisėjai jį pamatys ir pagalvos: Vaje, ji jau buvo atsidūrusi pirmame populiaraus laikraščio puslapyje!

– Ei! – virš jos išdygo dailia alyvų žalumo suknele ir juodais ilgaauliais batais pasidabinusi Mona. Per dešinį petį buvo persimetusi didelę violetinę rankinę, rankoje nešėsi puodelį „Jamba Juice“. – Atėjau per anksti?

– Ne, kaip tik laiku.

Spenserė nukėlė nuo kėdės savo knygas ir įgrūdo Melisos rašinį į rankinę. Ranka netyčia palietė mobilųjį. Ją užplūdo mazochistinis troškimas jį išsitraukti ir vėl perskaityti E žinutę. Liaukitės ieškojusios atsakymų. Po visko, kas nutiko, po trijų tylos dienų, E vėl ėmė jas persekioti. Spenserė iš visos širdies troško pasikalbėti apie tai su Vaildenu, bet siaubingai bijojo, ką tokiu atveju padarytų E.

– Kaip jautiesi? – Mona atsisėdo ir įsmeigė į Spenserę susirūpinusį žvilgsnį.

– O kaip turėčiau jaustis, – stengdamasi išmesti E iš galvos Spenserė pamakalavo šiaudeliu tuščioje dietinės kolos stiklinėje. Ji mostelėjo ranka į knygas. – Penktadienį manęs laukia pokalbis dėl esė konkurso. Jis vyks Niujorke. Tik šiek tiek jaudinuosi.

Mona nusišypsojo.

– Tikrai, „Auksinė orchidėja“? Apie tave pranešama per visus anonsus.

Vaidindama susidrovėjusią Spenserė įtraukė galvą į pečius. Jai nepaprastai patiko matyti savo vardą rytiniuose anonsuose, išskyrus atvejus, kai pati turėdavo juos skaityti – tada atrodydavo pagyrūniška. Ji atidžiai nužvelgė Moną. Ši kaip reikiant padirbėjo – iš nemadingos mergiotės virto pasakiška deive, bet Spenserė niekuomet taip ir nenustojo į ją žiūrėjusi kaip į vieną mergaičių, iš kurių mėgo tyčiotis Elė. Čia turbūt pirmas kartas, kai ji kalbasi su Mona akis į akį.

Mona žaismingai palenkė galvą.

– Šį rytą eidama į mokyklą prie jūsų namų mačiau tavo seserį. Sakė, kad tavo nuotrauką išspausdino sekmadieniniame laikraštyje.

– Tau tai sakė Melisa? – pasijutusi kiek nejaukiai Spenserė vos neišsižiojo iš nustebimo. Ji prisiminė, kokia baimė perbėgo Melisos veidu vakar, kai Vaildenas paklausė, kur ji buvusi Elės dingimo naktį. Ko Melisa taip bijo? Ką ji slepia?

Sutrikusi Mona sumirksėjo.

– Aha. Kodėl klausi? Ar melavo?

Spenserė lėtai papurtė galvą.

– Ne, tai tiesa. Tik stebiuosi, kad Melisa pasakė apie mane kai ką gražaus, ir tiek.

– Ką nori pasakyti? – neatlyžo Mona.

– Nesame geriausios draugės, – sunerimusi, kad Melisa kur nors arti ir jų klausosi, Spenserė vogčiomis pasidairė po vidinį kiemą. – Na, nesvarbu. O dabar dėl vakarėlio. Ką tik kalbėjausi su klubo vadybininku, jie penktadieniui pasirengę.

– Puiku. – Mona išsitraukė šūsnį kortelių ir pastūmė jas per stalą. – Štai kokius sumaniau kvietimus. Jie kaukės pavidalo, matai? Bet aptraukti folija, į juos pažiūrėję, visi pamatys save.

Spenserė žvilgtelėjo į savo atspindį. Jos oda buvo skaisti ir švytinti, veidą pagyvino ir ką tik padažytos gelsvos sruogelės.

Mona atsivertė „Gucci“ knygelę ir peržvelgė užrašus.

– Dar manau, kad Haną turėtume įnešti į kambarį iškilmingai kaip kokią princesę, tegul pasijunta ypatingai. Geriausia būtų, kad neštuvais su baldakimu ją įneštų keturi karšti pusnuogiai vyrukai. Arba kaip nors panašiai. Susitariau, kad rytoj pas Haną nueitų keletas modelių, taigi galės juos išsirinkti pati.

– Nuostabu. – Spenserė sunėrė rankas ant „Kate Spade“ užrašų knygelės. – Hanai labai pasisekė, kad tu jos draugė.

Mona gailiai pažvelgė į golfo aikštyną ir giliai atsiduso.

– Bet turint galvoj, kaip pastaruoju metu klostėsi reikalai, tikras stebuklas, kad Hana mane pakenčia.

– Apie ką čia kalbi? – Spenserei teko girdėti, kad Monos gimtadienio vakarėlyje jiedvi su Hana susipyko, bet buvo tokia užsiėmusi ir išsiblaškiusi, kad į gandus neatkreipė dėmesio.

Mona vėl atsiduso ir užsikišo už ausies sruogą šviesutėlių plaukų.

– Mudvi su Hana pastaruoju metu sutarėme ne per geriausiai, – prisipažino ji. – Hana taip keistai elgėsi. Anksčiau viską darydavome kartu, bet staiga Hana ėmė nuo manęs daug ką slėpti, griauti visus mūsų planus ir elgtis taip, lyg manęs nekęstų. – Monos akys prisipildė ašarų.

Spenserės gerklėje įstrigo kamuoliukas. Ji puikiai supranta, koks tai jausmas. Prieš dingdama Elė taip elgėsi su ja.

– Ji daug laiko praleisdavo su jumis, mergaitės, ir aš truputį jums pavydėjau. – Mona rodomuoju pirštu braukė tuščią duonos lėkštę ant stalo. – Tiesą sakant, kai aštuntoje klasėje Hana panoro būti mano drauge, apstulbau. Ji priklausė Elės klikai, jūs buvote legendinės. Visuomet maniau, kad mūsų draugystė negali būti tiesa. Galbūt kartkartėmis vis dar taip jaučiuosi.

Spenserė nustebusi spoksojo į ją. Neįtikėtina, bet Monos ir Hanos draugystė jai priminė jųdviejų su Ele draugystę – Spenserė irgi buvo apstulbusi, kai Elė pasirinko ją būti jų būrelio širdimi.

– Na, Hana daug laiko praleisdavo su mumis, mes turėjome šiokių tokių... bėdų, – paaiškino ji. – Esu tikra, kad ji mieliau būtų leidusi laiką su tavim.

Mona prikando lūpą.

– Siaubingai su ja elgiausi. Pamaniau, kad ji stengiasi manęs atsikratyti, taigi... puoliau gintis. Bet kai ją partrenkė automobilis... ir kai supratau, kad ji gali mirti... pasijutau siaubingai. Ji ne vienus metus buvo geriausia mano draugė. – Mona užsidengė veidą rankomis. – Tiesiog noriu visa tai pamiršti. Noriu, kad viskas vėl būtų kaip buvę.

Nuo Monos „Tiffany“ apyrankės kadaruojantys pakabučiai žaviai dzingsėjo vienas į kitą. Ji atkišo apatinę lūpą, lyg tuoj imtų kūkčioti. Spenserė staiga pasijuto kalta, kad seniau jos erzindavo Moną. Elė tyčiodavosi iš jos dėl vampyriško įdegio ir net ūgio, visuomet sakydavo: Mona tokia žema, kad galėtų būti Mažylio iš filmo „Ostinas Pauersas“ mergaitiška versija. Dar Elė sakė, kad Monai ant pilvo celiulitas – neva mačiusi Moną persirenginėjant kaimo klubo drabužinėje ir vos neapsivėmusi, nes toji atrodžiusi šlykščiai. Spenserė ja netikėjo, taigi kartą, kai Elė pas ją nakvojo, abi nutykino į toje pačioje gatvėje esančius Monos namus ir slapčiomis stebėjo Moną, kambaryje šokančią pagal klipus, rodomus per „VH1“ kanalą. „Tikiuosi, jos marškiniai užsipeš, – sušnibždėjo Elė. – Tada ir pamatysi visą jos šlykštybę.“

Monos marškinėliai neužsipešė. Ji ir toliau šoko it pamišusi, visai kaip Spenserė, kai manydavo, kad jos niekas nemato. Ir tada Elė pabeldė į langą. Mona išraudo ir išlėkė iš kambario.

– Esu tikra, kad jūsų reikalai su Hana pasitaisys, – švelniai pasakė Spenserė liesdama grakščią Monos ranką. – Ir savęs kaltinti tikrai neturėtum.

– Tikiuosi, – Mona nusišypsojo Spenserei, atrodė lengvai pažeidžiama. – Ačiū, kad išklausei.

Jas pertraukė padavėja, padėjo ant staliuko odinį aplanką su Spenserės sąskaita. Spenserė jį atvertė ir šalia kainos už dvi dietines kolas parašiusi tėvo sąskaitą suraitė parašą. Nustebo pamačiusi, kad laikrodis rodo beveik penkias. Ji atsistojo ir jai liūdnai dilgtelėjo – nenorėjo, kad pokalbis baigtųsi. Kada pastarąjį kartą su kuo nors kalbėjosi apie tikrus jausmus?

– Vėluoju į repeticiją, – ji iš lėto, giliai atsiduso.

Mona nužvelgė ją ir pasisuko kiton pusėn.

– Tiesą sakant, turbūt nenori tuoj pat išeiti, – pasakė ir linktelėjo galva dvivėrių stiklinių durų pusėn, jos skruostai raustelėjo. – Tas vyrukas tave nužiūrinėjo.

Spenserė žvilgtelėjo per petį. Prie kampinio stalelio sėdėjo ir „Bombėjaus“ kokteilius su sodos vandeniu gurkšnojo du koledžo amžiaus vaikinai, vilkintys „Lacoste“ polo marškinėlius.

– Kuris iš jų? – tyliai paklausė Spenserė.

– Ponas „Hugo Boss“ modelis, – Mona mostelėjo į tamsiaplaukį vaikiną kampuotu, lyg iš akmens iškaltu smakru. Jos veidu perbėgo sukta šypsenėlė. – Nori, kad jis pamestų galvą?

– Ką turėčiau daryti? – paklausė Spenserė.

– Parodyk jam, – sušnibždėjo Mona, smakru linktelėdama į Spenserės sijoną.

Spenserė droviai prisidengė kojas.

– Mus iš čia išmes!

– Ne, neišmes, – nusišaipė Mona. – Lažinuosi, iškart nustosi nervintis dėl „Auksinės orchidėjos“. Tai lyg pasilepinti sveikatingumo centre.

Spenserė kurį laiką pamąstė.

– Parodysiu jam kojas, jei ir tu prisidėsi.

Stodamasi Mona kinktelėjo galva.

– Skaičiuojam iki trijų.

Spenserė irgi atsistojo. Norėdama patraukti vyrukų dėmesį Mona atsikrenkštė. Abi galvos atsisuko į jas.

– Vienas... du... – skaičiavo Mona.

– Trys! – šūktelėjo Spenserė.

Jos greitai užsiplėšė sijonus. Spenserė pademonstravo berniukiškus žalio šiloko „Eres“ šortukus, o Mona – seksualias nėriniuotas juodas kelnaites – tikrai ne drabužėlį, kokį vilkėtų „Razor“ paspirtukais lakstanti mergaitė. Sijonus jos pakėlė tik akimirką, bet šito užteko. Tamsiaplaukis vaikinas kampe užspringo alumi. O „Hugo Boss“ modelis atrodė tuoj tuoj nualps. Spenserė su Mona nuleido sijonus ir susirietė iš juoko.

– Jėzau Marija, – vos atgaudama kvapą kikeno Mona. – Buvo nuostabu.

Spenserės širdis daužėsi it pašėlusi. Abu vyrukai vis dar spoksojo į jas atvipusiais žandikauliais.

– Kaip manai, ar dar kas nors matė? – sušnibždėjo ji.

– Kam tai rūpi? Niekas nenori mūsų iš čia išmesti.

Spenserės skruostai užkaito, pasijuto pamaloninta, kad ir Mona laiko ją tokia pat svarbia.

– Jau tikrai vėluoju, – sumurmėjo ji. – Bet buvo verta.

– Žinoma, buvo, – Mona pasiuntė jai oro bučinį. – Pažadi, kad kada nors vėl taip pasilinksminsime?

Spenserė linktelėjo ir taip pat pasiuntė jai oro bučinį, paskui greitai smuko per salę. Jau seniai taip gerai jautėsi. Padedama Monos ji net tris minutes buvo pamiršusi E, „Auksinę orchidėją“ ir Melisą.

Bet eidama per aikštelę ji pajuto, kaip kažkas palietė jai ranką.

– Luktelėk.

Atsisukusi Spenserė pamatė Moną, nervingai ant kaklo sukiojančią deimantais puoštą vėrinį. Ką tik veide švytėjusį džiaugsmą paišdykavus pakeitė daug atsargesnė, abejonių kupina išraiška.

– Žinau, kad siaubingai vėluoji, – išpyškino Mona, – ir nenoriu tau trukdyti, bet man kai kas nutiko, ir tikrai turiu su kuo nors apie tai pasikalbėti. Žinau, viena kitos gerai nepažįstame, bet su Hana pasikalbėti negaliu – ji ir taip sočiai turi bėdų. O kitos išpliurptų visai mokyklai.

Spenserė prisėdo ant didžiulio keraminio gėlių vazono kraštelio.

– Apie ką pasikalbėti?

Mona atsargiai apsidairė, lyg norėdama įsitikinti, kad arti nestoviniuoja nė vienas „Ralph Lauren“ drabužiais apsirengęs golfo žaidėjas.

– Aš gavau kelias... žinutes, – sušnibždėjo ji.

Spenserė akimirką apkurto.

– Ką pasakei?

– Žinutes, – pakartojo Mona. – Gavau tik dvi, bet jos kaip ir nepasirašytos, taigi nežinau, kas jas atsiuntė. Jose rašomi tokie... tokie siaubingi dalykai apie mane, – Mona prikando lūpą. – Na, jos mane gąsdina.

Pro šalį purptelėjo ir ant belapės obels nutūpė žvirblis. Tolumoje suburzgė žoliapjovė. Spenserė spoksojo į Moną.

– Ir jas atsiuntė... E? – vos girdimai sušnibždėjo ji.

Mona išbalo, nebesimatė net strazdanų.

– Iš... iš kur žinai?

– Nes, – Spenserė giliai įkvėpė. Negali būti. Šito negali būti. – Hana ir aš, ir Arija su Emilija – mes visos irgi tokių gauname.

17

Mergaitės irgi puikiai moka peštis, argi ne?

Trečiadienio popietę vartydamasi ligoninės lovoje – gulint ir nejudant atsiranda pragulų, o tai skamba kur kas bjauriau nei spuogai, – Hana išgirdo beldimą į duris. Ji nenorėjo atsiliepti. Triukšmingi lankytojai, ypač Spenserė, Arija ir Emilija, kėlė jai šleikštulį.

– Pasiruoškime linksmybėms! – suriko kažkas. Vidun įlėkė keturi vaikinai: Noelis Kanas, Meisonas Bajersas, jaunesnysis Arijos brolis Maikas ir – tai bent staigmena! – Šonas Ekardas, buvęs Hanos ir, regis, Arijos vaikinas.

– Sveiki, berniukai, – Hana užsitraukė ant smakro avižų spalvos kašmyro antklodę, atneštą Monos. Buvo matyti tik akys. Po kelių akimirkų įžengė ir Lukas Bitis, nešinas didžiule gėlių puokšte.

Noelis žvilgtelėjo į Luką ir užvertė į lubas akis.

– Bandai išsipirkti už kokias nors nuodėmes?

– Už ką? – Luko veidas vos matėsi iš už puokštės.

Hana niekaip negalėjo suprasti, kodėl Lukas nesiliauja jos lankęs. Žinoma, praėjusią savaitę, kai Lukas paėmė ją pasiskraidyti tėvo oro balionu ir leido išsikalbėti, kas slegia jai širdį, gal kokią minutę juodu buvo draugais. Hana žino, kad jam labai patinka – skrendant oro balionu jis, galima sakyti, atvėrė krūtinę, išsiplėšė širdį ir atidavė jai, – bet Hana kuo puikiausiai prisiminė, kaip paštu gavusi suknelę Monos vakarėliui išsiuntė Lukui kandžią žinutę, tarsi patvirtindama, kad jis ne jos lygio. Jau ketino dabar pat jam tai priminti, bet... Lukas buvo gana naudingas. Jis nuėjo į „Sephorą“ ir nupirko Hanai krūvą naujos kosmetikos, skaitė jai „Teen Vogue“ ir įtikino gydytojus leisti jam iškvepinti palatą aromaterapiniu „Bliss“ aliejumi, pati Hana jo prašė. Jai visai patiko, kad jis visuomet sukiojasi po ranka. Jei nebūtų tokia garsi ir populiari, su juo draugauti turbūt būtų visai neblogai. Jis gana simpatiškas – tiesą sakant, gerokai simpatiškesnis už Šoną.

Hana žvilgtelėjo į Šoną. Jis įsitempęs sėdėjo ant plastikinės lankytojams skirtos kėdės ir akimis šmižinėjo per Hanai atsiųstus atvirukus su linkėjimais pasveikti. Aplankyti Haną ligoninėje – jam labai būdingas poelgis. Ji norėjo paklausti, kodėl jis išsiskyrė su Arija, bet staiga suprato – jai nė kiek nerūpi.

Noelis smalsiai žvilgtelėjo į Haną.

– Kam tas šydas?

– Gydytojai liepė, – Hana prispaudė antklodę prie veido. – Na, kad nepatektų mikrobų. Be to, visą dėmesį galite skirti nuostabioms mano akims.

– Na, tai koks jausmas būti ištiktai komos? – suspaudęs rankose vakar dėdės ir tetos Hanai padovanotą minkštą vėžliuką Noelis prisėdo ant lovos kraštelio. – Ar bent kiek panašu, na, į tai, kai būni pavartojęs rūgštelės?

– Ar gydytojai tau duoda medicininės marihuanos? – viltingai pasiteiravo Maikas, žydros jo akys linksmai sužybsėjo. – Lažinuosi, ligoninės dalykėliai veža.

– Ne, manau, jie duoda jai nuskausminamųjų. – Meisono tėvai gydytojai, taigi jis nuolat girdavosi medicinos žiniomis. – Ligoninėse pacientams nuskilo.

– O seselės karštos? – suburbleno Maikas. – Ar jos prieš tave nusirengia?

– Ar po antklode tu nuoga? – paklausė Noelis. – Leisk mums žvilgtelėti!

– Vaikinai! – pasibaisėjo Lukas.

Visi sužiuro į jį ir prunkštelėjo – išskyrus Šoną, kuris, regis, jautėsi taip pat nejaukiai. Šonas veikiausiai dar neišstojo iš Nekaltųjų klubo, mintyse nusišaipė Hana.

– Nesijaudink, – sučiulbėjo Hana. – Susitvarkysiu pati. – Tiesą sakant, išvydusi vaikinus ir klausydamasi nederamų jų juokelių ji pažvalėjo. Kiti lankytojai būdavo pernelyg rimti. Kai vaikinai apstojo Haną ketindami pasirašyti ant jos įtvaro, Hana šį tą prisiminė ir atsisėdo. – Jūs juk ateisite į mano sugrįžtuvių vakarėlį penktadienį? Jį rengia Spenserė su Mona, taigi, esu tikra, bus kieta.

– Nė už ką jo nepraleistume, – Noelis žvilgtelėjo į Meisoną ir Maiką. Jie žiopsojo pro palatos langą ir aptarė, ką – rankas ar kojas – susilaužytų iššokę iš penkto aukšto balkono. – Šiaip ar taip, kas nutiko jums su Mona? – paklausė Noelis.

– Nieko, – Hana pastatė ausis. – Kodėl klausi?

Noelis užmovė ant tušinuko dangtelį.

– Jos vakarėlyje kaip reikiant susipešėte. Draskėtės kaip kokios katės, mrrriau!

– Tikrai? – abejingai perklausė Hana.

Lukas nejaukiai atsikrenkštė.

– Noeli, nebuvo jokių peštynių! – į palatą įsiveržė Mona. Ji pasiuntė Noeliui, Meisonui ir Maikui oro bučinius, šaltai nusišypsojo Šonui ir ant Hanos kojūgalio numetė didžiulį segtuvą. Į Luką ji nekreipė dėmesio. – Truputį draugiškai pasiginčijome, net geriausioms draugėms pasitaiko.

Noelis gūžtelėjo pečiais. Jis prisidėjo prie vaikinų, stovinčių palei langą, ir juokais susiėmė su Meisonu.

Mona pabaltakiavo.

– Klausyk, Hana, ką tik kalbėjausi su Spensere, ir mes sudarėme sąrašą dalykų, kurie būtini. Noriu su tavim aptarti, – ji atsivertė mėlyną segtuvą. – Žinoma, dėl visko paskutinį žodį tarsi tu. – Ji paseilino pirštą ir pervertė lapą. – Servetėles užsakyti rausvai rudas ar dramblio kaulo spalvos?

Hana stengėsi susikaupti, bet mintyse vis dar skambėjo Noelio žodžiai. Peštynės?

– Dėl ko mes susibarėme? – netikėtai pačiai sau išpylė ji.

Mona trumpam nutilo ir nuleido sąrašą ant kelių.

– Na jau, Hana, dėl visiškų niekų. Ar prisimeni, dėl ko barėmės praėjusią savaitę? Na, dėl to oro reklamos lėktuvo? Naomės su Raile?

Hana linktelėjo. Mona paprašė didžiausių jų varžovių, Naomės Ceigler ir Railės Volf, dalyvauti jos septynioliktojo gimtadienio šventėje. Hana įtarė – šitaip Mona atsilygino už tai, kad Hana sugadino jųdviejų, kaip geriausių draugių, metines.

– Na, tu buvai teisi, – toliau kalbėjo Mona. – Naomė su Raile – tikrų tikriausios kalės. Nenoriu, kad su jomis artimiau bendrautume. Hana, man labai gaila, kad leidau joms pasijusti lygioms su mumis.

– Nieko tokio, – tyliai sušnibždėjo Hana, jos nuotaika truputį pasitaisė.

– Tai ir gerai. – Mona ištraukė dvi žurnalų iškarpas. Vienoje buvo pusilgės, baltos, plisuotos pūstos suknelės su šilkine rože ant nugaros nuotrauka, o kitoje buvo nufotografuota trumputėlė augalų raštais marginta suknelė. – Klostyta „Phillip Lim“ suknelė ar koketiška „Nieves Lavi“ mini suknutė?

– „Nieves Lavi“, – pasirinko Hana. – Ji trumpa, o iškirptė laivelio pavidalo, taigi atkreips dėmesį į mano kojas, bet nukreips nuo raktikaulių ir veido. – Ji vėl užsitraukė antklodę iki pat akių.

– Jei jau apie tai prakalbome, – išdainavo Mona, – tik pažiūrėk, ką atnešiau!

Ji įkišo ranką į gelsvą „Cynthia Rowley“ rankinę ir ištraukė dailią porcelianinę kaukę. Ši buvo gražios mergaitės: iškilūs skruostikauliai, gražios lūpytės ir daili nosytė, tokie bruožai turėtų būti populiariausių plastikos chirurgo užsakymų sąraše. Kaukė buvo tokia graži ir taip puikiai pagaminta, kad veidas atrodė kone gyvas.

– Šitokios kaukės buvo naudojamos per praėjusių metų „Dior“ aukštosios mados pristatymą. – Mona atsiduso. – Mano mama pažįsta žmogų, dirbantį „Dior“ viešųjų ryšių įmonėje, Niujorke, ir paprašė, kad šį rytą mums ją atvežtų tiesiai iš ten.

– O Dieve. – Hana ištiesė ranką ir palietė kaukės kraštelį. Jai pasirodė, lyg būtų palietusi kūdikio švelnumo odelę ar atlasą.

Mona pridėjo kaukę Hanai prie veido, vis dar pridengto apklotu.

– Ji paslėps visas tavo mėlynes. Vakarėlyje būsi pati gražiausia.

– Hana ir taip nuostabi, – įsiterpė Lukas atsisukdamas nuo aparatų. – Net ir be kaukės.

Mona suraukė nosytę, lyg Lukas būtų pasakęs, kad tuoj pamatuos, kiek ji turi karščio, įkišęs termometrą į užpakalį.

– Ak, Lukai, nepastebėjau tavęs, – šaltai drėbė ji.

– Visą laiką čia stovėjau, – atžariai atšovė Lukas.

Abu piktai spigino vienas į kitą. Hana matė, kaip Monos veidu perbėgo baiminga išraiška, bet tuoj pat išnyko.

Mona atrėmė Hanos kaukę į vazą su gėlėmis ir pasuko taip, kad kaukė žiūrėtų tiesiai į ją.

– Tai bus metų vakarėlis, Hana. Labai jo laukiu.

Tai pasakiusi Mona pasiuntė jai oro bučinį ir išėjo iš palatos. Noelis, Meisonas, Šonas ir Maikas, – pažadėję Hanai rytoj vėl aplankyti, taigi ji turėsianti su jais pasidalyti savo medicinine marihuana, – išsekė iš paskos. Palatoje liko tik Lukas, atsirėmęs į tolimąją sieną šalia raminančio, Monė peizažą primenančio plakato: jame buvo pavaizduotas pienių laukas.

– Taigi tas faras, Vaildenas? Kai prieš porą dienų laukėme, kol tu atsibusi iš komos, jis manęs klausinėjo apie avariją, – tyliai pasakė Lukas, sėsdamasis ant oranžinės kėdės šalia Hanos lovos. – Na, ar tą naktį tave mačiau? Ar tu elgeisi keistai, o gal buvai susirūpinusi? Atrodo, jis mano, kad avarija nebuvo atsitiktinumas. – Lukas nurijo seiles ir pažvelgė į Haną. – Juk nemanai, kad ten buvo tas žmogus, kuris siuntinėjo tau keistas žinutes?

Hana pašoko lovoje. Buvo visai pamiršusi, kad jiedviem skrendant balionu papasakojo Lukui apie E. Jos širdis ėmė smarkiai daužytis krūtinėje.

– Tu juk nepapasakojai apie viską Vaildenui?

– Žinoma, ne, – patikino ją Lukas. – Tik... jaudinuosi dėl tavęs. Tai, kad kažkas tave partrenkė, siaubinga.

– Nesijaudink, – pertraukė jį Hana, sukryžiuodama ant krūtinės rankas. – Ir labai prašau nieko Vaildenui nepasakoti. Gerai?

– Gerai, – atsiliepė Lukas. – Žinoma.

– Puiku, – tarė Hana. Ji paėmė stiklinę ir nugėrė didelį gurkšnį vandens. Vos išdrįsusi pagalvoti apie tai, kas nutiko – kad ją partrenkė E, – ji siaubingai persigąsdavo, mintys susipindavo ir ji nebeįstengdavo mąstyti. – Argi ne puiku, kad Mona rengia man vakarėlį? – pabrėžtinai paklausė Hana, norėdama pakeisti temą. – Ji tokia gera draugė. Visi taip sako.

Lukas čiupinėjo savo „Nike“ laikrodį.

– Nesu tikras, kad turėtum ja pasitikėti, – sumurmėjo jis.

Hana kilstelėjo antakius.

– Ką čia kalbi?

Lukas padvejojo.

– Nagi, – Hanos balsas skambėjo irzliai, – neslėpk, jei nori ką pasakyti.

Lukas ištiesė ranką ir nutraukė apklotą Hanai nuo veido. Delnais suėmė jos skruostus ir pabučiavo. Luko lūpos buvo švelnios, šiltos ir tobulai tiko prie jos lūpų. Hanos nugara nubėgo šiurpuliukai.

Kai Lukas atsitraukė, jie sunkiai kvėpuodami žiūrėjo vienas į kitą, kol elektrokardiografas supypsėjo septynis kartus. Hana buvo tikra, kad jos veide atsispindi kuo tikriausia nuostaba.

– Ar prisimeni? – paklausė Lukas.

Hana suraukė antakius.

– Prisimenu... ką?

Lukas ilgai į ją žiūrėjo ir nevalingai mirkčiojo. Paskui nusisuko.

– Aš... turėčiau jau eiti, – nejaukiai sumurmėjo jis ir išėjo.

Hana spoksojo jam įkandin, lūpos vis dar degė nuo bučinio. Kas ką tik nutiko?

18

O dabar pirmą kartą Rouzvude

pristatome Džesiką Montgomeri

Tą pačią popietę Arija stovėjo prie Holiso koledžo menų pastato ir spoksojo, kaip grupelė žmonių ant pievelės repetuoja kapoeirą. Arija niekuomet nesuprato, kam ją šokti. Geriausiai kapoeirą apibūdino brolis: pasakė, kad tai panašu ne tiek į kovinį brazilų šokį, kiek į žmones, bandančius apšlapinti vieni kitus kaip šunys ar apsiuostyti subines.

Jai ant peties nusileido šalta, lengva ranka.

– Ar atėjai į meno pamoką? – Arijai į ausį sušnibždėjo balsas.

Arija įsitempė.

– Meridite.

Šiandien Meriditė vilkėjo megztinį siaurais žaliais dryželiais ir mūvėjo suplėšytus džinsus, o per petį buvo persimetusi rusvai žalsvą kuprinę. Ji spoksojo į Ariją taip, kad šioji pasijuto visai maža, lyg atsidūrusi po Meriditės pavidalo didinamuoju stiklu.

– Lankysi nemąstantį meną, juk taip? – paklausė Meriditė. Arija nebyliai linktelėjo, o Meriditė žvilgtelėjo į savo laikrodėlį. – Verčiau paskubėk. Pamoka prasideda po penkių minučių.

Arija pasijuto pakliuvusi į spąstus. Ji ketino pamoką apskritai praleisti – sėdėti dvi valandas kartu su Džena Kavano neturėjo nė mažiausio noro. Vos ją išvydus užplūdo seni nemalonūs prisiminimai. Arija neabejojo, kad Meriditė viską perpasakotų Baironui, o tėvas atskaitytų jai pamokslą, kaip negražu atsisakyti dosnios Meriditės dovanos. Arija tvirčiau susisupo į rausvą nertinį.

– Ar ketini mane palydėti? – drėbtelėjo ji.

Meriditė atrodė nustebusi.

– Tiesą sakant... negaliu. Turiu kai ką nuveikti. Kai ką... svarbaus.

Arija išpūtė akis. Ji pajuokavo, o Meriditė neramiai dairėsi, lyg slėpdama didžiulę paslaptį. Arijai į galvą šovė siaubinga mintis: kas, jei Meriditė ruošiasi vestuvėms? Nors Arija vijo iš galvos vaizdus, kaip Meriditė su jos tėvu stovi prie altoriaus ir kartoja priesaiką, šis paveikslas vis vien įsirėžė jai į smegenis.

Neatsisveikinusi Arija nužingsniavo pastato link ir užbėgo laiptais šokdama iš karto per dvi pakopas. Viršuje Sabrina jau ketino pradėti paskaitą ir liepė mokiniams susirasti darbo vietą. Viskas priminė muzikinių kėdžių žaidimą. Dulkėms nusėdus Arija vis dar nebuvo atsisėdusi. Vienintelė laisva vieta buvo... šalia merginos su baltąja lazdele ir dideliu auksaplaukiu retriveriu. Savaime suprantama.

Medinėmis grindimis plonapadėmis basutėmis tuščio darbastalio link šlepsinčiai Arijai atrodė, kad Dženos akys atidžiai ją seka. Arijai einant pro šalį Dženos šuo draugiškai lekavo. Šiandien Džena vilkėjo juodą palaidinukę gilia iškirpte, iš po jos matėsi nėriniuotos juodos liemenėlės kraštelis. Jei čia būtų Maikas, Džena tikriausiai jam labai patiktų, nes jis galėtų jai nežinant spoksoti į papus. Arijai atsisėdus Džena palenkė galvą.

– Kuo tu vardu?

– Aš... Džesika, – netikėtai leptelėjo Arija. Ji pažvelgė į klasės priekyje stovinčią Sabriną. Dėstytojai dažnai nesivargindavo įsiminti mokinių vardų, taigi Arija tikėjosi, jog Meriditė neužsiminė Sabrinai, kad šioji atkreiptų dėmesį į Ariją.

– Aš Džena.

Džena ištiesė ranką ir Arija ją paspaudė. Tada greitai nusisuko – kaip ištvers pamoką? Tą rytą pusryčiaudama pamišėliškoje Meriditės virtuvėje Arija apie Dženą prisiminė dar kai ką. Šį prisiminimą turbūt sukėlė ant Meriditės šaldytuvo sustatyti nykštukai. Nusižiūrėjusios iš Disnėjaus animacinio filmo Elė, Arija ir kitos merginos vadindavo Dženą Snieguole. Kartą, jų klasei išvažiavus į Longvudo sodą rinkti obuolių, Elė pasiūlė įteikti Dženai obuolį, kurį jos prieš tai buvo įmetusios į nešvarų moterų tualetą, visai taip, kaip Piktoji Ragana filme davė Snieguolei užnuodytą obuolį.

Elės nuomone, obuolį turėjo įteikti Arija – ji visuomet priversdavo drauges padaryti nešvariausius darbus. „Šis obuolys ypatingas, – pasakė Arija Dženai duodama vaisių ir klausydamasi, kaip Elė kikena jai už nugaros. – Ūkininkas sakė, kad jis nuo saldžiausius vaisius vedančios obels. Dovanoju jį tau.“ Džena atrodė nustebusi ir sujaudinta. Tačiau iškart jai atkandus didelį, sultingą kąsnį, Elė piktdžiugiškai sukrykštė: „Suvalgei apsiusiotą obuolį! Tau dvokia iš burnos!“ Džena sustingo, kąsnis iškrito jai iš burnos.

Arija nusipurtė prisiminimą ir ant Dženos darbastalio pamatė krūvelę paveikslų, tapytų aliejiniais dažais. Tai buvo energingais potėpiais piešti ryškiaspalviai portretai.

– Ar šiuos paveikslus nutapei tu? – paklausė ji Dženos.

– Tuos, kurie guli ant mano stalo? – perklausė Džena dėdama rankas ant kelių. – Taip. Kalbėjausi su Sabrina apie savo darbus ir ji panoro juos pamatyti. Galbūt iškabins juos vienoje iš parodų.

Arija suspaudė kumščius. Argi ši diena galėtų būti dar blogesnė? Kaip Dženai pavyktų surengti parodą? Kaip ji apskritai išmoko tapyti nieko nematydama?

Patalpos priekyje Sabrina liepė visiems pasiimti po maišelį miltų, laikraščio lapų ir tuščią kibirą. Džena norėjo viską susirinkti pati, bet Sabrina jai padėjo. Arija pastebėjo, kad visi akies krašteliu dirsčioja į Dženą bijodami, kad jei žvelgs atvirai, juos kas nors subars.

Visiems grįžus prie stalų Sabrina atsikrenkštė.

– Gerai. Praėjusį kartą kalbėjome, kokius daiktus vaizduotėje regime juos liesdami. Šiandien darysime kai ką panašaus – gaminsime veidų kaukes. Juk visi dėvime vienokias ar kitokias kaukes, tiesa? Visi apsimetinėjame. Pažvelgę į savo veidų atliejas išvysite, kad atrodote visai kitaip, nei manėte.

– Esu tai dariusi, – Arijai į ausį sušnibždėjo Džena. – Linksma. Ar nori dirbti su manim? Parodysiu tau, kaip viskas daroma.

Arija norėjo šokti pro klasės langą, bet nė nepajuto, kaip linksi galvą, o supratusi, kad Džena to nemato, atsakė:

– Žinoma.

– Iš pradžių padarysiu taviškę. – Dženai pasisukus jos džinsų kišenėje kažkas supypsėjo. Ji išsitraukė plokščią „LG“ telefoną su atstumiama klaviatūra ir atkišo jį Arijai lyg žinodama, kad šioji į ją spokso. – Jame įtaisyta balsu aktyvuojama klaviatūra, taigi galiu rašyti žmonėms žinutes.

– Juk gali jį išmiltuoti? – susirūpino Arija.

– Miltai nuvalomi. Jis man patinka, visuomet jį nešiojuosi.

Arija prikarpė Dženai laikraščio juostelių, nes bijojo duoti jai žirkles.

– Kurią mokyklą lankai? – paklausė Džena.

– Rouzvudo gimnaziją, – Arija paminėjo valstybinę vietos mokyklą.

– Puiku, – ištarė Džena. – Ar meno pamokas lankai pirmą kartą?

Arija įsitempė. Lankyti meno pamokas ji pradėjo nė skaityti nemokėdama, bet šįkart tuo pasididžiuoti nedrįso. Ji juk ne Arija – ji Džesika. Kad ir kas toji Džesika būtų.

– Aa, taip, – mintyse paskubomis kurdama personažą atsiliepė ji. – Man tai didžiulis naujas šuolis – šiaip mėgstu sportuoti, pavyzdžiui, žaisti žolės riedulį.

Džena prisipylė vandens į dubenį.

– Kokioje pozicijoje žaidi?

– Na, visose, – sumurmėjo Arija.

Elė kartą bandė išmokyti Ariją žaisti žolės riedulį, bet po penkių minučių pamoką nutraukė, nes, jos nuomone, šioji bėgiojanti kaip goriliuko besilaukianti gorila. Arija mąstė, kodėl savo alter ego ji pasirinko tipišką Rouzvudo merginą – tokį tipą, koks jai labiausiai nepatinka.

– Ką gi, puiku, kad nusprendei išbandyti kai ką nauja, – sumurmėjo Džena maišydama miltus su vandeniu. – Mano senojoje mokykloje žolės riedulį žaidžiančios merginos nieko naujo nesugalvodavo, na, nebent puldavo prie naujo dizainerio, apie kurį būdavo perskaičiusios „Vogue“, drabužių, – ji sarkastiškai prunkštelėjo.

– Tavo mokykloje Filadelfijoje merginos žaidžia žolės riedulį? – leptelėjo Arija pagalvojusi apie mokyklą akliesiems, į kurią Dženą išsiuntė tėvai.

Džena atsitiesė.

– Na... ne. Iš kur žinai, kad lankau mokyklą Filadelfijoje?

Arija įsignybo į delną. Ką dar ji leptelės, kad šeštoje klasėje pavaišino Dženą tualete išmirkytu obuoliu? Kad ir ji savaip kalta dėl Dženos įbrolio savižudybės prieš porą savaičių? Kad apakino Dženą ir sužlugdė jai gyvenimą?

– Tik spėjau.

– Na, turėjau galvoje savo senąją mokyklą, kurią lankiau anksčiau. Rouzvudo vidurinę. Esi apie ją girdėjusi?

– Esu, – suvapėjo Arija.

– Kitąmet vėl į ją grįžtu. – Džena į miltų ir vandens tyrę įmetė popieriaus juostelę. – Bet nesu tikra, ar to noriu. Visi toje mokykloje dedasi esą tobuli. Jei neužsiimi neva teisingais dalykais, esi niekas, – ji papurtė galvą. – Atleisk. Esu tikra, kad nė nenutuoki, apie ką kalbu.

– Ne! Visiškai su tavim sutinku, – patikino Arija.

Ji ir pati nebūtų pasakiusi aiškiau. Krūtinėje sukirbėjo ramybės neduodantis peršulys. Džena graži – aukšta, grakšti, kieta ir gabi menams. Tiesą sakant, labai gabi – jei ji vėl lankys Rouzvudo vidurinę, Arija turbūt nebebus geriausia menininkė. Kas dabar pasakytų, kuo Džena būtų galėjusi tapti, jei ne ta nelaimė. Staiga troškimas prisipažinti Dženai, kas ji tokia iš tikrųjų ir kaip gailisi to, ką jos padarė, pasidarė toks pykinamai neįveikiamas, jog Arijai prireikė sukaupti visas jėgas, kad apie tai neprasižiotų.

Džena priėjo arčiau. Ji kvepėjo keksiukų glaistu.

– Nejudėk, – paliepė ji Arijai apgraibomis suradusi šios galvą ir dėdama jai ant veido lipnias popieriaus juosteles. Jos buvo šlapios ir vėsios, bet greitai sukietės ir įkalins jos veido bruožus. – Ar savo kaukę kam nors panaudosi? Tarkim, užsidėsi per Heloviną?

– Mano draugė rengia kaukių vakarėlį, – leptelėjo Arija ir iškart išsigando, ar vėl nepasakė per daug. – Turbūt per jį ir užsidėsiu.

– Nuostabu, – suburkavo Džena. – Saviškę pasiimsiu į Veneciją. Tėvai kitą mėnesį mane ten vešis, o Venecija – pasaulio kaukių sostinė.

– Dievinu Veneciją! – suspigo Arija. – Keturis kartus ten buvau su šeima!

– Oho! – Džena popieriaus juostelėmis aplipdė jai kaktą. – Keturis kartus? Tavo šeimai turbūt labai patinka keliauti kartu.

– Na, anksčiau patikdavo, – atsakė Arija stengdamasi nejudinti veido raumenų, kad Dženai būtų lengviau darbuotis.

– Kodėl tik anksčiau? – Džena lipdė juosteles Arijai ant skruostų.

Arijos veidas sutrūkčiojo – juostelės ėmė kietėti ir kelti niežulį. Juk gali Dženai apie tai papasakoti, ar ne? Juk apie jos šeimą Džena nieko nežino.

– Na, mano tėvai... net nežinau. Spėju, jie skiriasi. Tėtis turi naują draugę, jauną merginą, ji dėsto meno pamokas Holise. Dabar gyvenu su jais. Ji manęs nekenčia.

– Ir tu jos nekenti? – paklausė Džena.

– Mirtinai, – atsiliepė Arija. – Ji visur vadovauja tėčiui. Verčia jį gerti vitaminus ir daryti jogos pratimus. Dar įsitikinusi, kad jai skrandžio uždegimas, bet man ji atrodo visiškai sveika.

Arija stipriai prikando lūpą. Ji troško, kad įsivaizduojamas skrandžio uždegimas Meriditę iš tiesų pribaigtų. Tada Arijai nereikėtų kelis mėnesius sukti galvos, kaip Baironą atgrasyti ją vesti.

– Na, tavo tėtis jai bent jau rūpi, – Džena trumpam nutilo ir išspaudė šypseną. – Jaučiu, kad raukaisi, bet visos šeimos turi bėdų. Maniškė tai tikrai.

Arija stengėsi nenutaisyti išraiškos, kuri išduotų jos mintis.

– Galbūt turėtum suteikti tai merginai progą, – kalbėjo toliau Džena. – Ji bent jau menininkė, tiesa?

Arijos širdis nusirito į kulnus. Ji neįstengė suvaldyti veido raumenų.

– Iš kur žinai, kad ji menininkė?

Džena liovėsi dirbusi. Truputis lipnios miltų košės dribtelėjo nuo jos rankų ant numindžiotų medinių grindų.

– Juk ką tik pati man pasakei.

Arijai apsisuko galva. Ar tikrai sakė? Džena Arijai ant skruostų prilipdė dar kelias juosteles. Jos pirštams slenkant skruostais, smakru, kakta ir nosimi, Arija staiga kai ką suprato. Jei Džena jaučia, kaip ji raukosi, turbūt gali apie jos veidą pasakyti ir daugiau. Galbūt mintyse ji regės, kaip Arija atrodo. Kaip tik tą akimirką pakėlusi akis ji pamatė, kaip Dženos veide sustingo išgąstinga, nesmagi išraiška. Tarsi Džena ką tik būtų viską supratusi.

Oras kambaryje atrodė įkaitęs ir lipnus.

– Man reikia... – Arija grabaliojo po savo darbastalį ir vos neapvertė kibiro su vandeniu.

– Kur eini? – šūktelėjo Džena.

Arija tetroško kelioms minutėms iš ten pasprukti. Bet klupčiodama prie durų su stingstančia ir vis stipriau prie veido prisisiurbiančia kauke Arija išgirdo, kaip supypsėjo jos „Treo“. Įkišo ranką į rankinę ir atsargiai telefoną išžvejojo, stengdamasi neišmiltuoti klaviatūros. Ji gavo naują žinutę.

Klaidžioti tamsoje užknisa, ar ne? Įsivaizduok, kaip turėtų jaustis aklas žmogus! Jei KAM NORS papasakosi, ką padariau, visam laikui panardinsiu tave į tamsą. Cha! E.

Arija atsigręžė į Dženą. Šioji sėdėjo prie darbo stalo ir žaidė savo mobiliuoju nė nenutuokdama, kad jos pirštai miltuoti. Ariją išgąsdino dar vienas telefono pyptelėjimas. Ji vėl žvilgtelėjo į ekraną. Dar viena žinutė.

P. S. Tavo būsimoji pamotė turi slaptą tapatybę, visai kaip tu! Nori pasigrožėti? Rytoj nueik į „Hooters“. E.

19

Smalsučiai nori žinoti

Ketvirtadienio rytą, išlindusi iš sporto salės dušinės ir persirengimo kambaryje vilkdamasi uniforminius baltus Rouzvudo mokyklos marškinėlius, sportinį megztinį ir tamsiai mėlynus šortus, Emilija per mokyklos radiją išgirdo pranešimą.

– Sveiki, visi! – šūktelėjo linksmas, pernelyg džiugus berniukiškas balsas. – Kalba Endrius Kembelas, jūsų klasės prezidentas. Noriu visiems priminti, kad rytoj vakare Rouzvudo užmiesčio klube vyks Hanos Marin sugrįžtuvių vakarėlis! Kviečiu visus ateiti ir atsinešti kaukes – bus įleidžiama tik su kaukėmis! Taip pat noriu, kad visi palinkėtumėte Spenserei Hastings sėkmės – šį vakarą ji išvyksta į Niujorką dalyvauti „Auksinės orchidėjos“ finalininkų pokalbyje! Geriausi linkėjimai, Spensere!

Kelios merginos persirengimo kambaryje sudejavo. Pastaruoju metu tik apie Spenserę ir kalbama. Vis dėlto Emilijai pasirodė keista, kad vakar, kai jos ligoninėje lankė Haną, Spenserė apie „Auksinę orchidėją“ nė neužsiminė. Apie savo laimėjimus Spenserė paprastai pliurpdavo neužsičiaupdama.

Eidama į sporto salę pro milžinišką kartoninį Rouzvudo mokyklos talismaną ryklį Emilija išgirdo šūksnius ir plojimus, lyg būtų pasirodžiusi jos garbei surengtame netikėtame vakarėlyje.

– Grįžo šauniausia mūsų mergina! – ūbavo Maikas Montgomeris po krepšinio lanku. Atrodė, čia susirinko visi Emilijos sporto grupės berniukai iš mišrių klasių. – Tai buvai išvykusi sekso atostogų?

– Ką? – Emilija apsidairė. Maikas kalbėjo gana garsiai.

– Na, juk žinai, – nerimo Maikas, jo smulkus veidelis atrodė kaip veidrodinis Hanos bruožų atspindys. – Į Tailandą ar kur ten. – Jo veide nušvito svajinga šypsena.

– Buvau Ajovoje, – suraukė nosį Emilija.

– Ak, – Maikas atrodė sutrikęs. – Na, Ajovoje irgi karšta. Ten galybė melžėjų, ar ne? – jis supratingai mirktelėjo, lyg melžėjos būtų tapatu pornografijai.

Emilija norėjo atrėžti ką nors bjauraus, bet tik gūžtelėjo pečiais. Buvo tikra, kad Maikas ją erzina nepiktybiškai. Ištįsę devintokai žiopsojo į juos atvipusiais žandikauliais, lyg Emilija būtų Andželina Džoli, o Maikas drįstų prašyti jos elektroninio pašto adreso.

Fizinio lavinimo mokytojas ponas Draznovskis sušvilpė. Mokiniai sukryžiavę kojas komandomis susėdo ant sporto salės grindų, sporto salės terminais – eilėmis. Ponas Draznovskis išvardijo visus pavardėmis ir pagainiojo, kad mokiniai apšiltų, o tada visi patraukė į teniso aikštelę. Iš inventoriaus dėžės rinkdamasi „Wilson“ raketę Emilija nugirdo, kaip kažkas už nugaros tyliai pašaukė:

– Ei!

Šalia dėžės, pilnos „Bosu“ kamuolių, pilateso pratimams skirtų lankų ir kito inventoriaus, kuriuo per langus tarp pamokų naudodavosi dėl mankštos išprotėjusios merginos, stovėjo Maja.

– Sveika, – džiugiai išraudusi šūktelėjo ji.

Emilija atsargiai leidosi apkabinama. Majos glėbyje ji įkvėpė pažįstamo bananinės kramtomosios gumos aromato.

– Ką čia veiki? – žioptelėjo ji.

– Išėjau iš algebros pamokos, kad tave pamatyčiau, – sušnibždėjo Maja. Ji iškėlė medinį pi pavidalo leidimą. – Kada grįžai? Kas nutiko? Gal grįžai visam laikui?

Emilija kiek padvejojo. Rouzvude ji jau visa para, bet vakarykštė diena pralėkė taip greitai, kad visi įvykiai susiliejo ir atrodė migloti – iš pradžių ji ligoninėje aplankė Haną, paskui gavo E žinutę, tada ėjo į pamokas, baseiną ir šiek tiek laiko praleido su tėvais, – ji dar neturėjo kada pasikalbėti su Maja. Vakar Emilija pamatė Mają mokyklos koridoriuje, bet greitai pasislėpė tuščioje klasėje ir palaukė, kol ši praeis pro šalį. Negalėtų paaiškinti kodėl. Juk Majos nevengė ir taip elgtis neketino.

– Grįžau ne taip jau seniai, – vargais negalais išspaudė ji. – Tikiuosi, daugiau niekur manęs neišsiųs.

Trinktelėjo durys į teniso aikštelę. Emilija ilgesingai pažvelgė durų link. Kai ji pagaliau išeis į lauką, visi jau bus išsirinkę teniso porininkus. Ji turės mušinėti kamuoliuką su ponu Draznovskiu. Jis vedė ir sveikatingumo pamokas, todėl mėgo mokinėms skaityti improvizuotas paskaitas apie kontracepciją. Lyg busdama iš sapno, Emilija sumirksėjo. Kas jai darosi? Kodėl jai rūpi kvaila kūno kultūros pamoka, kai šalia Maja?

Ji staigiai apsisuko.

– Mano tėvai pakeitė nuomonę. Jie išsigando, kad pabėgusiai iš tetos ir dėdės ūkio man galėjo kas nors nutikti, todėl nusprendė priimti mane tokią, kokia esu.

Maja išplėtė akis.

– Nuostabu! – ji sugriebė Emilijai už rankų. – Tai kas gi nutiko pas tetą ir dėdę? Ar jie bjauriai su tavim elgėsi?

– Lyg ir, – norėdama prisiminti rūsčius Helenės ir Aleno veidus Emilija užsimerkė. Ir mintyse išvydo, ką veikė vakarėlyje su Trista. Toji sakė Emilijai, kad jei būtų šokis, tikrai būtų Virdžinijos rilis. Galbūt Emilija turėtų prisipažinti Majai, kas įvyko tarp jųdviejų su Trista... tik kas vis dėlto tarp jų įvyko? Iš tikrųjų juk nieko. Geriau viską pamiršti. – Tai ilga istorija.

– Dabar, kai jau galime kartu rodytis viešai, turėsi man viską smulkiai papasakoti. – Maja pasiūbavo perkeldama svorį nuo pirštų ant kulnų ir žvilgtelėjo į didžiulį laikrodį švieslentėje. – Turbūt jau turėčiau grįžti, – sušnibždėjo ji. – Ar šįvakar susitiksim?

Suprasdama, kad tai pirmas kartas, kai ji gali atsakyti teigiamai ir neturės slapstytis nuo tėvų, Emilija sudvejojo. Paskui kai ką prisiminė.

– Negaliu. Vakarieniauju su šeima.

Maja nuliūdo.

– Tada gal rytoj? Galėtume kartu eiti į Hanos vakarėlį.

– Nnna, žinoma, – sumikčiojo Emilija. – Būtų puiku.

– Ir, ak, vos nepamiršau! Turiu tau didžiulę staigmeną, – Maja strykčiojo nuo kojos ant kojos. – Prisimeni Skotą Činą? Jis Metų knygos fotografas. Kartu su manim lanko istoriją ir pasakė man, kad mudvi išrinktos geriausia metų pora! Argi ne puiku?

– Geriausia pora? – vos apversdama liežuvį pakartojo Emilija.

Maja vėl suėmė Emilijai už rankų ir ėmė jas supti.

– Rytoj Metų knygos kambaryje mus fotografuos. Bus nuostabu, ar ne?

– Žinoma. – Emilija paknebinėjo marškinėlių kraštą ir sugniaužė.

Maja žaismingai palenkė galvą.

– Ar tu tikrai gerai jautiesi? Neatrodo, kad džiaugtumeis.

– Tikrai džiaugiuosi. Labai.

Vos Emilija atitoko, sportinio megztinio kišenėje suvibravo mobilusis, vibracija nemaloniai nubangavo per liemenį. Ji sudrebėjo ir plakančia širdimi išsitraukė telefoną. Gauta nauja tekstinė žinutė, skelbė ekranas.

Paspaudus Skaityti ir pamačius, nuo ko ji, Emilijos širdis vėl susitraukė, tik dabar dėl visai kitokios priežasties. Neperskaičiusi žinutės ji uždarė telefono dangtelį.

– Kas nors įdomaus?

Emilijos nuomone, Maja per daug smalsauja.

– Ne. – Ji vėl įsikišo telefoną į kišenę.

Maja permetė pi pavidalo leidimą iš vieno delno į kitą. Paskubomis pakštelėjo Emilijai į skruostą ir išžygiavo iš sporto salės. Jos gelsvi „Frye“ ilgaauliai garsiai kaukšėjo medinėmis grindimis. Majai pasukus į koridorių Emilija išsitraukė mobilųjį, giliai įkvėpė ir vėl pažvelgė į ekranėlį.

Sveika, Emilija! Ką tik išgirdau, kad tu IŠVAŽIAVAI! Tikrai tavęs pasiilgsiu! Kur tu gyveni? Jei būtum garsi istorinė Filadelfijos asmenybė, kas būtum? Aš būčiau tas vyrukas ant „Quaker Oats“ dėžutės... Juk jis įžymybė, ar ne?

Gal galėčiau kada nors tave aplankyti? xxx, Trista

Garsiai sudžeržgęs įsijungė sporto salės šildytuvas. Emilija uždarė telefoną ir, trumpai padvejojusi, visai išjungė. Senų seniausiai, prieš pat Emilijai pabučiuojant Elę senajame Dilaurenčių medžio namelyje, Elė prisipažino slapta susitikinėjanti su vyresniu vaikinu. Jo vardo ji taip niekuomet ir nepasakė, bet dabar Emilija suprato, kad draugė greičiausiai kalbėjo apie Ijaną Tomą. Jausmingai apsvaigusi tąkart Elė sugriebė Emilijai už rankų. „Kai tik apie jį pagalvoju, mano širdis apsiverčia aukštyn kojomis, lyg važiuočiau linksmaisiais kalneliais, – leipo ji. – Būti įsimylėjusiai – nuostabiausias jausmas pasaulyje.“

Emilija iki pat kaklo užsitraukė užtrauktuką. Ji irgi manė esanti įsimylėjusi, bet anaiptol nesijautė taip, lyg važinėtųsi linksmaisiais kalneliais. Veikiau jau lyg būtų netikėtumų kambaryje, kur iš už kiekvieno posūkio iššoka kas nors nelaukta ir nė per nago juodymą nenutuoki, kas nutiks toliau.

20

Draugės neturi jokių paslapčių

Ketvirtadienio popietę Hana spoksojo į savo atvaizdą tualeto veidrodyje apačioje. Ji patepė smakro siūles makiažo kremu ir susiraukė. Kodėl siūles taip siaubingai skauda? Ir kodėl gydytojas Geistas turėjo susiūti jai veidą juodu, labiau Frankenšteinui tinkamu siūlu? Argi jis negalėjo jai parinkti dailaus kūno spalvos siūlelio?

Susimąsčiusi ji paėmė savo naujutėlį „BlackBerry“. Kai tėvas parvežė ją iš ligoninės namo, telefonas jau laukė ant stalviršio virtuvėje. Ant „BlackBerry“ dėžutės buvo padėta kortelė su užrašu: SVEIKA SUGRĮŽUSI NAMO! MYLIU, MAMA. Dabar, kai Hana jau nebalansavo ant mirties slenksčio, mama kaip įprastai vėl sėdėjo darbe.

Hana atsiduso, surinko ant makiažo pagrindo buteliuko užrašytą telefono numerį.

– Sveiki, karštoji „Bobbi Brown“ linija! – išdainavo linksmas balsas.

– Kalba Hana Marin, – greitai ištarė Hana, stengdamasi pamėgdžioti Aną Vintur. – Ar galėčiau paprašyti Bobės padaryti makiažą?

Karštosios linijos mergina trumpai patylėjo.

– Pirmiausia turėtumėte kreiptis į Bobės užsakymų atstovą. Atrodo, Bobė šiuo metu užsiėmusi...

– Bet gal vis dėlto galėtumėte duoti man jos atstovo numerį?

– Kažin ar galiu.

– Žinoma, galite, – suburkavo Hana. – Niekam neišduosiu.

Truputį padvejojusi ir pamikčiojusi, mergina paprašė Hanos palaukti, tada kažkas atsiliepė ir padiktavo Hanai telefono numerį. Ji lūpų dažais užsirašė jį ant vonios veidrodžio ir išjungė telefoną. Haną kamavo prieštaringi jausmai – viena vertus, puiku, kad ji vis dar gali priversti žmones daryti tai, ko nori. Tikra mokyklos karalienė. Kita vertus, kas, jei net Bobė nesugebės pagražinti Hanai veido?

Sučirškė durų skambutis. Hana užtepė ant siūlių dar truputėlį makiažo pagrindo ir patraukė į prieškambarį. Greičiausiai skambina Mona, atėjo padėti atrinkti modelių vakarėliui. Ji sakė norinti atrinkti karščiausius vyrukus, kokius tik galima pasamdyti už pinigus.

Prieškambaryje Hana trumpam stabtelėjo prie didžiulės motinos keraminės raku vazos. Ką vakar ligoninėje Lukas turėjo omeny sakydamas, kad Hana neturėtų pasitikėti Mona? Be to, ką reiškė tas bučinys? Nuo tada Hana vargiai įstengė galvoti apie ką kita. Šį rytą ji tikėjosi išvysti Luką ligoninėje, nešiną žurnalais ir „Starbucks“ latės kava. O kai jis neatėjo, ji... nusivylė. O šią popietę, kai tėvas parvežė ją namo, prieš perjungdama kanalą Hana tris minutes žiūrėjo „Visus mano vaikus“. Du muilo operos veikėjai aistringai bučiavosi ir Hana spoksojo į juos išvertusi akis, o nugara bėgiojo šiurpuliukai, nes staiga ji suprato, kaip jaučiasi porelė.

Ne todėl, kad Lukas jai patiktų ar panašiai. Jis – ne jos lygio. Ir kad būtų tikra praėjusį vakarą, kai Mona atvežė drabužius, kuriuos kelionei namo išrinko iš Hanos spintos – aptemptus „Seven“ džinsus, trumpą languotą „Moschino“ švarkelį ir švelnučius marškinėlius, – Hana paklausė Monos, ką ši mananti apie Luką. Mona atsakė: „Lukas Bitis? Tikras nevykėlis, Hana. Ir visuomet toks buvo.“

Štai ir atsakymas. Daugiau jokio Luko. Apie bučinį ji niekam nė žodeliu neužsimins.

Hana priėjo prie laukujų durų ir pro matinį stiklą pamatė švytinčius Monos plaukus. Atidariusi duris ir šalia Monos išvydusi Spenserę, ji vos nepargriuvo. Be to, taku artinosi Emilija su Arija. Ar nebus per klaidą visoms pasakiusi užsukti tuo pačiu metu.

– Ką gi, tai bent staigmena, – nervingai ištarė Hana.

Nustūmusi į šoną Moną į Hanos namus pirmoji įžengė Spenserė.

– Mums reikia su tavim apie kai ką pasikalbėti, – pasakė ji.

Mona, Emilija ir Arija sugužėjo jai iš paskos ir visos susėdo ant karamelės spalvos odinių sofų, visos ten, kur įsitaisydavo, kai buvo draugės: Spenserė atsisėdo į didelį odinį krėslą kampe, o Emilija su Arija klestelėjo ant sofos. Mona išsitiesė Elės vietoj – ant kušetės palei langą. Prisimerkusi Hana būtų galėjusi palaikyti Moną Ele. Hana slapčiomis žvilgtelėjo į Moną norėdama perprasti, ar ši nepyksta, bet Mona atrodė... nusiteikusi džiugiai.

Hana prisėdo ant plačios odinės sofos.

– Apie ką pasikalbėti? – paklausė ji Spenserės.

Arija su Emilija irgi atrodė kiek sutrikusios.

– Išėjusios iš tavo palatos gavome dar vieną žinutę iš E, – išpylė Spenserė.

– Spensere, – sušnypštė Hana. Emilija su Arija irgi spoksojo į Spenserę atvipusiais žandikauliais. Nuo kada jos kalba apie E prie kitų žmonių?

– Nesijaudink, – atsiliepė Spenserė. – Mona žino. Ji irgi gavo žinučių nuo E.

Hanai staiga pasidarė silpna. Laukdama patvirtinimo pažvelgė į Moną. Šios veidas buvo rimtas ir įsitempęs.

– Negali būti, – sušnibždėjo Hana.

– Ir tu? – žioptelėjo Arija.

– Kiek? – išlemeno Emilija.

– Dvi, – prisipažino Mona, spoksodama į atsikišusius, per tamsiai oranžinę „C&C Californios“ suknelę persišviečiančius kelius. – Gavau jas šią savaitę. Vakar papasakojau apie tai Spenserei, net neįtariau, kad ir jūs panašių gaunate.

– Nieko nesuprantu, – pervesdama akimis mergaites sušnibždėjo Arija. – Maniau, E žinutes siuntinėja tik senoms Elės draugėms.

– Galbūt mes dėl visko klydome, – ištarė Spenserė.

Hanai sukosi galva.

– Ar Spenserė tau pasakojo apie mane partrenkusį visureigį? – paklausė Hana Monos.

– Sakė, kad jį vairavo E ir kad tu žinai, kas yra E.

Spenserė sukryžiavo kojas.

– Šiaip ar taip, gavome naują žinutę. Akivaizdu, E nenori, kad tu tai prisimintum, Hana. Jei ir toliau tave spausime, kitą kartą nukentėsime mes.

Emilija sukūkčiojo.

– Kaip baisu, – sušnibždėjo Mona. Ji niekaip nesiliovė supusi kojos, o taip darydavo tik būdama įsitempusi. – Turėtume eiti į policiją.

– Gal ir turėtume, – pritarė jai Emilija. – Policininkai galėtų mums padėti. Čia rimta.

– Ne! – vos ne spiegdama išrėkė Arija. – E sužinotų. Tai tarsi... E mus mato. Visą laiką.

Nuleidusi akis į rankas Emilija užsičiaupė.

Mona nurijo seiles.

– Manau, suprantu, ką nori pasakyti, Arija. Nuo tada, kai gavau pirmą žinutę, jaučiausi taip, lyg mane kas stebėtų, – išsigandusi ji apsidairė. – Kas žino? Galbūt E mus stebi ir dabar.

Hana suvirpėjo. Arija apsidairė it paklaikusi, akimis naršydama visus troškios Hanos svetainės kampus. Emilija žvilgtelėjo už Hanos fortepijono, lyg E galėtų gūžtis kampe už jo. Suzvimbė Monos „Sidekick“ ir visos išgąstingai aiktelėjo. Mona išsitraukė telefoną ir išblyško.

– O Dieve. Dar viena.

Visos susispietė aplink Moną. Naujausia gauta žinutė buvo pavėluotas elektroninis gimtadienio atvirukas. Po linksmais balionėliais ir glajumi aplietu baltu tortu, kurio Mona gyvenime nebūtų valgiusi, buvo parašyta:

Pavėluotai sveikinu su gimtadieniu, Mona! Kada ketini papasakoti Hanai, ką padarei? Sakyčiau, palūkėk, kol ji pagaliau įteiks tau gimtadienio dovaną. Draugystę gali prarasti, bet galėsi pasilikti bent jau dovaną! E.

Kraujas sustingo Hanai gyslose.

– Ką tu padarei? Apie ką čia E kalba?

Monos veidas išblyško it popierius.

– Hana... na gerai. Per mano vakarėlį mudvi tikrai susibarėme. Bet visai nerimtai. Prisiekiu. Turėtume tai pamiršti.

Hanos galva ūžte ūžė, o burna akimirksniu išdžiūvo.

– Po tavo avarijos apie barnį kalbėti nenorėjau, nes nemaniau, kad tai svarbu, – teisinosi Mona, jos balsas skambėjo spigiai it paklaikusios. – Nenorėjau gadinti tau nuotaikos. Ir po mūsų barnio praėjusią savaitę bjauriai jaučiausi, maniau, kad tave praradau. Norėjau viską pamiršti. Norėjau išpirkti kaltę surengdama tau nuostabų vakarėlį ir...

Praslinko kelios skausmingos akimirkos. Įsijungė šildytuvas ir visos išgąstingai krūptelėjo. Spenserė atsikrenkštė.

– Neturėtume pyktis, – švelniai pasakė ji. – E stengiasi atitraukti mūsų dėmesį, kad nesiaiškintume, kas siunčia šitas siaubingas žinutes.

Mona dėkinga žvilgtelėjo į Spenserę. Pajutusi, kad visų akys įsmeigtos į ją, Hana nuleido pečius. Ji anaiptol nenorėjo apie tai kalbėtis girdint kitoms. Hana apskritai nenorėjo apie tai kalbėtis.

– Spenserė teisi. Tai E ir daro.

Merginos nutilo ir įsmeigė akis į kvadratinę „Noguchi“ lempą popieriniu gaubtu ant kavos stalelio. Spenserė sugriebė Monai už rankos ir suspaudė. Emilija irgi nusitvėrė Hanos rankos.

– Apie ką dar rašoma tau atsiųstose žinutėse? – tyliai paklausė Monos Arija.

Mona įtraukė galvą į pečius.

– Apie šį bei tą iš praeities.

Supykusi Hana spoksojo į paukščio pavidalo Arijos plaukų segtuką. Ji nutuokia, dėl ko E tyčiojasi iš Monos – dėl to laiko, kai Hana su Mona dar nebuvo draugės, kai Mona buvo nepritampanti keistuolė. Apie kokią paslaptį E užsiminė? Apie tai, kaip Mona sekiodavo paskui Elę norėdama būti visai kaip ji? Apie tai, kaip iš Monos visi šaipydavosi ir juokdavosi? Jiedvi su Mona apie praeitį niekuomet nekalbėdavo, bet kartais Hanai atrodydavo, kad skausmingi prisiminimai niekur nedingo ir kunkuliuoja po jų draugystės paviršiumi kaip požeminis geizeris.

– Neturi mums pasakoti, jei nenori, – greitai išbėrė Hana. – Dauguma mūsų gautų E žinučių irgi buvo apie praeitį. Yra daugybė dalykų, kuriuos visos norime pamiršti.

Ji pažvelgė geriausiai draugei į akis tikėdamasi, kad ši ją suprato. Mona suspaudė jai ranką. Mona mūvėjo sidabrinį žiedą su turkio akimi, Hanos jai padarytą per juvelyrikos pamoką, nors tas žiedas veikiau panėšėjo į grubius Rouzvudo mokinių žiedus nei į dailų niekutį iš „Tiffany“. Viena mažyčių smarkiai besidaužančios Hanos širdies kertelių sušilo. Dėl vieno dalyko E teisus: geriausios draugės dalijasi viskuo. Dabar jos su Mona irgi.

Sučirškė durų skambutis. Mergaitės pašoko.

– Kas čia? – neramiai sušnibždėjo Arija.

Purendama ilgus šviesius plaukus Mona atsistojo. Ji plačiai išsišiepė ir nustriksėjo laukujų Hanos durų link.

– Kai kas, kas padės mums pamiršti visas bėdas.

– Pica? – pasiteiravo Emilija.

– Ne, dešimt modelių iš Vilhelminos modelių agentūros Filadelfijos skyriaus, – paprastai atsakė Mona. Lyg būtų buvę kvaila manyti, kad už durų galėtų stovėti kas nors kitas.

21

Kaip išspręsti tokią bėdą kaip Emilijos?

Ketvirtadienio vakarą, išėjusi iš Hanos namų, Emilija vinguriavo tarp maišeliais apsikrovusių, brangiais kvepalais išsikvepinusių prekybos centro „King James“ pirkėjų. Ji turėjo susitikti su tėvais Brodvėjaus miuziklo tematika įrengtame „All that jazz!“ restorane šalia „Nordstrom“. Kai Emilija buvo mažesnė, šis restoranas buvo jos mėgstamiausias, tėvai tebemano, kad jis dukrai tebepatinka iki šiol. Restoranas atrodė įprastai – dirbtinis Brodvėjaus fasadas su stogeliu, šalia administratoriaus pakylos pastatyta didžiulė „Operos vaiduoklio“ statula, o sienos nukabinėtos Brodvėjaus žvaigždžių nuotraukomis.

Emilija atėjo pirma ir įsitaisė ant kėdės prie ilgo baro granitiniu stalviršiu. Kurį laiką paspoksojo į kolekcines „Mažosios undinėlės“ figūrėles, išdėliotas stiklinėje spintoje šalia administratoriaus pakylos. Būdama mažesnė Emilija troško susikeisti vietomis su princese Ariele – Arielė galėjo pasiimti Emilijos kojas, o Emilijai atiduoti undinėlės uodegą. Emilija vis versdavo drauges žiūrėti šį filmą, kol Elė pasakė, kad jis kvailas ir vaikiškas, todėl Emilija turėtų liautis.

Jos žvilgsnis užkliuvo už pažįstamo vaizdo, šmėstelėjusio virš baro kabančiame ekrane. Pirmame plane stovėjo krūtininga šviesiaplaukė korespondentė, o ekrano kampe buvo matyti mokyklinė septintos klasės Elės nuotrauka.

– Pastaruosius metus Elison Dilaurentis tėvai gyvena mažame Pensilvanijos miestelyje netoli Rouzvudo, jų sūnus baigia Jeilio universitetą. Visi jie gyveno tyliai... iki šiol. Kaip dabar laikosi šeima, kai Elison nužudymo tyrimas atnaujintas, o jokių naujų įkalčių nerasta?

Ekrane šmėstelėjo įspūdingas gebenėmis apaugęs pastatas, užrašas skelbė: Niu Heivenas, Konektikutas. Kita šviesiaplaukė korespondentė gainiojosi būrelį studentų.

– Džeisonai! – sušuko ji. – Ar manai, kad policija daro viską, kad sučiuptų tavo sesers žudiką?

– Ar šie įvykiai suartino jūsų šeimą? – riktelėjo kažkas.

Sportinę kepuraitę užsimaukšlinęs vaikinukas atsisuko. Emilijos akys išsiplėtė – Džeisoną Dilaurentį po Elės dingimo ji matė tik porą kartų. Jo akys buvo šaltos ir griežtos, o lūpų kampučiai nukarę.

– Su tėvais mažai bendrauju, – pasakė Džeisonas. – Jie pernelyg sutrikę.

Emilija kojomis apsikabino baro kėdę. Elės tėvai... sutrikę? Emilijos akimis, Dilaurenčiai tobuli. Elės tėvas turėjo gerą darbą, o savaitgaliais namie su vaikais kepdavo kepsnius. Ponia Dilaurentis vesdavosi Elę, Emiliją ir kitas mergaites apsipirkti ir kepdavo labai skanius avižinius sausainius su razinomis. Jų namuose nematydavai nė dulkelės, ir kiekvieną kartą, kai Emilija pas juos vakarieniaudavo, visi daug juokdavosi.

Emilija prisiminė, kaip Hana užsiminė apie dieną prieš dingstant Elei. Kai Elė išspruko į verandą kieme, Emilija atsiprašė ir nuėjo į vonią. Eidama pro virtuvę ir Šarlotę, Elės himalajų veislės katę, ji išgirdo Džeisoną su kažkuo šnibždantis ant laiptų. Jo balsas skambėjo piktai.

– Verčiau liaukis, – šnypštė Džeisonas. – Žinai, kaip tai juos nervina.

– Niekam nieko nedarau, – sušnabždėjo jam kitas balsas.

Nieko nesuprasdama Emilija visu kūnu prisispaudė prie koridoriaus sienos. Antrasis balsas buvo labai panašus į Elės.

– Tik noriu tau padėti, – vis labiau jaudinosi Džeisonas.

Kaip tik tą akimirką pro šonines duris įbėgo ponia Dilaurentis ir atsuko čiaupą, norėjo nusiplauti purvinas rankas.

– Ak, sveika, Emilija, – sučiulbėjo ji.

Emilija pasitraukė nuo laiptų. Ji išgirdo žingsnius į antrą aukštą.

Kai Emilija vėl žvilgtelėjo į televizoriaus ekraną, žinių vedėjas įspėjo Rouzvudo užmiesčio klubo narius, kad klubo teritorijoje buvo pastebėtas Rouzvudo persekiotojas. Emilijai sukuteno gerklę. Ar buvo nesunku susieti Rouzvudo persekiotoją su E... ir užmiesčio klubu? Jame vyks Hanos vakarėlis. Emilija elgėsi labai atsargiai ir vos susilaikė nepaklaususi Hanos, ką paskutinėje žinutėje jai parašė E, ji suko galvą negalėdama nuspręsti, ar jos neturėtų kreiptis į policiją – juk nueita per toli. Kas, jei E ne tik Haną partrenkė, bet ir Elę nužudė, kaip vakar užsiminė Arija? Bet galbūt Mona teisi: E kažkur šalia ir stebi kiekvieną jų žingsnį. E sužinotų, jei jos kam nors viską papasakotų.

Lyg duodamas ženklą suskambėjo jos mobilusis. Emilija pašoko ir vos nenudribo nuo kėdės. Gavo naują tekstinę žinutę, bet, laimė, ji buvo nuo Tristos. Vėl.

Sveika, Em! Ką veiksi šį savaitgalį? xxx, Trista

Emilija pasijuto trokštanti, kad Rita Moreno nedainuotų „Amerikos“ taip garsiai ir kad ji nesėdėtų taip arti „Kačių“ aktorių nuotraukos – visi kačių giminės atstovai šnairavo, lyg norėtų pasigaląsti į ją nagus. Ji perbraukė ranka per nelygius „Nokios“ mygtukus. Juk būtų nemandagu neatsakyti, ar ne? Ji surinko: Sveika! Šį penktadienį einu į draugės kaukių vakarėlį. Turėtų būti linksma! Em.

Trista atsakė beveik iškart. O Dieve! Kaip norėčiau ir aš eiti!

Aš irgi norėčiau, kad dalyvautum, parašė Emilija. Pasimatysim! Ji susimąstė, ką iš tikrųjų Trista ketina veikti šį savaitgalį – eiti į dar vieną vakarėlį siloso bokšte? Susitikti su kita mergina?

– Emilija? – Jos pečius apkabino dvi šaltos rankos.

Emilija staigiai atsigręžė, telefonas nukrito ant grindų. Už jos stovėjo Maja. Už Majos pamišėliškai šypsodamiesi stypsojo Emilijos tėvai ir sesuo Karolina su draugu Toferiu.

– Staigmena! – sukrykštė Maja. – Tavo mama paskambino man po pietų ir paklausė, ar nenorėčiau ateiti su jumis pavakarieniauti.

– Ak, – išspaudė Emilija. – Puiku...

Ji pakėlė telefoną nuo grindų ir delnu uždengė ekraną, lyg Maja būtų galėjusi pamatyti, ką Emilija ką tik parašė. Atrodė, lyg į ją spigintų svilinantis prožektorius. Pažvelgė į tėvus, stovinčius šalia didelės nuotraukos, vaizduojančios barikadą puolančius „Vargdienių“ aktorius. Abu nervingai šypsojosi ir elgėsi taip pat, kaip andai susipažindami su Emilijos vaikinu Benu.

– Mūsų staliukas paruoštas, – tarė Emilijos mama.

Maja paėmė Emilijai už rankos ir nusekė paskui šeimos narius. Visi susėdo didžiulėje violetinėje atitvaroje. Moteriškai atrodantis padavėjas pasiteiravo, ar jie nenorėtų kokteilių. Emilija buvo tikra, kad jis pasidažęs blakstienas.

– Malonu pagaliau su jumis susipažinti, pone ir ponia Fildsai, – pasakė Maja padavėjui nuėjus. Ji plačiai nusišypsojo Emilijos tėvams.

Emilijos mama taip pat jai nusišypsojo.

– Mums irgi malonu su tavim susipažinti, – jos balsas skambėjo šiltai.

Tėvas irgi nusišypsojo.

Maja parodė į Karolinos apyrankę.

– Kokia daili apyrankė. Ar pati ją pasidarei?

Karolina nuraudo.

– Taip. Per juvelyrikos pamoką.

Gintarinės Majos akys išsiplėtė.

– Ir aš norėjau lankyti juvelyriką, bet visai nemoku parinkti spalvų. Tavo apyrankės spalvos dera.

Karolina nuleido akis į aukso dulkelėmis nubarstytą lėkštę.

– Ne taip ir sunku.

Emilija matė, kad sesuo pamaloninta.

Visi atsipalaidavo ir ėmė plepėti apie mokyklą, Rouzvudo persekiotoją, Hanos avariją, o paskui apie Kaliforniją – Karolina norėjo sužinoti, ar Maja pažįsta žmonių, kurie būtų mokęsi Stanforde, juk kitais metais pati jame mokysis. Toferis prajuko išgirdęs Majos papasakotą istoriją apie jos kaimynę iš San Fransisko, turėjusią aštuonias ilgauodeges papūgas ir pasamdžiusią Mają jų prižiūrėti. Emilija nepatenkinta visus stebėjo. Jei Maja jiems taip patinka, kodėl jie anksčiau nesuteikė jai progos? Kam buvo visos tos kalbos, kad Emilija turėtų laikytis atokiau nuo Majos? Ar ji tikrai turėjo pabėgti, kad tėvai imtų rimtai žiūrėti į jos gyvenimą?

– Ak, vos nepamiršau, – pasakė Emilijos tėvas, kai visiems buvo atnešti patiekalai. – Padėkos dienai vėl užsakiau namą Dake.

– O, nuostabu, – ponios Filds veide nušvito šypsena. – Tą patį namą?

– Tą patį. – Ponas Fildsas pasmeigė mažą morkytę.

– Kur yra Dakas? – pasiteiravo Maja.

Emilija raižė šakute bulvių košę.

– Tai nedidelis pajūrio miestelis Šiaurės Karolinoje, netoli nerijos. Per kiekvieną Padėkos dieną nuomojamės ten namą. Jei turi nardymo kostiumą, galima nardyti – vanduo dar būna šiltas.

– Galbūt Maja irgi norėtų važiuoti, – pasakė ponia Filds pabrėžtinai valydamasi lūpas servetėle. – Šiaip ar taip, visuomet pasikvieti draugę.

Emilijai atvipo žandikaulis. Jau veikiau ji pasikviesdavo vaikiną – praėjusiais metais kartu važiavo Benas. Karolina buvo pasikvietusi Toferį.

Maja prispaudė delną prie krūtinės.

– Na... taip! Skamba puikiai!

Atrodė, lyg sceniniais atributais nukabinėtos restorano sienos Emiliją imtų slėgti. Ji truktelėjo marškinėlių apykaklę ir atsistojo. Nieko neaiškindama nuvinguriavo pro kelis padavėjus ir padavėjas, apsirengusius kaip „Nuomos“ veikėjai. Įklupinėjusi į tualeto kabiną ji atsirėmė į mozaika išklotą sieną ir užsimerkė.

Atsidarė durys. Emilija pro kabinos durelių apačią pamatė Majos batelius keturkampėmis nosimis.

– Emilija? – tyliai pašaukė Maja.

Emilija žvilgtelėjo pro metalinių durų plyšį. Per krūtinę Maja buvo persimetusi nertą rankinę ir iš nerimo tvirtai suspaudusi lūpas.

– Kas atsitiko? – paklausė Maja.

– Man pasidarė truputį bloga, – nejaukiai išraudusi išspaudė Emilija ir nuėjo prie kriauklės. Pastirusi ir įsitempusi ji atsistojo nugara į Mają. Emilija buvo beveik tikra – jei Maja dabar ją palies, ji sprogs.

Maja ištiesė ranką, bet lyg pajutusi Emilijos nuotaiką ją atitraukė.

– Argi ne miela, kad tavo tėvai pakvietė mane kartu važiuoti į Daką? Bus taip linksma!

Emilija papumpavo sau ant rankų skysto muilo. Nuvažiavusi į Daką su Karolina kiekvieną dieną bent po tris valandas plaukiodavo vandenyne. Paskui žiūrėdavo filmukų maratonus per „Cartoon Network“, pavalgydavo, atgaudavo jėgas ir vėl nerdavo į vandenį. Ji žinojo, kad Majai tai būtų ne prie širdies.

Emilija atsisuko.

– Visa tai kiek... keista. Turiu omeny, praėjusią savaitę tėvai manęs nekentė. O dabar aš jiems patinku. Pakviesdami tave vakarienės, o paskui į Šiaurės Karoliną, jie stengiasi mane palenkti.

Maja suraukė kaktą.

– Negi tai blogai?

– Na taip, – išpyškino Emilija. – Arba ne. Žinoma, ne, – jai niekaip nesisekė rasti tinkamų žodžių. Ji atsikrenkštė ir veidrodyje pažvelgė Majai į akis. – Maja, jei būtum saldainis, koks būtum?

Maja palietė vidury lentynos stovinčios paauksuotos servetėlių dėžutės kraštelį.

– Ką?

– Na... būtum „Mike and Ike“? „Laffy Taffy“? „Snickers“ batonėlis? Koks?

Maja spoksojo į ją.

– Ar tu girta?

Emilija tyrė Majos atspindį veidrodyje. Majos medaus spalvos oda švytėjo. Jos gervuogių spalvos lūpų blizgesys tviskėjo. Emilija įsimylėjo Mają vos ją pamačiusi, tėvai stengiasi priimti Mają į savo tarpą. Tai kas negerai? Kodėl kiekvieną kartą pagalvojusi, kaip bučiuoja Mają, Emilija regi save, bučiuojančią Tristą?

Maja atsirėmė į kriauklę.

– Emilija, manau, suprantu, kas vyksta.

Stengdamasi neišrausti Emilija greitai nusuko akis.

– Ne, nesupranti.

Majos žvilgsnis sušvelnėjo.

– Viskas dėl tavo draugės Hanos, tiesa? Dėl tos avarijos? Juk ten buvai? Girdėjau, kad ją partrenkė persekiotojas.

Medžiaginė „Banana Republic“ rankinė išslydo Emilijai iš rankų ir garsiai šlumštelėjo ant grindų.

– Kur girdėjai? – sušnibždėjo ji.

Krūptelėjusi Maja žingtelėjo atbula.

– Aš... aš nežinau. Neprisimenu, – sutrikusi ji prisimerkė. – Gali su manim pasikalbėti, Em. Galime viską viena kitai pasipasakoti, ar ne?

Iš garsiakalbio nuskambėjo trys ilgi Geršvino dainos taktai. Emilija prisiminė E žinutę, kurią – kaip ir kitos trys senos draugės – praėjusią savaitę gavo kalbėdamasi su pareigūnu Vaildenu. Jei KAM NORS apie mane papasakosi, pasigailėsi.

– Niekas Hanos nepersekioja, – sušnibždėjo ji. – Tai buvo nelaimingas atsitikimas. Istorijos pabaiga.

Maja perbraukė ranka per keraminę kriauklę.

– Manau, grįšiu prie staliuko. Lauksiu ten.

Ji atbulomis lėtai išsliūkino iš tualeto. Maja klausėsi, kaip trinkteli užsiverdamos pagrindinės durys.

Per garsiakalbį melodija pasikeitė – grojo kažką iš „Aidos“. Emilija atsisėdo prieš veidrodžius ir pasidėjo ant kelių rankinę. Niekas nieko nesakė, tarė ji pati sau. Niekas nežino, išskyrus mus. Ir E niekas nepasakys...

Staiga Emilija atsivėpusioje rankinėje pamatė sulankstytą raštelį. Viršuje apskritomis rausvomis raidėmis buvo užrašyta EMILIJAI. Emilija jį išlankstė. Tai buvo draugijos LGTD – Lesbiečių ir gėjų tėvai ir draugai – narystės forma. Kažkas joje buvo įrašęs Hanos tėvų duomenis. Apačioje – pažįstamos kampuotos raidės:

Sveika išėjusi į viešumą, Em, – tavo tėvai turėtų tavim didžiuotis! Dabar, kai Fildsų namai kupini meilės ir susitaikymo garsų, būtų labai gaila, jei jų mažajai lesbietei kas nors nutiktų. Taigi laikyk liežuvį už dantų... ir jie galės tavim džiaugtis! E.

Tualeto durys Majai išėjus vis dar lingavo ant vyrių. Emilija spoksojo į raštelį drebančiose rankose. Staiga ore padvelkė pažįstamas kvapas. Kvepėjo...

Emilija suraukė nosį ir vėl uodė. Pakėlė E raštelį prie nosies. Įkvėpusi visa suakmenėjo. Šį kvapą Emilija atpažintų bet kur. Tai buvo viliojantis Majos bananinės kramtomosios gumos aromatas.

22

Jei sienos prabiltų...

Ketvirtadienio vakarą pavakarieniavusi dažnai tėvo lankomame prabangiame Manhatano kepsnių restorane „Smith & Wollensky“ Spenserė žingsniavo paskui šeimą pilka kilimine danga išklotu viešbučio koridoriumi. Sienas puošė blizgančios nespalvotos Anės Leibovic nuotraukos, o oras kvepėjo vanile ir švariais rankšluosčiais.

Mama kalbėjo mobiliuoju.

– Ne, ji tikrai laimės, – murmėjo ji. – Kodėl neužsisakius dabar? – ji nutilo, lyg jos pašnekovas būtų sakęs kai ką svarbaus. – Gerai. Pasikalbėsim rytoj, – pasakė ir uždarė telefono dangtelį.

Spenserė truktelėjo šviesiai pilko „Armani Exchange“ švarkelio atlapą – eidama vakarieniauti ji apsivilko profesionaliai moteriai tinkamą kostiumėlį, kad įsijaustų į apdovanojimus laiminčios apybraižininkės vaidmenį. Mintyse ėmė spėlioti, su kuo telefonu kalbasi motina. Galbūt ketina surengti Spenserei ką nors nuostabaus, kai ši laimės „Auksinės orchidėjos“ apdovanojimą. Pasakišką kelionę? Dieną su asmeniniu „Barneys“ apsipirkimo pagalbininku? Susitikimą su „New York Times“ dirbančiu šeimos draugu? Spenserė maldavo tėvų leisti jai vasarą padirbėti praktikante „Times“, bet motina nesileido į kalbas.

– Jaudiniesi, Spensere? – už nugaros traukdami derančius lagaminus išdygo Melisa ir Ijanas. Deja, Spenserės tėvai primygtinai reikalavo, kad Melisa taip pat vyktų į Spenserės pokalbį ir moraliai ją palaikytų, o Melisa kartu atsitempė ir Ijaną. Melisa iškėlė mažą buteliuką su užrašu „Martinis išsineštinai!“ – Ar norėtum tokio? Galėčiau tau gauti, jei nori ko nors nervams nuraminti.

– Jaučiuosi puikiai, – atšovė Spenserė.

Kai sesuo šalia, jaučiasi taip, lyg po „Malizios“ liemenėle ropinėtų tarakonai. Vos užsimerkusi Spenserė mintyse išvysdavo, kaip Melisa nervinasi Vaildenui paklausus, kur juodu su Ijanu buvo Elės dingimo naktį, ir išgirsdavo Melisos balsą: Nužudyti ryžtųsi tik išskirtinė asmenybė, o tu tokia nesi.

Purtydama mažytį martinio buteliuką Melisa stabtelėjo.

– Aha, turbūt geriausia negerti. Dar gali užmiršti savo „Auksinės orchidėjos“ rašinio esmę.

– Visiška tiesa, – sumurmėjo ponia Hastings.

Spenserė pasipūtė ir nusisuko.

Ijano ir Melisos kambarys buvo šalia Spenserės ir jie kikendami įsmuko vidun. Motinai ieškant Spenserės kambario rakto jas aplenkė simpatiška maždaug Spenserės amžiaus mergina. Nuleidusi galvą ji skaitė kreminės spalvos kortelę, įtartinai panašią į „Auksinės orchidėjos“ pusryčių kvietimą, kurį Spenserė įsikišo į tvidinę „Kate Spade“ rankinę.

Mergina pamatė susidomėjusį Spenserės žvilgsnį ir akinamai nusišypsojo.

– Labas! – linksmai pasisveikino ji.

Atrodė kaip CNN žinių pranešėja: išlaikanti pusiausvyrą, žvali, maloni. Spenserei atvipo žandikaulis, o liežuvis atsisakė paklusti. Prieš jai įstengiant išspausti atsakymą, mergina gūžtelėjo pečiais ir nusisuko.

Skrandyje sugurguliavo taurė vyno, kurią tėvai leido Spenserei išgerti per vakarienę. Ji pasisuko į mamą.

– „Auksinėje orchidėjoje“ dalyvauja daugybė stiprių priešininkių, – sušnibždėjo Spenserė merginai dingus už kampo. – Aš nebūtinai laimėsiu.

– Nesąmonė, – nukirto ponia Hastings. – Tu laimėsi. – Ji padavė Spenserei raktą. – Štai taviškis. Užsakėme tau liuksą, – tai pasakiusi ji paplekšnojo Spenserei per ranką ir patraukė koridoriumi į savo kambarį.

Spenserė prikando lūpą, atrakino duris ir įjungė šviesą. Kambarys kvepėjo cinamonu ir naujais kilimais, o ant karališko dydžio lovos buvo prikrauta galybė pagalvių. Ji atsilošė ir nutempė savo lagaminą prie tamsios raudonmedžio spintos. Nedelsdama pakabino „Armani“ kostiumėlį ir padėjo savo laimingąjį rausvą „Wolford“ liemenėlės ir kelnaičių komplektą į viršutinį komodos stalčių šalia. Apsivilkusi pižamą apėjo kambarį atidžiai tikrindama, ar visų paveikslų rėmai kabo tiesiai, ar milžiniškos žydros lovos pagalvės simetriškai išpurentos. Vonioje pataisė rankšluosčius, kad jie tiesiai kabotų ant pakabų. Sustatė kūno prausiklio „Bliss“, šampūno ir plaukų gaiviklio buteliukus į vietas virš kriauklės. Grįžusi į miegamąjį ji tuščiu žvilgsniu įsistebeilijo į „Time Out New York“ žurnalo numerį. Ant viršelio buvo Donaldo Trampo nuotrauka. Jis stovėjo priešais Trampo dangoraižį ir atrodė pasitikintis savim.

Spenserė padarė keletą jogos kvėpavimo pratimų, bet geriau vis vien nepasijuto. Galiausiai ji išsitraukė penkias ekonomikos knygas, Melisos rašinį su galybe pažymėtų vietų ir paskleidė viską ant lovos. Tu laimėsi, – skambėjo ausyse motinos balsas.

Valandą prieš veidrodį bukinamai atkalusi Melisos rašinį Spenserė išgirdo beldimą iš gretimo kambario. Ji sutrikusi atsisėdo. Tos durys Melisos kambario.

Dar vienas bilstelėjimas. Spenserė nuslydo nuo lovos ir prisėlino prie durų. Žvilgtelėjo į savo mobilųjį, bet jis abejingai tylėjo.

– Kas ten? – tyliai paklausė Spenserė.

– Spensere? – kimiu balsu atsiliepė Ijanas. – Ei. Atrodo, mūsų kambariai sujungti. Ar galiu užeiti?

– Aa, – sumikčiojo Spenserė.

Durys sugirgždėjo ir atsidarė. Marškinius ir kelnes Ijanas buvo pakeitęs trumparankoviais marškinėliais ir „Ksubi“ džinsais. Išsigandusi ir susijaudinusi Spenserė sugniaužė kumščius.

Ijanas pasidairė po kambarį.

– Palyginti su mūsiškiu, tavo kambarys milžiniškas.

Stengdamasi neišsišiepti it beprotė Spenserė sunėrė rankas už nugaros. Tai turbūt pirmas kartas, kai ji gavo geresnį kambarį nei Melisa. Ijanas permetė žvilgsniu ant Spenserės lovos paskleistas knygas, pastūmė jas ir atsisėdo.

– Mokaisi, a?

– Galima ir taip sakyti. – Bijodama net krustelėti Spenserė kaip įbesta stovėjo prie stalo.

– Gaila. Pamaniau, galėtume pasivaikščioti ar dar ką nuveikti. Melisa išgėrė kokteilį ir miega. Ji tokia neatspari, – Ijanas mirktelėjo.

Lauke pasigirdo taksi pypsėjimas, mirksėjo įsijungiančios ir išsijungiančios neoninės lempos. Spenserė prisiminė šią Ijano išraišką, visai tokia buvo, kai stovėjo prie jos namų ir ketino ją pabučiuoti. Spenserė įsipylė į stiklinę vandens iš ąsočio ir nugėrė didelį gurkšnį. Jai šovė mintis. Ji norėjo Ijano kai ko paklausti... apie Melisą, Elę, savo atminties spragas ir pavojingus, beveik nepadorius įtarimus, stiprėjančius jos mintyse nuo sekmadienio.

Spenserė padėjo stiklinę. Širdis krūtinėje daužėsi. Ji timptelėjo per didelius Pensilvanijos universiteto marškinėlius, net petį netyčia apnuogino.

– Žinau apie tave paslaptį, – sušnibždėjo ji.

– Apie mane? – Ijanas bakstelėjo pirštu sau į krūtinę. – Kokią paslaptį?

Spenserė nustūmė į šoną keletą knygų ir atsisėdo šalia Ijano. Įkvėpus „Kiehl’s Pineapple Papaya“ – veido šveitiklio kvapo (Spenserė „Kiehl’s“ produktų kvapus žinojo atmintinai, nes jie labai jai patiko), apsvaigo galva.

– Žinau, tu ir maža šviesiaplaukė mergaitė buvote daugiau nei draugai.

Ijanas tingiai nusišypsojo.

– Ir ta maža šviesiaplaukė mergina... buvai tu?

– Ne... – Spenserė papūtė lūpas. – Elė.

Ijano burna trūktelėjo.

– Su Ele tik kartą ar du buvome susitikę, tik tiek. – Jis bakstelėjo Spenserei į nuogą kelį. Jos nugara nubėgo šiurpuliukai. – Bučiuoti tave man patiko labiau.

Sumišusi Spenserė atsilošė. Per paskutinį barnį Elė išrėžė Spenserei susitikinėjanti su Ijanu ir Ijanas Spenserę neva pabučiavo vien todėl, kad Elė jį privertusi. Tai kodėl Ijanas su Spensere, regis, visuomet flirtuoja?

– Ar mano sesuo žinojo, kad susitikinėji su Ele?

Ijanas nusišaipė.

– Žinoma, ne. Juk žinai, kokia ji pavydi.

Pro langą spoksodama į Leksingtono aveniu Spenserė suskaičiavo dešimt iš eilės geltonų taksi.

– Taigi visą tą naktį, kai Elė buvo dingusi, judu su Melisa praleidote kartu?

Ijanas pasirėmė ant alkūnių ir pabrėžtinai giliai atsiduso.

– Jūs, Hastingsų merginos, tikrai kietas riešutėlis. Melisa irgi kalbėjo apie tą naktį. Manau, ji jaudinasi, kad tas faras sužinos, jog gėrėme, nes tada dar buvome nepilnamečiai. Na ir kas? Tai nutiko daugiau nei prieš ketverius metus. Juk dabar niekas mūsų už tai nenubaus.

– Ji... jaudinosi? – sušnibždėjo Spenserė išpūtusi akis.

Ijanas gundomai nuleido žvilgsnį.

– Kodėl tau trumpam nepamiršus Rouzvudo reikalų? – jis nubraukė plaukus Spenserei nuo kaktos. – Verčiau pasiglamžykime.

Spenserę užliejo geismas. Ijano veidas lėtai artėjo, užstodamas pastatų kitapus gatvės vaizdą. Jis ranka maigė jai kelį.

– Neturėtume šito daryti, – sušnibždėjo ji. – Taip negalima.

– Žinoma, galima, – šnabždesiu atsakė jai Ijanas.

Pasigirdo beldimas į duris.

– Spensere? – Melisos balsas skambėjo kimiai. – Ar tu ten?

Spenserė pašoko nuo lovos, knygos ir užrašai pabiro ant grindų.

– Taip.

– Gal žinai, kur išėjo Ijanas? – paklausė sesuo.

Išgirdusi, kaip Melisa lėtai spaudžia durų rankeną, Spenserė karštligišku mostu parodė Ijanui išeiti. Jis pašoko nuo lovos, pasitaisė drabužius ir išsmuko iš kambario kaip tik Melisai darant duris.

Sesuo buvo pakėlusi ant kaktos juodą šilkinį akių miego raištį ir vilkėjo dryžuotą „Kate Spade“ pižamą. Ji kilstelėjo nosį, lyg būtų užuodusi ore „Kiehl’s Pineapple Papaya“ kvapą.

– Kodėl tavo kambarys daug didesnis nei mano? – paklausė Melisa.

Jos abi išgirdo mechaninį garsą, skleidžiamą į duris slystančios Ijano kortelės. Suvilnijusi plaukais Melisa apsisuko.

– Ak, štai kur tu. Kur buvai?

– Buvau nuėjęs prie pardavimo automatų, – Ijano balsas skambėjo ramiai ir meilikaujamai.

Net neatsisveikinusi Melisa uždarė duris į kitą kambarį.

Spenserė vėl išsidrėbė ant lovos.

– Nedaug tetrūko, – garsiai atsiduso ji, vylėsi, ne itin garsiai, kad Melisa su Ijanu ją išgirstų.

23

Už uždarų durų

Hana atsimerkė, sėdėjo prie „Toyota Prius“ vairo. Bet argi gydytojai jai nesakė, kad kol kas negalės vairuoti sulaužyta ranka? Argi ji neturėtų gulėti lovoje su mažyčiu dobermanu Taškiu pašonėje?

– Hana, – keleivio sėdynėje sėdėjo neaiški figūra. Hana tegalėjo pasakyti, kad šviesiaplaukė mergina; jai liejosi akyse ir aiškiai nematė. – Ei, Hana, – pakartojo balsas. Jis skambėjo kaip...

– Ele? – sugargė Hana.

– Taip, – Elė pasilenkė arčiau Hanos. Jos plaukų galiukai palietė Hanos skruostą. – Aš esu E, – sušnibždėjo ji.

– Ką? – išplėtusi akis suriko Hana.

Elė išsitiesė.

– Sakau, kad man viskas gerai. – Elė atidarė dureles ir dingo naktyje.

Hanos akis dengusi migla staiga išsisklaidė. Ji sėdi Holiso planetariumo aikštelėje. Vėjyje pliaukšėjo didžiulis plakatas su užrašu DIDYSIS SPROGIMAS.

Sunkiai gaudydama orą Hana pašoko lovoje. Ji didžiuliame savo miegamajame, jaukiai susisukusi į kašmyro antklodę. Susirangęs į kamuoliuką Taškius gulėjo savo „Gucci“ guolyje. Dešiniau nuo jos stovėjo spinta, pilna pakabų su gražiais, brangiais drabužiais. Stengdamasi susigaudyti ji kelis kartus giliai įkvėpė.

– Jėzau, – ištarė garsiai.

Suskambėjo durų skambutis. Hana sudejavo ir atsisėdo patogiau, galva buvo lyg prikimšta šiaudų. Ką ji susapnavo? Elę? Didįjį sprogimą? E?

Vėl suskambėjo durų skambutis. Taškius iššoko iš savo guolio ir nustrykčiojo prie Hanos kambario durų. Buvo penktadienio rytas, laikrodis šalia lovos jau rodė po dešimtos. Mama seniai išėjusi, jei apskritai naktį buvo grįžusi. Hana užmigo ant sofos ir Mona padėjo jai užlipti į viršų ir atsigulti.

– Einu, einu, – suburbėjo Hana, vilkdamasi tamsiai mėlyną šilkinį chalatą ir paskubomis rišdamasi plaukus į arklio uodegą.

Ji pažiūrėjo į veidrodį, kaip atrodo, ir susiraukė. Siūlės ant smakro vis dar buvo juodos ir nelygios. Priminė siūles ant futbolo kamuolio.

Žvilgtelėjusi pro pagrindinių durų stiklą pamatė verandoje Luką. Hanos širdis akimirksniu suplakė smarkiau. Ji dirstelėjo į savo atspindį koridoriaus veidrodyje ir atmetė nuo veido plaukų sruogas. Dėl plevėsuojančio chalato jautėsi it kokia cirko storulė – gal vertėtų užbėgti į viršų ir apsivilkti geresniais drabužiais?

Pagavusi save taip mąstančią, Hana piktai nusijuokė. Ir ką ji sau galvoja? Lukas jai negali patikti. Jis juk... Lukas.

Hana pamankštino pečius, iškvėpė ir atlapojo duris.

– Labas, – pasakė ji, stengdamasi atrodyti nuobodžiaujanti.

– Labas, – pasisveikino Lukas.

Jie, regis, amžinybę vienas į kitą spoksojo. Hana buvo tikra, kad Lukas girdi, kaip daužosi jos širdis, ir troško ją pažaboti. Taškius šokinėjo aplink kojas, bet Hana buvo pernelyg susikausčiusi, kad pasilenktų ir jį nuvytų.

– Atėjau netinkamu laiku? – atsargiai pasiteiravo Lukas.

– Na, ne, – greitai atsakė Hana. – Užeik.

Traukdamasi atbula ji vos nesuklupo užkliuvusi už raižyto Budos statulėlės pavidalo durų laikiklio, pritvirtinto koridoriuje kone dešimt metų. Stengdamasi išlaikyti pusiausvyrą ji sumostagavo. Staiga pajuto, kaip stiprios Luko rankos apsivijo aplink liemenį. Jis pastatė Haną ant kojų, abu spoksojo vienas į kitą. Luko lūpų kampučiai kilstelėjo, veide nušvito šypsena. Jis palinko ir prisilietė lūpomis prie jos lūpų. Hana ištirpo jo glėbyje. Jie atsidūrė prie sofos ir nuvirto ant pagalvėlių, Lukas stengėsi neprispausti jos įtvaro. Po kelių minučių, per kurias girdėjosi tik lūpų pakšėjimas ir čepsėjimas, Hana sunkiai gaudydama kvapą išsirito iš po jo, suaimanavo ir užsidengė veidą rankomis.

– Atsiprašau, – Lukas atsisėdo. – Neturėjau taip daryti?

Hana papurtė galvą. Ji neprisipažins, kad pastarąsias dvi dienas vien apie tai ir tegalvojo. Ar kad ją kamavo keistas jausmas, jog yra bučiavusi Luką jau anksčiau, ne tik trečiadienį – tik ar tai įmanoma?

Ji patraukė rankas nuo veido.

– Lyg ir sakei, kad būsi mokykloje, – tyliai tarė ir prisiminė, ką Lukas sakė jiems skrendant balionu. – Ar neturėtum telepatiškai žinoti, turėjai tai padaryti ar ne?

Lukas išsišiepė ir bakstelėjo jai į nuogą kelį.

– Na, manyčiau, kad ir tu to norėjai. Ir kad nori vėl pakartoti.

Tarsi jos pilve būtų suplasnoję tūkstančiai drugelių, prieš keletą metų matyti Gamtos muziejuje, – Hana apsilaižė lūpas. Kai Lukas ištiesė ranką ir švelniai palietė jos alkūnės linkį, į kurį neseniai buvo subestos lašelinių adatos, Hana pamanė, kad tuoj pavirs ant grindų telkšančia balute. Ji įtraukė galvą į pečius ir sudejavo.

– Lukai... net nežinau.

Jis atsitraukė.

– Ko nežinai?

– Turiu galvoj... Mona... – ji bejėgiškai sumojavo rankomis. Ką ji čia šneka ir ką turėtų sakyti.

Lukas kilstelėjo antakį.

– Ką Mona?

Hana paėmė minkštą šuniuką, kurį jai ligoninėje padovanojo tėvas. Tai turėjo būti Kornelijus Maksimilianas, Hanos, kai buvo mažesnė, išgalvotas personažas.

– Mes ką tik susitaikėme ir vėl tapome draugėmis, – pasakė ji tylutėliu balsu, tikėdamasi, kad Lukas viską supras ir jai nereikės nieko aiškinti.

Lukas atsilošė.

– Hana... Manau, turėtum pasisaugoti Monos.

Hana numetė Kornelijų Maksimilianą ant kelių.

– Ką čia sakai?

– Na... nemanau, kad ji linki tau to, kas geriausia.

Hanai atvipo žandikaulis.

– Mona visą laiką buvo su manim ligoninėje! Ir žinai, jei tai kaip nors susiję su barniu per jos vakarėlį, ji man apie jį užsiminė. Man tai neberūpi. Viskas gerai.

Lukas prisispyręs žiūrėjo į Haną.

– Viskas?

– Taip, – piktai atšovė Hana.

– Taigi... tu susitaikei su tuo, ką ji tau iškrėtė? – sukrėstas Lukas susiraukė.

Hana nusuko akis. Vakar, kai jos baigė kalbėti apie E, apžiūrėjo modelius ir mergaitės išėjo, toje pačioje spintelėje, kurioje motina slėpė vestuvinį porcelianą, Hana rado butelį „Stoli Vanil“. Jiedvi su Mona įsitaisė poilsio kambaryje, įsijungė „Įsimintiną pasivaikščiojimą“ ir žaidė Mendės Mur gėrimo žaidimą. Kai tik Mendė atrodydavo stora, jos išgerdavo. Kai tik Mendė papūsdavo lūpas, jos išgerdavo. Kai tik Mendė kalbėdavo kaip robotas, jos išgerdavo. Apie Monos gautą E žinutę – tą, apie jų barnį, – nekalbėjo. Hana buvo tikra, kad jos viso labo kvailai susikivirčijo, tarkim, dėl vakarėlio nuotraukų, o gal dėl to, ar Džastinas Timberleikas kvailys. Mona visada sakydavo, kad taip, o Hana – kad ne.

Lukas piktai sumirksėjo.

– Ji tau nepasakė, juk taip?

Hana stipriai iškvėpė pro nosį.

– Tai nesvarbu, supratai?

– Supratau, – Lukas pasiduodamas iškėlė rankas.

– Gerai, – nusiramino Hana.

Bet užsimerkusi ji vėl išvydo save sėdinčią tojotoje. Už jos vėjyje pliaukšėjo Holiso planetariumo vėliava. Akys degė nuo ašarų. Rankinės dugne kažkas supypsėjo, galbūt jos „BlackBerry“. Hana stengėsi šio prisiminimo nepaleisti, bet jis vėl beviltiškai išblanko.

Ji jautė Luko kūno šilumą, taip arti jo sėdėjo. Jis nekvepėjo tualetiniu vandeniu, prašmatniu dezodorantu ar kitais keistais dalykais, kuriais apsipurškia vaikinai. Jis kvepėjo švaria oda ir dantų pasta. Jei tik jie gyventų pasaulyje, kuriame Hana galėtų turėti abu – Luką ir Moną. Bet jeigu ji nori likti savam pasaulyje, tai neįmanoma.

Hana palinko ir sugriebė Lukui už rankos. Jos gerkle kilo gumulas, norėjosi kūkčioti, bet kodėl, ji negalėjo paaiškinti ir net nesuprato. Pasilenkusi jo pabučiuoti vėl pabandė atgaivinti prisiminimą. Buvo tikra, kad tai prisiminimas apie naktį, kai ją partrenkė. Bet, kaip visada, galvoje buvo tuščia.

24

Spenserė atsiduria po giljotina

Penktadienio rytą Spenserė įžengė į „Daniel“ Šešiasdešimt penktojoje gatvėje, tarp Madisono ir Parko aveniu, tyliame, puikiai prižiūrimame kvartale tarp Vidurinio Manhatano ir Aukštutinio Ist Saido. Atrodė, lyg būtų įžengusi į „Marijos Antuanetės“ filmavimo aikštelę. Restorano sienos buvo raižyto marmuro ir priminė Spenserei švelnų baltą šokoladą. Bangavo prabangios raudonos užuolaidos, o palei duris į didžiąją salę stovėjo vazonai su mažais, dailiai apkarpytais medeliais. Spenserė nutarė, kad užsidirbusi milijonus savo namus įsirengs kaip tik taip.

Šeima ir Ijanas mynė jai ant kulnų.

– Ar visus užrašus turi? – sumurmėjo mama, žaisdama rausvo „Chanel“ kostiumėlio saga – buvo apsirengusi taip, lyg pati eitų į pokalbį.

Atsakydama Spenserė linktelėjo. Ne tik turėjo, netgi buvo sudėliojusi juos abėcėlės tvarka.

Spenserė stengėsi užgniaužti neramų kirbėjimą skrandyje, bet iš valgomojo sklindantis kiaušinienės ir triufelių aliejaus kvapas tikrai negelbėjo. Virš administratorės stalelio kabėjo užrašas: REGISTRACIJA Į „AUKSINĖS ORCHIDĖJOS“ POKALBĮ.

– Spenserė Hastings, – prisistatė ji registruojančiai merginai spindinčiais plaukais, panašiai į Parkerę Posi.

Mergina surado sąraše pavardę, nusišypsojo ir padavė laminuotą kortelę su vardu.

– Jūs sėdėsite prie šešto stalelio, – registratorė mostelėjo ranka į salės duris.

Spenserė išvydo bruzdančius padavėjus, didžiules gėlių kompozicijas ir keletą vaikštinėjančių suaugusiųjų, plepančių ir gurkšnojančių kavą.

– Pakviesime, kai būsime pasiruošę, – pasakė jai mergina.

Melisa su Ijanu apžiūrinėjo marmurinę statulėlę prie baro. Spenserės tėvas išėjo į gatvę ir su kažkuo kalbėjosi mobiliuoju. Pasislėpusi už kraujo raudonumo „Daniel“ užuolaidų mama irgi kalbėjosi telefonu. Spenserė nugirdo ją sakant:

– Taigi viskas užsakyta? Na, nuostabu. Jai labai patiks.

Kas man patiks? – norėjo paklausti Spenserė. Bet pamanė: gal mama nori palaukti ir pranešti staigmeną, kai Spenserė laimės.

Melisa nuslinko į tualetą ir Ijanas išsidrėbė ant sofutės šalia Spenserės.

– Jaudiniesi? – jis išsišiepė. – Turėtum. Viskas atrodo didingai.

Spenserė troško, kad nors kartą Ijanas dvoktų pūvančiomis daržovėmis ar šlapiu šunimi, tada šalia jo būtų daug lengviau.

– Nepasakei Melisai, kad vakar buvai mano kambaryje? – sušnibždėjo ji.

Ijano veide sustingo dalykiška išraiška.

– Žinoma, ne.

– Ir ji nieko neįtarė?

Ijanas paslėpė akis po aviatoriaus stiliaus akiniais nuo saulės.

– Žinai, Melisa nėra tokia jau baisi. Ji tau neįkąs.

Spenserė užsičiaupė. Regis, pastaruoju metu Melisa neketina jai tik įkąsti – ji ketina užkrėsti Spenserę pasiutlige.

– Tik nieko nesakyk, – suurzgė ji.

– Spensere Hastings, – pakvietė prie stalelio sėdinti mergina. – Jie pasiruošę jus priimti.

Jai atsistojus, tėvai prišoko ir ėmė dūgzti kaip bitės aplink avilį.

– Nepamiršk to karto, kai sirgdama gastroenteritu „Mano puikiojoje ledi“ vaidinai Elizą Dulitl, – sušnibždėjo ponia Hastings.

– Nepamiršk paminėti, kad pažįstu Donaldą Trampą, – pasakė tėvas.

Spenserė suraukė kaktą.

– O tu pažįsti?

Tėvas linktelėjo.

– Kartą sėdėjome šalimais „Cipriani“ ir apsikeitėme vizitinėmis.

Spenserė slapčia ėmė daryti jogos kvėpavimo pratimus.

Šeštas stalelis stovėjo nuošaliame, intymiame kampelyje restorano gilumoje. Siurbčiodami kavą ir trupindami prancūziškus raguolius prie jo sėdėjo trys žmonės. Pamatę Spenserę visi atsistojo.

– Sveika atvykusi, – ištarė plinkantis vyriškis kūdikio veidu. – Džefris Lavas. Aštuoniasdešimt septintųjų metų „Auksinės orchidėjos“ laimėtojas. Dirbu Niujorko akcijų biržoje.

– Amanda Rid, – aukšta, liesa moteris paspaudė Spenserei ranką. – Aštuoniasdešimt ketvirtųjų „Auksinės orchidėjos“ laimėtoja. Esu vyriausioji „Barron’s“ redaktorė.

– Kventinas Hjuzas, – jai linktelėjo juodaodis, vilkintis dailiais „Turnbull & Asser“ marškiniais su sagutėmis apykaklės kampuose. – Devyniasdešimt devintieji. Esu „Goldman Sachs“ generalinis direktorius.

– Spenserė Hastings, – Spenserė pasistengė atsisėsti kuo elegantiškiau.

– Tai tu parašei rašinį „Nematoma ranka“, – vėl nutūpdama ant kėdės plačiai nusišypsojo jai Amanda Rid.

– Mums visiems jis paliko puikų įspūdį, – sumurmėjo Kventinas Hjuzas.

Spenserė neramiai lankstė baltą medžiaginę servetėlę. Savaime suprantama, visi, sėdintys prie šio stalo, dirba finansų srityje. Jei tik jie būtų skyrę jai meno istoriką, biologą, dokumentinių filmų kūrėją ar ką nors, su kuo ji galėtų pasikalbėti kokia kita tema. Ji pasistengė įsivaizduoti, kad teisėjai vilki tik apatinius. Kaip jos labradorai, Rufas ir Beatričė, lipa jiems ant kojų. Ir kas nutiktų, jei ji papasakotų visą tiesą – kad nesupranta ekonomikos, jos netgi nekenčia, ir kad bijodama gauti mažesnį nei įprastą 4 vidurkį pavogė sesers rašinį.

Iš pradžių teisėjai uždavė Spenserei keletą bendro pobūdžio klausimų: kur mokosi, ką jai patinka veikti, kokios vadovavimo ir savanoriško darbo patirties turi. Spenserė į šiuos klausimus atsakė lengvai, visi šypsojosi ir kažką žymėjosi mažose odinėse „Auksinės orchidėjos“ užrašų knygutėse. Spenserė papasakojo apie vaidmenį „Audroje“, kad yra Metų knygos redaktorė ir dešimtoje klasėje organizavo ekologinę kelionę į Kosta Riką. Po kelių minučių ji atsilošė ir pamanė: Einasi puikiai. Man tikrai einasi puikiai.

O tada supypsėjo jos mobilusis.

Klausimų ritmas sutriko, ją kalbinantys žmonės pakėlė akis.

– Prieš eidama čia, telefoną turėjai išjungti, – griežtai pasakė Amanda.

– Atleiskite, maniau, kad išjungiau, – norėdama išjungti telefoną Spenserė naršė po rankinę. Sugraibius jį, žvilgsnis užkliuvo už telefono ekranėlio. Ji gavo sparčiąją žinutę nuo kažkokio EEEEEE.

EEEEEE: Naudinga užuomina kvailiams: tu nieko neapgausi. Teisėjai mato, kad esi dirbtinesnė nei padirbta „Vuitton“ rankinė.

P. S. Žinai, ji tikrai tai padarė. Ir nė nemąstydama padarys tą patį tau.

Stipriai prikandusi lūpą Spenserė greitai išjungė telefoną. Žinai, ji tikrai tai padarė. Ar E sako tai, ką, Spenserės supratimu, E turėtų sakyti?

Kai ji vėl pažvelgė į teisėjus, šie atrodė visiškai kitokie: susikūprinę, rimti, pasirengę užduoti rimtus klausimus. Spenserė vėl ėmė lankstyti servetėlę. Jie žino, kad aš apsimetėlė, kartojo ji sau.

Kventinas padėjo rankas šalia lėkštės.

– Ar visuomet domėjotės ekonomika, panele Hastings?

– Aa, žinoma, – Spenserės gerklė atrodė perdžiūvusi ir balsas skambėjo šiurkščiai. – Visuomet maniau, kad... aa... ekonomika, pinigai, na, labai įdomu.

– Ir ką laikote savo filosofiniais vadovais?

Spenserės galva ištuštėjo. Filosofiniai vadovai? Kas tai, po velnių? Į galvą šovė vienas vienintelis vardas:

– Donaldą Trampą?

Nustėrę teisėjai akimirką patylėjo. Tada Kventinas nusikvatojo. Paskui prapliupo Džefris, tada Amanda. Jie visi šypsojosi, taigi Spenserė irgi šypsojosi. Kol Džefris paklausė:

– Juokaujate, tiesa?

Spenserė sumirksėjo.

– Žinoma, juokauju.

Teisėjai vėl prajuko. Spenserę apėmė pašėlęs troškimas sudėlioti vidury stalo gulinčius prancūziškus raguolius į tvarkingą piramidę. Stengdamasi susikaupti ji užsimerkė, bet prieš akis tematė iš dangaus krintantį lėktuvą – jo priekis ir sparnai buvo apimti liepsnų.

– Bet kalbant apie įkvėpimą... na, mane įkvepia tiek daug žmonių, kad būtų sunku įvardyti kurį nors vieną, – greitosiomis išpylė ji.

Neatrodė, kad teisėjams atsakymas būtų padaręs įspūdį.

– Kokį pirmą darbą baigusi koledžą laikytum tau geriausiai tinkamu? – pasiteiravo Džefris.

Spenserė prabilo nė nepamąsčiusi:

– Norėčiau dirbti „New York Times“ korespondente.

Teisėjai atrodė sutrikę.

– Ekonomikos skyriaus korespondente, juk taip? – pasitikslino Amanda.

Spenserė nervingai sumirkčiojo.

– Nežinau. Galbūt.

Tokia sutrikusi ir nervinga ji nesijautė nuo pat... na, ji dar niekada taip nesijautė. Tebelaikė tvarkingą užrašų krūvelę rankose. Galva buvo tuščia kaip puodynė, lyg smegenys būtų ką tik švariai nuvalyta lenta. Nuo dešimto stalelio pasigirdo juokas. Spenserė pasuko galvą ir pamatė besišypsančią tamsiaplaukę, sutiktą viešbučio koridoriuje. Teisėjai prie jos staliuko taip pat šypsojosi. Už jos buvo stiklinė siena. Spenserė pamatė gatvėje merginą, žiūrinčią į vidų. Melisa... Ji tik stovėjo ten ir abejingai spoksojo į Spenserę.

Ji nė nemąstydama padarys tą patį tau.

– Taigi, – Amanda įsipylė į kavą daugiau pieno. – Koks, tavo nuomone, yra svarbiausias mokantis vidurinėje mokykloje tau nutikęs įvykis?

– Na... – Spenserės žvilgsnis vėl nukrypo į langą, bet Melisos gatvėje nebematė.

Spenserė nervingai įkvėpė ir stengėsi susiimti. Sietyno šviesoje tviskėjo Kventino „Rolex“ laikrodis. Kažkas prisipurškė per daug muskusinių kvepalų. Prancūziškai atrodanti padavėja trečiam staliukui įpylė dar kavos. Spenserė žinojo, koks teisingas atsakymas – matematinės ekonomikos konkursas devintoje klasėje. Vasaros praktika Filadelfijos „J. P. Morgan“ padalinyje. Tik tai buvo ne jos pasiekimai – tai buvo Melisos, teisėtos to konkurso laimėtojos, pasiekimai. Žodžiai sukosi ant liežuvio galiuko, bet staiga pasigirdo kai kas visiškai netikėta:

– Kai mokiausi septintoje klasėje, dingo geriausia mano draugė, – išpylė Spenserė. – Elison Dilaurentis. Galbūt esate apie ją girdėję? Metų metus turėjau gyventi klausdama savęs, kas jai nutiko, kur ji. Šį rugsėjį rado jos palaikus. Ji buvo nužudyta. Manau, didžiausias mano pasiekimas – kad ištvėriau. Nežinau, kaip visi susitvarkėme, kaip ėjome į mokyklą, gyvenome ir judėjome pirmyn. Kartais mes viena kitos nekęsdavome, bet man ji buvo svarbiausia pasaulyje.

Spenserė užsimerkė ir mintimis grįžo į Elės dingimo naktį, regėjo, kaip stipriai pastūmė Elę ir ši slystelėjo atbula. Ore nuvilnijo siaubingas trakšt. Ir staiga ji prisiminė šį tą daugiau. Pamatė dar kai ką... kai ką nauja. Vos pastūmė Elę, išgirdo tylų, beveik mergaitišką aiktelėjimą. Jis nuskambėjo visai greta, tarsi tas, kas aiktelėjo, būtų stovėjęs jai už nugaros, visai čia pat.

Žinai, ji tai padarė.

Spenserė atsimerkė. Teisėjai atrodė taip, lyg būtų sustingdyti laike. Kventinas laikė gabalėlį raguolio per colį nuo burnos. Amanda buvo keistai pakreipusi galvą. Džefris prie lūpų spaudė servetėlę. Spenserė net pamanė, ar nebus garsiai papasakojusi ir šio naujo prisiminimo.

– Ką gi, – galiausiai ištarė Džefris. – Dėkoju, Spensere.

Amanda atsistojo ir numetė servetėlę ant lėkštės.

– Buvo labai įdomu.

Spenserė buvo beveik tikra, tai – Neturi nė menkiausios galimybės laimėti trumpinys.

Kiti teisėjai ir dauguma kandidatų pasišalino. Prie stalo sėdėti liko tik Kventinas. Jis įdėmiai į ją žiūrėjo, veide švietė pasididžiavimo kupina šypsena.

– Tu šviežio oro gurkšnis, kad taip sąžiningai mums atsakei, – pasakė jis žemu balsu, lyg patikėtų jai paslaptį. – Jau kurį laiką seku tavo draugės istoriją. Tai siaubinga. Ar policija ką nors įtaria?

Pro kondicionieriaus angą aukštai virš Spenserės galvos visu smarkumu pūtė šaltas vėjas, o mintyse iškilo vaizdas, kaip Melisa nutraukia barbei galvą.

– Ne, – sušnibždėjo ji.

Bet galbūt aš įtariu.

25

Jei jau lyja, tai pila kaip iš kibiro

Penktadienį pasibaigus pamokoms Emilija išsigręžė vis dar šlapius po plaukimo treniruotės plaukus ir nuėjo į Metų knygos rengėjų kambarį, aplipdytą Rouzvudo pirmūnų nuotraukomis. Čia kabojo ir Spenserės nuotrauka iš praėjusių metų ženklelių įteikimo ceremonijos, priimančios Metų matematikos mokinio apdovanojimą. Ir Hanos, vedančios praėjusių metų labdaringą Rouzvudo madų pristatymą, kai iš tikrųjų pati turėjo žingsniuoti podiumu.

Emilijos akis uždengė du delnai.

– Sveikutė, – sušnibždėjo jai į ausį Maja. – Kaip plaukei? – žodžius ištarė lyg erzindama, tarsi vaikišką eilėraštuką.

– Puikiai. – Emilija pajuto, kaip prie jos lūpų prisilietė Majos lūpos, bet į bučinį atsakyti neįstengė.

Į kambarį įlėkė nors atvirai savo polinkių ir nepripažįstantis, bet visų kiaurai permatomas Skotas Činas, Metų knygos fotografas.

– Mergaitės! Sveikinu! – jis pakštelėjo į orą šalia jų skruostų, ištiesė ranką ir pataisė Emilijai apykaklę, o paskui nubraukė Majai nuo veido pasiklydusią žaismingą plaukų sruogelę. – Tobula, – pareiškė jis.

Skotas mostu liepė Majai su Emilija atsistoti priešais baltą galinę sieną dengiantį uždangalą.

– Čia fotografuojame Tikėtiniausių nuotraukas. Tiesa, man labai patiktų nufotografuoti jus vaivorykštės fone. Būtų nuostabu, ar ne? Bet turime būti nuoseklūs.

Emilija susiraukė.

– Tikėtiniausių... padaryti ką? Maniau, mudvi išrinko metų pora.

Skotui pasilenkus prie trikojo laikraščio išnešiotojo kepurė su snapeliu užkrito jam ant akies.

– Ne, jus išrinko Tikėtiniausiomis vis dar būti kartu per klasės susitikimą po penkerių metų.

Emilijai atvipo žandikaulis. Per klasės susitikimą po penkerių metų? Ar ne per daug iš jų tikimasi?

Stengdamasi nusiraminti ji pasitrynė sprandą. Neturėjo ramybės nuo pat tos akimirkos, kai restorano tualete aptiko E raštelį. Nežinodama, ką su juo daryti, įkišo jį į priekinę rankinės kišenę. Per pamokas ji vis išsitraukdavo raštelį ir kiekvieną kartą prispausdavo prie nosies, kad užuostų saldų bananinės gumos kvapą.

– Šypsokitės! – sušuko Skotas.

Emilija prisiglaudė prie Majos ir bandė šypsotis. Blykstelėjus Skoto fotoaparatui prieš akis ėmė tyvuliuoti ryškūs taškai ir ji staiga užuodė, kad Metų knygos kambaryje atsiduoda degančia elektronika. Vėl fotografuojant Maja pabučiavo Emiliją į skruostą. O dar kitam kadrui Emilija prisivertė pabučiuoti Mają į lūpas.

– Karšta! – padrąsino Skotas ir žvilgtelėjo į fotoaparato ekranėlį. – Galite eiti, – pasakė jis. Paskui smalsiai žvilgtelėjo į Emiliją. – Tiesą sakant, manau, prieš išeidama veikiausiai norėtum šį tą pamatyti.

Jis nusivedė Emiliją prie didžiulio braižymo stalo ir parodė keletą nuotraukų. Labai tavęs pasigendame, skelbė maketo antraštė. Į Emiliją žvelgė pažįstamas septintos klasės portretas – ji ne tik laikė jo kopiją viršutiniame savo komodos stalčiuje, bet jau keli mėnesiai vos ne kasvakar matydavo jį ir žinių laidose.

– Kai Elė dingo, mokykla taip ir neparengė apie ją puslapio, – paaiškino Skotas. – O dabar, kai ji... na... pamanėme, kad turėtume. Galbūt net surengsime atminimo renginį ir parodysime visas šitas Elės nuotraukas. Tarsi kokią Elės retrospektyvą, jei galima taip pasakyti.

Emilija palietė vienos nuotraukos kraštelį. Joje buvo nufotografuotos Emilija, Elė, Spenserė, Arija ir Hana, sėdinčios prie priešpiečių stalo. Visos rankose laikė po dietinės kolos puodelį ir pašėlusiai kvatojosi atkraginusios galvas.

Šalia gulėjo Elės ir Emilijos nuotrauka. Prispaudusios prie krūtinės knygas ėjo mokyklos koridoriumi. Emilija buvo kaip bokštas iškilusi virš mažytės Elės, ir Elė stiebėsi kažką šnibždėdama jai į ausį. Emilija sukando krumplius. Nors per tą laiką sužinojo galybę dalykų apie Elę ir troško, kad Elė anuomet pati tai būtų papasakojusi, vis viena jos ilgėjosi, net širdį sudiegė.

Nuotraukoje Emilija pamatė dar kai ką, ko anksčiau nebuvo pastebėjusi. Rausvaskruostę merginą ilgais, tamsiais plaukais – veidas pažįstamas. Akys apskritos ir žalios, o lūpos rausvos ir išlenktos. Džena Kavano.

Džena buvo pasisukusi į kažką šalimais, bet Emilija įžiūrėjo tik grakščios, baltos rankos kraštelį. Keista matyti Dženą... reginčią. Emilija žvilgtelėjo į Mają, jau žiūrinėjančią kitą nuotrauką ir akivaizdžiai nesuvokiančią, kokia svarbi ši. Kiek daug yra dalykų, apie kuriuos ji Majai nėra pasakojusi.

– Ar čia Elė? – paklausė Maja. Ji rodė į Elę, apsikabinusią su broliu Džeisonu.

– A, taip, – Emilija neįstengė nuslopinti balse irzulio.

– Ak, – Maja kiek atsitraukė. – Ji nepanaši į save, tik tiek.

– Joje Elė atrodo kaip ir visose kitose savo nuotraukose.

Žiūrėdama į nuotrauką Emilija vos suvaldė norą priešgyniaujant išpūsti akis. Elė atrodė neįmanomai jauna, gal dešimties ar vienuolikos. Nuotrauka daryta prieš joms susidraugaujant. Buvo sunku patikėti, kad kadaise Elė vadovavo kitai klikai – jos pavaldinės buvo Naomė Ceigler ir Railė Volf. Kartais jos tyčiodavosi iš Emilijos ir kitų mergaičių, šaipydavosi iš žalsvų Emilijos plaukų, jie buvo pakeitę spalvą nuo chloruoto baseino vandens.

Emilija atidžiai tyrė Džeisono veidą. Jis atrodė labai patenkintas galėdamas laikyti Elę glėbyje. Ką jis turėjo omeny vakar per žinias sakydamas, kad jo šeima sutrikusi?

– Kas čia? – Maja parodė į nuotraukas ant kito stalo.

– Ak, tai Brenos projektas, – Skotas iškišo liežuvį ir Emilija prajuko. Nuožmi Skoto ir Brenos Ričardson, kitos Metų knygos fotografės, konkurencija būtų galėjusi tikti realybės laidai. – Manau, nors kartą jai šovė gera mintis. Ji nufotografavo krepšių vidų, kad parodytų, ką tipiškas Rouzvudo mokinys kasdien nešiojasi. Vis dėlto Spenserė jų dar nematė, taigi galbūt projektui nepritars.

Emilija pasilenkė arčiau. Metų knygos komitetas šalia kiekvienos nuotraukos užrašė krepšio savininko vardą. Noelio Kano sportiniame teniso krepšyje buvo sugrūstas pilnas bakterijų rankšluostis, laimę nešantis minkštas žaislas – voverytė, apie kurią jis nesiliaudavo tauškęs, ir dezodorantas „Axe“. Fui. Elegantiškoje Naomės Ceigler dramblio pilkumo rankinėje gulėjo „iPod Nano“, akinių dėklas „Dolce & Gabbana“ ir kvadratinis daikčiukas – veikiausiai mažytis fotoaparatas arba juvelyro lupa. Mona Vanderval nešiojosi „M.A.C.“ lūpų blizgį, pakelį popierinių „Snif“ nosinaičių ir tris skirtingus kalendorius. Iš mėlynojo kyšojo nuotrauka, kurioje buvo matyti laiba ranka su atspurusiu rankogaliu. Endriaus Kembelo kuprinėje gulėjo aštuoni vadovėliai, tvarkaraštis odiniais viršeliais ir tokia pat kaip Emilijos „Nokia“. Nuotraukoje matė ir jo ką tik gautos ar pradėtos rašyti žinutės pradžią, bet Emilija neįstengė jos įskaityti.

Pakėlusi akis Emilija pamatė besikrapštantį prie fotoaparato Skotą, o Majos kambaryje nebuvo. Tą akimirką suvibravo mobilusis. Ji gavo naują žinutę.

Pst, pst, Emilija! Ar tavo mergina žino apie tavo silpnybę šviesiaplaukėms? Saugosiu šią paslaptį... jei saugosi manąją. Bučiuoju! E.

Emilijos širdis ėmė daužytis. Silpnybė šviesiaplaukėms? Ir... kur dingo Maja?

– Emilija!

Metų knygos kambario tarpduryje stovėjo mergina, vilkėjo plonyčio rausvo audinio palaidinukę su petnešėlėmis, lyg jai būtų nė motais spalio vidurio vėsa. Šviesūs plaukai draikėsi aplink veidą, lyg ji būtų maudymosi kostiumėlius demonstruojantis modelis, stovintis prieš ventiliatorių.

– Trista? – ištrūko Emilijai.

Iš koridoriaus grįžo Maja. Iš pradžių ji suraukė kaktą, o paskui nusišypsojo.

– Em! Kas čia?

Emilija pasuko galvą ir pažvelgė į Mają.

– Kur buvai?

Maja žaismingai palenkė galvą.

– Koridoriuje...

– Ką ten veikei? – kamantinėjo Emilija.

Majos žvilgsnis, regis, sakė: Koks skirtumas, ką veikiau? Emilija sumirksėjo. Jai atrodė, kad įtarinėdama Mają kraustosi iš proto. Ji vėl atsigręžė į atžygiuojančią skersai kambarį Tristą.

– Kaip puiku tave matyti! – sukrykštė Trista. Ji suspaudė Emiliją glėbyje. – Šokau į lėktuvą! Staigmena!

– Aha, – sugargė Emilija vos garsesniu už šnabždesį balsu. Per Tristos petį Emilija matė piktą Majos žvilgsnį. – Staigmena.

26

Žaviai neskoninga, bet neišdailinta

Penktadienį po pamokų Arija važiavo Lankasterio aveniu pro prekybos centrus: „Fresh Fields“, „A Pea in the Pod“ ir „Home Depot“. Dangus buvo apsiniaukęs ir paprastai spalvingi medžiai palei gatvę atrodė išblukę ir negyvi.

Šalia jos niūriai atsukdamas ir vėl užsukdamas savo buteliuko „Nalgene“ kamštuką sėdėjo Maikas.

– Pasiilgau vartinio teniso treniruočių, – skundėsi jis. – Kada ketini man pasakyti, ką čia veikiame?

– Važiuojame kai kur, ten kai kas viską sutvarkys, – tvirtu balsu atsiliepė Arija. – Ir nesijaudink, tau labai patiks.

Stabtelėjusi prie stop ženklo ji pajuto, kaip kūnu vilnija pasitenkinimas. E užuomina apie Meriditę – kad ši turi mažą nešvarią „Hooters“ paslaptį – atrodė visiškai suprantama. Kai Arija prieš kelias dienas sutiko Meriditę Holise, ši elgėsi keistai, pasakė turinti kažkur būti, bet nepasakė kur. O vos prieš du vakarus Meriditė pareiškė, kad pabrango Holiso namo nuoma, be to, pastaruoju metu ji kūrusi per mažai, taigi jai gali tekti susirasti antrą darbą, kad sudurtų galą su galu. „Hooters“ dirbančios merginos turbūt gauna neblogus arbatpinigius.

„Hooters“. Kad nesusijuoktų, Arija tvirtai sučiaupė lūpas. Ji laukė nesulaukė, kol atskleis tai Baironui. Seniau kiekvieną kartą jiems važiuojant pro šią užeigą Baironas sakydavo, kad į ją vaikšto tik kvaili miesčionys, vyrai, artimesni beždžionėms nei žmonėms. Praėjusį vakarą Arija suteikė Meriditei progą pačiai išpažinti savo nuodėmes Baironui – priėjo prie jos ir tarė:

– Žinau, ką slepi. Ir patikėk: pasakysiu Baironui, jei neprisipažinsi jam pati.

Meriditė žingtelėjo atbula ir išmetė iš rankų indų šluostę. Taigi ji tikrai dėl kažko kalta! Vis dėlto Baironui Meriditė nepasakė nė žodžio. Dar šį rytą jie prie stalo taikiai kramsnojo „Kashi GoLean“ ir tebeatrodė laimingi. Taigi Arija nutarė reikalo imtis pati.

Nors buvo tik popietė, „Hooters“ aikštelė buvo beveik pilna. Arija matė keturis policijos automobilius – visi žino, kad policininkai mėgsta pasilinksminti užeigoje, nes ji įsikūrusi visai šalia nuovados. „Hooters“ pelėda iškaboje jiems išsišiepė. Arija per tamsintus langus šiaip ne taip įžiūrėjo aptemptais marškinėliais ir trumpučiais oranžiniais šortais vilkinčias merginas. Pažvelgusi į Maiką pamatė, kad jam nekietėja, putos iš burnos nedrimba ir nesidaro niekas, kas darosi paprastiems čia atvažiavusiems vaikinams. Jis atrodę suirzęs.

– Ką, po velnių, čia veikiame? – subambėjo jis.

– Šioje užeigoje dirba Meriditė, – paaiškino Arija. – Noriu, kad abu su ja susitiktume.

Maiko žandikaulis atvipo, Arija matė ryškiai žalią kramtomąją gumą, kurią jis buvo nustūmęs už krūminių dantų.

– Nori pasakyti... tėčio...

– Teisingai.

Ieškodama savo „Treo“ Arija įkišo ranką į jako kailio rankinę. Ji norėjo nufotografuoti Meriditę, kad turėtų įrodymų, bet telefono įprastoje vietoje neužčiuopė. Širdis apsivertė. Ar jį pametė? Meno pamokoje gavusi E žinutę ji nutėškė telefoną ant stalo, išlėkė iš klasės ir Holiso koledžo tualete nusiplėšė nuo veido kaukę. Ar paskui pamiršo jį pasiimti? Arija mintyse pasižymėjo vėliau užsukti į klasę ir paieškoti telefono.

Įžengusius pro dvivėres duris Ariją su Maiku pasitiko visu garsu skambanti „Rolling Stones“ daina. Arijai pasidarė bloga nuo karštų sparnelių kvapo. Prie administratorės stalelio stovėjo neįtikimai įdegusi šviesiaplaukė.

– Sveiki! – linksmai tarė ji. – Sveiki atvykę į „Hooters“!

Arija pasakė pavardę ir mergina nusisuko pasižiūrėti, kurie staleliai laisvi. Eidama ji siūbavo klubais. Arija kumštelėjo Maikui į pašonę.

– Ar matei, kokie jos papai? Neregėta! – ji pati nepatikėjo, kokie žodžiai jai išsprūdo.

Vis dėlto Maikas nė nevyptelėjo. Elgėsi taip, lyg Arija būtų jį atitempusi į poezijos skaitymą, o ne į visų vyrų rojų. Administratorė grįžo ir nuvedė juos prie vienos atitvarų. Kai dėliodama įrankius pasilenkė virš stalo, Arija per marškinėlių iškirptę išvydo ryškiai violetinę jos liemenėlę. Maiko akys įsmigo į oranžinį kilimą, lyg panašūs vaizdai prieštarautų jo tikėjimui.

Administratorei pasišalinus Arija apsidairė. Kitapus salės ji pamatė grupelę policininkų, kemšančių iš didžiulių lėkščių, prikrautų šonkauliukų ir keptų bulvyčių, ir pakaitomis stebinčių tai per televizorių rodomas futbolo varžybas, tai pro jų stalelį šmirinėjančias padavėjas. Tarp jų sėdėjo ir pareigūnas Vaildenas. Arija susikūprino ant kėdės. Niekas jai nedraudė čia lankytis – „Hooters“ visuomet pabrėždavo, kad čia visai šeimai tinkama vieta, – bet dabar Vaildeno matyti ji nenorėjo.

Kol Maikas rūgščia mina spoksojo į valgiaraštį, pro šalį praėjo šešios padavėjos, jų krūtinės ir klubai liūliavo labiau nei administratorės. Ar Maikas kartais netapo gėjumi, šmėkštelėjo Arijai. Ji nusisuko – jei jau brolis nori taip elgtis, tebūnie. Pati ieškos Meriditės.

Visos merginos buvo apsirengusios vienodai, jų marškinėliai ir šortai buvo aštuoniais dydžiais per maži, o avėjo jos sportiniais bateliais, kokiais palaikymo komanda avėdavo varžybų dieną. Jų ir veidai buvo panašūs, rasti tarp jų Meriditę nebus lengva. Ji nepastebėjo nė vienos tamsiaplaukės, juolab su voratinklio tatuiruote. Kai padavėja padėjo ant stalelio milžinišką užsisakytų bulvyčių lėkštę, Arija sukaupė drąsos paklausti:

– Gal žinote, ar čia dirba Meriditė Geits?

Padavėja suklapsėjo blakstienomis.

– Nesu tokio vardo girdėjusi. Nors kartais čia dirbančios merginos pasivadina kitais vardais. Na, žinote, tokiais... – ji patylėjo ieškodama būdvardžio.

– Tinkamesniais? – juokais pasiūlė Arija.

– Taip! – nusišypsojo padavėja.

Jai nulingavus Arija prunkštelėjo ir bakstelėjo Maikui bulvyte.

– Kaip manai, kaip Meriditė čia pasivadino? Rende? Fifi? Ak! Gal Keitline? Skamba, ar ne?

– Ar nesiliausi? Nenoriu nieko girdėti apie... apie ją, gerai? – prapliupo Maikas.

Arija atsilošdama sumirksėjo.

Maiko veidas išraudo.

– Manai, kad čia toks didelis dalykas, dėl kurio viskas stos į vėžes? Vėl man pirštu prikišamai parodysi, kad tėtis dabar su kita? – Jis susikimšo į burną krūvą bulvyčių ir nusuko žvilgsnį. – Tai nesvarbu. Aš su tuo susitaikiau.

– Norėjau tau už viską atsilyginti, – sucypė Arija. – Norėjau viską pataisyti.

Maikas šiurkščiai nusikvatojo.

– Nėra nieko, ką galėtum padaryti, Arija. Tu sugriovei man gyvenimą.

– Aš nieko nesugrioviau! – žioptelėjo Arija.

Ledo žydrumo Maiko akys prisimerkė. Jis numetė ant stalo servetėlę, atsistojo ir susikišo rankas į striukės rankoves.

– Turiu spėti į teniso treniruotę.

– Pala! – Arija sugriebė jam už diržo kilpos. Staiga pajuto, kad tuoj tuoj pravirks. – Neišeik, – suaimanavo Arija. – Maikai, prašau. Mano gyvenimas irgi sugriuvo. Ir ne tik dėl tėčio ir Meriditės. Dėl kai ko... kai ko kito.

Maikas grįžtelėjo per petį.

– Apie ką čia kalbi?

– Sėskis, – meldžiančiu balsu paprašė Arija.

Praslinko kankinamai ilga akimirka. Maikas kažką murmtelėjo ir atsisėdo. Arija spoksojo į lėkštę su bulvytėmis kaupdama drąsą prabilti. Girdėjo, kaip du vyriškiai aptaria gynybinę „Eagles“ taktiką. Plokščiaekranis televizorius virš baro rodė naudotų automobilių pardavimo įmonės reklamą ir žmogus viščiuko kostiumu pliurpė kažką apie sandorius, kurie neištrauks grūdų iš jūsų snapo.

– Kažkas man siunčia grasinamas žinutes, – sušnibždėjo Arija. – Kažkas, žinantis apie mane viską. Jis ir parašė mamai apie tėčio ir Meriditės santykius. Kai kurios mano draugės irgi gauna žinučių, ir mes manome, kad jų siuntėjas kaltas dėl Hanos avarijos. Net gavau žinutę, kurioje buvo rašoma, kad Meriditė čia dirba. Nežinau, iš kur tas žmogus visa tai žino, bet jis... žino, – Arija gūžtelėjo pečiais ir nutilo.

Kol Maikas prabilo, ekrane praslinko dar dvi reklamos.

– Tave kažkas persekioja?

Apimta nevilties Arija linktelėjo.

Apstulbęs Maikas sumirksėjo. Jis mostelėjo ranka į policininkų apsėstą stalą.

– Ar pasakojai kam nors iš jų?

– Nedrįstu, – papurtė galvą Arija.

– Vieni juokai. Galime jiems pasakyti dabar pat.

– Aš kontroliuoju padėtį, – pro dantis iškošė Arija. Ji suspaudė pirštais smilkinius. – Tikriausiai nereikėjo tau sakyti.

Maikas pasilenkė į priekį.

– Negi jau pamiršau visus suknistai keistus šiame mieste nutikusius dalykus? Turi kam nors papasakoti.

– Kodėl tau tai rūpi? – atšovė Arija, kūnu nuvilnijo pyktis. – Maniau, manęs nekenti. Maniau, sugrioviau tau gyvenimą.

Maiko veidas buvo neįskaitomas. Jam ryjant seiles sušokčiojo Adomo obuolys. Atsistojęs Arijai jis pasirodė aukštesnis. Ir stipresnis. Gal dėl vartinio teniso, kurį žaidžia, o galbūt dėl jam atitekusio šeimos vyro vaidmens. Jis čiupo Arijai už riešo ir privertė atsistoti.

– Tu jiems papasakosi.

Arijos lūpos suvirpėjo.

– Bet kas, jei tai nesaugu?

– Nesaugu yra nepasakoti, – mygo ją Maikas. – Ir... aš tave apsaugosiu. Gerai?

Arijai atrodė, kad jos širdis pavirto ką tik iš orkaitės ištrauktu keksiuku – buvo šilta, minkšta ir kiek aptirpusi. Ji nedrąsiai nusišypsojo ir žvilgtelėjo į mirkčiojančią virš „Hooters“ salės neoninę iškabą. Joje buvo parašyta: ŽAVIAI NESKONINGA, BET NEIŠDAILINTA! Ženklas buvo sulūžęs – degė tik E raidė žodyje NESKONINGA. Kai Arija užsimerkė, E vis dar švietė jai prieš akis lyg maža saulutė.

Ji giliai įkvėpė.

– Gerai, – sušnibždėjo ji.

Vos jai spėjus žengti žingsnį policininkų stalelio link, padavėja atnešė sąskaitą. Jai pasisukus eiti, Maiko veidas įgavo pasalūnišką išraišką. Jis ištiesė rankas ir pavaizdavo spaudžiantis oranžiniu atlasu aptemptą merginos sėdynę. Pagavo Arijos žvilgsnį ir šelmiškai mirktelėjo.

Pagaliau tikrasis Maikas Montgomeris grįžo. O kaip Arija jo pasiilgo!

27

Keistasis meilės trikampis

Penktadienio vakarą, kaip tik prieš atvykstant Haną turėjusiam vežti limuzinui, ji sukinėjosi savo miegamajame apsivilkusi ryškią raštuotą „Nieves Lavi“ suknelę. Dėl lašelinės dietos ir siūlių ant veido, dėl kurių kramtyti kietą maistą buvo pernelyg skausminga, jai pagaliau tobulai tiko antras dydis.

– Su šia suknele atrodai puikiai, – pasigirdo balsas. – Tik, manau, esi kiek per liesa.

Hana greitai atsigręžė. Apsivilkęs juodą vilnonį kostiumą, marškinius violetiniais dryželiais ir su sagutėmis apykaklės kampučiuose, pasirišęs tamsiai violetinį kaklaraištį, jos tėvas atrodė kaip Džordžas Klunis filme „Oušeno vienuoliktukas“.

– Aš ne liesa, – greitai atsakė ji slėpdama jaudulį. – Keitė gerokai liesesnė.

Tėvo veidas apsiniaukė, gal todėl, kad ji paminėjo jo tobulą, pasitempusią, bet neįtikimai nemalonią podukrą.

– Šiaip ar taip, ką čia veiki? – užsipuolė Hana.

– Tavo mama mane įleido, – jis įėjo į Hanos kambarį ir atsisėdo ant lovos. Hanai suspaudė širdį. Tėtis į jos kambarį paskutinį kartą buvo įėjęs prieš pat išsikraustydamas, kai jai buvo dvylika metų. – Sakė, kad galiu čia persirengti prieš tavo didįjį vakarėlį.

– Ir tu į jį eisi? – suspiegė Hana.

– Ar man leidžiama? – paklausė tėvas.

– Na... turbūt... – Spenserės tėvai ateis, taip pat kai kurie Rouzvudo mokyklos mokytojai ir darbuotojai. – Bet, noriu pasakyti, maniau, norėsi grįžti į Anapolį... pas Keitę ir Izabelę. Juk beveik savaitę su jomis nesimatei, – ji negalėjo nuslėpti kartėlio balse.

– Hana... – išsižiojo tėvas.

Hana nusisuko. Ji pyko, kad tėvas paliko šeimą, kad dabar sėdi čia, kad galbūt Keitę jis myli labiau, ką jau kalbėti apie tai, kad jos veidas randuotas, o šeštadienio nakties įvykių ji vis dar neprisimena. Ji pajuto, kaip akyse tvenkiasi ašaros, ir įniršo dar labiau.

– Eikš, – tėvas apkabino ją stipriomis rankomis, prispaudusi galvą jam prie krūtinės Hana girdėjo, kaip plaka jo širdis. – Kaip jautiesi? – paklausė jis.

Lauke pasignalizavo automobilis. Hana atitraukė bambukines žaliuzes ir pamatė jos laukiantį limuziną, stiklo valytuvai pašėlusiai malė stiklą stengdamiesi pasipriešinti lietui.

– Jaučiuosi puikiai, – staiga pasakė ji, visas pasaulis vėl apvirto aukštyn kojomis. Ji užsitraukė ant veido „Dior“ kaukę. – Aš Hana Marin ir esu nuostabi.

Tėvas padavė Hanai didžiulį juodą golfo skėtį.

– Nuostabiausia, – patvirtino jis.

Ir pirmą kartą gyvenime Hana pamanė, kad galėtų juo patikėti.

Regis, vos po kelių minučių Hana sėdėjo įsitaisiusi ant pagalvėlėmis nuklotos pakylos ir stengėsi išvengti maskatuojančių baldakimo kutų, kad jie nenumuštų nuo veido „Dior“ kaukės. Keturi žavingi vergai ją pakėlė ir lėtai, iškilmingai žingsniavo į vakarėlio palapinę, pastatytą prie penkioliktos Rouzvudo užmiesčio klubo duobutės pievutės.

– Pristatome... jos didysis sugrįžimas į Rouzvudą... nuostabioji Hana Marin! – į mikrofoną suriko Mona.

Miniai ėmus šūkauti, Hana susijaudinusi mojavo rankomis. Visi svečiai buvo su kaukėmis, o Mona su Spensere pavertė palapinę Monte Karlo kazino de l’Europe salonu. Palapinės sienos buvo marmuro imitacija, ištapytos ryškiomis freskomis, palapinėje stovėjo ruletė ir kortų stalai. Liekni, žavūs vaikinai nešiojo padėklus su mažais sumuštinukais, stovėjo už baro ir vaidino krupjė prie lošimų stalų. Hana pareikalavo, kad tarp aptarnaujančio personalo nebūtų nė vienos merginos.

Vakarėlio muzikinės programos vedėjas uždėjo naują „White Stripes“ dainą ir visi ėmė šokti. Hanai už riešo sučiupo liauna ranka. Mona nutempė ją per minią ir stipriai apkabino.

– Ar tau patinka? – suriko Mona pro kaukę, panašią į Hanos „Dior“ šedevrą – abiejų kaukės buvo nebylios.

– Žinoma, – trinktelėdama jai klubu atsiliepė Hana. – Man patinka lošimo stalai. Ar kas nors ką nors laimės?

– Laimės naktį su karšta mergina – su tavim, Hana! – prisiartinusi iš už nugaros šūktelėjo Spenserė.

Mona suėmė jos ranką ir visos trys džiugiai prajuko. Apsivilkusi juodo atlaso trapecijos silueto suknele, avėdama žavingus juodus plokščiapadžius batelius apvaliomis nosytėmis Spenserė atrodė kaip šviesiaplaukė Odrė Hebern. Spenserei apkabinus Moną per pečius, Haną užplūdo jaudulys. Kad ir kaip ji nenorėjo pripažinti, kad iš E galėjo būti bent šiokios tokios naudos, gautos iš jo žinutės privertė Moną pripažinti senas Hanos drauges. Vakar per pertraukėlę tarp Mendės Mur gėrimo žaidimo Mona pasakė Hanai:

– Žinai, Spenserė šaunuolė. Manau, ji tiktų mūsų šutvei.

Hana metų metus laukė, kol Mona ką nors panašiai pasakys.

– Atrodai puikiai, – pasigirdo balsas ties Hanos ausimi. Už jos stovėjo baltus ilgarankovius marškinius su sagutėmis apykaklės kampučiuose vilkintis vaikinas, dryžuota liemenė puikiai derėjo prie dryžuotų aptemptų kelnių. Iš po ilganosio paukščio kaukės viršuje išdavikiškai kyšojo šviesūs Luko plaukai. Jis suėmė Hanai už rankos ir jos širdis ėmė pašėlusiai plakti. Ji leido ją palaikyti, tada kita ranka spustelėjo Lukui plaštaką ir paleido, kol dar niekas nespėjo to pastebėti. – Vakarėlis nuostabus, – pasakė Lukas.

– Ačiū, nebuvo sunku surengti, – įsiterpė Mona. Ji kumštelėjo Hanai. – Vis dėlto nesu tikra, Hana. Ar manai, kad šitą siaubingą Luko dėvimą dalyką galima vadinti kauke?

Trokšdama, kad galėtų matyti jos veidą, Hana žvilgtelėjo į Moną. Apsimetusi, kad jos dėmesį atitraukė veiksmas prie stalo, prie kurio buvo žaidžiamas dvidešimt vienas, Hana pažvelgė Lukui per petį.

– Hana, ar galėčiau trumpai su tavim šnektelėti? – paklausė Lukas. – Tik dviese?

Mona tuo metu plepėjo su vienu iš padavėjų.

– Gerai, – sumurmėjo Hana.

Lukas nusivedė ją į nuošalų kampelį ir nusitraukė kaukę. Hana stengėsi suvaldyti krūtinėje įsisiautėjusį viesulą ir žiūrėti į bet ką, tik ne į Luko itin rausvas, itin bučiuotinas lūpas.

– Ar galėčiau nuimti ir taviškę? – paklausė Lukas.

Hana, įsitikinusi, kad jie tikrai vieni ir niekas kitas neišvys randuoto jos veido, leido jam nuimti kaukę. Lukas švelniai pabučiavo jos siūles.

– Pasiilgau tavęs, – sušnibždėjo jis.

– Matei mane vos prieš porą valandų, – sukikeno Hana.

Lukas kreivai nusišypsojo.

– Atrodo, praėjo visa amžinybė.

Negirdėdami aplink griaudėjančio vakarėlio triukšmo jie dar keletą minučių bučiavosi susiglaudę ant kušetės ir atsilošę į vienintelę pagalvėlę. Paskui Hana išgirdo, kaip už plonyčių palapinės užuolaidų kažkas pašaukė ją vardu.

– Hana?! – pasigirdo Monos balsas. – Han, kur tu?

Hana susijaudino.

– Turiu grįžti, – ji paėmė už ilgo paukščio snapo Luko kaukę ir atkišo jam. – O tu turėtum vėl šitą užsidėti.

Lukas gūžtelėjo pečiais.

– Po tuo daiktu karšta. Manau, būsiu be jos.

Hana tvirtai susirišo savo kaukės raištelius.

– Tai kaukių vakarėlis, Lukai. Jei Mona pamatys, kad ją nusiėmei, išmes tave lauk.

Luko žvilgsnis buvo griežtas.

– Ar darai viską, ką liepia Mona?

Hana įsitempė.

– Ne.

– Gerai. Nes neturėtum.

Hana pataršė pagalvės kutą ir vėl pakėlė akis į Luką.

– Ką nori, kad pasakyčiau, Lukai? Ji geriausia mano draugė.

– Ar Mona jau pasakė, ką tau padarė? – paragino ją Lukas. – Turiu omeny, per savo gimtadienio vakarėlį.

Suirzusi Hana atsistojo.

– Jau sakiau, tai nesvarbu.

Jis nuleido žvilgsnį.

– Hana, tu man rūpi. Bet nemanau, kad rūpi jai. Nemanau, kad jai apskritai kas nors rūpi. Nenuleisk visko niekais, gerai? Paprašyk, kad ji papasakotų tau visą tiesą. Tu nusipelnai žinoti.

Hana ilgai, atidžiai į jį žiūrėjo. Luko akys žvilgėjo, o lūpos virpčiojo. Ant kaklo išryškėjo po jų glamonių likusi violetinė mėlynė. Jai norėjosi ištiesti ranką ir paliesti ją nykščiu.

Tylėdama ji atitraukė užuolaidą ir greitai nužingsniavo į šokių aikštelę. Arijos brolis Maikas merginai iš Kvakerių mokyklos demonstravo geriausią aplink stulpą šokį. Endrius Kembelas su draugais moksliukais iš protmūšio komandos kalbėjosi, kaip skaičiuoti dvidešimt vieną – akį. Hana nusišypsojo pamačiusi tėvą šnekučiuojantis su senąja jos palaikymo komandos trenere. Jiedvi su Mona pravardžiavo ją Uola, nes ji buvo panaši į profesionalią imtynininkę.

Moną ji rado sėdinčią užuolaidomis atskirtame, pagalvių prikrautame kampelyje. Šalia kažką šnibždėdamas į ausį rangėsi Erikas Kanas, vyresnysis Noelio brolis. Pamačiusi Haną Mona išsitiesė.

– Ačiū Dievui, kad pasprukai nuo Nevykėlio Luko, – sudejavo ji. – Ir ko jis vis apie tave trinasi?

Hana pasikasė siūles po kauke, širdis ėmė plakti smarkiau. Staiga ji panoro paklausti Monos. Jai reikėjo įsitikinti.

– Lukas sako, kad neturėčiau tavim pasitikėti, – prisivertė nusijuokti Hana. – Neva tu man ne viską sakai, lyg turėtum ką slėpti, – ji užvertė akis. – Noriu pasakyti, jis tikrai vedžioja mane už nosies. Tai taip nevykėliška.

Mona sukryžiavo kojas ir atsiduso.

– Manau, suprantu, apie ką jis kalba.

Hana nurijo seiles. Patalpa staiga pernelyg stipriai pakvipo smilkalais ir šviežiai nupjauta veja. Nuo dvidešimt vieno stalo pasigirdo plojimų protrūkis – kažkas laimėjo. Mona pasislinko arčiau Hanos ir ėmė kuždėti jai į ausį.

– Niekuomet tau nepasakojau, bet mudu su Luku baigę septintą klasę vasarą susitikinėjome. Buvau pirmoji, kurią jis pabučiavo. Mečiau jį, kai mudvi susidraugavome. Jis dar skambindavo man pusę metų. Nesu tikra, ar iki šiol su tuo susitaikė.

Apstulbusi Hana atsilošė. Pasijuto atsidūrusi atrakcionų parko traukinuke, kai įveikęs pusę kelio, jis staiga pakeičia kryptį.

– Judu su Luku... susitikinėjote?

Mona nuleido akis ir pasitaisė ant kaukės užkritusią auksinių plaukų sruogą.

– Atsiprašau, kad niekuomet nieko apie tai nepasakojau. Na... Lukas nevykėlis, Hana. Nenorėjau, kad pagalvotum, jog ir aš nevykėlė.

Galvodama apie pokalbį su Luku oro balione Hana persibraukė rankomis plaukus. Ji papasakojo jam viską, o jo veidas atrodė nekaltas ir atviras. Ji prisiminė, kaip karštai jie bučiavosi, ir tylias dejones, sklidusias jam iš lūpų, kai perbraukdavo jam per kaklą.

– Jis stengėsi įsipiršti man į draugus ir šnekėjo apie tave bjaurius dalykus... kad atsilygintų tau už tai, kad jį metei? – išmikčiojo Hana.

– Manyčiau, – liūdnai atsakė Mona. – Tai juo neturėtum pasitikėti, Hana.

Hana atsistojo. Prisiminė, kaip Lukas kalbėjo, kokia ji graži, ir kaip gera buvo tai girdėti. Kaip Lukas skaitydavo jai „DailyCandy“ įrašus, kol seselės keisdavo lašelines. O kai Lukas pabučiavo ją ligoninės lovoje, Hanos širdies ritmas ištisą pusvalandį buvo pagreitėjęs – ji matė širdies ritmo monitoriuje. Hana papasakojo Lukui apie savo mitybos bėdas. Apie Keitę. Apie draugystę su Ele. Apie E! Kodėl jis nepapasakojo jai apie Moną?

Lukas sėdėjo ant kitos sofos ir kalbėjosi su Endriumi Kembelu. Hana nužingsniavo tiesiai prie jo, Mona nusekė iš paskos ir sučiupo jai už rankos.

– Išsiaiškinsi vėliau. Kodėl jo neišmetus iš galvos? Turėtum džiaugtis savo vakarėliu.

Hana rankos mostu ją nuvijo. Paskui bakstelėjo Lukui į nugarą, aptemptą dryžuota liemene. Atsisukęs ir išvydęs ją Lukas, regis, nuoširdžiai apsidžiaugė ir nusišypsojo meilia, pakilia šypsena.

– Mona papasakojo tiesą apie tave, – sušnypštė Hana, įsisprendusi į klubus. – Jūs susitikinėjote.

Luko lūpos sutrūkčiojo. Jis sumirksėjo, išsižiojo ir užsičiaupė.

– Ak.

– Viskas dėl to, ar ne? – reikalavo atsakymo Hana. – Štai kodėl nori, kad jos nekęsčiau.

– Žinoma, ne, – suraukęs antakius Lukas pažvelgė į ją. – Tarp mūsų nebuvo nieko rimto.

– Kurgi ne, – nusišaipė Hana.

– Hanai nepatinka meluojantys vaikinai, – įkišo trigrašį už Hanos nugaros išdygusi Mona.

Lukui atvipo žandikaulis. Per kaklą iki skruostų nušliaužė raudonis.

– Bet tikriausiai jai patinka meluojančios merginos, ką?

Mona sunėrė rankas ant krūtinės.

– Aš nemeluoju, Lukai.

– Ne? O ar papasakojai Hanai, kas iš tikrųjų nutiko per tavo vakarėlį?

– Tai nesvarbu, – suspigo Hana.

– Žinoma, kad papasakojau, – pareiškė Mona.

Vis labiau raudonuodamas Lukas pažvelgė į Haną.

– Ji tau padarė kai ką siaubinga.

Mona atsistojo tiesiai prieš jį.

– Jis tiesiog pavydi.

– Ji pažemino tave, – pridūrė Lukas. – Aš atėjau ir tave išgelbėjau.

– Ką? – tyliai cyptelėjo Hana.

– Hana, – Mona pagriebė Hanai už rankos. – Visa tai tik nesusipratimas.

Muzikinės programos vedėjas uždėjo Leksės dainą. Ją Hana girdėdavo retai ir nebuvo tikra, kada jos klausėsi pastarąjį kartą. Ir staiga prisiminė. Leksė buvo kviestinė Monos muzikinio vakarėlio viešnia.

Hanos galvoje staiga plykstelėjo prisiminimas. Ji išvydo save vilkinčią lyg antra oda aptemptą šampano spalvos suknelę ir besistengiančią įžengti į planetariumą taip, kad neplyštų visos siūlės. Ji regėjo mintyse, kaip Mona iš jos juokiasi, net pajuto, kaip ranka ir kelis atsitrenkia į kietas marmurines grindis. Pasigirdo ilgas, skausmingas plyštančio audinio garsas, jos suknelė iširo per siūles, o visi stovėjo aplink ir juokėsi. Mona kvatojosi labiausiai.

Po kauke Hanos žandikaulis atvipo, o akys plačiai atsimerkė. Ne. Tai negali būti tiesa. Jos atmintį sujaukė avarija. Ir net jei tai tiesa, argi dabar svarbu? Ji nudelbė akis ir pažvelgė į naujutėlę „Paul & Joe“ apyrankę, dailią auksinę grandinėlę su dailia drugelio pavidalo sagtele. Mona nupirko ją kaip grįžimo iš ligoninės dovaną ir įteikė Hanai iškart, kai E atsiuntė Monai pašaipų elektroninį atviruką. „Nenoriu, kad dar kada nors susipyktume“, – pasakė Mona Hanai jai nukeliant papuošalų dėžutės dangtelį.

Lukas viltingai į ją žiūrėjo. Mona laukė įsisprendusi į klubus. Hana tvirčiau sumezgė kaukės kaspiną.

– Tu paprasčiausiai pavydi, – pasakė ji Lukui ir apkabino Moną. – Mes geriausios draugės. Visuomet tokios būsim.

Luko veidas sukrito.

– Puiku. – Jis apsisuko ir išbėgo pro duris.

– Nevykėlis, – pasakė Mona imdama Hanai už parankės.

– Aha, – ištarė Hana, bet jos balsas buvo toks tylus, kad ji abejojo, ar Mona išgirdo.

28

Vargšė maža negyva mergaitė

Kai penktadienio vakarą ponia Filds išleido Emiliją ir Tristą prie pagrindinių užmiesčio klubo durų, dangus jau tamsėjo.

– Taisykles žinai, – griežtai pasakė ponia Filds, užmetusi ranką ant Emilijos sėdynės. – Jokio alkoholio. Namo grįžtat iki vidurnakčio. Karolina parveš jus namo. Supratot?

Emilija linktelėjo. Dėl to, kad mama vertė laikytis šiokių tokių taisyklių, jai savotiškai palengvėjo. Jai grįžus namo tėvai buvo atlaidūs, gal jiems abiem išsivystė smegenų auglys arba juos pakeitė klonai.

Mamai nuvažiavus Emilija pasitaisė iš Karolinos spintos pasiskolintą juodą džersio suknelę ir bandė nekrypuodama paeiti raudonais odiniais bateliais su plonu neaukštu kulniuku. Tolumoje matė didžiulę švytinčią vakarėlio palapinę. Iš garsiakalbių visu garsu sklido Fergės daina ir Emilija išgirdo, kaip su niekuo nesupainiojamas Noelio Kano balsas šūktelėjo:

– Oho, kaip karšta!

– Aš taip nekantrauju, – pasakė Trista, griebdama Emilijai už rankos.

– Ir aš. – Stebėdama, kaip virš pagrindinių durų vėjyje blaškosi griaučių pavidalo klubo vėjarodis, Emilija tvirčiau susisiautė švarkelį. – Jei būtum Helovino personažas, kuo būtum? – paklausė ji.

Pastaruoju metu Emilija apie viską mąstė tristaizmais ir vis spėliojo, į kokius makaronus, kurią „Didžiojo nuotykio“ karuselę, į kurį lapus metantį Rouzvudo medį ji panašiausia.

– Moterimi kate, – nedelsdama atsakė Trista. – O tu?

Emilija nusuko žvilgsnį. Dabar ji jautėsi kaip ragana. Kai Trista taip netikėtai išdygo Metų knygos kambaryje ir nustebino Emiliją, draugė paaiškino, kad jos tėvas yra „US Air“ lakūnas, todėl ji gauna didžiules skrydžių nuolaidas – net jeigu skristi užsimano paskutinę minutę. Vakar gavusi Emilijos žinutę, ji nutarė šokti į lėktuvą, palydėti Emiliją į Hanos kaukių vakarėlį ir naktį permiegoti jos kambaryje ant grindų. Emilija nė neįsivaizdavo, kaip reikėtų pasakyti: „Verčiau jau nebūtum atvažiavusi...“, o ir nenorėjo to sakyti.

– Kada susitinkame su tavo drauge?

– A, ji greičiausiai jau čia. – Emilija nužingsniavo per aikštelę ir praėjo pro aštuonis išrikiuotus septintos serijos BMW.

– Kieta.

Trista pasitepė lūpas „ChapStick“. Padavė tūbelę Emilijai, jų pirštai švelniai susilietė. Emilija pajuto, kaip kūnu nubėga šiurpuliukai, o sutikusi Tristos žvilgsnį, matydama įsimylėjusias jos akis, suprato, kad draugės galvoje sukasi tokios pat kutenančios mintys.

Emilija stabtelėjo netoli automobilių patarnautojo vietos.

– Klausyk. Turiu kai ką prisipažinti. Maja lyg ir mano mergina.

Trista žiūrėjo į ją tuščiu žvilgsniu.

– Ir aš jai užsiminiau... kad tu mano susirašinėjimo draugė, – kalbėjo toliau Emilija. – Kad mes susirašinėjame kelerius metus.

– Ak, tikrai? – žaismingai kumštelėjo jai Trista. – Kodėl nepasakei tiesos?

Emilija nurijo seiles ir bato nosimi sutrynė keletą sudžiūvusių lapų.

– Na... turiu omeny, jei papasakočiau jai, kas iš tikrųjų nutiko... Ajovoje... ji galbūt nesuprastų.

Trista delnais susiglostė plaukus.

– Betgi nieko nenutiko. Mes tik šokome, – ji bakstelėjo Emilijai į ranką. – Vaje, negi ji tokia valdinga?

– Ne. – Emilija spoksojo į Helovino kaliausę užmiesčio klubo pievelėje. Tai buvo viena iš trijų teritorijoje stovinčių kaliausių, ant vėliavos stiebo netoliese tupėjo nebaikšti varna. – Ne visai.

– Ar dėl to, kad čia atėjau, turėsi bėdų? – pabrėžtinai pasiteiravo Trista.

Tristos lūpos buvo tokio pat rausvo atspalvio kaip smagiausias Emilijos pūstas sijonėlis, kurį ji segėdavo mokydamasi šokti baletą. Blyškiai melsva Tristos suknelė glaudžiai apgulė dailią jos krūtinę, pabrėžė plokščią pilvą ir užpakalio apvalumus. Buvo panaši į prinokusį, sultingą vaisių, ir Emilija norėjo jai įkąsti.

– Žinoma, ne, – kvėptelėjo Emilija.

– Gerai, – Trista užsitraukė ant veido kaukę, – tavo paslaptį išsaugosiu.

Joms įėjus į palapinę Maja iškart pripuolė prie Emilijos, atrišo jos triušio snukučio kaukę, prisitraukė ją ir aistringai pabučiavo. Vidury bučinio Emilija atsimerkė ir pamatė, kad Maja spokso tiesiai į Tristą, lyg ir puikuodamasi tuo, ką jiedvi su Emilija daro.

– Kada jos atsikratysi? – sušnibždėjo Maja Emilijai į ausį.

Apsimetusi, kad nenugirdo, Emilija nusisuko.

Joms žingsniuojant per palapinę Trista vis stvarstė Emilijai už rankos ir aikčiojo: „Čia taip gražu! Tik pažiūrėk į pagalves!“ ir „Čia tiek daug merginų nešioja deimantus!“ Jos žandikaulis atvipo kaip mažo vaiko per pirmąją kelionę į Disnėjaus pasaulį. Kai minia prie baro jas išskyrė, Maja nusitraukė kaukę.

– Ar ši mergina užaugo sandariausiame terariume? – išsprogino akis Maja. – Garbės žodis, kodėl jai viskas taip nuostabu?

Emilija žvilgtelėjo į užsikvempusią ant baro Tristą. Prie Tristos priėjo Noelis Kanas ir ėmė gundomai glostyti jai ranką.

– Ji labai džiaugiasi čia pakliuvusi, – sumurmėjo Emilija. – Ajovoje gan nuobodu.

Maja palenkė galvą ir atsitraukė.

– Tai, kad tavo susirašinėjimo draugė gyvena tame pačiame Ajovos mieste, į kurį buvai ištremta praėjusią savaitę, labai jau netikėtas sutapimas.

– Ne visai, – sukrenkštė Emilija, spoksodama į viduryje palapinės žaižaruojantį disko kamuolį. – Ji gyvena tame pačiame mieste kaip mano pusbroliai, taigi Rouzvudo mokykla surengė mainus. Susirašinėti pradėjome prieš porą metų.

Maja tvirtai sučiaupė lūpas, jos žandikaulis įsitempė.

– Ji labai daili. Ar susirašinėjimo drauges renkiesi iš nuotraukų?

– Na, tai nebuvo koks nors porų derinimo tinklalapis, – stengdamasi atrodyti nieko nesuprantanti Emilija gūžtelėjo pečiais.

Maja metė į ją nuovokų žvilgsnį.

– Būtų visai suprantama, jei taip elgtumeisi. Tu mylėjai Elison Dilaurentis, o Trista vos ne iš jos akies lupta.

Emilija įsitempė, jos akys neramiai bėgiojo.

– Ne, nepanaši.

Maja nusuko žvilgsnį.

– Nesvarbu.

Emilija kuo kruopščiausiai apgalvojo kitus žodžius.

– Ta bananinė guma, kurią kramtai. Kur ją perki?

Maja sutriko.

– Tėtis parvežė pakuotę iš Londono.

– Ar jos galima gauti Jungtinėse Valstijose? Ar pažįsti dar ką nors, kas ją kramto? – Emilijos širdis daužėsi krūtinėje.

Maja įbedė į ją žvilgsnį.

– Kodėl, po galais, klausinėji manęs apie kramtomąją gumą? – Emilijai nespėjus atsakyti, Maja nusisuko. – Klausyk, einu į tualetą, gerai? Niekur nedink. Pasikalbėsime, kai grįšiu.

Emilija stebėjo, kaip Maja vinguriuoja tarp lošimo stalų, jautėsi taip, lyg krūtinė būtų pilna žioruojančių žarijų. Rankose laikydama tris plastikinius puodelius iš minios išniro Trista.

– Jie pastiprinti, – su jauduliu sušnibždėjo ji, rodydama į Noelį, vis dar stovintį prie baro. – Tas vaikinas turėjo gertuvę su kažkokiu gėrimu, truputį įpylė ir man. – Ji apsidairė. – Kur Maja?

Emilija gūžtelėjo pečiais.

– Vaidina įsižeidusią.

Trista buvo nusiėmusi kaukę ir jos oda švytėjo blyksinčiose šokių aikštelės šviesose. Galbūt putlios ir rausvos jos lūpos, didelės mėlynos akys ir aukšti skruostikauliai šiek tiek priminė Elę. Emilija papurtė galvą ir paėmė vieną puodelį – iš pradžių išgers, tada pamąstys apie visa kita. Tristos pirštai gundomai perbėgo Emilijos riešu. Emilija stengėsi išlaikyti bejausmę išraišką, nors jai dingojosi, kad tuoj ištirps.

– Jei būtum spalva, kokia būtum? – sušnibždėjo Trista.

Emilija nusuko žvilgsnį.

– Aš būčiau raudona... – sušnibždėjo Trista. – Bet... ne pamišusi raudona. O sodri, tamsi, graži, seksuali raudona. Geidulinga raudona.

– Manau, aš irgi būčiau tokia, – prisipažino Emilija.

Muzika tuksėjo kaip pulsas. Emilija godžiai gurkštelėjo gėrimo, nosį pakuteno kvapus romas. Kai Trista ją apkabino, Emilijos širdis šoktelėjo. Jos palinko arčiau viena kitos, dar arčiau, kol jų lūpos kone susilietė.

– Galbūt neturėtume šito daryti, – sušnibždėjo Trista.

Bet Emilija vis vien prigludo dar arčiau, kūnu perbėgo jaudulys.

Kažkieno ranka trinktelėjo Emilijai per nugarą.

– Ką, po galais, darai?

Už jų stovėjo įtūžusi Maja. Žiopčiodama kaip auksinė žuvelė Emilija žingtelėjo didžiulį žingsnį nuo Tristos ir nesugalvojo nieko geriau, kaip tik pasakyti:

– Maniau, nuėjai į tualetą.

Išraudusi iš pykčio Maja sumirksėjo. Paskui apsisuko ir stumdydama iš kelio žmones išžygiavo iš palapinės.

– Maja!

Emilija nusekė jai iš paskos durų link. Prie jų pajuto, kaip kažkas palietė jai ranką. Pamatė nepažįstamą vyriškį policininko uniforma. Jis buvo išstypęs, trumpai pakirptais į šalis styrančiais plaukais. Ant ženklelio buvo parašyta SIMONSAS.

– Ar jūs Emilija Filds? – paklausė policininkas.

Emilija lėtai linktelėjo, širdies dūžiai padažnėjo.

– Norėčiau užduoti jums keletą klausimų, – policininkas atsargiai uždėjo ranką jai ant peties. – Ar jūs... ar jūs esate gavusi grasinamų žinučių?

Emilijai atvipo žandikaulis. Nuo blyksinčių šviesų jai svaigo galva.

– Kokių?

– Jūsų draugė Arija Montgomeri šią popietę mums papasakojo, – pasakė policininkas.

– Ką? – suspigo Emilija.

– Nesijaudinkit, – nuramino ją policininkas. – Tik norėčiau išgirsti, ką žinote jūs, suprantate? Greičiausiai tai jums pažįstamas asmuo, kažkas po pat jūsų nosimi. Jei būsite atvira, galbūt kartu išsiaiškinsime, kas jis.

Emilija metė žvilgsnį į permatoma užuolaida pridengtas duris. Maja lėkė per pievelę, jos batelių kulniukai smigo į žemę. Emiliją apėmė siaubas. Ji galvojo apie Majos žvilgsnį, kai ši pasakė: „Girdėjau, kad Haną partrenkęs žmogus ją persekiojo.“ Iš kur Maja galėjo žinoti?

– Dabar negaliu kalbėti, – sušnibždėjo Emilija jausdama, kaip gerkle kyla gumulas. – Iš pradžių turiu kai ką sutvarkyti.

– Lauksiu čia, – pasakė policininkas, traukdamasis į šalį, kad Emilija praeitų. – Neskubėkite. Turiu rasti dar keletą žmonių.

Emilija tebesekė akimis į pagrindinį užmiesčio klubo pastatą bėgančios Majos siluetą. Ji nulėkė draugei iš paskos pro dvejas stiklines duris, paskui leidosi ilgu koridoriumi. Pažvelgė pro paskutines koridoriaus duris į baseiną. Durų langelis buvo aprasojęs ir Emilija vos įžiūrėjo, kaip smulkutė Maja priėjo prie baseino krašto ir pažvelgė į savo atspindį.

Emilija pastūmė duris, žengė į vidų ir nužingsniavo palei neaukštą plytelėmis išklijuotą sienelę, skiriančią duris nuo baseino. Vandens paviršius buvo lygutėlis – nė menkiausių raibulių, o oras atrodė alsus ir drėgnas. Nors Maja turėjo išgirsti, kaip Emilija įėjo, ji neatsisuko. Jei viskas būtų buvę kitaip, galbūt Emilija juokais būtų įstūmusi ją į vandenį ir šokusi iš paskos. Ji atsikrenkštė.

– Maja, tarp mūsų su Trista nėra taip, kaip tau atrodo.

– Ne? – per petį žvilgtelėjo Maja. – Man viskas gan akivaizdu.

– Tiesiog... su ja linksma, – pripažino Emilija. – Ji manęs nespaudžia.

– O aš spaudžiu? – atsisukusi suspiegė Maja. Jos veidu sruvo ašaros.

Kaupdama jėgas Emilija nugurkė seiles.

– Maja... ar tu siuntinėjai man žinutes? Raštelius? Ar tu... mane šnipinėjai?

Maja suraukė kaktą.

– Kodėl būčiau turėjusi tave šnipinėti?

– Na, nežinau, – mykė Emilija. – Bet jei taip... policija žino.

Maja lėtai papurtė galvą.

– Nesuprantu, ką nori pasakyti.

– Jei tu jas siuntinėji, aš tavęs neišduosiu, – maldaujamai ištarė Emilija. – Tenoriu žinoti kodėl.

Maja gūžtelėjo pečiais ir sukūkčiojo.

– Nesuprantu, apie ką kalbi. – Jos skruostu nuriedėjo ašara. Pasibjaurėjusi ji pakratė galvą. – Aš tave myliu, – tėškė ji. – Maniau, kad ir tu myli mane. – Ji nuėjo, atplėšė stiklines baseino duris ir jas užtrenkė.

Baseiną apšviečiančios lempos prigeso, vandens metami atspindžiai iš baltai auksinių virto oranžiniais ir auksiniais. Ant nardymo lentos žvilgėjo drėgmės karoliukai. Ir staiga, kaip panėrus į ledinį vandenį šaltą dieną nutvilko, Emilijai nušvito galvoje. Žinoma, Maja nėra E. E visa tai surengė tam, kad mestų ant jos įtarimą ir jų santykiai būtų sugadinti visiems laikams.

Suzvimbė mobilusis. Emilija drebančiomis rankomis puolė jo ieškoti.

Emilyte:

Prie sūkurinės vonios tavęs laukia mergina! Pasilinksmink! E.

Pašėlusiai besidaužančia širdimi Emilija lėtai paleido iš rankos telefoną. Sūkurinę vonią nuo patalpos skyrė pertvara, už jos buvo dar vienos durys į koridorių. Emilija lėtai nutykino prie sūkurinės vonios. Ji burbuliavo it katilas, virš vandens kilo migla. Staiga burbuliuojančiame vandenyje ji išvydo raudoną blyksnį ir persigandusi atšoko. Pažvelgusi vėl suprato, kad ten tik veidu žemyn plūduriuojanti lėlė, vandenyje sūkuriavo pasklidę raudoni jos plaukai.

Ji ištiesė ranką ir ištraukė lėlę. Arielę iš „Mažosios undinėlės“. Lėlė buvo su žvynuotais žaliais ir violetiniais pelekais, o vietoj liemenėlės iš moliusko geldelių Arielė vilkėjo glotnų lenktynių kostiumą su užrašu skersai krūtinės: ROUZVUDO RYKLIAI. Akys buvo užbrėžtos kryželiais, lyg ji būtų nuskendusi, ant kaktos švietė storu žymekliu išvedžiotas užrašas.

Prasižiok ir mirsi. E.

Emilijai ėmė drebėti rankos ir ji išmetė lėlę ant slidžių plytelių. Jai traukiantis nuo sūkurinės vonios trinktelėjo durys.

Iš baimės išplėtusi akis Emilija pašoko.

– Kas ten? – sušnibždėjo ji.

Tyla.

Ji apėjo pertvarą, skiriančią sūkurinę vonią nuo baseino, ir apsidairė. Tuščia. Ji nematė, ar kas slepiasi už sienelės, skiriančios pagrindines duris nuo baseino, bet ant tolimosios sienos išvydo ryškų šešėlį. Kažkas buvo baseine.

Emilija išgirdo kikenimą ir krūptelėjo. Tada iš už plytelėmis išklijuotos sienelės išniro ranka. Pasirodė šviesi arklio uodega, tuomet dar viena rankų pora, šįsyk didesnių, vyriškų, ant vieno riešo karojo sidabrinis roleksas.

Pirmasis išniro Noelis Kanas ir nulėkė prie gultų netoliese.

– Eikš čia, – sušnibždėjo jis.

Paskui jį nušokavo šviesiaplaukė. Trista. Jie atsigulė ant vieno iš gultų ir vėl ėmė bučiuotis.

Emilija taip apstulbo, kad pratrūko garsiai kvatotis. Trista su Noeliu atsisuko į ją. Nustebusi Trista išsižiojo, paskui gūžtelėjo pečiais lyg sakydama: Ei, tavęs šalia nebuvo. Emilija staiga prisiminė Ebės įspėjimą – Trista Teilor bando užlipti ant visko, kas juda, nesvarbu, ar tai vaikinas, ar mergina, ir pamanė, kad šiąnakt Trista nakvos ne ant jos miegamojo grindų.

Noelis nevaržomai nusišypsojo. Ir porelė vėl ėmėsi glamonių, lyg Emilija apskritai neegzistuotų. Emilija pažvelgė į skenduolę Arielę, išsipleikusią ant grindų, ir suvirpėjo. Žinoma, jei ji kam nors papasakos apie E, tas pasirūpins, kad Emilija tikrai dingtų nuo žemės paviršiaus.

29

Niekas neišgirs, kaip klyki

Arija puolė nuo savo įlenkto „Subaru“ į Holiso menų pastatą. Horizonte tvenkėsi audra, o žemę jau plakė lietus. Ji ką tik papasakojo policininkams apie E ir nors bandė prisiskambinti senosioms draugėms Vaildeno telefonu, nė viena jų neatsiliepė – greičiausiai todėl, kad neatpažino jo numerio. Dabar ji norėjo Holiso menų klasėje pasižiūrėti, ar nebus ten palikusi savo „Treo“. Be telefono, ji neturėjo jokių E veiksmų įrodymų. Maikas siūlėsi ją čia palydėti, bet Arija pasakė, kad juodu pasimatys Hanos vakarėlyje.

Paspaudusi lifto iškvietimo mygtuką Arija tvirčiau susisupo į mokyklinį Rouzvudo švarkelį – ji dar neturėjo kada persirengti. Primygtinis Maiko reikalavimas papasakoti Vaildenui apie E suteikė jėgų šiam žingsniui, bet ar ji pasielgė teisingai? Vaildenas norėjo visų smulkmenų apie E atsiųstas žinutes, pranešimus, elektroninius laiškus ir raštelius. Jis kelis kartus paklausė: „Gal kas nors nukentėjo nuo jūsų ketvertuko? Gal kas nors norėtų jums pakenkti?“

Nenorėdama atsakyti Arija purtė galvą. Kai visoms vadovavo Elė, turbūt nebuvo nė vieno, ko jos nebūtų įskaudinusios. Vis dėlto vienas žmogus aiškiai tarp jų pirmavo... Džena.

Ji mąstė apie E žinutes: Aš žinau VISKĄ. Esu arčiau, nei jūs manote. Ji prisiminė Dženą, sukinėjančią savo mobilųjį ir sakančią: Taip džiaugiuosi, kad galiu rašyti žinutes! Bet ar Džena tikrai gebėtų šitaip pasielgti? Ji juk akla – o E tikrai mato.

Lifto durys atsivėrė ir Arija įžengė vidun. Kildama į trečią aukštą ji persuko mintyse Hanos prisiminimus, kurie šią aplankė vos atsibudus iš komos: apie popietę prieš dingstant Elei. Tą dieną Elė elgėsi labai keistai. Iš pradžių skaitė sąsiuvinį, kurio draugėms neparodė, paskui sutrikusi nulipo į apačią. Kitoms išėjus, prisiminė Arija, ji pati dar kelias minutes užtruko Elės verandoje raišiodama paskutines eiles ant vienos iš apyrankių, ketino jas padovanoti draugėms pirmos vasaros dienos proga. Eidama aplink namą pasiimti dviračio ji pamatė, kaip Elė sustingusi stypso kiemo viduryje. Jos akys bėgiojo nuo užuolaida užtraukto Dilaurenčių valgomojo lango prie kitapus gatvės stovinčio Kavanų namo. „Ele? – sušnibždėjo Arija. – Kas tau?“ Elė nepajudėjo iš vietos. „Kartais, – ištarė ji pakerėtu balsu, – noriu, kad ji visiems laikams dingtų iš mano gyvenimo.“ – „Ką? – sušnabždėjo Arija. – Kas dingtų?“ Elė tada atrodė priblokšta, lyg Arija būtų prie jos prisliūkinusi ir užklupusi netikėtai. Dilaurenčių lange kažkas šmėkštelėjo, o gal tai tebuvo atspindys. Pažvelgusi į Kavanų kiemą Arija pamatė, kaip kažkas slepiasi už didelio krūmo prie Tobio medžio ir namelio. Pavidalas priminė Arijai figūrą, kurią, būtų galėjusi prisiekti, regėjo stovint Kavanų kieme tą naktį, kai jos apakino Dženą.

Liftas skambtelėjo ir Arija krūptelėjo. Apie ką kalbėjo Elė sakydama: Noriu, kad ji visiems laikams dingtų iš mano gyvenimo? Tąkart ji pamanė, kad Elė turi omeny Spenserę – jos nuolat pykdavosi. Dabar ji nebuvo tikra dėl nieko. Kiek mažai ji žinojo apie Elę.

Koridorius į nemąstančio meno studiją buvo tamsus, išskyrus akimirką, kai jį nušvietė pavojingai arti lango plykstelėjęs žaibas. Priėjusi atviras klasės duris Arija įjungė šviesą ir sumirksėjo apakinta staiga sušvitusių lempų. Jos darbastalis buvo palei galinę sieną ir, kad ir kaip būtų keista, iš pažiūros nepaliestas Arijos „Treo“ gulėjo jos atitvaroje. Ji pribėgo ir atsidususi iš palengvėjimo suspaudė telefoną rankose.

Jų kaukės džiūvo darbastalio lentynėlėse. Niša su Arijos vardu, užrašytu ant lipnios juostos apačioje, buvo tuščia, bet Dženos lentynėlėje kaukė gulėjo. Turbūt kas nors padėjo Dženai baigti kaukę, nes ji džiūvo nišoje veidu į viršų, tobulai padaryta, tuščios kaukės akiduobės spoksojo į nišos lubas. Arija lėtai ją pakėlė. Džena išpiešė kaukę ir ji buvo panaši į užburtą girią. Aplink nosį vijosi vijokliai, virš kairės akies skleidėsi gėlės žiedas, o ant dešinio skruosto tupėjo nuostabus drugelis. Smulkūs teptuko potėpiai buvo nepriekaištingi – galbūt pernelyg nepriekaištingi. Argi įmanoma, kad taip nupieštų neregė.

Griaustinis sugriaudė taip garsiai, kad, regis, prasivėrė žemė. Arija suspiegė ir išmetė kaukę ant stalo. Pažvelgusi ant viršutinės lango rankenos pamatė supantis siluetą. Jis atrodė kaip mažytis... žmogutis.

Arija priėjo arčiau. Tai buvo pliušinė lėlė, vaizduojanti Piktąją Karalienę iš „Miegančiosios gražuolės“. Ji vilkėjo ilgą juodą suknią, ant galvos turėjo auksinę karūną, susiraukęs lėlės veidas buvo numirėliškai blyškus. Piktoji Karalienė kabojo pakarta ant virvės, o ant akių kažkas buvo nupiešęs didelius, juodus kryžiukus. Prie ilgos lėlės suknios karojo prisegtas raštelis.

Veidrodėli, veidrodėli, kas labiausiai padykusi iš visų? Tu papasakojai. Taigi tu kita. E.

Langą negailestingai braižė medžių šakos. Dangų nutvieskė dar vienas žaibas. Vėl trinktelėjus griaustiniui studijoje užgeso šviesa. Arija suklykė.

Gatvės žibintai už lango taip pat užgeso ir Arija išgirdo toli kaukiančią gaisro signalizaciją. Būk rami, paliepė sau Arija. Ji sugriebė „Treo“ ir surinko policijos numerį. Tą akimirką, kai kažkas atsiliepė, už lango tvykstelėjo į peilį panašus žaibas. Telefonas išslydo Arijai iš pirštų ir garsiai tarkštelėjo ant grindų. Ji pasilenkė, pakėlė mobilųjį ir vėl surinko numerį. Bet nebebuvo ryšio.

Vėl tvykstelėjo žaibas ir nušvietė stalus, spinteles, ant lango tabaluojančią Piktąją Karalienę ir galiausiai klasės duris. Arija spoksojo į tarpdurį, riksmas užstrigo gerklėje. Ten kažkas stovėjo.

– Ei? – užsikirsdama kreipėsi ji.

Vėl tvykstelėjus žaibui tarpduryje nieko nebebuvo. Kad dantys nebarškėtų, Arija sukando krumplius.

– Ei? – vėl šūktelėjo ji.

Dar sykį tvykstelėjo žaibas. Vos už kelių colių stovėjo mergina. Arija pasijuto apkvaitusi iš baimės. Tai buvo...

– Sveika, – pasisveikino mergina.

Džena.

30

Trys trumpi žodžiai gali pakeisti viską

Spenserė sėdėjo prie ruletės stalo ir iš delno į delną dėliojo žvilgančius plastikinius kazino žetonus. Padėjusi žetonus ant ketverto, penketo, šešeto ir septyneto, ji pajuto už nugaros susispietusios minios spaudimą. Atrodė, šįvakar čia susirinko visas Rouzvudas – visi Rouzvudo mokyklos mokiniai ir nuolatiniai Noelio Kano vakarėlių dalyviai – konkuruojančių privačių mokyklų moksleiviai. Čia grūdosi net policininkas, neseniai sukęs ratus aplink palapinę. Spenserė nusistebėjo, kodėl jis čia.

Ratui sustojus kamuoliukas nusileido ant šešeto. Ji laimėjo trečią kartą iš eilės.

– Puikiai atlikta, – ištarė kažkas į ausį.

Spenserė apsidairė, bet taip ir nesuprato, kas tai pasakė. Balsas buvo panašus į sesers. Tik kodėl Melisa turėtų čia būti? Juk nė vienas koledžo studentas neatėjo, o prieš Spenserės „Auksinės orchidėjos“ pokalbį Melisa pasakė, kad Hanos vakarėlio idėja jai atrodo kvaila.

Juk žinai, ji tai padarė. Spenserė niekaip negalėjo išmesti iš galvos E žinutės.

Ji apžvelgė palapinę. Prie scenos slinko žmogysta smakrą siekiančiais šviesiais plaukais, bet kai Spenserė atsistojo, žmogysta ištirpo minioje. Ji pasitrynė akis. Gal ji kraustosi iš proto?

Staiga jai už rankos sugriebė Mona Vanderval.

– Sveika, brangioji. Galiu trumpam sutrukdyti? Turiu staigmeną.

Ji nusivedė Spenserę per minią į nuošalesnę vietelę, spragtelėjo pirštais ir šalia it iš po žemių išdygęs padavėjas padavė abiem po aukštą siaurą taurę, pilną skysčio, vis dar kilo burbuliukai.

– Tikras šampanas, – pasakė Mona. – Norėjau pasiūlyti tostą ir padėkoti tau, Spensere. Už tai, kad su manim suplanavai šį nuostabų vakarėlį... ir už tai, kad man padėjai. Dėl... pati žinai. Tos žinutės.

– Aišku, – silpnu balsu atsiliepė Spenserė.

Jos susidaužė ir nugėrė po gurkšnelį.

– Vakarėlis nuostabus, – kalbėjo toliau Mona. – Be tavęs nebūčiau įstengusi jo surengti.

Spenserė kuklindamasi mostelėjo ranka.

– Ne. Viską surengei tu. Aš tik kai kam paskambinau. Tokie dalykai tau sekasi puikiai.

– Mums abiem puikiai sekasi, – pasakė Mona užsiversdama taurę su šampanu. – Turėtume kartu pradėti vakarėlių planavimo verslą.

– Ir drauge stulbinti užmiesčio klubų vaikinus, – pajuokavo Spenserė.

– Žinoma! – sučiulbėjo Mona, stumtelėdama Spenserę klubu.

Spenserė perbraukė pirštais per šampano taurę. Ji norėjo papasakoti Monai apie naujausią E žinutę – tą, apie Melisą. Mona suprastų. Bet programos vedėjas uždėjo greitą „OK Go“ dainą ir, Spenserei nespėjus ištarti nė žodžio, sucypusi Mona nulėkė į šokių aikštelę. Lyg klausdama, ar ateini, ji per petį pažvelgė į Spenserę. Spenserė papurtė galvą.

Nuo kelių šampano gurkšnių jai apsvaigo galva. Prasibrovusi per minią po kelių minučių ji išėjo iš palapinės į gryną nakties orą. Tik aplink palapinę švietė keli prožektoriai, o golfo laukas skendėjo aklinoje tamsoje. Dirbtinių žole apaugusių kalvelių ir smėlėtų įdubų nebuvo matyti, tolumoje Spenserė teįžiūrėjo plikų medžių kontūrus. Jų šakos mojavo lyg kaulėti pirštai. Čirpė svirpliai.

Apie Elės žudiką E nežino nieko, tikino save Spenserė, žvelgdama į neryškius besilinksminančių vakarėlio dalyvių siluetus palapinėje. Be to, būtų didžiausia nesąmonė – Melisa negriautų savo ateities ir nežudytų dėl vaikino. Tai tik E taktika priversti Spenserę patikėti tuo, kas nėra tiesa.

Ji atsiduso ir patraukė prie tualetų, jie buvo įrengti už palapinės burbulo pavidalo priekaboje. Spenserė žengė neįgaliųjų vežimėliams skirta rampa ir pastūmė lengvas plastikines duris. Viena iš trijų kabinų buvo užimta, kitos dvi – laisvos. Kai ji nuleido vandenį ir pasirangiusi pasitaisė suknelę, trinktelėjo priekabos durys. Prie mažytės kriauklės priėjo sidabro spalvos „Loeffler Randall“ bateliai. Spenserė užsispaudė ranka burną. Šiuos batelius buvo mačiusi daugybę kartų – mėgstamiausia Melisos pora.

– A, sveika! – išėjusi iš kabinos pasisveikino Spenserė. Įsisprendusi į klubus Melisa stovėjo atsirėmusi į kriauklę, jos lūpose žaidė lengva šypsenėlė. Ji vilkėjo ilgą, siaurą juodą suknelę su ilgu skeltuku šone. Spenserė stengėsi kvėpuoti ramiai. – Ką čia veiki?

Tylėdama sesuo toliau spoksojo į ją. Į kriauklę iš čiaupo tekštelėjo vandens lašelis, ir Spenserė krūptelėjo iš netikėtumo.

– Kas yra? – paklausė Spenserė. – Ko taip į mane žiūri?

– Kodėl vėl man pamelavai? – suurzgė Melisa.

Spenserė nugara prisispaudė prie kabinos durų. Ji apsidairė ieškodama ko nors, ką galėtų panaudoti kaip ginklą. Vienintelis jai į galvą šovęs daiktas buvo jos bateliai plonu neaukštu kulniuku ir ji lėtai ištraukė iš vieno pėdą.

– Pamelavau?

– Ijanas man prisipažino, kad praėjusią naktį buvo tavo viešbučio kambaryje, – sušnibždėjo Melisa, jos šnervės virpėjo. – Sakiau tau, jis nemoka saugoti paslapčių.

Spenserė išpūtė akis.

– Mes nieko nedarėme. Prisiekiu.

Melisa žingtelėjo artyn. Spenserė užsidengė veidą viena ranka, o kita nusitraukė nuo pėdos batelį.

– Prašau, – maldaujamai tarė ji, it skydą laikydama prieš save batelį.

Melisa stovėjo vos per kelis colius nuo jos.

– Po visko, ką prisipažinai man paplūdimyje, maniau, suprantame viena kitą. Bet, spėju, ne, – ji staigiai apsisuko ir išlėkė iš tualeto.

Spenserė girdėjo, kaip ji nukaukšėjo rampa ir nutrepsėjo žole. Ji palinko virš kriauklės ir įrėmė kaktą į vėsų veidrodį. Staiga pasigirdo nuleidžiamo vandens garsas. Po akimirkos atsidarė trečios kabinos durys. Iš jos išėjo Mona Vanderval. Jos veide atsispindėjo pasibaisėjimas.

– Ar čia buvo tavo sesuo? – sušnibždėjo ji.

– Aha, – atsisukdama atsiliepė Spenserė.

Mona sugriebė Spenserei už riešų.

– Kas vyksta? Ar tau viskas gerai?

– Manyčiau, – Spenserė atsitiesė. – Man tiesiog reikia truputį pabūti vienai, tik tiek.

– Žinoma, – Mona išplėtė akis. – Būsiu lauke, jei manęs prireiktų.

Spenserė su dėkingumu nusišypsojo Monai. Po akimirkos išgirdo čerkštelint žiebtuvėlį ir spragsint Monos traukiamą cigaretę. Spenserė atsisuko į veidrodį ir susiglostė plaukus. Ranka drebėjo, ji pagraibė žvyneliais nusagstytoje rankinėje aspirino. Pirštai užkliuvo už piniginės, lūpų blizgesio, pokerio žetonų... ir dar už kažko, kai ko kvadratinio ir glotnaus. Spenserė lėtai ištraukė.

Nuotrauka. Susikibę rankomis vienas šalia kito stovėjo Elė su Ijanu. Už jų buvo matyti pusapvalis akmeninis pastatas, o už jo eilė geltonų mokyklinių autobusų. Dėl suveltos Elės šukuosenos ir ilgarankovių atogrąžų „J. Crew“ polo marškinėlių Spenserė buvo beveik tikra, kad nuotrauka daryta per klasės išvyką į teatrą gretimame mieste pažiūrėti „Romeo ir Džuljetos“. Važiavo grupelė Rouzvudo mokinių – Spenserė, Elė, kitos jos draugės, nemažai devintokų ir dvyliktokų, tarp jų ir Ijanas su Melisa. Kažkas skersai besišypsančio Elės veido buvo išvedžiojęs užrašą didelėmis nelygiomis raidėmis.

Tu mirusi, kale.

Spenserė spoksojo į rašyseną – iškart ją atpažino. Nedaugelis žmonių mažąsias a raides taip rašo, jos atrodė kaip suraitytas skaitmuo 2. Dailyraštis – beveik vienintelis dalykas, iš kurio Melisa mokykloje buvo gavusi B. Antroje klasėje dailyraščio mokytoja nuolat ją bardavo, bet juokingos a raidės buvo įprotis, kurio Melisa taip niekuomet ir neatsikratė.

Spenserė leido nuotraukai išslysti iš pirštų ir netikėdama tuo, ką išvydo, ji tyliai, skausmingai aiktelėjo.

– Spensere, – pasigirdo iš lauko Monos balsas, – kaip tu?

– Viskas puiku, – kiek patylėjusi atsiliepė Spenserė.

Ji nuleido akis į grindis. Nuotrauka nukrito veidu į apačią. Ir kitoje pusėje buvo kažkas užrašyta.

Verčiau pasisaugok... arba irgi būsi mirusi kalė. E.

31

Kai kurios paslaptys slypi dar giliau

Atsimerkusi Arija pajuto, kaip jai per veidą liežuviu brauko kažkas šlapias ir dvokiantis. Ji ištiesė ranką, pirštai paniro į švelnų, šiltą kailį. Ji tysojo ant grindų. Studiją apšvietė žaibo tvyksnis ir ji pamatė šalia sėdinčią Dženą Kavano ir tupintį šunį.

Arija klykdama pašoko.

– Nesigąsdink! – šūktelėjo Džena, čiupdama jai už rankos. – Ir nesijaudink! Viskas gerai!

Arija keturpėsčia pasitraukė atbula nuo Dženos ir trinktelėjo galva į stalo koją.

– Nieko man nedaryk, – sušnibždėjo ji. – Prašau.

– Tu saugi, – patikino ją Džena. – Manau, tave ištiko panikos priepuolis. Atėjau pasiimti eskizų sąsiuvinio, bet tada išgirdau tave, o kai priėjau arčiau, tu išsitiesei ant grindų.

Arija tamsoje garsiai nurijo seiles.

– Ir moterį iš šunų vedlių dresavimo klasės ištinka panikos priepuoliai, šiek tiek apie tai nusimanau. Bandžiau šauktis pagalbos, bet mano mobilusis neveikia, todėl likau su tavim.

Per kambarį dvelktelėjęs vėjo gūsis atnešė šlapio asfalto kvapą, kvapą, kuris Ariją paprastai ramindavo. Veikiausiai ją buvo ištikęs panikos priepuolis – buvo išpilta prakaito ir netekusi orientacijos, o širdis plakė it pašėlusi.

– Kiek laiko buvau atsijungusi? – sukrenkštė ji, lygindama klostuotą uniforminį sijoną, kad jis uždengtų šlaunis.

– Maždaug pusvalandį, – atsakė Džena. – Tikriausiai susitrenkei galvą.

– Arba man reikėjo pamiegoti, – pajuokavo Arija, nors vos neverkė.

Džena nenorėjo jos įskaudinti. Sėdėjo prie jos, nepažįstamos merginos, kol ji it maišas drybsojo ant grindų. Arijai dingtelėjo, kad per tą laiką ji galėjo apseilėti Dženai kelius ir kalbėti per miegus. Jai pasidarė bloga nuo užplūdusio kaltės jausmo ir gėdos.

– Turiu tau kai ką prisipažinti, – išsprūdo Arijai. – Mano vardas ne Džesika, o Arija. Arija Montgomeri.

Dženos šuo nusičiaudėjo.

– Aš žinau, – nenustebo Džena.

– Tu... žinai?

– Na... žinojau. Atpažinau iš balso, – atrodė, kad pati Džena atsiprašinėja. – Bet kodėl neprisipažinai, kad tai tu?

Arija stipriai užsimerkė ir suspaudė delnais skruostus. Kambarį nušvietė dar vienas žaibo tvyksnis ir Arija pamatė, kaip Džena sėdi ant grindų sukryžiavusi kojas ir suėmusi rankomis kulkšnis. Arija giliai įkvėpė, galbūt giliausiai per visą gyvenimą.

– Nepasakiau tau, nes... apie mane turėtum žinoti dar šį tą, – kaupdama jėgas ji prispaudė delnus prie šiurkščių medinių grindų. – Turėtum kai ką žinoti apie naktį, kai tave ištiko nelaimė. Šito tau niekas niekada nepasakojo. Spėju, daug ko, kas nutiko tą naktį, nepameni, bet...

– Netiesa, – pertraukė ją Džena. – Prisimenu viską.

Tolumoje sugriaudė griaustinis. Netoliese įsijungė automobilio signalizacija ir šaižiai, veriamai suspigusi ėmė be perstojo pypsėti. Arija vos įstengė kvėpuoti.

– Ką čia kalbi? – priblokšta sušnibždėjo ji.

– Prisimenu viską, – pakartojo Džena. Ji perbraukė pirštu per batelio padą. – Mudvi su Elison viską surengėme kartu.

Arijos raumenys suglebo.

– Ką?

– Mano įbrolis visą laiką nuo namelio medyje stogo leisdavo fejerverkus, – raukydamasi paaiškino Džena. – Tėvai vis kartodavo jam, kad tai pavojinga – kad gali ką nors supainioti, paleisti fejerverką tiesiai į namą ir sukelti gaisrą. Jie įspėjo Tobį: jei jis dar kartą paleis fejerverkus, išsiųs jį į internatinę mokyklą. Toks esąs paskutinis jų žodis. Taigi Elė sutiko pavogti fejerverkų iš Tobio atsargų ir surengti viską taip, kad atrodytų, jog Tobis paleido juos iš namelio medyje. Norėjau tai padaryti tą naktį, nes tėvai buvo namie ir dėl kažko jau siuto ant Tobio. Norėjau, kad jis kuo greičiausiai dingtų iš mano gyvenimo, – jos balsas užlūžo. – Jis... jis buvo blogas įbrolis.

Arija sugniaužė ir vėl atgniaužė kumščius.

– O Dieve!

Ji stengėsi įsisąmoninti, ką Džena jai pasakoja.

– Tik... viskas išėjo ne taip, kaip planavome, – paaiškino Džena trūkčiojančiu balsu. – Tą naktį sėdėjau su Tobiu medžio namelyje. Prieš pat įvykstant nelaimei, jis pasižiūrėjo žemyn ir piktai pasakė: „Mūsų pievelėje kažkas stovi.“ Aš irgi pažiūrėjau žemyn apsimesdama nustebusi... ir plykstelėjo šviesa, o tada... pajutau siaubingą skausmą. Mano akys... veidas... atrodė, kad jie išsilydė. Netekau sąmonės. Vėliau Elė man papasakojo, kad privertė Tobį prisiimti kaltę.

– Taip, – Arijos balsas buvo vos garsesnis už šnabždesį.

– Elė mąstė greitai. – Džena perkėlė svorį, grindys po ja sugirgždėjo. – Džiaugiuosi, kad jai pavyko. Nenorėjau, kad ji pakliūtų į bėdą. Ir galiausiai viskas išėjo daugmaž taip, kaip troškau. Tobis išvažiavo. Jis dingo iš mano gyvenimo.

Arija lėtai pamankštino žandikaulius. Jai norėjosi surikti: Bet... tu akla! Ar buvo verta? Stengiantis įsisąmoninti viską, ką Džena papasakojo, jai paskaudo galvą. Visas jos pasaulis apvirto aukštyn kojomis. Atrodė, lyg kas būtų paskelbęs, kad gyvūnai moka kalbėti, o pasaulį valdo šunys ir vorai. Staiga ji suprato dar kai ką: Elė viską surengė taip, lyg tai būtų pokštas, kurį jos visos iškrėtė Tobiui, bet iš tikrųjų viską suplanavo Elė su Džena... kartu. Elė ne tik pakišo Tobį, ji pakišo ir savo drauges. Arijai pasidarė bloga.

– Tai jūs su Ele... buvote draugės, – negalėdama patikėti tyliai išspaudė Arija.

– Ne visai, – pasakė Džena. – Tik nuo... tik nuo tada, kai papasakojau apie tai, ką Tobis man darė. Žinojau, kad Elė supras. Ji irgi turėjo panašių bėdų.

Dženos veidu perbėgo šviesos blyksnis. Jos išraiška buvo rami, dalykiška. Net nespėjus Arijai pasitikslinti, ką Džena nori pasakyti, ši pridūrė:

– Turėtum žinoti dar kai ką. Tą naktį kieme dar kažkas buvo. Ir viską matė.

Arija aiktelėjo. Mintis staiga perskrodė tos nakties vaizdiniai. Medžio namelyje sprogstantis ir kiemą apšviečiantis fejerverkas. Arijai iš galvos niekaip neišėjo tamsus pavidalas, susigūžęs prie šoninės Kavanų verandos, bet Elė visuomet tvirtindavo, kad kalta esanti Arijos vaizduotė.

Arijai norėjosi pliaukštelėti delnu sau per kaktą. Taigi čia tas, kuris viską matė, kaip akivaizdu. Kaip ji šito nesuprato anksčiau?

Aš vis dar čia, kalės. Ir žinau viską. E.

– Ar žinai, kas ten buvo? – smarkiai plakančia širdimi sušnibždėjo Arija.

Džena staigiai nusisuko.

– Negaliu sakyti.

– Džena! – suspiegė Arija. – Prašau! Būk gera! Turiu žinoti!

Staiga vėl atsirado elektra. Kambarį užliejo tokia ryški šviesa, kad Arijai suskaudo akis. Užgaudė fluorescencinės lempos. Arija pamatė, kad jos rankos kruvinos, o palietusi kaktą suprato – ją prasiskėlė. Jos daiktai iš rankinės buvo pažirę ant grindų, ir Dženos šuo suėdė pusę vieno iš Arijos „Balance“ batonėlių.

Džena buvo nusiėmusi akinius nuo saulės. Jos akys tuščiai spoksojo, o viršunosę ir antakių ruožą vagojo nudegimų randai. Arija krūptelėjo ir nusisuko.

– Prašau, Džena, tu nesupranti, – tyliai ištarė Arija. – Dedasi kai kas siaubinga. Turi man pasakyti, kas dar ten buvo!

Įsitvėrusi šuns antkaklio tam, kad išlaikytų pusiausvyrą, Džena atsistojo.

– Ir taip jau per daug pasakiau, – sugergždė drebančiu balsu. – Turėčiau eiti.

– Džena, prašau! – puolė maldauti Arija. – Kas dar ten buvo?

Džena tylėdama užsidėjo akinius nuo saulės.

– Atsiprašau, – sušnibždėjo ji truktelėdama šuns pavadį. Ieškodama durų ji nerangiai kartą, antrą, trečią bilstelėjo lazdele. Ir išėjo.

32

Net pragare taip nenirštama

Užklupusi Tristą besiglamonėjančią su Noeliu Emilija išbėgo iš baseino ir puolė karštligiškai ieškoti Spenserės arba Hanos. Reikėjo pranešti, kad Arija papasakojo apie E policijai... ir parodyti lėlę, kurią ką tik rado. Eidama aplink kauliukų lošimo stalą Emilija pajuto ant peties nusileidusią šaltą ranką ir spygtelėjo. Už jos stovėjo Spenserė su Mona. Spenserė rankose spaudė mažą, kvadratinę nuotrauką.

– Emilija, mums reikia pasišnekėti.

– Man irgi reikia su jumis pasikalbėti, – kvėptelėjo Emilija.

Spenserė tylomis nusitempė ją per šokių aikštelę. Pačiam jos vidury kvailiojo Meisonas Bajersas. Hana kalbėjosi su tėvu ir ponia Čo, fotografijos mokytoja. Spenserei, Monai ir Emilijai artinantis Hana žvilgtelėjo į jas ir jos veidas apsiniaukė.

– Ar turi valandėlę? – paklausė Spenserė.

Merginos susirado tuščią atitvarą ir susigrūdo į ją. Netarusi nė žodžio Spenserė įkišo ranką į karoliukais siuvinėtą rankinę ir vėl ištraukė Elės ir Ijano nuotrauką. Kažkas ant Elės veido buvo nupiešęs kryžiukus ir apačioje kampuotomis raidėmis užrašęs: Tu mirusi, kale.

Emilija užsispaudė delnu burną. Kažkas nuotraukoje jai atrodė labai pažįstama. Kur ji anksčiau tai mačiusi?

– Nuėjusi į tualetą radau ją savo rankinėje.

Spenserė apvertė nuotrauką. Verčiau pasisaugok... arba irgi būsi mirusi kalė. Emilija iškart atpažino kampuotą rašyseną. Anądien matė ją ant paraiškos.

– Ji buvo tavo rankinėje? – aiktelėjo Hana. – Ar tai reiškia, kad E čia?

– E tikrai čia, – dairydamasi atsakė Emilija. Aplink nardė padavėjai modeliai. Pro šalį prastraksėjo grupelė merginų mini suknelėmis, jos šnibždėjosi, kad Noelis Kanas slapčiomis įsinešė alkoholio. – Ką tik gavau... na, lyg ir patvirtinančią tai žinutę, – kalbėjo Emilija. – Ir... jūs, merginos. Arija papasakojo policininkams apie E. Kažkoks policininkas priėjo prie manęs ir pasakė norįs užduoti kelis klausimus. Manau, E žino ir tai.

– O Dieve, – išplėtusi akis sušnibždėjo Mona. Jos žvilgsnis klaidžiojo nuo vienos merginos prie kitos. – Tai blogai, tiesa?

– Tai gali baigtis blogai, – pataisė Emilija.

Kažkas trinktelėjo jai alkūne į pakaušį ir ji suirzusi pasitrynė galvą. Šis vakarėlis tikrai ne pats tinkamiausias renginys apie tai kalbėtis.

Spenserė perbraukė ranka per aksominę minkštasuolio pagalvėlę.

– Gerai. Nereikia pulti panikon. Farai čia, taip? Taigi mes saugios. Surasime juos ir laikysimės netoliese. Bet šitai... – ji pabaksnojo pirštu į didelį kryžiuką ant Elės veido, tada į žodžius Tu mirusi, kale. – Žinau, kas šitai parašė, – ji apsidairė ir giliai įkvėpė, – Melisa.

– Tavo sesuo? – spygtelėjo Hana.

Spenserė rimtai linktelėjo galvą, ant jos veido žaidė šokių aikštelės blyksniai.

– Manau... manau, Melisa nužudė Elę. Viskas į tai kreipia. Ji žinojo, kad Elė draugauja su Ijanu. Ir negalėjo to pakęsti.

– Pakartok, – Mona pastatė ant stalelio skardinę „Red Bull“. – Elison ir... Ijanas Tomas? Jie draugavo? – pasibjaurėjusi iškišo liežuvį. – Fui. Ar jūs, merginos, tai žinojot?

– Perpratome tik prieš kelias dienas, – sumurmėjo Emilija. Ji tvirčiau susisiautė švarkelį, nes staiga pasijuto mirtinai sušalusi.

Hana lygino Melisos parašą ant savo rankos įtvaro su užrašu ant nuotraukos.

– Rašysena panaši.

Mona baimingai spoksojo į Spenserę.

– Ir ką tik tualete ji labai keistai elgėsi.

– Ar ji vis dar čia? – žvalgydamasi aplinkui Hana ištempė kaklą.

Padavėjas už jų nugarų išmetė padėklą su taurėmis. Keletas svečių ėmė ploti.

– Visur jos ieškojau, – pasakė Spenserė. – Bet niekur neradau.

– Tai ką ketini daryti? – paklausė Emilija, širdis daužėsi vis greičiau.

– Ketinu papasakoti apie Melisą Vaildenui, – dalykiškai pareiškė Spenserė.

– Bet, Spensere, E žino, ką mes darome, – pasišiaušė Emilija. – Ir E žino, kad Arija viską papasakojo. Kas, jei tai tik koks didelis žaidimas?

– Ji teisi, – sukryžiuodama kojas pritarė Mona. – Čia gali būti spąstai.

Spenserė papurtė galvą.

– Tai Melisa. Esu tuo tikra. Turiu ją įduoti. Turime tai padaryti dėl Elės. – Ji įkišo ranką į žvyneliais nusagstytą rankinę ir susirado telefoną. – Paskambinsiu į nuovadą. Vaildenas greičiausiai ten. – Ji surinko numerį ir prispaudė mobilųjį prie ausies.

Už jų nugarų vedėjas sušuko:

– Ar visi šiandien linksminatės?

Šokių aikštelėje susigrūdusi minia suriko:

– Taip!

Emilija užsimerkė. Melisa. Nuo pat dienos, kai policija ėmė manyti, kad Elė buvo nužudyta, Emilija negalėjo liautis bandžiusi įsivaizduoti, kaip žudikas tai padarė. Mintyse ji regėjo, kaip Tobis Kavanas sugriebia Elę iš už nugaros, trenkia jai per galvą ir įmeta į iškastą Dilaurenčių vasarnamio duobę. Bandė įsivaizduoti ir taip besielgiančią Spenserę, pametusią galvą dėl Elės santykių su Ijanu Tomu. Dabar mintyse regėjo, kaip Melisa Hastings sugriebia Elę ir tempia prie duobės. Tik... Melisa čiuplutė, ir Emilija sunkiai patikėtų, kad Spenserės sesuo būtų pajėgusi priversti Elę daryti tai, ko ši nenori. Galbūt ji turėjo virtuvinį ar statybininkų peilį. Išvydusi mintyse prie gležnos Elės gerklės spaudžiamą peilį Emilija suvirpėjo.

– Vaildenas neatsiliepia. – Spenserė įmetė telefoną atgal į rankinę. – Nuvažiuosiu į nuovadą, – ji nutilo ir pliaukštelėjo delnu sau per kaktą. – Mėšlas. Mane atvežė tėvai. Atvažiavome tiesiai iš Niujorko. Neturiu čia automobilio.

– Aš tave nuvešiu, – pašoko Mona.

Emilija atsistojo.

– Aš irgi važiuosiu.

– Mes visos važiuosime, – pasakė Hana.

Spenserė papurtė galvą.

– Hana, tai tavo vakarėlis. Turi likti čia.

– Tikrai, – pridūrė Mona.

Hana pasitaisė įtvaro raištį.

– Vakarėlis puikus, bet šitai svarbiau.

Mona kreivai prikando lūpą.

– Manau, turėtum dar kurį laiką čia pasisukioti.

Hana kilstelėjo antakį.

– Kodėl?

Mona pasiūbavo ant kulniukų.

– Mums pavyko prisikviesti Džastiną Timberleiką.

Hana susiėmė už krūtinės, lyg Mona būtų ją pašovusi.

– Ką?

– Pradėjęs karjerą jis buvo mano tėčio klientas, taigi tėčiui skolingas. Tik jis kiek vėluoja. Esu tikra, kad greitai bus čia, nenorėčiau, kad su juo prasilenktum, – ji suglumusi nusišypsojo.

– Oho, – išvertė akis Spenserė. – Rimtai? Šito nesakei net man.

– Bet tu jo nekenti, Mona, – kvėptelėjo Hana.

Mona gūžtelėjo pečiais.

– Na, tai juk ne mano vakarėlis, o tavo, tiesa? Jis pakvies tave į sceną pašokti, Han. Nenorėčiau, kad praleistum tokį malonumą.

Kiek Emilija pažįsta Haną, šiai Džastinas Timberleikas visada labai patiko. Hanai kaskart pareiškus, kad Džastinas turėjo draugauti su ja, o ne su Kameron Diaz, Elė visuomet sukikendavo ir pasakydavo: „Na, su tavim jis gautų dvi Kameron už vienos kainą – tu dvigubai už ją didesnė!“ Įskaudinta Hana nusisukdavo, o Elė visuomet tvirtindavo, kad ji neturėtų būti tokia jautri.

– Pasiliksiu su tavim, Hana, – pasakė Emilija imdama Hanai už rankos. – Palauksime Džastino. Nė per žingsnį nesitrauksime viena nuo kitos ir laikysimės arčiau policininko. Gerai?

– Nežinau, – numykė Hana, nors Emilija matė, kad ji nori likti. – Galbūt turėtume važiuoti.

– Likite, – pritarė Spenserė. – Laukite mūsų. Jums nieko nenutiks. E nieko jums nepadarys, kai šalia policininkas. Tik neikite po vieną į tualetą ar dar kur nors.

Mona paėmė Spenserei už parankės ir jos nusiyrė per minią pagrindinio išėjimo link. Emilija drąsinamai nusišypsojo Hanai, nors širdis iš baimės susitraukė.

– Nepalik manęs, – persigandusi tyliai paprašė Hana.

– Nepaliksiu, – patikino ją Emilija.

Ji paėmė Hanai už rankos ir tvirtai ją suspaudė, bet nesiliovė nervingai žvalgytis po minią. Spenserė sakė, kad susidūrė su Melisa tualete. Vadinasi, Elės žudikė čia, su jomis.

33

Tiesos akimirka

Stovėdama ant scenos su tikru Džastinu Timberleiku, o ne vaškine madam Tuso muziejaus figūra ar antrininku „Trump Taj Mahal“ kazino Atlantik Sityje, Hana regės neįtikimą šypseną, tikrojo Džastino Timberleiko lūpas, tikros jo akys glostys Hanai kūną jiems šokant ant scenos, tikros Džastino rankos plos jai, kad turėjo jėgų atsigauti po siaubingos avarijos.

Deja, Džastinas vis dar nesirodė. Hana su Emilija žvilgčiojo pro vieną iš palapinės angų ir dairėsi virtinės limuzinų.

– Bus nuostabu, – sušnibždėjo Emilija.

– Aha, – pasakė Hana.

Bet mintyse ji svarstė, ar apskritai galės tuo mėgautis. Ją kankino jausmas, kad kažkas negerai, tikrai negerai. Kažkas norėjo išsiveržti iš jos krūtinės, lyg drugys iš kokono.

Staiga iš minios išniro Arija. Tamsūs jos plaukai buvo susivėlę, o ant skruosto tamsavo mėlynė. Ji vis dar vilkėjo mokyklinį Rouzvudo švarkelį ir klostytą sijoną, todėl tarp išsipuošusių vakarėlio dalyvių atrodė kaip ne savo rogėse.

– Merginos, – vos atgaudama kvapą ištarė ji. – Man reikia su jumis pasikalbėti.

– O mums reikia pasikalbėti su tavim, – suspigo Emilija. – Tu papasakojai Vaildenui apie E!

Arijos vokas trūktelėjo.

– Aš... taip, papasakojau. Taip. Pamaniau, kad taip bus teisinga.

– Nebuvo, – atšovė Hana kūnu vilnijant įniršiui. – E žino, Arija. E mus persekioja. Ko, po galais, nesupranti?

– Žinau, kad E žino, – atsakė Arija, lyg nepajėgtų susikaupti. – Turiu jums kai ką papasakoti. Kur Spenserė?

– Spenserė išvažiavo į policijos nuovadą, – atsakė Emilija. Vėl nušvito šokių aikštelės šviesos, jos veidas iš rausvo virto melsvu. – Bandėme tau prisiskambinti, bet tu neatsiliepei.

Sukrėsta ir sutrikusi Arija susmuko ant artimiausio minkštasuolio. Ji kilstelėjo grafiną su gazuotu vandeniu ir prisipylė didžiulę taurę.

– Ar ji išvažiavo į nuovadą... dėl E? Farai visoms mums nori užduoti daugiau klausimų.

– Ne, – atsiliepė Hana. – Ji išvažiavo, nes žino, kas nužudė Elę.

Arijos akys buvo stiklinės. Atrodė, ji nekreipia dėmesio į Hanos žodžius.

– Man nutiko kai kas labai keista. – Ji iki dugno išgėrė vandenį. – Ką tik ilgai kalbėjausi su Džena Kavano. Ir... ji žino apie tą naktį.

– Kodėl tu kalbėjaisi su Džena? Kaip? – riktelėjo Hana. Tik paskui suvokė, ką pasakė Arija, tos mintys ją pasiekė visaip kaip radijo bangos, anot fizikos mokytojo, metų metus skrodusios visatą. Hanai atvipo žandikaulis, kraujas ištekėjo iš galvos. – Ką tu pasakei?

Arija prispaudė delnus prie kaktos.

– Lankau meno pamokas, o Džena irgi mano klasėje. Šįvakar nuėjau į studiją ir... ir Džena buvo ten. Siaubingai išsigandau, pamaniau, kad E – tai ji... ir kad man ką nors padarys. Mane ištiko panikos priepuolis... bet kai atsipeikėjau, Džena vis dar buvo su manim. Ji man padėjo. Jaučiausi siaubingai ir nei iš šio, nei iš to ėmiau jai pasakoti, ką mes padarėme. Bet net nespėjus visko papasakoti, Džena mane pertraukė. Ji pasakė, kad prisimena viską, kas įvyko tą naktį. – Arija pažvelgė į Haną su Emilija. – Jos su Ele viską surengė kartu.

Stojo tyla. Hana jautė, kaip smilkiniuose tvinksi kraujas.

– Tai neįmanoma, – staigiai stodamasi galiausiai tarė Emilija. – Negali būti.

– Taip negali būti, – tyliai it aidas atkartojo Hana. Ką čia Arija paisto?

Arija užsikišo už ausies išsipešusią plaukų sruogą.

– Džena prisipažino pati nuėjusi pas Elę, turėjusi planą, kaip pakenkti Tobiui. Ji norėjo, kad jis dingtų – esu tikra, nes jis... na, žinote. Liesdavo ją. Elė pažadėjo padėti. Tik viskas įvyko ne taip, kaip jos numatė. Tačiau Džena vis vien saugojo paslaptį – neva viskas baigėsi taip, kaip ji norėjo. Jos įbrolis dingo iš akių. Bet... ji sakė, kad tą naktį ten buvo dar kažkas. Dar kažkas viską matė.

Emilija žiopsojo į ją pravira burna.

– Ne.

– Kas matė? – nekantravo Hana, jai linko keliai.

– Ji man nepasakė, – papurtė galvą Arija.

Vėl stojo tyla. Buvo girdėti, kaip muša Čiaros dainos boso partija. Hana apsidairė stebėdamasi, kaip palaimingai niekas nieko neįtaria. Maikas Montgomeris vis dar trynėsi į merginą iš Kvakerių mokyklos; girtėjantys suaugusieji spietėsi aplink barą; grupelė vienmečių merginų kandžiai šnabždėjosi, kokios storos visos kitos. Hana beveik panoro liepti visiems skirstytis, pranešti, kad visata apvirto aukštyn kojomis ir apie pasilinksminimus negali būti nė kalbos.

– Kodėl Džena nuėjo pas Elę, kodėl pasirinko kaip tik ją? – visų mintis garsiai išsakė Emilija. – Elė jos nekentė.

Arija persibraukė delnais per sušlapusius lietuje plaukus.

– Ji tikėjosi, kad Elė ją supras. Elė irgi turėjusi panašių bėdų.

Sutrikusi Hana suraukė kaktą.

– Panašių bėdų? Tu kalbi apie Džeisoną?

– Aš... aš spėju, – mąsliai atsakė Arija. – Galbūt Džeisonas elgėsi kaip Tobis.

Hana suraukė nosį prisimindama patrauklų, bet paniurusį vyresnį Elės brolį.

– Džeisonas visuomet būdavo... keistokas.

– Merginos, ne. – Emilijos rankos nusviro ant kelių. – Džeisoną apnikdavo permaininga nuotaika, bet jis nebuvo prievartautojas. Juodu su Ele drauge visuomet atrodydavo laimingi.

– Tobis su Džena irgi atrodydavo laimingi, – priminė jai Arija.

– Girdėjau, kad kone kas ketvirtas brolis priekabiauja prie sesers, – pritarė jai Hana.

– Nesąmonė, – piktai suprunkštė Emilija. – Netikėkite viskuo, ką girdite.

Hana sustingo, paskui pasisuko į Emiliją.

– Ką tu dabar pasakei?

Emilijos lūpos suvirpėjo.

– Pasakiau... netikėkite viskuo, ką girdite.

Žodžiai sklido koncentriniais ratais, lyg radijo bangos. Hana girdėjo juos ir vėl, atsimušančius galvoje.

Jai ėmė krikti protas. Netikėkite viskuo, ką girdite. Tuos žodžius ji jau matė. Naujausia jos gauta žinutė. Nuo E. Naktį, kurios negalėjo prisiminti.

Hanai veikiausiai išsprūdo koks nors garsas, nes Arija atsisuko į ją.

– Hana... kas yra?

Staiga vienas po kito, kaip krintantys domino kauliukai, Haną užplūdo atsiminimai. Ji išvydo, kaip klibinkščiuoja į Monos vakarėlį apsivilkusi prabangia suknele, drebėdama iš baimės, nes suknelė jai per ankšta. Mona juokiasi jai tiesiai į veidą ir vadina banginiu.

Hana tik dabar suvokė, kad tą suknelę atsiuntė ne Mona. Ją atsiuntė E.

Ji regi, kaip žengteli atbula, pasisuka kulkšnį ir išsidrebia ant grindų. Siaubingas plyštančių siūlių garsas – dddrrrrrr. Virš jos sklinda juokas, garsiausiai kvatojasi Mona. Paskui Hana regi save vėliau, jau vilkinčią sportinį megztinį, gimnastikos šortus ir patinusiomis nuo verksmo akimis vieną sėdinčią tojotoje, Holiso planetariumo aikštelėje. Ji net girdi, kaip suskamba jos „BlackBerry“ ir mato save, tiesiančią ranką prie telefono. Vaje, turbūt tai nebuvo riebalų nusiurbimas! – parašyta žinutėje. Netikėk viskuo, ką girdi! E.

Tik žinutė nebuvo nuo E. Ji buvo atsiųsta iš kito mobiliojo telefono numerio – gerai Hanai pažįstamo.

Hana dusliai aiktelėjo. Į ją žvelgiantys veidai išskydo ir mirgėjo lyg hologramos.

– Hana... kas atsitiko? – suspiegė Emilija.

– O Dieve, – sušnibždėjo Hana, jai sukosi galva. – Tai... Mona.

Emilija suraukė kaktą.

– Kas Mona?

Hana nusitraukė kaukę. Vėsus oras, regis, išlaisvino. Randas tvinksėjo lyg koks padaras, lyg būtų ne ant jos smakro. Ji net nesidairė, kiek žmonių spokso į bjaurų mėlynių nusėtą jos veidą, nes jai buvo nesvarbu.

– Prisiminiau, ką ketinau jums pasakyti naktį, kai norėjau susitikti su jumis prie mokyklos, – pasakė Hana ašaroms kaupiantis akyse. – E yra Mona.

Emilija su Arija spoksojo į ją tuščiais veidais, ir Hanai toptelėjo, kad draugės jos neišgirdo. Galiausiai Arija ištarė:

– Ar tu tikra?

Hana linktelėjo.

– Bet Mona su... Spensere, – lėtai išspaudė Emilija.

– Žinau, – sušnibždėjo Hana. Ji numetė kaukę ant minkštasuolio ir atsistojo. – Turime ją surasti. Tuoj pat.

34

Pričiupsiu jus, mano mielosios

Kad per užmiesčio klubo veją nueitų iki aikštelės, suliptų į Monos milžinišką geltoną kaip taksi „Hummer“ ir išlėktų iš aikštelės, Monai ir Spenserei prireikė dešimties minučių. Spenserė žvilgtelėjo į tolstančią Hanos vakarėlio palapinę. Ji buvo apšviesta kaip gimtadienio tortas ir kone įžiūrėjai muzikos keliamą vibraciją.

– Tai buvo nuostabu, na, kad dėl Hanos susitarei su Džastinu Timberleiku ir jis dainuos, – sumurmėjo Spenserė.

– Hana geriausia mano draugė, – atsiliepė Mona. – Ji daug patyrė. Norėjau, kad vakarėlis būtų ypatingas.

– Kai buvome jaunesnės, apie Džastiną ji tauškėdavo neužsičiaupdama, – kalbėjo toliau Spenserė žiūrėdama, kaip pro langą pralekia senas namas, anksčiau priklausęs vienam iš Diuponų, bet dabar paverstas restoranu. Keletas pavakarieniavusių žmonių linksmai plepėdami stovėjo verandoje. – Nežinojau, kad Džastinas jai vis dar labai patinka.

Monos lūpas iškreipė šypsenėlė.

– Apie Haną žinau daug dalykų. Kartais manau, kad Haną pažįstu geriau nei ji save. – Ji dirstelėjo į Spenserę. – Juk žmonėms, kurie tau rūpi, turi daryti gerus dalykus, argi ne?

Kramtydama odelę prie nago Spenserė vos vos linktelėjo. Mona sustojo prie stop ženklo ir pasiraususi rankinėje išsitraukė pakelį kramtomosios gumos.

– Gal nori? – pasiūlė Spenserei vyniodama plokštelę ir įsikišo ją į burną. – Aš dėl jos pamišusi. Jos galima nusipirkti tik Europoje, bet mergina, su kuria lankau istoriją, davė man visą pakuotę. – Ji susimąsčiusi ėmė kramtyti.

Spenserė rankos mostu atsisakė. Ji nebuvo nusiteikusi kramtyti gumos.

Monai važiuojant pro Jojimo akademiją Spenserė smarkiai pliaukštelėjo delnais sau per šlaunis.

– Aš negaliu, – suaimanavo ji. – Turėtume apsisukti, Mona. Negaliu įduoti Melisos.

Mona žvilgtelėjo į ją ir įsuko į akademijos aikštelę. Ji įvairavo į neįgaliesiems skirtą vietą ir sustojo.

– Gerai...

– Ji mano sesuo, – Spenserė tuščiu žvilgsniu spoksojo priešais. Lauke buvo visiškai tamsu, o oras kvepėjo šienu. Tolumoje prunkštelėjo arklys. – Jei Melisa tai padarė, ar neturėčiau jos apsaugoti?

Mona įkišo ranką į rankinę ir išsitraukė „Marlboro Light“. Pasiūlė cigaretę Spenserei, bet šioji papurtė galvą. Monai prisidegus cigaretę Spenserė stebėjo, kaip žioruoja oranžinis cigaretės galiukas ir raitosi dūmai, iš pradžių visureigio salone, paskui pro siaurą plyšelį vairuotojo lango viršuje.

– Ką Melisa turėjo omeny? – tyliai paklausė Mona. – Neva po to, ką papasakojai jai paplūdimyje, ji manė, kad jūs viena kitą suprantate. Ką ten jai papasakojai?

Spenserė suleido nagus į delnus.

– Kai ką prisiminiau apie Elės dingimo naktį, – prisipažino ji. – Mudvi su Ele susipykome... ir aš ją pastūmiau. Ji galva atsitrenkė į akmeninę sieną. Bet prisiverčiau viską pamiršti ir metų metus nieko neatsiminiau. – Ji žvilgtelėjo į Moną – kaip ši reaguoja, bet Monos veidas buvo neįskaitomas. – Prasitariau apie tai Melisai. Turėjau kam nors papasakoti.

– Pala, pala, – sušnibždėjo Mona atidžiai žiūrėdama į Spenserę. – Manai, tai padarei tu?

Spenserė prispaudė delnus prie kaktos.

– Buvau ant Elės įsiutusi.

Pūsdama dūmus pro nosį Mona pasirangė sėdynėje.

– E įdėjo į tavo rankinę Elės ir Ijano nuotrauką, taip? Kas, jei E ir Melisai pakišo kokią nors užuominą ir įtikino ją įduoti tave? Galbūt ir Melisa dabar eina pas farus.

Spenserė išplėtė akis. Ji prisiminė, ką Melisai pasakė: kad jos daugiau „viena kitos nesupranta“.

– Mėšlas, – sušnibždėjo ji. – Taip manai?

– Nežinau. – Mona sugriebė Spenserei už rankos. – Manau, elgiesi teisingai. Bet jei nori, kad apsisukčiau ir parvežčiau tave į vakarėlį, taip ir padarysiu.

Spenserė perbraukė per šiurkščius rankinės karoliukus. Ar ji elgiasi teisingai? Ji troško nebūti ta, kuri išsiaiškino, kad žudikė – Melisa. Troško, kad tai būtų išsiaiškinęs kas nors kitas. Kaip karštligiškai ji davėsi po vakarėlio palapinę ieškodama Melisos. Kur sesuo dingo? Ką dabar veikia?

– Tu teisi, – ištarė ji abejingu balsu. – Aš elgiuosi teisingai.

Mona linktelėjo, vėl įjungė variklį ir išriedėjo iš Jojimo akademijos aikštelės. Ji išmetė pro langą nuorūką ir Spenserė stebėjo, kaip ji nukrito ir pavirto mažyčiu šviesos taškeliu ant sausos žolės.

Joms kiek pavažiavus keliu supypsėjo Spenserės „Sidekick“. Spenserė atsegė rankinę.

– Gal tai Vaildenas, – sušnibždėjo ji. Bet tai buvo žinutė nuo Emilijos.

Hana prisiminė. Mona yra E! Atsakyk, kai gausi.

Mobilusis išslydo iš rankų ir nukrito Spenserei ant kelių. Ji dar kartą perskaitė žinutę. Paskui dar kartą. Žodžiai galėjo būti parašyti ir arabiškai – Spenserė neįstengė jų įsisąmoninti. Ar tu tikra? – parašė ji. Taip, atsakė Emilija. Dink iš ten. DABAR PAT.

Spenserė akimis palydėjo reklaminį kavos „Wawa“ skydą, akmeninį statomo gyvenamojo rajono ženklą, didžiulę trikampę bažnyčią. Ji stengėsi kvėpuoti kuo tolygiau ir skaičiavo nuo vieno iki šimto šokinėdama per penkis skaičius ir tikėdamasi, kad tai ją nuramins. Mona atidžiai ir pareigingai žiūrėjo į kelią. Suknelė be petnešėlių ne visai tiko jai per krūtinę. Ant dešinio peties buvo randas, galbūt nuo vėjaraupių. Negi Mona būtų galėjusi taip pasielgti.

– Čia buvo Vaildenas? – sučiulbėjo Mona.

– Eee, ne, – Spenserės atsakymas nuskambėjo spigiai ir prislopintai, lyg būtų kalbėjusi iš skardinės. – Čia buvo... buvo mama.

Išlaikydama tą patį greitį Mona truputį linktelėjo galvą. Spenserės telefonas vėl nušvito. Ji gavo dar vieną žinutę. Paskui dar vieną, ir dar vieną, ir dar. Spensere, kas vyksta? Spensere, prašau atrašyti. Spensere, tau gresia PAVOJUS. Parašyk, ar tau nieko nenutiko.

Mona nusišypsojo, jos iltiniai dantys sutviskėjo blausioje prietaisų skydelio skleidžiamoje šviesoje.

– O tu populiari. Kas dedasi?

Spenserė bandė nusijuokti.

– Et, nieko.

Mona žvilgtelėjo į Spenserės telefono žinučių meniu langą.

– Emilija, taip? Gal pasirodė Džastinas?

– Eee... – Spenserė garsiai nurijo seiles, jai užspaudė gerklę.

Monos šypsena dingo.

– Kodėl nesakai man, kas vyksta?

– Nnniekas nevyksta, – išmikčiojo Spenserė.

Mona nusišiepė ir atmetė sruogą. Blyški jos oda tamsoje švytėjo.

– Ar čia paslaptis? Gal man nevalia žinoti ar panašiai?

– Žinoma, ne, – cyptelėjo Spenserė. – Tik... aš...

Užsidegus raudonam signalui jos sustojo prie šviesoforo. Spenserė apsidairė ir lėtai paspaudė durelių atrakinimo mygtuką. Vos suspaudus pirštais rankeną Mona sugriebė jai už kitos rankos riešo.

– Ką darai?

Monos akys žibėjo nuo raudonos šviesoforo šviesos. Ji dėbčiojo tai į Spenserės telefoną, tai į persigandusios draugės veidą. Spenserė suprato, kad Mona ją perkando – atrodė, lyg nespalvotas „Ozo šalies burtininko“ filmas nusidažo spalvų vaivorykšte. Monos išraiška pasikeitė – iš sutrikusios į sukrėstą... paskui į piktdžiugišką. Ji vėl nuspaudė durelių užraktą. Užsidegus žaliam signalui spūstelėjo greičio pedalą, svaiginamai greitai pasuko į kairę per sankryžą ir įvažiavo į nelygų dviejų juostų kaimo vieškelį.

Spenserė matė, kaip greičio rodyklė nuo penkiasdešimties šoktelėjo iki šešiasdešimties, tada iki septyniasdešimties. Ji tvirtai suspaudė durelių rankeną.

– Kur mes važiuojame? – paklausė ji tyliu baimės kupinu balsu.

Mona pašnairavo į Spenserę, jos veide sustingo grėsminga šypsena.

– Tu niekuomet nebuvai kantri, – ji mirktelėjo ir pasiuntė Spenserei oro bučinį. – Bet šįkart turėsi palaukti ir pamatysi.

35

Gaudynės prasideda

Kadangi Hana į vakarėlį atvažiavo limuzinu, o Emiliją atvežė motina, jų vienintelis pasirinkimas buvo lėtas ir nenuspėjamas Arijos „Subaru“. Tapsėdama grindiniu lygiapadžiais žalios zomšos bateliais Arija nusivedė visas per aikštelę. Ji atrakino dureles ir įšoko į vairuotojo sėdynę. Hana atsisėdo priekyje, o Emilija, pastūmusi į šoną Arijos knygas, tuščius kavos puodelius, atsarginius drabužius, siūlų sruogas ir porą storakulnių batų, įsitaisė užpakalinėje sėdynėje. Arija smakru spaudė prie peties mobilųjį – ji paskambino Vaildenui, norėjo sužinoti, ar Mona su Spensere pasirodė policijos nuovadoje. Po aštunto signalo ji nusivylusi išjungė telefoną.

– Vaildeno nėra darbe, – pasakė ji. – Jis neatsiliepia ir mobiliuoju.

Paskendusios mintyse jos patylėjo. Kaip Mona gali būti E? – svarstė Arija. Iš kur Mona tiek daug apie mus žino? Arija mintimis perbėgo viską, ką jai buvo padariusi Mona – grasinusi Piktosios Karalienės lėle, nusiuntusi Šonui nuotraukas, dėl kurių suėmė Ezrą, nusiuntusi mamai laišką, išardžiusį jos šeimą. Mona automobiliu partrenkė Haną, išvijo Emiliją iš mokyklos ir privertė visas manyti, kad Elę nužudė Spenserė. Mona prisidėjo prie Tobio Kavano mirties... o galbūt ir prie Elės.

Hana plačiai atsimerkusi ir nemirksėdama spoksojo tiesiai prieš nosį, lyg būtų apsėsta. Arija palietė jos ranką.

– Ar tu tuo tiki?

Hana nerangiai linktelėjo.

– Taip, – jos veidas buvo išblyškęs, o lūpos sukepusios.

– Ar manai, kad parašyti Spenserei žinutę buvo gera mintis? – jau kažkelintą kartą tikrindama telefoną paklausė Emilija. – Ji vėl neatrašė.

– Galbūt dabar jos policijos nuovadoje, – stengdamasi likti rami atsakė Arija. – Gal Spenserė išjungė telefoną. Galbūt Vaildenas todėl ir neatsiliepia.

Arija pažvelgė į Haną. Jos skruostu per mėlynes ir siūles ritosi didelė žvilganti ašara.

– Jei Spenserei kas nors atsitiks, aš būsiu dėl to kalta, – sušnibždėjo Hana. – Turėjau prisiminti anksčiau.

– Tu tikrai dėl nieko nekalta, – ryžtingai tarė Arija. – Tu būtum negalėjusi to kontroliuoti, net jai būtum atsiminusi.

Ji uždėjo delną Hanai ant plaštakos, bet šioji patraukė ją ir užsidengė veidą. Arija neturėjo supratimo, kaip ją paguosti. Koks turėtų būti jausmas supratus, kad tavo geriausia draugė yra ir pikčiausia tavo priešė? Geriausia Hanos draugė bandė ją nužudyti.

Staiga Emilija aiktelėjo.

– Nuotrauka, – sušnibždėjo ji.

– Kokia nuotrauka? – paklausė Arija, paleisdama variklį ir važiuodama iš aikštelės.

– Ta... ta nuotrauka, kurią mums rodė Spenserė. Elės ir Ijano. Ta su užrašu. Suvokiau, kad esu ją mačiusi. Dabar žinau kur, – pati netikėdama Emilija nusikvatojo. – Prieš porą dienų buvau Metų knygos kambaryje. Ir jame buvo žmonių rankinių ir krepšių turinio nuotraukos. Štai kur ją mačiau. – Emilija pakėlė akis ir pažvelgė į drauges. – Monos rankinėje. Bet mačiau tik Elės ranką. Rausva rankovė buvo apspurusi ir įplėšta.

Policijos nuovada buvo vos už mylios, visai šalia „Hooters“. O juk Arija ir Maikas vos prieš kelias valandas šioje užeigoje sėdėjo. Kai automobilis įvažiavo į aikštelę ir staigiai sustojo, visos trys knebtelėjo į priekį.

– Velnias! – nusikeikė Hana. Aikštelėje stovėjo tik aštuoni policijos automobiliai. – Jų čia nėra!

– Nusiramink. – Arija išjungė automobilio žibintus.

Merginos iššoko lauk ir bėgte pasileido prie nuovados durų. Fluorescencinės lempos viduje švietė žalsvai ir nemaloniai rėžė akis. Keletas policininkų stabtelėjo ir atvipusiais žandikauliais sužiuro į jas. Maži žali laukiamojo suoleliai buvo tušti, ant jų mėtėsi vos keli atsitiktiniai lankstinukai, ką daryti tapus automobilio vagystės auka.

Iš už kampo, vienoje rankoje laikydamas mobilųjį, o kitoje – puodelį kavos, pasirodė Vaildenas. Pamatęs vakarines sukneles vilkinčias Haną ir Emiliją, nuo riešų tabaluojančias jų kaukes ir Rouzvudo uniforma vilkinčią Emiliją su didžiule mėlyne ant kaktos, jis sutrikęs prisimerkė.

– Sveikos, merginos, – lėtai nutęsė jis. – Kas jus čia atvijo?

– Turite mums padėti! – sušuko Arija. – Spenserė pateko į bėdą.

Eidamas arčiau Vaildenas mostelėjo joms prisėsti ant suoliukų.

– Kas nutiko?

– Žinutės, kurias gaudavome, – aiškino Arija, – tai, apie ką šiandien jums pasakojau, – žinome, nuo ko jos.

Sunerimęs Vaildenas sustojo.

– Žinote?

– Jos nuo Monos Vanderval, – ištarė Hana ir sukūkčiojo. – Štai ką prisiminiau. Tai mano geriausia prakeikta draugė.

– Nuo Monos... Vanderval? – Vaildeno akys klydinėjo nuo vienos merginos prie kitos. – Merginos, suplanavusios tavo vakarėlį?

– Spenserė Hastings dabar važiuoja automobiliu su Mona, – įsiterpė Emilija. – Jos turėjo važiuoti čia – Spenserė norėjo kai ką jums papasakoti. Bet aš nusiunčiau jai žinutę ir įspėjau apie Moną... ir dabar mes nežinome, kur jos. Spenserės telefonas išjungtas.

– Ar bandėte prisiskambinti Monai? – paklausė Vaildenas.

Hana spoksojo į linoleumu išklotas grindis. Už apsauginių grotų suskambėjo telefonas, paskui dar vienas.

– Aš bandžiau. Ji irgi neatsiliepė.

Staiga Vaildeno rankoje nušvito mobilusis. Arija įžiūrėjo numerį ekranėlyje.

– Spenserė! – suriko ji.

Vaildenas paspaudė atsakyti, bet tylėjo. Tada paspaudė garsiakalbio mygtuką ir pridėjęs pirštą prie lūpų apžvelgė merginas.

– Šššš, – vien lūpomis ištarė jis.

Arija ir jos senosios geriausios draugės sukišo nosis arčiau prie telefono. Iš pradžių buvo girdėti tik neaiškūs trukdžiai. Paskui jos išgirdo Spenserės balsą. Jis skambėjo iš toli.

– Visuomet maniau, kad Svedesfordo kelyje gražu, – ištarė ji. – Tiek daug medžių, ypač šioje nuošalioje miesto dalyje.

Sutrikusios Arija ir Emilija susižvelgė. O tada Arijai kvoštelėjo – kartą tokią sceną su broliu matė per televizorių. Mona turbūt viską suprato, bet Spenserė veikiausiai įsigudrino slapčiomis paskambinti Vaildenui, kad užsimintų, kur Mona ją veža.

– Taigi... kodėl sukame į Breinardo kelią? – labai garsiai ir aiškiai paklausė Spenserė. – Į policijos nuovadą važiuoti reikia ne pro čia.

– Vaje, Spensere, – išgirdo jos Monos balsą.

Vaildenas atsivertė užrašinę ir parašė: Breinardo kelias. Apie juos susispietė dar keletas policininkų. Emilija tyliai paaiškino, kas vyksta, ir vienas jų, atnešęs didelį sulankstomą Rouzvudo žemėlapį, žymekliu apibraukė Svedesfordo ir Breinardo kelių sankryžą.

– Ar važiuojame prie upelio? – vėl nuskambėjo Spenserės balsas.

– Galbūt, – išdainavo Mona.

Arija išpūtė akis. Morelio upelis veikiau srauni upė.

– Man labai patinka tas upelis, – garsiai ir aiškiai ištarė Spenserė.

Pasigirdo aiktelėjimas ir klyksmas. Merginos išgirdo, kaip kažkas keletą kartų trinktelėjo, sucypė padangos, kaip kažkas vienu metu spaudo telefono mygtukus... o tada stojo tyla. Vaildeno telefono ekranas sumirksėjo. Skambutis nutrauktas.

Arija slapčiomis nužvelgė visus. Hana stovėjo suspaudusi rankomis galvą. Emilija atrodė taip, lyg tuoj nualps. Vaildenas atsistojo, įsidėjo telefoną į dėklą ir iš kišenės išsitraukė raktus.

– Apžiūrėsime visus keliukus prie upelio tame rajone. – Jis kreipėsi į apkūnų policininką prie stalo: – Pažiūrėk, ar gali atsekti šitą skambutį ir nustatyti, iš kur skambinta. – Tada jis apsisuko ir patraukė prie automobilio.

– Palaukite, – bėgdama paskui šūktelėjo Arija. Vaildenas atsisuko. – Mes irgi važiuojame.

Vaildeno pečiai nusviro.

– Tai ne...

– Mes važiuojame, – Arijai už nugaros plieniniu balsu pareiškė Hana.

Vaildenas kilstelėjo petį ir atsiduso. Jis mostelėjo į užpakalinę policijos automobilio sėdynę.

– Gerai. Lipkit.

36

Pasiūlymas, kurio Spenserė

negali atsisakyti

Mona ištraukė telefoną Spenserei iš rankų, išjungė ir švystelėjo pro langą net nesumažinusi visureigio greičio. Tada staigiai apsisuko, grįžo nelygiu, duobėtu Breinardo keliu ir greitkeliu pasuko į pietus. Jos pralėkė maždaug penkias mylias ir išvažiavo iš greitkelio netoli Bilo Bičo nudegimų klinikos. Pro šalį prašvilpė keli ūkiai ir statomų gyvenamųjų namų rajonai, paskui kelias įniro į mišką. Tik pravažiavus šaltą, apgriuvusią kvakerių bažnyčią Spenserė suprato, kad jos važiuoja... į Plūduriuojančio Žmogaus karjerą.

Spenserė mėgdavo žaisti prie didelio ežero, telkšančio Plūduriuojančio Žmogaus karjere. Vaikai nardydavo nuo aukštų uolų, bet praėjusią vasarą, kai sausra išgarino vandenį, berniukas iš valstybinės mokyklos nėrė nuo uolų ir užsimušė. Taigi Plūduriuojančio Žmogaus karjero pavadinimas ne tik klaikiai skambėjo, bet buvo ir pranašiškas. Sklido gandai, kad palei ežerą klaidžioja ir jį saugo berniuko vaiduoklis. Spenserė net girdėjo šnabždantis, kad prie ežero irštvą įsirengęs Rouzvudo persekiotojas. Jausdama, kaip šiurpsta nugara, Spenserė dėbtelėjo į Moną. Jai pasivaideno, kad visureigį vairuoja Rouzvudo persekiotojas.

Ji taip stipriai suleido pirštus į ranktūrius, kad buvo tikra – visam laikui liks įspaudai. Vienintelis Spenserės troškimas buvo paskambinti Vaildenui ir nurodyti jų buvimo vietą, o dabar ji visiškai įkliuvo.

Mona akies krašteliu pašnairavo į Spenserę.

– Spėju, Hana prisiminė, ar ne?

Spenserė vos pastebimai linktelėjo.

– Ji neturėjo prisiminti, – išgiedojo Mona. – Hana turėjo suprasti, kad prisiminusi visoms sukels pavojų. O Arija neturėjo visko papasakoti policininkams. Nusiunčiau ją į „Hooters“, kad pamatyčiau, ar ji tikrai kreipia dėmesį į mano įspėjimus, – galų gale užeiga taip arti policijos nuovados. Joje visuomet knibžda policininkų, todėl ji susigundė jiems viską iškloti. Akivaizdu, taip ir nutiko, – Mona iškėlė rankas į viršų. – Kodėl jūs, merginos, ir toliau krečiate kvailystes?

Spenserė užsimerkė iš baimės, jau geriau prarastų sąmonę.

Mona teatrališkai atsidūsėjo.

– Bet vėlgi, jūs metų metus krėtėte kvailystes, argi ne? Viskas prasidėjo nuo gerosios Dženos Kavano, – ji mirktelėjo.

Spenserei atvipo žandikaulis. Mona... žino?

Žinoma, kad žino. Ji yra E.

Mona žvilgtelėjo į persigandusį Spenserės veidą ir nutaisė apsimestinai nustebusią išraišką. Paskui ji trūktelėjo šoninį suknelės be petnešėlių užtrauktuką, pasirodė juoda žvilgi liemenėlė ir nemažas pilvo dryžis. Po šonkauliais buvo matyti didžiulis grublėtas randas. Spenserė, vos kelias sekundes į jį paspoksojusi, turėjo nusukti akis.

– Buvau ten tą naktį, kai jūs sužalojote Dženą, – šaižiu balsu sušnibždėjo Mona. – Mudvi su Džena buvome draugės, galbūt būtum tai prisiminusi, jei nebūtum buvusi tokia susirūpinusi vien savim. Tą naktį nuėjau pas Dženą norėdama padaryti jai staigmeną. Mačiau Elę... mačiau viską... ir net gavau nedidelį suvenyrą, – ji persibraukė pirštais nudegimo randą. – Mėginau visiems papasakoti, kad tai padarė Elė, bet manim niekas netikėjo. Tobis taip greitai prisiėmė kaltę, jog mano tėvai pamanė, kad Elę kaltinu todėl, kad jai pavydžiu. – Mona papurtė galvą, jos šviesūs plaukai plaikstėsi. Surūkiusi cigaretę ir išmetusi nuorūką pro langą ji iškart prisidegė kitą ir stipriai įsisiurbė į filtrą. – Net bandžiau apie tai pasikalbėti su Džena, bet Džena atsisakė manęs klausytis. Ji vis kartojo: „Tu klysti. Tai buvo mano įbrolis“, – Mona plonesniu balsu pamėgdžiojo Dženą. – Taip su Džena ir išsiskyrėme, – pasakojo Mona. – Bet kiekvieną kartą namie žiūrėdama į veidrodį prisimindavau tai, ką jūs, kalės, padarėte. Žinau, ką mačiau. Ir... niekuomet... nepamiršiu, – jos lūpas iškreipė klaiki šypsena. – Šią vasarą radau būdą, kaip su jumis atsiskaityti. Tarp viso šlamšto, kurį išmetė naujieji gyventojai, radau Elės dienoraštį. Iškart supratau, kad jis Elės. O dienoraštyje ji prirašė daugybę visų jūsų paslapčių. Tiesą sakant, tikrai galinčių jums pakenkti. Atrodė, lyg ji būtų norėjusi, kad dienoraštis pakliūtų į rankas priešui.

Spenserės galvoj tvykstelėjo – Elės dingimo išvakarėse užklupo ją miegamajame uoliai skaitančią sąsiuvinį, jos veide švietė garbėtroškos šypsena.

– Kodėl jai dingus policininkai dienoraščio nerado? – vos nespringdama paskubomis išpylė ji.

Mona pasuko automobilį po tankiai suaugusiomis medžių šakomis ir sustojo. Aplink buvo gūdi tamsa, bet Spenserė girdėjo tekantį vandenį, užuodė samanas ir šlapią žolę.

– Kas, po galais, žino? Bet džiaugiuosi, kad ne jie rado, o aš aptikau, – Mona užsisegė suknelę ir gyvai pasisuko į Spenserę. – Elė surašė visus siaubingus dalykus, kurių jūs prikrėtėte. Kaip jūs kankinote Dženą Kavano, kad Emilija pabučiavo ją medžio namelyje, kad tu, Spensere, pabučiavai sesers vaikiną. Man buvo taip lengva... nežinau, tapti ja. Tereikėjo gauti telefoną su blokuojamu numeriu. Ir iš pradžių priverčiau jus manyti, kad su jumis susisiekė Elė, ar ne? – Mona sugriebė Spenserei už rankos ir nusikvatojo.

Spenserė pašiurpusi atsitraukė.

– Negaliu patikėti, kad visą tą laiką E buvai tu.

– O taip. Nežinojimas turėjo erzinti! – Mona džiugiai suplojo delnais. – Buvo linksma stebėti, kaip jūs kraustotės iš proto... O paskui buvo rasti Elės palaikai ir jūs iš tikrųjų pakvaišote. Bet siųsti žinutes sau buvo iš tiesų genialu... – ji paplekšnojo sau per kairį petį. – Turėjau nemažai palakstyti ir numatyti jūsų veiksmus dar jums pačioms nenutarus, ko imsitės. Ir viskas buvo atlikta elegantiškai, beveik kaip aukštosios mados suknelė, sutinki?

Mona akimis sekė, kaip reaguoja Spenserė. Tada lėtai ištiesė ranką ir juokais jai kumštelėjo.

– Atrodai persigandusi. Lyg ketinčiau ką nors tau padaryti ar panašiai. Vis dėlto ne tokia turėtų būti baigtis.

– Baigtis... taip? – sušnibždėjo Spenserė.

– Na, iš pradžių aš tavęs nekenčiau, Spensere. Tavęs labiausiai. Buvai artimiausia Elei ir turėjai viską. – Mona prisidegė dar vieną cigaretę. – Bet tada... mes susidraugavome. Buvo taip linksma planuoti Hanos vakarėlį, leisti kartu laiką. Argi tau nepatiko iškrėsti to pokšto vaikinams? Argi nebuvo malonu nuoširdžiai pasikalbėti? Todėl pamaniau... galbūt galėčiau pabūti filantrope. Kaip Andželina Džoli.

Netekusi žado Spenserė sumirksėjo.

– Nusprendžiau tau padėti, – paaiškino Mona. – „Auksinė orchidėja“ – na, tai buvo laimingas atsitiktinumas. Bet šitai – aš tikrai noriu pagerinti tau gyvenimą, Spensere. Tu man tikrai rūpi.

Spenserė suraukė kaktą.

– Apie ką čia kalbi?

– Apie Melisą, kvailute! – šūktelėjo Mona. – Pakišti ją kaip žudikę. Tai taip tobula. Argi ne to visuomet norėjai? Kad tavo sesuo sėstų į kalėjimą už žmogžudystę ir visiems laikams dingtų iš tavo gyvenimo. Palyginti su ja, atrodysi tobula!

Spenserė spoksojo į ją.

– Bet... Melisa turėjo motyvą.

– Ar tikrai? – išsišiepė Mona. – O gal tik nori tuo tikėti?

Spenserė išsižiojo, bet neišleido nė garselio. Mona atsiuntė jai žinutę, kurioje buvo parašyta: Elės žudikė tiesiai prieš tave. Ir pranešimą: Juk žinai, ji tai padarė. Mona įkišo nuotrauką į Spenserės rankinę.

Mona metė į ją suktą žvilgsnį.

– Galime viską apversti aukštyn kojomis. Galime grįžti į policijos nuovadą ir pasakyti Hanai, kad tai didžiulis nesusipratimas, kad ji pasiklydo savo prisiminimuose. Galime E darbelius primesti kam kitam, tam, kas tau nepatinka. Kad ir Endriui Kembelui. Juk visuomet jo nekentei, ar ne?

– Aaš... – sumikčiojo Spenserė.

– Galime įkišti tavo seserį į kalėjimą, – sušnibždėjo Mona. – Ir abi galime būti E. Galime visus valdyti. Tu tokia pat sukta, kokia buvo Elė. Ir net gražesnė, protingesnė ir turtingesnė. Grupės lydere turėjai būti tu, o ne ji. Suteikčiau tau tokią galimybę – būti lydere, juk ir turėtum. Tavo gyvenimas būtų tobulas. Tavo mokyklinis gyvenimas būtų tobulas, – ji plačiai nusišypsojo. – O aš žinau, kaip trokšti būti tobula.

– Bet tu įskaudinai mano drauges, – sušnibždėjo Spenserė.

– Ar tu tikra, kad jos tavo draugės? – Monos akys spindėjo. – Ar žinai, ką norėjau pakišti kaip Elės žudikę, kol nepasipainiojo Melisa? Tave, Spensere. Tavo gerajai draugei Arijai pateikiau krūvą užuominų, kad tai padarei tu – per sieną girdėjau, kaip Elės dingimo vakarą su ja bareisi. Ir geriausia tavo draugė Arija tuo patikėjo. Ji buvo pasiruošusi tave įduoti.

– Arija taip nebūtų pasielgusi, – suspiegė Spenserė.

– Nebūtų? – Mona kilstelėjo antakį. – Tai kodėl girdėjau, kaip sekmadienio rytą po Hanos avarijos Vaildenui ji suokė, kad tai tavo darbas? – Ji pirštais ore parodė kabutes. – Ji nešvaistė laiko, Spense. Tavo laimei, Vaildenas nepatikėjo. Na, kodėl turėtum taip su tavim pasielgusį žmogų vadinti drauge?

Nežinodama, kuo tikėti, Spenserė keletą kartų giliai įkvėpė. Į galvą šovė mintis.

– Pala... jei Melisa nenužudė Elės, tai ją nužudei tu.

Mona atsilošė sėdynėje.

– Ne, – ji papurtė galvą. – Bet vis dėlto žinau, kas ją nužudė. Elė apie tai parašė paskutiniame savo dienoraščio puslapyje. Vargšelė, tai buvo paskutinis jos prieš mirtį parašytas dalykas, – Mona papūtė lūpas. – Ji parašė: Ijanas ir aš šįvakar superslaptai susitinkame, – Mona pamėgdžiojo Elės balsą, bet jis panėšėjo į šėtoniškos lėlės balsą iš siaubo filmo. – Ir aš iškėliau jam ultimatumą. Pasakiau, kad verčiau jau tegul jis išsiskiria su Melisa prieš jai išvažiuojant į Pragą, arba pasakysiu Melisai ir visiems kitiems tiesą apie mus. – Mona nuobodžiaujamai atsiduso. – Daugmaž aišku, kas nutiko: Elė pernelyg stipriai prispaudė Ijaną ir jis neatlaikė. Ją nužudė.

Monos plaukus kedeno vėjas.

– Sekiau Elės pavyzdžiu – ji buvo tobula kalė. Niekas nebuvo apsaugotas nuo jos šantažo. Ir jei nori, niekas nebus saugus ir dėl taviškio.

Spenserė lėtai papurtė galvą.

– Bet... bet tu partrenkei Haną.

Mona gūžtelėjo pečiais.

– Teko tai padaryti. Ji per daug žinojo.

– Man... man labai gaila, – sušnibždėjo Spenserė. – Bet aš tikrai nenoriu... kartu su tavim būti E. Valdyti su tavim mokyklą. Ar ką dar siūlai. Tai pamišėliška.

Nusivylusios Monos išraiška tapo grėsmingesnė. Ji suraukė antakius.

– Kaip nori.

Spenserei atrodė, kad Monos balsas kaip peilis įsirėžė jai į odą. Isteriškai čirpė svirpliai. Apačioje tekantis vanduo skambėjo kaip venomis plūstantis kraujas. Netikėtai Mona palinko ir suspaudė rankomis Spenserei kaklą. Spenserė suriko, loštelėjo atbula ir vėl mostelėjo ranka bandydama nuspausti durelių mygtuką. Ji spyrė Monai į krūtinę, šioji suspigo ir atsitraukė, Spenserė sugriebė durelių rankeną, stipriai ją trūktelėjo ir išvirto iš automobilio ant dygios žolės. Nė akimirkos nedelsdama, pasirėmusi rankomis pakilo ir nubėgo į tamsą. Po kojomis juto žolę, paskui žvyrą, tada žemę ir purvą. Vandens ošimas garsėjo. Spenserė suprato esanti netoli uolėto karjero krašto. Už nugaros išgirdo Monos žingsnius ir Spenserės liemenį apsivijo rankos. Abi nuvirto ant žemės. Mona užsiropštė ant jos ir suspaudė delnais jai kaklą. Spenserė spardėsi, raičiojosi ir duso. Mona kikeno, lyg visa tai tebūtų žaidimas.

– Maniau, mes draugės, Spensere, – Mona bandė nulaikyti Spenserę, jos veidą iškreipė grimasa.

Spenserė karštligiškai kovojo, kad galėtų įkvėpti.

– Turbūt ne! – suriko ji.

Sukaupusi visas jėgas Spenserė įrėmė kojas į Moną ir nuspyrė ją atgal. Mona dribo ant nugaros už kelių pėdų ir nuo smūgio išspjovė savo skaisčiai geltoną kramtomąją gumą. Spenserė vikriai pašoko ant kojų. Žaibuodama akimis ir sukandusi dantis Mona irgi atsistojo. Kai suspaudusi įniršio iškreiptas lūpas Mona vėl puolė, Spenserei pasirodė, kad laikas sustojo. Ji užsimerkė ir tiesiog... reagavo. Sugriebė Monai už kojų. Mona neteko pusiausvyros ir susvirduliavo. Spenserė įrėmė rankas į Monos pilvą ir iš visų jėgų ją stumtelėjo. Ji išvydo išsiplėtusių Monos akių baltymus ir išgirdo klyksmą. Mona krito aukštielninka ir... dingo.

Spenserė iš pradžių nesuprato, bet ji irgi krito. Tada atsitrenkė į žemę. Girdėjo, kaip tarpekliu nuaidėjo riksmas, ir akimirką pamanė, kad rėkia pati. Jos galva trenkėsi į žemę... ir akys užsimerkė.

37

Matyti, vadinasi, tikėti

Hana įsispraudė į užpakalinę Vaildeno policijos automobilio sėdynę šalia Arijos su Emilija. Kaip tik ant jos sėdėdavo nusikaltėliai, nors Rouzvude tokių ir nedaug. Per metalines groteles, skiriančias automobilio galą nuo priekio, Hana vos įžiūrėjo Vaildeno galvą, bet iš balso tono, kuriuo policininkas kalbėjo per radijo stotelę, suprato, kad jis irgi įsitempęs ir sunerimęs.

– Ar kas nors ką nors rado? – paklausė jis prikišęs prie burnos nešiojamąją radijo stotelę.

Kol Vaildenas sprendė, kur važiuoti toliau, birbiantis automobilis stovėjo prie stop ženklo. Jie ką tik apvažiavo pagrindinį kelią prie Morelio upelio, bet pamatė tik porą valstybinės mokyklos mokinių, gulinėjančių ant žolės ir geriančių. Niekur jokių Monos „Hummer“ ženklų.

– Nieko, – pasigirdo balsas iš automobilio radijo stotelės.

Arija sugriebė Hanos plaštaką ir tvirtai ją suspaudė, Emilija tyliai kūkčiojo į apykaklę.

– Gal ji turėjo galvoje kitą upelį, – svarstė Hana. – Gal ji turėjo galvoje upelį prie Mervino tako. Ir jegu taip, gal Mona su Spensere tik kalbasi. Galbūt ji pati suklydo, gal Mona nėra E.

Per radiją pasigirdo kitas balsas:

– Ką tik buvo paskambinta apie triukšmą Plūduriuojančio Žmogaus karjere.

Hana suleido nagus Arijai į delną. Emilija aiktelėjo.

– Jau važiuojame, – atsiliepė Vaildenas.

– Plūduriuojančio Žmogaus... karjeras? – pakartojo Hana.

Bet tai juk linksma vieta – kai jos su Mona sulieknėjo, ten susitiko su vaikinais iš Drurio akademijos. Nutarusios, kad erzinti vaikinus kur kas smagiau, negu su jais glamonėtis, ant uolų jos demonstravo maudymosi kostiumėlius. O paskui ant Monos garažo užrašė HANA + MONA = GERIAUSIOS DRAUGĖS ir prisiekė, kad visą gyvenimą tokios bus.

Ar tai buvo melas? Gal Mona iš pat pradžių viską buvo suplanavusi? Gal ji laukė dienos, kai galės partrenkti Haną? Hana pajuto nenumaldomą norą paprašyti Vaildeno sustabdyti automobilį, kad išsivemtų.

Privažiavus keliuką į Plūduriuojančio Žmogaus karjerą jie pamatė ryškiai geltoną Monos visureigį, jis švietė iš tolo kaip švyturys. Nors automobilis dar važiavo, Hana čiupo už durelių rankenos. Durelės atsidarė ir ji iššoko – veikiau išgriuvo – lauk. Klupinėdama ant nelygaus žvyro Hana puolė prie visureigio.

– Hana, ne! – suriko Vaildenas. – Tai pavojinga!

Hana išgirdo, kaip Vaildenas sustabdė automobilį, sutrinksėjo kelerios durelės, sušlamėjo lapai. Pasiekusi visureigį šalia priekinio kairio rato ji pamatė kažką, susirietusi į kamuoliuką. Šmėstelėjo šviesūs plaukai ir Hanos širdis suspurdėjo. Mona.

Bet čia buvo Spenserė. Veidas ir delnai išsiteplioję nuo ašarų ir purvo, rankos subraižytos. Žvilganti suknelė perplyšusi, o pati basa.

– Hana! – nelygiai kvėpuodama šūktelėjo Spenserė ir ištiesė į ją rankas.

– Ar tu nesužeista? – aiktelėjo Hana klaupdamasi ir dėdama ranką Spenserei ant peties. Jis buvo šaltas ir šlapias.

Spenserė smarkiai sukūkčiojo, vos įstengė prakalbėti.

– Man labai gaila, Hana. Man labai gaila.

– Kodėl? – spausdama Spenserei rankas paklausė Hana.

– Nes... – Spenserė mostelėjo į karjero pakraštį. – Man atrodo, ji nukrito.

Beveik tą pat akimirką už jų pasigirdo greitosios pagalbos sirena, paskui užstaugė dar vienas policijos automobilis. Spenserę apsupo gelbėjimo komanda ir krūva policininkų.

Nieko nejausdama Hana pasitraukė, o greitosios pagalbos medikai puolė klausinėti Spenserės, ar ji gali pajudėti, kur jai skauda ir kas atsitiko.

– Mona man grasino, – be paliovos kartojo Spenserė. – Ji mane smaugė. Bandžiau pabėgti, mes grūmėmės. Ir tada ji... – Spenserė vėl mostelėjo karjero link.

Mona man grasino. Hanai sulinko keliai. Šitai buvo tikra.

Vedini vokiečių aviganiais ir pasišviesdami žibintuvėliais ginkluoti policininkai pasklido po karjerą. Po kelių minučių vienas jų suriko:

– Kai ką radome!

Hana pašoko ant kojų ir puolė prie policininko. Arčiau stovintis Vaildenas sučiupo ją iš už nugaros.

– Hana, – sušnibždėjo jai į ausį. – Ne. Neturėtum ten eiti.

– Bet aš turiu ją pamatyti! – suriko Hana.

Vaildenas ją apkabino.

– Lik čia, gerai? Būk su manim.

Hana sekė akimis grupelę policininkų per karjero kraštą, jie nuėjo prie vandens.

– Mums reikia neštuvų! – šūktelėjo vienas iš jų.

Su reikmenimis atskubėjo daugiau greitosios pagalbos medikų. Vaildenas glostė Hanai plaukus ir savo kūnu dengė ją nuo to, kas vyksta. Bet Hana viską girdėjo. Jie kalbėjo, kad Mona įstrigo tarp dviejų uolų. Ir, atrodo, Monai lūžo sprandas. Ir kad traukdami ją turės būti labai labai atsargūs. Girdėjo, kaip keldami Moną į viršų, guldydami ją ant neštuvų ir nešdami į greitosios pagalbos automobilį jie drąsina vienas kitą. Jiems einant pro šalį Hana išvydo šviesių Monos plaukų kupetą. Ji ištrūko Vaildenui iš rankų ir puolė bėgti.

– Hana! – suriko Vaildenas. – Ne!

Bet Hana bėgo ne prie greitosios pagalbos automobilio. Ji apibėgo Monos visureigį iš kitos pusės, pritūpė ir ėmė vemti. Išsivėmusi nusivalė delnus į žolę ir susirietė į kamuoliuką. Trinktelėjusios užsidarė greitosios pagalbos automobilio durys, variklis užriaumojo, bet sirena neklykė. Hanai suspaudė širdį: ar todėl, kad Mona jau negyva?

Ji kūkčiojo tol, kol nebeliko ašarų. Išsekusi atsivertė ant nugaros. Į šlaunį įsmigo kažkas kieta ir kampuota. Hana atsisėdo ir suėmė tą daiktą. Tai buvo Hanai nematytas rusvas zomšinis telefono dėklas. Ji pakėlė jį prie veido ir įkvėpė. Jis dvelkė „Jean Patou Joy“, mėgstamiausiais ir metų metus nekeičiamais Monos kvepalais.

Dėkle gulėjo ne mažo tiražo – kaip dauguma „Chanel“ produkcijos – mobilusis „Sidekick“, kurį maldaujamas Monos Japonijoje jai nupirko tėvas, ant jo nebuvo Svarovskio kristalais nusagstytų MV raidžių. Tai buvo paprastas, juodas, niekuo neišsiskiriantis „BlackBerry“. Supratus, ką reiškia šis antrasis telefonas, Hanai širdis nusirito į kulnus. Norėdama įrodyti, kad Mona tikrai su jomis visomis kiauliškai pasielgė, ji turėjo įjungti telefoną ir pažiūrėti. Ji užuodė karjere augančių aviečių dvelksmą ir staiga pasijuto grįžusi trejus metus į praeitį – vėl vilkinti savo „Missoni“ maudymosi kostiumėlį su raišteliais, šalia reginti ištisinį „Calvin Klein“ maudymosi kostiumėlį apsitempusią Moną. Madų demonstravimą jos pavertė žaidimu – jei Drurio vaikinai atrodys tik truputį susidomėję, jos praloš. Jei vaikinai seilėsis kaip išbadėję šunys, viena kitai sveikatingumo centre jos padovanos po procedūrą. Joms laimėjus Hana pasirinko kūno šveitimą su jazminais ir jūros dumbliais, o Mona – šildantį kūno šveitimą su jazminais, morkomis ir sezamu.

Hana išgirdo artėjant žingsnius. Ji nykščiu palietė tuščią nekaltai atrodantį „BlackBerry“ ekranėlį, įsimetė jį į šilkinę rankinę ir apsisuko pažiūrėti, kur kiti. Aplink kalbėjosi žmonės, bet viskas, ką ji girdėjo, buvo galvoje klykiantis balsas: „Mona negyva.“

38

Paskutinis dėlionės kibukas

Padedama Arijos ir Vaildeno Spenserė nuklibikščiavo iki policijos automobilio. Jie vis klausinėjo, ar jai nereikia greitosios pagalbos. Spenserė atsakė esanti tikra, kad ne – jai neatrodė, kad būtų ką susilaužiusi; laimė, ji parkrito ant žolės ir nuo smūgio trumpam neteko sąmonės, bet nieko nesusižalojo. Atsisėdusi ant užpakalinės policijos automobilio sėdynės ji nukorė į lauką kojas ir Vaildenas pritūpė prieš ją su užrašų knygele ir diktofonu rankose.

– Ar tikrai nori kalbėti dabar pat?

Spenserė ryžtingai linktelėjo.

Vaildenui nuspaudus įrašymo mygtuką, Emilija, Arija ir Hana susispietė už jo. Kito policijos automobilio žibintų šviesoje atrodė, kad aplink Vaildeno kūną švyti raudona aureolė. Spenserė prisiminė, kaip vasaros stovyklose draugių siluetus apšviesdavo laužai. O kad jos dabar būtų vasaros stovykloje.

Vaildenas giliai įkvėpė.

– Taigi. Tu tvirtini, kad Mona tau pasakė, jog Elę nužudė Ijanas Tomas.

Spenserė linktelėjo.

– Savo dingimo vakarą Elė iškėlė jam ultimatumą. Ji norėjo su juo susitikti... ir pasakė jam, kad jei Ijanas neišsiskirs su Melisa iki šiai išskrendant į Pragą, Elė visiems papasakos, kas vyksta. – Spenserė nusibraukė nuo veido purvu aplipusius plaukus. – Taip parašyta Elės dienoraštyje. Mona jį turi. Nežinau, kur jis, bet...

– Mes apieškosime Monos namus, – uždėdamas ranką Spenserei ant kelio įsiterpė Vaildenas. – Nesijaudink.

Jis nusisuko ir per radijo stotelę paliepė policininkams surasti Ijaną Tomą ir atvežti jį apklausti. Spenserė bukai klausėsi spoksodama į purvą savo panagėse.

Apstulbusios draugės stovėjo šalia.

– Dieve, – sušnibždėjo Emilija. – Ijanas Tomas? Tai skamba... pamišėliškai. Bet turbūt viskas suprantama. Jis buvo gerokai vyresnis ir jei ji būtų kam nors papasakojusi, na...

Jausdama, kaip šiurpsta oda, Spenserė susiėmė rankomis. Jai niekas neatrodė suprantama. Spenserė tikėjo, kad Elė grasino Ijanui, ir tikėjo, jog Ijanas įsiuto, bet įsiusti taip, kad ją nužudytų? Be to, klaiku ir tai, kad per visą su juo praleistą laiką Spenserė Ijano nė akimirksnio neįtarė. Kalbai pasisukus apie Elės nužudymą jis niekuomet nesusinervindavo, neatrodydavo, kad būtų kamuojamas sąžinės graužaties ar susimąstęs.

Bet galbūt ji netinkamai interpretavo ženklus – galybę ženklų net pražiopsojo. Juk štai pati įsėdo į Monos automobilį. Kas galėtų žinoti, ko dar savo panosėje ji nemato ir nesupranta?

Supypsėjo Vaildeno radijo stotelė.

– Įtariamojo nėra gyvenamojoje vietoje, – pasigirdo policininkės balsas. – Ką liepsite daryti toliau?

– Šūdas, – Vaildenas žvilgtelėjo į Spenserę. – Ar numanai, kur dar Ijanas galėtų būti?

Spenserė papurtė galvą. Atrodė, lyg smegenys būtų pavirtusios pelke ir mintys klimptų joje negalėdamos išsikapanoti. Vaildenas įšoko į vairuotojo sėdynę.

– Parvešiu tave namo, – pasakė jis. – Tavo tėvai jau važiuoja iš užmiesčio klubo.

– Mes irgi norime su jumis važiuoti pas Spenserę, – Arija mostelėjo Spenserei pasislinkti ir drauge su Hana ir Emilija susigrūdo ant užpakalinės sėdynės. – Nenorime palikti tavęs vienos.

– Merginos, jums nebūtina, – tyliai pasakė Spenserė. – Be to, Arija, kaip tavo automobilis? – ji mostelėjo į Arijos „Subaru“, sugrimzdusį į purvą.

– Galiu jį palikti per naktį čia. Gal man pasiseks ir kas nors jį pavogs, – nusišaipė Arija.

Jausdamasi per silpna priešintis Spenserė susidėjo rankas ant kelių. Vaildenui vairuojant automobilį pro Plūduriuojančio Žmogaus karjero ženklą į siaurą kelią pagrindinio kelio link tvyrojo tyla. Buvo sunku patikėti, kad nuo akimirkos, kai Spenserė išėjo iš vakarėlio, praslinko vos pusantros valandos. Kaip viskas per trumpą laiką pasikeitė.

– Tą naktį, kai sužalojome Dženą, Mona ten buvo, – išsiblaškiusi sumurmėjo Spenserė.

Arija linktelėjo.

– Tai ilga istorija, bet aš šįvakar kalbėjausi su Džena. Ji žino, ką mes padarėme. Tik paklausykit – jos su Ele viską surengė kartu.

Spenserė atsisėdo tiesiau. Akimirką jai užėmė žadą.

– Ką? Kodėl?

– Ji pasakė, kad jos su Ele turėjo bėdų dėl artimųjų ar panašiai, – paaiškino Arija ne itin tvirtu balsu.

– Nieko nesuprantu, – sušnibždėjo Emilija. – Prieš kelias dienas mačiau Džeisoną Dilaurentį per žinias. Jis sakė, kad su tėvais mažai bendrauja, kad jie sutrikę. Kodėl jis taip sakė?

– Esama galybės dalykų, kurių nepamatysi, pažvelgęs į žmones, – pro ašaras sumurmėjo Hana.

Spenserė delnais užsidengė veidą. Ji daug ko nesuprato, tiek daug, kad buvo sutrikusi. Viskas, atrodo, jau išspręsta – E tikrai nebėra, Elės žudiką greitai sulaikys, – bet vis tiek jautėsi kaip niekad priblokšta. Ji patraukė nuo veido rankas ir pažvelgė į mėnulio pjautuvą danguje.

– Merginos, – nutraukė tylą Spenserė, – turiu jums dar kai ką pasakyti.

– Dar kai ką? – suaimanavo Hana.

– Kai ką... apie tą naktį, kai dingo Elė, – vos girdimai šnabždėdama Spenserė riešu aukštyn žemyn stumdė sidabrinę apyrankę su pakabučiais. – Prisimenate, kaip išbėgau iš daržinės paskui Elę? Ir kaip pasakiau nemačiusi, kur ji nuėjo? Na... aš mačiau. Ji nuėjo tiesiai taku. Pasivijau ją... ir mes susipykome. Dėl Ijano. Aš... aš buvau visai neseniai jį pabučiavusi ir Elė išdrožė man, kad jis mane pabučiavo tik todėl, kad ji liepusi. Sakė, kad jie su Ijanu vienas kitą įsimylėję, ir erzino mane, kad dėl to nervinuosi. – Spenserė pajuto į save įsmeigtus draugių žvilgsnius. Ji sukaupė jėgas ir kalbėjo toliau: – Aš įsiutau... pastūmiau ją. Ji nukrito ant akmenų. Pasigirdo siaubingas trekštelėjimas. – Iš Spenserės akies kampučio skruostu nusirito ašara. Ji nuleido galvą. – Atsiprašau, merginos. Turėjau jums anksčiau papasakoti. Bet ilgai... nieko neprisiminiau. O kai prisiminiau, labai išsigandau.

Pakėlusi akis ji pamatė apstulbusias drauges. Net Vaildenas galvą buvo palenkęs jų pusėn, lyg stengtųsi nugirsti. Panorėjusios jos galėtų išsklaidyti įtarimus dėl Ijano. Jos galėtų liepti Vaildenui sustabdyti automobilį ir priversti Spenserę pakartoti tai, ką ji ką tik pasakė. Ir viskas pasisuktų siaubinga linkme.

Pirmoji Spenserei už rankos paėmė Emilija. Tada Hana padėjo delną Emilijai ant rankos, o Arija – ant Hanos plaštakos. Spenserė prisiminė, kaip jos visos liesdavo Elės namų prieškambaryje kabančią jų penketuko nuotrauką.

– Mes žinome, kad tai padarei ne tu, – sušnibždėjo Emilija.

– Tai Ijanas. Viskas aišku, – žiūrėdama Spenserei į akis tvirtai pareiškė Arija, lyg besąlygiškai tikėtų Spensere.

Policijos automobilis privažiavo Spenserės gatvę ir Vaildenas įsuko į ilgą, puslankio keliuką, vedantį prie jos namų. Spenserės tėvų dar nebuvo ir namas skendėjo tamsoje.

– Ar norite, kad likčiau su jumis, kol grįš Spenserės tėvai? – merginoms lipant iš automobilio paklausė Vaildenas.

– Nesivarginkite. – Spenserė apmetė akimis merginas ir staiga jai palengvėjo, kad jos čia.

Vaildenas atbulomis išvažiavo ir lėtai apsisuko aklagatvyje – iš pradžių pravažiavo pro senąjį Dilaurenčių namą, paskui pro Kavanų namus, o galiausiai palei gatvę stovintį didžiulį bjaurų Vandervalų namą su atskiru garažu. Monos namuose irgi akivaizdžiai nieko nebuvo. Spenserė suvirpėjo.

Užpakaliniame kieme Spenserė išvydo šviesos blyksnį. Ji palenkė galvą, širdis suplakė greičiau. Nuėjusi akmenimis išgrįstu taku į kiemą, perbraukė ranka akmeninę sieną, supančią jų teritoriją. Už verandos, už akmenimis apjuosto baseino, burbuliuojančios sūkurinės vonios ir atnaujintos daržinės, pačioje kiemo gilumoje, netoli vietos, kur parkrito Elė, Spenserė pamatė dvi mėnesienos apšviestas figūras. Jos kažką priminė.

Vėjas sustiprėjo ir glostė Spenserei nugarą. Nors dar ne metas, oras pakvipo sausmedžiu, visai kaip tą siaubingą naktį prieš ketverius su puse metų. Staiga ją užplūdo atsiminimai. Ji išvydo, kaip Elė aukštielninka krinta ant akmeninės sienos. Ore nuskambėjo pokštelėjimas, garsumu prilygstantis bažnyčios varpams. Ties ausimi išgirdusi aiktelėjimą – mergaitės – Spenserė atsigręžė. Už nugaros nieko nebuvo. O kai vėl atsisuko į Elę, ši vis dar sukniubusi gulėjo palei akmeninę sieną, bet akys buvo atmerktos. Tada Elė sudejavo ir atsistojo.

Ji nesusižeidė.

Elė įsiutusi žvelgė į Spenserę, bet ir jos dėmesį patraukė kažkas toliau ant tako. Ji puolė ten ir dingo medžių tankmėje. Netrukus Spenserė išgirdo su niekuo nesupainiojamą Elės kikenimą. Pasigirdo šakų šnaresys ir pasirodė du aiškūs pavidalai. Vienas Elės. Spenserė negalėjo pasakyti, kas stovėjo šalia, bet antras pavidalas Melisos nepriminė. Buvo sunku patikėti, kad vos po kelių akimirkų Ijanas įstums Elę į nebaigtą kasti Dilaurenčių vasarnamio pamatų duobę. Gal Elė ir buvo kalė, bet tokio likimo nenusipelnė.

– Spensere?! – tyliai pašaukė Hana, jos balsas atsklido iš labai toli. – Kas nors negerai?

Spenserė atsimerkė ir suvirpėjo.

– Aš to nepadariau, – sušnibždėjo ji.

Palei daržinę stovinčios figūros žingtelėjo į šviesą. Melisa atrodė įsitempusi, o Ijanas spaudė kumščius. Vėjas atnešė jų balsus į kiemą, atrodė, kad jie pykstasi.

Spenserė jautėsi kaip ant adatų. Ji apsisuko ir pažvelgė tolyn gatve. Vaildeno automobilio nebebuvo. Ji puolė karštligiškai raustis rankinėje ieškodama mobiliojo, bet prisiminė, kad Mona išmetė jį pro langą.

– Aš turiu, – tarė Hana, traukdama savo „BlackBerry“ ir rinkdama numerį.

Padavė telefoną Spenserei. Ekrane švietė užrašas: „Skambinama. Vaildenas.“

Spenserės pirštai taip drebėjo, kad jai teko laikyti telefoną abiem rankomis. Vaildenas atsiliepė po dviejų signalų.

– Hana? – jis atrodė sutrikęs. – Kas atsitiko?

– Čia aš, Spenserė, – sudejavo ji. – Turite grįžti. Ijanas čia.

39

Naujieji Montgomeriai

kaip visada trikdantys

Kitą popietę Arija sėdėjo ant sofos Meriditės svetainėje ir išsiblaškiusi spragsėjo galvą judinančią Šekspyro lėlę, kurią jai padovanojo Ezra. Šalia jos sėdėjo Baironas su Meridite ir visi spoksojo į televizorių. Rodė spaudos konferenciją apie Elės nužudymą. Suimtas Ijanas Tomas, – skelbė užrašas ekrano apačioje.

– Kaltinimai ponui Tomui bus pareikšti antradienį, – kalbėjo pranešėjas, stovėdamas priešais didingus akmeninius Rouzvudo apygardos teismo rūmus. – Niekas šioje bendruomenėje nesitikėjo, kad už viso šito galėtų slypėti tylus, mandagus vaikinukas – Ijanas Tomas.

Arija prisitraukė kelius prie krūtinės. Šį rytą policininkai nuvyko į Vandervalų namus ir po Monos lova rado Elės dienoraštį. Apie paskutinį įrašą jame Mona Spenserei sakė tiesą – Elė iškėlė Ijanui ultimatumą: arba jis išsiskiria su Melisa Hastings, arba Elė papasakos apie save ir Ijaną visam pasauliui. Per naujienas rodė, kaip policininkai veda į nuovadą antrankiais surakintą Ijaną. Paklaustas, ką norėtų pasakyti, Ijanas teištarė: „Aš nekaltas. Tai klaida.“

Baironas netikėdamas nusišaipė. Jis ištiesė ranką ir suėmė Arijos plaštaką. Kaip ir buvo galima tikėtis, kitas reportažas buvo apie Monos mirtį. Ekrane sušvytavo geltona policijos juosta prie Plūduriuojančio Žmogaus karjero, paskui parodė Vandervalų namą. Kampe kaip tyčia pasirodė „BlackBerry“ simbolis.

– Panelė Vanderval jau daugiau nei mėnesį persekiojo keturias Rouzvudo merginas, per savo pačios grasinimus ir žuvo, – pareiškė pranešėjas. – Vakar tarp Monos Vanderval ir vienos nepilnametės prie pat labai pavojingo, kaip žinome, karjero krašto, įvyko muštynės. Panelė Vanderval nuo jo nukrito ir nusisuko sprandą. Policija karjero dugne panelės Vanderval rankinėje aptiko jos „BlackBerry“, bet antrojo jos telefono, iš kurio ji siuntinėjo grasinančias žinutes, vis dar ieškoma.

Arija dar kartą taukštelėjo Šekspyrui per galvą. Jai atrodė, kad jos pačios galva kaip pernelyg prikimštas lagaminas. Vakar nutiko pernelyg daug, kad ji viską suvoktų. Ji buvo sumišusi. Dėl Monos mirties jautėsi siaubingai. Buvo išsigandusi ir keistai įskaudinta žinios, kad Dženą ištikusi nelaimė nebuvo atsitiktinė, nes Džena ir Elė viską buvo suplanavusios. Praėjo tiek daug laiko ir paaiškėjo, kad žudikas yra Ijanas... Pranešėjas nutaisė užjaučiantį ir kartu palengvėjimo kupiną veidą ir tarė:

– Pagaliau visa Rouzvudo bendruomenė galės užmiršti šią siaubingą istoriją.

Tik tai ištisą rytą visi ir kartojo. Arija prapliupo raudoti. Jai anaiptol neatrodė, kad viskas paaiškėjo ir kad šioje istorijoje bus padėtas taškas.

Tėvas pažvelgė į ją.

– Kas tau?

Neįstengdama paaiškinti Arija papurtė galvą. Ji delnais suėmė lėlę ir leido ašaroms lašėti ant plastikinės Šekspyro galvos.

Tėvas suirzęs atsiduso.

– Suprantu, viso to tau per daug. Tave persekiojo. Ir tu su mumis apie tai nekalbėdavai. O reikėjo. Turėtume pasikalbėti dabar.

– Atsiprašau, – papurtė galvą Arija, – negaliu.

– Bet reikia, – mygo tėvas. – Labai svarbu, kad išsipasakotum ir nusimestum sunkią naštą nuo pečių.

– Baironai! – piktai sušnypštė Meriditė. – Jėzau!

– Ką? – pasiduodamas iškėlė rankas Baironas.

Meriditė pašoko ir atsistojo tarp Arijos ir jos tėvo.

– Tu ir tavo patarimai, – subarė Meriditė. – Ar per šias kelias savaites Arija dar mažai patyrė? Palik ją ramybėje!

Sugėdytas Baironas gūžtelėjo pečiais. Arijai atvipo žandikaulis. Ji sutiko Meriditės akis ir šioji nusišypsojo. Jos žvilgsnyje matė atjautą, šypsena, regis, sakė: Suprantu, ką jauti. Ir žinau, kad tau nelengva. Arija spoksojo į voratinklio tatuiruotę, puošiančią Meriditės riešą. Su kokiu įkarščiu ji buvo nusiteikusi išsiaiškinti apie Meriditę ką nors bloga, o štai dabar šioji ją užstoja.

Skersai stalą pajudėjo vibruojantis Bairono telefonas. Jis susiraukęs paspoksojo į ekranėlį, paskui atsiliepė.

– Ela? – jo balsas užlūžo.

Arija įsitempė.

– Taip... ji čia, – jis perdavė telefoną Arijai. – Motina nori su tavim pasikalbėti.

Meriditė sumišusi atsikrenkštė, atsistojo ir nuėjo į vonios kambarį. Arija spoksojo į telefoną, lyg jis būtų gabalas pūdyto ryklio, kurio Islandijoje jai kažkas buvo pasiūlęs paragauti ir sakė, kad ji nedrįs. Šiaip ar taip, juos valgydavo vikingai. Ji nedrąsiai pridėjo telefoną prie ausies.

– Mama...

– Arija, ar tau viskas gerai?! – šūktelėjo mama kitame gale.

– Viskas gerai... – atsiliepė Arija. – Nežinau. Manyčiau. Aš nesužeista ar panašiai.

Abi nutilo. Arija ištraukė tėvo telefono anteną, vėl ją įstūmė.

– Aš labai atsiprašau, mieloji, – liejo jausmus motina. – Neturėjau supratimo, ką tu jauti. Kodėl nepapasakojai mums, kad tau grasinama?

– Nes... – Arija nuklydo į savo miegamąjį kampą Meriditės studijoje ir pakėlė Kiautuniją, minkštą kiaulaitės pavidalo žaislą. Ir Maikui paaiškinti apie E buvo sunku. Bet dabar, kai viskas baigėsi ir Arijai daugiau nereikia bijoti E keršto, ji suprato, kad tikroji priežastis nebuvo svarbi. – Nes jūs turėjote savų bėdų. – Ji susmuko ant gumbuotos lovelės ir spyruoklės gailiai suaimanavo. – Bet... atsiprašau, mama. Už viską. Visą tą laiką siaubingai elgiausi nieko tau nesakydama apie tėvą.

Motina pritilo. Arija įsijungė mažytį televizorių ant palangės. Ekrane sušmėžavo vaizdai iš spaudos konferencijos.

– Suprantu, kodėl nieko nepasakojai, – galiausiai ištarė mama. – Turėjau tai suvokti, bet buvau įpykusi, – ji atsiduso. – Mano santykiai su tavo tėvu jau ilgą laiką buvo prasti. Islandija tik atidėjo tai, kas neišvengiama. Abu žinojome, kad tai nutiks.

– Gerai, – tyliai tarė Arija braukydama delnu per rausvą Kiautunijos kailiuką.

Motina atsidūsėjo.

– Man labai gaila, mieloji, ir aš tavęs pasiilgau.

Arijos gerklėje sustingo kiaušinio dydžio gumulas. Ji spoksojo į Meriditės nutapytus tarakonus ant lubų.

– Aš irgi tavęs pasiilgau.

– Jei tik nori, tavo kambarys tavęs laukia, – pasakė motina.

Arija prispaudė Kiautuniją prie krūtinės.

– Ačiū, – sušnibždėjo ji ir uždarė telefoną.

Kaip ilgai ji laukė šių žodžių. Koks palengvėjimas vėl būtų miegoti savo lovoje ant normalaus čiužinio ir minkštų pūkinių pagalvių. Su broliu ir mama gyventi tarp savo mezgimo projektų ir knygų. Bet kaip Baironas? Arija išgirdo kostelint kitame kambaryje.

– Gal tau reikia popierinės servetėlės? – susirūpinusi iš vonios šūktelėjo Meriditė.

Arija mąstė apie atviruką, kurį Meriditė nupaišė Baironui ir prisegė prie šaldytuvo. Pieštas dramblys sakė: Atitrypčiojau pasakyti, kad tikiuosi, jog puikiai praleisi dieną! Juk taip galėtų pasielgti ir Baironas... ir Arija.

Galbūt Arija pernelyg jautriai sureagavo. Gal ji įtikintų tėvą nupirkti jai patogesnę lovą. Galbūt ji galėtų retsykiais šiame kambaryje nakvoti.

Galbūt.

Arija žvilgtelėjo į televizoriaus ekraną. Spaudos konferencija apie Ijaną ką tik baigėsi ir visi jau stojosi. Kamerai pasisukus Arija pastebėjo šviesiaplaukę merginą – pažįstamas širdelės formos veidas. Elė? Arija atsisėdo ir ėmė trinti akis, kol jas paskaudo. Kamera vėl peržvelgė minią, ir ji suprato, kad šviesiaplaukei mažiausiai trisdešimt. Dėl miego trūkumo Arijai aiškiausiai haliucinacijos.

Vis dar laikydama Kiautuniją ji grįžo į svetainę. Baironas išskėtė rankas ir Arija prie jo prisiglaudė. Jiems taip sėdint ir žiūrint besibaigiančią konferenciją tėtis išsiblaškęs tapšnojo Kiautunijai per galvą.

Iš vonios pažaliavusiu veidu išėjo Meriditė. Baironas patraukė ranką Arijai nuo peties.

– Tave vis dar pykina?

Meriditė linktelėjo.

– Vis dar.

Ji buvo sunerimusi, išraiška – lyg turėtų paslaptį, kurią trokšta atskleisti. Ji pakėlė į juos akis ir šyptelėjo.

– Bet viskas gerai. Nes... aš nėščia.

40

Ne viskas, kas žiba, yra

„Auksinė orchidėja“

Tą popietę, policijai baigus krėsti Vandervalų namus, Vaildenas atvažiavo pas Hastingsus norėdamas užduoti Melisai keletą klausimų. Jis sėdėjo ant odinės sofos svetainėje, jo akys buvo patinusios ir raudonos. Tiesą sakant, pavargę atrodė visi – išskyrus Spenserės motiną, vilkinčią nepriekaištingai atrodančią „Marc Jacobs“ marškinių stiliaus suknelę. Kartu su tėvu ji stovėjo tolimajame kambario kampe, lyg dukterys būtų bakterijų nešiotojos.

Melisa kalbėjo kuo ramiausiu balsu.

– Nepapasakojau jums tiesos apie tą naktį, – prisipažino ji. – Mes su Ijanu gėrėme ir aš užmigau. Kai atsibudau, jis buvo išėjęs. Aš vėl užmigau, o kai prabudau, jis jau buvo šalia.

– Kodėl anksčiau nieko apie tai nesakei? – reikalavo pasiaiškinti Spenserės tėvas.

Melisa papurtė galvą.

– Kitą rytą išskridau į Pragą. Nesu tikra, kad tuo metu kas nors iš tikrųjų žinojo, kad Elė dingo. Kai grįžau ir pamačiau, kokie visi paklaikę... na, man niekuomet į galvą nešovė mintis, kad Ijanas būtų galėjęs iškrėsti ką nors panašaus. – Ji taršė savo blyškiai geltono „Juicy“ megztinio su gobtuvu kraštelį. – Visada įtariau, kad tarp jų kažkas vyksta, bet nemaniau, kad tai rimta. Nemaniau, kad Elė ryžtųsi pateikti jam ultimatumą, – kaip ir visi kiti, Melisa sužinojo Ijano motyvą. – Turiu omeny, ji mokėsi septintoje klasėje.

Melisa žvilgtelėjo į Vaildeną.

– Kai šią savaitę ėmėte klausinėti, kur mudu su Ijanu buvome, pagalvojau, kad galbūt anuomet turėjau kai ką papasakoti. Bet vis vien nemaniau, kad tai įmanoma. O anuomet nieko nesakiau, nes... nes maniau, kad papasakojusi tiesą pakliūsiu į bėdą. Ir, turiu omeny, negalėjau taip pasielgti. Ką apie mane būtų pagalvoję žmonės?

Sesers veidas sukrito. Spenserė prisivertė nusukti akis. Ji daugybę kartų matė seserį verkiančią, bet paprastai ašaras ši liedavo iš nusivylimo, įsiūčio, pykčio arba ko nors siekdama. Niekuomet iš baimės ar gėdos.

Spenserė tikėjosi, kad tėvai prišoks guosti Melisos. Bet jie sėdėjo kaip įbesti teisiančia išraiška. Spenserei smilktelėjo, kad galbūt jiedvi su Melisa visą tą laiką turėjo panašių rūpesčių. Melisa taip puikiai buvo įsigudrinusi apsimetinėti, kad padaryti tėvams įspūdį jai nereikėdavo jokių pastangų. Spenserė niekuomet taip ir nesuprato, kad sesuo irgi dėl to kamuojasi.

Spenserė klestelėjo šalia sesers ir apkabino ją per pečius.

– Nesijaudink, – sušnibždėjo ji seseriai į ausį.

Melisa pakėlė galvą, sutrikusi pažiūrėjo į Spenserę ir, padėjusi galvą jai ant peties, ėmė kūkčioti.

Vaildenas padavė Melisai popierinę nosinaitę, atsistojo ir padėkojo už bendradarbiavimą per šį sunkų visiems išmėginimą. Jam išeinant suskambėjo namų telefonas. Ponia Hastings pabrėžtinai santūriai priėjo prie telefono ir atsiliepė. Po kelių akimirkų ji įkišo galvą į svetainę.

– Spensere, – sušnibždėjo vis dar ramiu veidu, bet iš susijaudinimo žibančiomis akimis. – Čia tau. Skambina ponas Edvardsas.

Spenserę perliejo dilginanti karščio banga. Ponas Edvardsas – „Auksinės orchidėjos“ komiteto pirmininkas. Asmeninis jo skambutis galėjo reikšti tik viena.

Spenserė apsilaižė lūpas ir atsistojo. Nueiti iki motinos, kuri laukė prie durų, atrodė tas pat, kas įveikti mylią. Jai šmėkštelėjo, kam buvo skirti paslaptingi motinos telefono skambučiai – kokią brangią dovaną ji nupirko Spenserei, būdama tikra, kad dukra laimės „Auksinės orchidėjos“ apdovanojimą. Bet ar Spenserė galės mėgautis dovana, net jei tai bus nuostabiausias dalykas pasaulyje?

– Mama, – Spenserė priėjo prie motinos ir atsirėmė į antikvarinį Čipendeilio stalą, – ar manai, kad tai, jog sukčiavau, labai blogai?

Ponia Hastings paskubomis pridengė telefono ragelį.

– Žinoma, bet mes tai jau aptarėme. – Ji prikišo telefoną Spenserei prie ausies. – Pasisveikink, – sušnypštė ji.

Spenserė sunkiai nurijo seiles.

– Klausau, – pagaliau sugebėjo išspausti ji.

– Panele Hastings, – išgiedojo vyriškas balsas. – Kalba ponas Edvardsas – „Auksinės orchidėjos“ komiteto pirmininkas. Žinau, jau vėlu, bet turiu jums jaudinančių naujienų. Sprendimas buvo labai sunkus, juk turėjome du šimtus išskirtinių nominantų, ir man labai malonu jums pranešti, kad...

Atrodė, lyg ponas Edvardsas būtų po vandeniu, – Spenserė vos girdėjo kitus jo žodžius. Ji žvilgtelėjo į vienišą seserį ant sofos. Melisai prireikė drąsos, kad prisipažintų melavusi. Galėjo pasakyti, kad nieko neprisimena, ir niekas nebūtų nieko išsiaiškinęs, bet ji pasielgė teisingai. Spenserė prisiminė ir Monos pasiūlymą: Žinau, kaip labai tu nori būti tobula. Bet kas iš tokio viešai pripažinto tobulumo, jeigu iš tikrųjų tokia nesi.

Spenserė vėl prikišo lūpas prie telefono. Ponas Edvardsas nutilo laukdamas jos atsakymo. Ji giliai įkvėpė ir mintyse surepetavo žodžius: Pone Edvardsai, aš turiu šį tą prisipažinti.

Šis prisipažinimas nepatiks niekam. Bet ji tikrai įstengs tai padaryti. Tikrai.

41

Pristatome į Rouzvudą grįžtančią

Haną Marin

Antradienio rytą Hana sėdėjo ant lovos, lėtai glostė Taškiaus snukutį ir spoksojo į savo atvaizdą rankiniame veidrodėlyje. Pagaliau ji išsirinko tinkamą makiažo pagrindą, paslepiantį mėlynes ir siūles, ir norėjo pasidalyti geromis naujienomis. Žinoma, iš pradžių jai šovė į galvą paskambinti Monai.

Veidrodyje ji matė, kaip trūkčioja apatinė lūpa. Monos mirtis vis dar atrodė netikra.

Pamanė, kad galėtų paskambinti senosioms draugėms, su kuriomis per kelias pastarąsias dienas kone nesiskyrė. Vakar jos nėjo į mokyklą ir drybsojo sūkurinėje Spenserės vonioje skaitydamos „US Weekly“ straipsnius apie Džastiną Timberleiką, kuris pasirodė Hanos vakarėlyje vos jai išėjus. Su palyda jis dvi valandas buvo įstrigęs greitkelyje. Merginoms perėjus prie grožio ir makiažo patarimų Hana prisiminė, kaip Lukas ligoninėje perskaitė jai visą „Teen Vogue“ numerį. Ar Lukas žino, kas jai nutiko per šias dienas? – smilktelėjo liūdesys. Jis nepaskambino. Galbūt daugiau niekada nenorės su ja kalbėtis.

Hana padėjo veidrodėlį. Staiga, – taip pat lengvai, kaip prisimindama kokį atsitiktinį dalyką, tarkim, Lindsės Lohan advokato ar naujausios Zako Efrono draugės vardą, – Hana mintyse išvydo dar šį tą iš avarijos nakties. Jai susiplėšius suknelę virš jos išdygo Lukas ir padavė savo švarką, kad ji prisidengtų. Jis nuvedė ją į Holiso koledžo skaityklą ir laikė apkabinęs, kol ji verkė. Patraukė prisiminimus kaip mezginį už siūlo... mintyse jie vėl bučiavosi, taip pat godžiai, kaip praėjusią savaitę.

Sustingusi Hana ilgai sėdėjo ant lovos. Galiausiai ištiesė ranką, paėmė telefoną ir surinko Luko numerį. Iškart įsijungė balso paštas.

– Sveikas, – ištarė ji po pyptelėjimo. – Čia Hana. Norėjau paklausti, ar... ar galėtume pasikalbėti. Paskambink man.

Išjungusi telefoną Hana patapšnojo Taškiui nugarą per rombais išmargintą movą.

– Galbūt turėčiau jį pamiršti, – sušnibždėjo ji. – Tikriausiai ateityje manęs laukia kietesnis vaikinas, kaip manai?

Taškius abejodamas palenkė galvą, lyg ja netikėtų.

– Hana? – laiptais aukštyn atsklido ponios Marin balsas. – Ar galėtum nulipti?

Hana atsistojo ir atlošė pečius. Galbūt vilkėti skaisčiai raudoną „Erin Fetherston“ trapecijos silueto suknelę per Ijano apkaltą netinka – lyg spalvingai apsirengti einant į laidotuves, – bet Hanai reikėjo nors kiek pakelti nuotaiką. Ji užsimovė ant riešo plačią auksinę apyrankę, pasiėmė raudoną beformę „Longchamp“ rankinę ir ant nugaros paleido plaukus. Tėtis sėdėjo prie stalo virtuvėje ir sprendė „Philadelphia Inquirer“ kryžiažodį. Nešiojamajame kompiuteryje tikrindama elektroninį paštą šalia sėdėjo mama. Hana nugurkė seiles. Taip sėdinčių šalia jų seniai nebuvo mačiusi – nuo to laiko, kai dar buvo neišsiskyrę.

– Maniau, jau būsi išvykęs į Anapolį, – sumurmėjo ji.

Ponas Marinas padėjo ant stalo tušinuką, o Hanos motina pastūmė į šalį kompiuterį.

– Hana, norime su tavim pasikalbėti apie šį tą svarbaus, – pasakė tėtis.

Hanos širdis šoktelėjo. Jie susitaikys. Su Keite ir Izabele viskas baigta.

Motina atsikrenkštė.

– Man pasiūlė naują darbą... ir aš sutikau. – Ji pabeldė į stalą ilgais, raudonai lakuotais nagais. – Tik... tas darbas Singapūre.

– Singapūre? – cyptelėjo Hana susmukdama ant kėdės.

– Nesitikiu, kad važiuosi kartu, – kalbėjo toliau motina. – Be to, turint galvoj, kiek daug man tenka keliauti, nesu tikra, kad turėtum. Taigi galimybės tokios. – Ji ištiesė ranką. – Galėtum lankyti internatinę mokyklą. Net kur nors netoli nuo čia, jei nori. – Paskui ji ištiesė kitą ranką. – Arba galėtum gyventi su tėvu.

Ponas Marinas nervingai sukiojo tarp pirštų tušinuką.

– Kai pamačiau tave ligoninėje... na, tas vaizdas privertė mane kai ką suvokti, – tyliai tarė jis. – Noriu, kad mudu daugiau bendrautume, Hana. Aš noriu būti tau reikalingas.

– Aš nesikraustysiu į Anapolį, – išpylė Hana.

– Ir nebūtina, – švelniai atsakė tėvas. – Mano firmos biuras gali persikelti čia. Tiesą sakant, tavo motina pasiūlė man persikraustyti į šį namą.

Hana žiopsojo į juos netikėdama ausimis. Viskas kaip nenusisekusiame televizijos realybės žaidime.

– Keitė su Izabele lieka Anapolyje, tiesa?

Tėvas paneigdamas papurtė galvą.

– Žinau, tai didelis pokytis, ir tau reikia pagalvoti. Duosime tau šiek tiek laiko nuspręsti. Persikraustyti čia norėsiu tik tuo atveju, jei tu irgi čia gyvensi. Gerai?

Hana apsidairė po šiuolaikišką, šviečiančią virtuvę ir bandė įsivaizduoti, kaip tėvas su Izabele sėdi prie darbastalio ir ruošia vakarienę. Tėvas prie valgomojo stalo sėdėtų ant savo kėdės, o Izabelė užimtų motinos vietą. Keitė galėtų sėdėti ant kėdės, kuri dažniausiai apkrauta žurnalais ir reklaminiu šlamštu.

Hana pasiilgs mamos, nors jos vis viena beveik niekuomet nebūdavo šalia. Hana troško, kad tėvas grįžtų, tik nebuvo tikra, ar norėtų šitokio grįžimo. Jei ji leistų Keitei atsikraustyti, kiltų karas. Keitė liekna, šviesiaplaukė ir graži. Keitė norėtų įsiveržti į Rouzvudą ir jį užkariauti.

Bet Keitė būtų naujoji mergina. O Hana... Hana būtų populiarioji mergina.

– Na gerai. Pagalvosiu.

Hana pakilo iš už stalo, pasiėmė rankinę ir nužingsniavo į pirmo aukšto vonios kambarį. Tiesą pasakius, ji jautėsi... pasitempusi ir pasiruošusi. Per kelias savaites ji turės užsitikrinti pačios populiariausios mokyklos merginos vietą. Monai dingus bus lengva.

Hana pagraibė šilkinės rankinės kišenėlėje. Joje vienas šalia kito gulėjo du „BlackBerry“ – jos ir Monos. Farai ieško antrojo Monos telefono, bet kol kas policijai jo neatiduos. Dar turi padaryti vieną dalyką.

Ji giliai įkvėpė, ištraukė telefoną iš gelsvai rusvos zomšos dėklo ir paspaudė mygtuką. Mobilusis atgijo. Jokio sveikinimo, jokios asmeniškos ekrano užsklandos. Mona šį telefoną naudojo tik juodiems darbeliams.

Mona išsaugojo visas joms išsiųstas žinutes, pasirašytas E raide. Karštligiškai kramtydama apatinę lūpą Hana lėtai peržiūrėjo skirtas jai. Ten buvo ir pirmoji, kurią ji gavo sėdėdama policijos nuovadoje, kai pavogė „Tiffany“ apyrankę ir vėrinį – Ei, Hana, jei nuo kalėjimo maisto storėjama, žinai, ką pasakytų Šonas? Tik jau ne šita! Ten buvo ir paskutinė žinutė, kurią Mona išsiuntė iš šio telefono, šiurpą keliantys žodžiai: O Mona? Ji irgi nėra tavo draugė. Todėl pasisaugok.

Netikėk viskuo, ką girdi, – tokią vienintelę žinutę, išsiųstą ne iš šio telefono, Hana gavo. Mona atsitiktinai išsiuntė ją iš savo kasdienio telefono. Hana suvirpėjo. Kaip tik tą vakarą Mona gavo naują prabangų telefoną ir dar nebuvo spėjusi susigaudyti, kokius iš kurio telefono į jį įsivesti numerius. Mona susipainiojo ir Hana atpažino jos numerį. Jei nebūtų atpažinusi, kas žino, kaip ilgai tai dar būtų trukę.

Hana stipriai suspaudė Monos „BlackBerry“ saujoje trokšdama sutraiškyti. Norėjo klykti: Kodėl? Ji turėtų nekęsti Monos – policininkai Vandervalų garaže rado antrą visureigį, kuriuo Mona ją partrenkė. Ant automobilio buvo užmestas brezentas, apsauginės grotelės buvo įlenktos, o priekiniai žibintai – aptaškyti krauju. Hanos krauju.

Bet Hana neįstengė Monos nekęsti. Tiesiog neįstengė. Jei tik ji galėtų ištrinti visus gerus atsiminimus apie Moną – vaikščiojimus po parduotuves, pergalingo džiaugsmo kupinus veiksmus siekiant populiarumo, jųdviejų draugystės šventes. Su kuo ji būtų tarusis ištikus drabužių krizei? Su kuo būtų ėjusi apsipirkti? Kokia kita būtų buvusi jos apsimetėlė draugė?

Ji prispaudė prie nosies pipirmėčių kvapo vonios muilą įsakydama sau neverkti ir neišterlioti rūpestingai užtepto makiažo. Keletą kartų apvalomai ir raminamai įkvėpusi Hana vėl pažiūrėjo į Monos išsiųstų žinučių skyrelį. Pažymėjo visas Monos – kaip E – jai išsiųstas žinutes ir ištrynė. Ar esate tikras, kad norite ištrinti? – pasiteiravo užrašas ekrane. Hana paspaudė „Taip“. Atsidarė ir užsidarė šiukšliadėžė. Jei ir negali ištrinti jųdviejų draugystės, bent jau gali ištrinti jos paslaptis.

Vaildenas laukė prieškambaryje – jis pasisiūlė nuvežti Haną į apkaltą. Jo akys buvo liūdnos, o burna suglebusi. Ar jis toks nuo sekinančios savaitės, ar mama ir jam ką tik pasakė apie darbą Singapūre.

– Pasiruošusi? – tyliai paklausė jis Hanos.

Hana linktelėjo.

– Tik luktelėkit, – ji įkišo ranką į rankinę ir ištiesė jam Monos „BlackBerry“. – Tai dovana jums.

Sutrikęs Vaildenas paėmė iš jos telefoną. Hana nesivargino aiškinti. Jis juk faras. Pats greitai supras.

Vaildenas atidarė priekines policijos automobilio keleivio dureles ir Hana įsmuko vidun. Prieš jiems pajudant Hana atsilošė, giliai įkvėpė ir pasižiūrėjo į savo atspindį šoniniame veidrodėlyje. Tamsios jos akys švytėjo, kaštoniniai plaukai buvo papurę, o mėlynes slėpė kreminė pudra. Veidas liesas, dantys tiesūs ir nė spuogelio. Bjaurioji rubuilė septintokė Hana, kuri kadaise nuolat jai vaidendavosi kiekvienam atspindyje, ištremta visiems laikams. Nuo dabar.

Galų gale ji juk Hana Marin. Ir ji nuostabi.

42

Svajonės – ir košmarai – gali išsipildyti

Antradienio rytą Emilija kasėsi nugarą, aptemptą nauja žirniukais marginta suknele trumpomis, tik pečius dengiančiomis rankovėlėmis. Geriau jau būtų užsimovusi kelnes. Šalia stovėjo išsipusčiusi Hana su raudona retro stiliaus platėjančia suknele, o Spenserė vilkėjo elegantišką rausvo atlaso kostiumėlį siaurais dryželiais. Arija vilkėjo vieną iš savo įprastinių sluoksniuotų apdarų – ant žalių šiltų marškinėlių buvo apsivilkusi juodą trumparankovę suknelę pūstu sijonėliu, užsimovusi storas baltas megztas pėdkelnes ir apsiavusi prašmatnius kulkšnis siekiančius batus, kuriuos gyrėsi pirkusi Ispanijoje. Šį vėsų rytmetį jos visos stovėjo tuščioje aikštelėje šalia teismo rūmų, atokiau nuo šurmuliuojančių ant pagrindinių laiptų dirglių žiniasklaidos atstovų.

– Ar mes pasiruošusios? – apžvelgdama merginas pasiteiravo Spenserė.

– Pasiruošusios, – kartu su kitomis atsiliepė Emilija.

Spenserė lėtai pravėrė didelį šiukšlių maišą ir merginos viena po kitos sumetė į jį daiktus. Arija įgrūdo Piktosios Karalienės lėlę su kryželiais ant akių. Hana įmetė suglamžytą popierėlį, skelbiantį: Pagailėk manęs, Spenserė – Elės ir Ijano nuotrauką. Jos paeiliui atsikratė visų fizinių E joms atsiųstų daiktų. Iš pradžių norėjo juos sudeginti, bet Vaildenui šių daiktų reikia kaip įrodymų.

Dar kartą atėjus Emilijos eilei ji įsmeigė akis į paskutinį daiktelį rankose. Šį laišką ji parašė Elei pabučiavusi ją medžio namelyje prieš pat jos žūtį. Jame Emilija išpažino amžiną meilę Elei ir išliejo krūtinėje siaučiančius jausmus. E ant laiško užrašė: Pamaniau, kad norėsi jį susigrąžinti. Myliu, E.

– Turbūt norėčiau šitą pasilaikyti, – tyliai pasakė Emilija lankstydama laišką.

Kitos sulinksėjo galvomis. Emilija nebuvo tikra, ar jos žino, kas laiške parašyta, bet bent nutuokia. Iš jos lūpų ištrūko pratisas kankinamas atodūsis. Visą šį laiką širdyje degė mažas žiburėlis. Ji vylėsi, kad E yra Elė ir kad Elė gyva. Savaime suprantama, tai kvailystė, juk Elės palaikus rado Dilaurenčių kieme kartu su vienetiniu, jos inicialais pažymėtu „Tiffany“ žiedu ant piršto. Emilija turi paleisti Elę... bet pirštuose gniauždama savo meilės laiškelį troško, kad to nereikėtų.

– Turėtume eiti.

Spenserė įmetė maišą į savo mersedesą ir Emilija nusekė paskui ją ir kitas merginas pro šonines teismo rūmų duris. Įžengus į mediena išmuštą teismo salę aukštomis lubomis Emilijai širdis nusirito į kulnus. Čia buvo susirinkęs visas Rouzvudas – jos bendraamžiai ir mokytojai, plaukimo trenerė, Džena Kavano su tėvais, senosios Elės žolės riedulio komandos draugės, – ir visi susmeigė į jas akis. Vienintelis žmogus, kurį Emilija išvydo vėliau, buvo Maja. Tiesą sakant, nuo Hanos vakarėlio penktadienio naktį iš Majos Emilija nebuvo girdėjusi nė žodelio.

Nuo policininkų atsiskyrė Vaildenas ir nusivedė jas prie tuščio suolo. Emilija ėjo nunarinusi galvą. Oras vibravo nuo įtampos ir kvepėjo galybe brangių kvepalų. Po kelių minučių durys užsitrenkė. Šerifo padėjėjai centriniu taku atvedė Ijaną ir salėje įsivyravo mirtina tyla. Emilija suspaudė Arijai ranką. Hana apkabino Spenserę. Ijanas vilkėjo oranžinį kalėjimo kombinezoną. Jo plaukai buvo susivėlę, o paakiuose juodavo didžiuliai violetiniai ratilai.

Ijanas priėjo prie suolo. Teisėjas, griežtas, plinkantis vyriškis, mūvintis milžinišką skiriamąjį žiedą, piktai į jį įsistebeilijo.

– Pone Tomai, kaip atsakysite į kaltinimą?

– Nekaltas, – labai tyliai ištarė Ijanas.

Minia sušurmuliavo. Emilija prikando lūpą. Užsimerkusi ji vėl išvydo siaubingus vaizdus, šįkart naują žudiką, savaime suprantama – Ijaną. Emilija prisiminė mačiusi Ijaną tą vasarą, kai buvo aplankiusi Spenserę Rouzvudo užmiesčio klube, ten jis dirbo gelbėtoju. Jis sėdėjo ant gelbėtojo bokštelio ir ant virvutės suko švilpuką, lyg neturėtų dėl ko sukti galvos.

Teisėjas palinko virš aukšto stalo ir įsmeigė į Ijaną akis.

– Pone Tomai, dėl šio nusikaltimo rimtumo ir todėl, jog manome, kad galite pabėgti, ikiteisminio svarstymo jūs lauksite kalėjime.

Jis trinktelėjo plaktuku ir sunėrė rankas ant krūtinės. Ijano galva nukaro, o jo advokatas raminamai patapšnojo jam per petį. Netrukus surakintomis rankomis Ijaną jau vedė lauk. Viskas buvo baigta.

Rouzvudo bendruomenė pakilo ir susiruošė eiti. Emilija priekyje išvydo anksčiau nepastebėtą šeimą. Juos buvo užstoję šerifo padėjėjai ir kameros. Ji atpažino trumpą, madingą ponios Dilaurentis šukuoseną ir patrauklų poną Dilaurentį, primenantį senstantį filmo herojų. Šalia jų vilkėdamas nepriekaištingą juodą kostiumą ir pasirišęs tamsų languotą kaklaraištį stovėjo Džeisonas Dilaurentis. Jie buvo apsikabinę, lyg jiems būtų nepaprastai palengvėję... ir galbūt dar atrodė šiek tiek atgailaujantys. Emilija galvojo apie tai, ką televizijai sakė Džeisonas: Su tėvais mažai bendrauju. Jie pernelyg sutrikę. Galbūt šeima jautėsi kalta dėl to, kad taip ilgai nesikalbėjo. O galbūt įsižaidė Emilijos vaizduotė.

Visi stoviniavo lauke prie teismo rūmų. Oras nepriminė tos puikios, giedros rudens dienos vos prieš kelias savaites, kai vyko Elės atminai. Šiandien dangų temdė tamsūs debesys, pasaulis atrodė rūškanas ir niūrus. Emilija pajuto ant rankos delną. Spenserė apkabino ją per pečius.

– Viskas baigta, – sušnibždėjo Spenserė.

– Žinau, – stipriai suspaudusi draugę glėbyje atsakė Emilija.

Visos merginos apsikabino. Akies krašteliu Emilija išvydo fotoaparato blykstę. Ji jau matė mintyse laikraščio antraštę: Elison draugės. Liūdinčios, bet atgavusios ramybę. Jos akį patraukė prie šaligatvio krašto lūkuriuojantis juodas linkolnas. Keleivio vietoje sėdėjo vairuotojas. Užpakalinio tamsinto lango stiklas buvo kiek nuleistas ir Emilija pamatė tiesiai į ją pro plyšelį spoksančias akis. Emilijai atvipo žandikaulis. Tokias mėlynas akis ji buvo mačiusi tik kartą gyvenime.

– Merginos, – sušnibždėjo ji, stipriai spausdama Spenserei ranką.

Visos išsivadavo iš glėbio.

– Ką? – susirūpinusi paklausė Spenserė.

Emilija parodė į linkolną. Lango stiklas jau buvo pakeltas, o vairuotojas jungė pavarą.

– Prisiekiu, ką tik mačiau... – užsikirsdama sumurmėjo ji, bet staiga nutilo. Jos pamanys, kad ji išsikraustė iš proto ir fantazuoja, kad Elė gyva, gal čia būdas susitaikyti su jos mirtimi. Ištiesindama pečius Emilija sunkiai nurijo seiles. – Nesvarbu, – numojo ji.

Merginos nusisuko ir, pažadėjusios draugėms vėliau paskambinti, po vieną patraukė prie šeimynykščių. Bet Emilija stovėjo kaip įkalta. Smarkiai plakančia širdimi žiūrėjo, kaip automobilis tolsta. Ji žiūrėjo, kaip linkolnas nuvažiavo gatve, užsidegus šviesoforo signalui pasuko į dešinę ir dingo iš akių. Kraujas gyslose sustingo. Čia negalėjo būti ji, pasakė ji sau.

O gal galėjo?

Padėka

Visų pirma noriu padėkoti tiems, kuriuos paminėjau dedikacijoje – žmonėms, kurie Spenserę padrąsino pabučiuoti draugės vaikiną, Ariją – anglų kalbos mokytoją, Emiliją – kitą merginą (porą jų), o Haną – mokyklos keistuolį. Žmonės, prisidėję prie Elison žmogžudystės, iš pradžių juokėsi iš frazės „mergšės, jodinėjančios mažais arkliukais gėjais“, ir nuo pat pradžių jaudinosi dėl šio projekto, kuris prasidėjo... oho, prieš gerus trejus metus. Žinoma, kalbu apie savo draugus iš „Alloy“: Lanie Davis, Joshą Banką, Lesą Morgensteiną ir Sarą Shandler. Daugumai būti aktyviu rašytoju geriausiu atveju yra stilius, ir aš nepaprastai dėkinga už viską, ką dėl manęs padarėte. Man labai pasisekė, kad su jumis dirbu, ir aš labai abejoju, ar šios knygos būtų bent perpus tiek geros be jūsų nepaprastai kūrybingo proto... ir humoro... ir, žinoma, kepinių. Mūsų dar laukia daug nepaprastų ir netikėtų posūkių ateityje!

Taip pat esu dėkinga visoms „Harper“ darbuotojoms, remiančioms šias knygas: Farrinai Jacobs už atidų skaitymą, o Kristinai Marang už atsidavimą, dėmesį ir draugystę. Nuoširdžiausiai dėkoju ir Jenniferei Rudolph Walsh iš „William Morris“ už tikėjimą šios serijos ateitimi. Jūs tikrai nuostabios.

Siunčiu daug meilės galybei žmonių, kuriuos miniu kiekvienoje knygoje – savo vyrui Joeliui už gebėjimą numatyti ateitį; kad ir kaip keista, prieš tai jį visuomet turiu pakutenti. Tėčiui Shepui – už tai, kad tau patinka vaizduoti kelionių agentus prancūzus, manėme, kad šį gruodį pasiklydai dykumoje, ir už tai, kad kartą grasinai išeiti iš restorano, nes jame pristigo raudonojo vyno. Seseriai Ali už geriausią visų laikų komandą (Ali komandą) ir už tai, kad nufotografavo žaislinį ėriuką Skvikį su tabaluojančia burnoje cigarete. Ir mamai Mindy – tikiuosi, tu niekuomet nesutiksi pasiskiepyti nuo kvailiojimo. Labai dėkoju jums už paramą rašant.

Taip pat norėčiau padėkoti visiems „Mielų mažų melagių“ skaitytojams. Man nepaprastai patinka gauti iš jūsų laiškus ir labai džiaugiuosi, kad ir jums veikėjos rūpi tiek pat. Ir toliau rašykite tokius nuostabius laiškus!

Galiausiai daug meilės senelei Gloriai Shepard. Esu sujaudinta, kad perskaitei „Mielų mažų melagių“ knygas – ir labai džiaugiuosi, kad tau jos juokingos! Pasistengsiu įtraukti daugiau juokelių apie nosies plaukus.

Kas bus toliau...

Kai didžioji blogoji Mona paliko šį puikų pasaulį, o Ijanas buvo išsiųstas į šaltą kalėjimo kamerą, mūsų mielos mažos melagės pagaliau galėjo lengviau atsipūsti. Emilija atrado tikrąją meilę Smito koledže, Hana kaip bičių motinėlė valdė Rouzvudo mokyklą ir ištekėjo už milijardieriaus, Spenserė Kolumbijos žurnalistikos mokyklą baigė geriausiai iš visos laidos ir tapo vyriausiąja „New York Times“ redaktore, Arija gavo Rodo salos dizaino mokyklos bakalauro laipsnį ir su Ezra persikraustė gyventi į Europą. Kalbame apie saulėlydžius, rubuilius kūdikius ir tikrą laimę. Miela, ar ne? Ak, ir nė viena iš jų daugiau niekada nesumelavo.

Gal jūs mane maustote? Atsibuskit, miegančiosios gražuolės. Rouzvude nebūna laimingų pabaigų.

Turiu omeny, negi nieko nepasimokėte? Kartą miela maža melagė – visuomet miela maža melagė. Emilija, Hana, Spenserė ir Arija neįstengia būti geros. Štai kodėl jos man labiausiai patinka. Taigi kas aš? Na, tarkim, kad atsirado naujas E, ir šįkart mūsų mergužėlės taip lengvai neišsisuks.

Greit pasimatysim. O iki tol pasistenkit nebūti pernelyg geros. Gyvenimas visuomet linksmesnis, jei pateikia keletą mielų mažų paslapčių.

Cha cha!

E

Content

Шепард Сара Tiesiog neįtikėtina