Яна Язова

Бенковски

Петко Тотев Петков

Въстание срещу геноцид

В центъра на обширно повествование, в средата на неговия духовен и физически обем се намират в непосредствено съседство две глави: „Маркови врата“ и „Еледжик“. Би трябвало да отгатнем защо е такава сърцевината на „Бенковски“, втория роман от трилогията „Балкани“ на Яна Язова. Продължава да се развива едрата координатна система, широката временно-пространствена перспектива, която читателят вече познава от „Левски“.

Върху географската карта Еледжик и Маркови врата (Траянови врата) са съвсем наблизо. Какво означава това? Въпросът изглежда крайно елементарен. Както и да изглежда, той ще прави чест на всеки, който ще го поставя след Яна Язова. Още щом осъзнаем, че през планината Еледжик — с най-висок връх Бенковски (1186 м) — и до днес минава древният път между Изтока и Запада, Севера и Юга, още щом се запитаме: защо нашият народ нарича Траянови врата Маркови врата, започваме да се приближаваме към стратегическия възел на „Бенковски“ — едно благородно предизвикателство за нашето мислене по основни въпроси.

Северно от избраната възлова точка са Церово, Мухово, Поибрене, Оборище и Панагюрище, а южно е гара Белово, крайната през 1876 година западна точка на барон Хиршовата железница, бъдещата модерна съобщителна връзка на Виена с Цариград. До тази крайна западна точка достига Бенковски след хиляда и една авантюри в хиляда и една нощ из Ориента. На същата крайна източна точка трябва да си кажат думата и братята-философи, опонентите на Бенковски — и то с отбрани европейски думи, взети направо от парламентарните речници на Франция и Англия.

Без появата на Бенковски в гара Белово жп линията не е можела да бъде продължена и древният път между Изтока и Запада е щял да спре до Траянови врата. Само Еледжик може да я отвори отново, да я модернизира, да я направи съвременна и достойна за XIX век. Компанията, толкова интернационална по кадрови състав, толкова веща в специализацията си, толкова напредничава със своите технологии, спира до Маркови врата, за да навлезе в най-гъстите дебри на Балканите. Тук и най-новата техника може да си пробие път само с нетехнически, съвсем други средства.

Тръгнал някога да освобождава Гроба господен, Западът, оставайки си все така християнски, приема и изпълнява поръчки на Отоманската империя — колкото и неперспективна да е тя. Барон Хирш и Круп очевидно са забравили нарочно войните между кръста и полумесеца. В същото време отец Кирил е наречен „нов кръстоносец“. Той пренася кръста на Хвърковатата чета до гара Белово. В историческия момент, за който става дума, единственият кръстоносец, останал верен на общата християнска идея и мечта, след толкова злополучни кръстоносни походи, слиза откъм Еледжик и Маркови врата. Съвсем накратко: налага се с удар откъм север да се възстанови движението на цивилизацията, да се освободи пътят на културата между Изтока и Запада. Хвърковатата чета на Бенковски трасира посоката на бъдещи главни удари, решителни за победата над феодализма и феодалния застой в класическите първоместа и първоизвори на европейската цивилизация.

Крилати конници се появяват на историческата сцена, за която също са задължителни трите единства — на мястото, на времената, на действията. Авторката знае законите на народния епос. Още по време на събитията той се отделя от тях, за да им даде други мащаби, трайности, значения. Историците са убедили географите проходът да се казва Траянови врата, но народът предпочита Маркови врата. Стратегическият кръстопът се оказва и кръстовище на историята и легендата. Князът и княгинята на Априлското въстание влизат пред очите ни в легендата — и става още по-приказно вечното й царство на Север и на Юг, на Запад и на Изток, през девет земи в десета.

И настина — невинаги външните измерители са най-важните: колко са участниците, армиите, какви са непосредствените резултати, отзвуци, оценки, защо е станало така, а не иначе, как щеше да бъде, ако историята беше избрала друго време и други лидери и т.н. Приказката „Имало едно време…“ се създава по съвсем други правила, тя търси скрит смисъл и значение, приема или не приема вечност към вечност.

На Еледжик предводителят на Хвърковатата чета се слива с вечния конник — Тракийския, Мадарския, Марко Кралевити. Помним:

с единия крак на Хемус,

с другия — на Пирина.

С пълна сигурност е определена актуалната посока: Север — Юг. Четата наистина е хвърковата — тя прелита над огромни пространства и времена, за да я видим в покой само веднъж — в най-съдбоносната точка, в оня възел, от чието разплитане зависи единственото продължение на песента, легендата, историята, жп линията. Подробно се разказва в „Бенковски“ как конниците се грижат за своите коне на Еледжик, как ги подготвят през нощта за похода до гара Белово. Във ведрата се слага по стиска сено, за да не се простудят животните от изворната планинска вода. Очевидците не съобщават толкова подробности за нежността към конете в Хвърковатата чета. Щедростта на романистиката е напълно разбираема.

Конникът срещу ненаситния змей, многоглавата хидра на злото, безчестието, алчността, човекоядството… При погрома на Панагюрище разноплеменните освирепели орди — черкези, трапезундски разбойници, „християни“ от казак алая, башибозуци, низами — са именно чудовище с много глави. Срещу огромното настъпващо туловище, преситено и ненаситно, димящо от кръв, в един момент виждаме в единоборство Георги Джелов. Той поваля деветима. Три пъти по три, а главите на змея стават все повече. И все пак: единоборството е още възможно! Дори и след разгрома на въстанието, революцията, освободителната война.

Истинският трагизъм започва към края на епичните времена. Вечното хищно влечуго намира чудовищно превъплъщение, за което никой не е подготвен. По пътя на конника от Север на Юг се изпречва къщата на кмета в с. Борован: „И на тази къща малките, замрежени с железни решетки прозорчета бяха тъмни като тайнствените на чудовище очи, вечно гледащи, но безучастни към всичко видяно, неотвръщащи на нищо, неми като камъни…“

Ето какво било писано на въоръжения конник, слят като кентавър с най-могъщия български Пегас.

Развивайки всестранно своята мисъл за Балканите като врата, средище, стратегически възел, кръстопът и зависимост на четирите посоки, отприщвани откъм Север, културен пласт — сцена на история, митология и съвременност, авторката на „Бенковски“ по свой начин търси и единството на героите и масите, вождовете и народа. За пръв път в един роман виждаме участниците в Априлското въстание не като чорбаджии и търговци, занаятчии, учители и попове, селяни — орачи и копачи, овчари и говедари. Изграден е съвършено друг образ. Епичната битка започва с общ порив и завършва с единоборства на незнайни достойни хора. Колкото повече се сгъстява трагизмът на разгрома, толкова по-отчетливо се открояват повече и повече единоборци, които загиват като личности, индивидуалности — неподозирани, неспоменавани преди.

Повествованието за последните дни на Панагюрище и Перущица образува едра мозайка от безпримерни единоборства. Подвигът на Спас Гинов и Кочо Чистеменски се е превърнал в общ завършек, композиционен принцип при изграждането на основните глави — те се роят на много и все по-кратки епизоди, къси като предсмъртни стонове и прощални молитви. Възлово е изречението; „Като нямаха повече началници, всеки си стана генерал.“

Селяните в „Бенковски“ са рицари. Пред нас не е някаква „маса“, опиянена от волята и обаянието на вожд, от собственото си отчаяние-въодушевление, от краткото припламване на лудостта всред съня, апатията и безизходицата. Вместо от бита, авторката на „Бенковски“ тръгва от битието. Този път още далеч не е извървян в нашата романистика, социология, социална психология, народопсихология и т.н. Разгръща се смела оптимистична теория за нашия народ, написана в откровено-романтичен стил. Той може да изглежда на съвременния читател и напълно утопичен, но заслужава интерес поне като антитеза на толкова традиционни скептични становища.

„Тия селяни, излезли с оръжие от панагюрските къщи, които се виждаха вече да се рушат и да димят в дола, носеха на челата си отпечатъка на едно битие, в което те бяха опознали издръжливостта на Крума, получавали царски дарове пред стените на Цариград заедно със Симеона, завладявали Адриатика заедно с Асена. Едно битие, причинявало някога пожари, рушило престоли, обезпокоявало инквизицията, враждувало с папите, триста години водило война с армиите на божите заместници. Били някога богомили в България и Византия, патарени в Италия, албигойци във Франция и Германия, тия селяни-роби в Отоманската империя бяха останали рицари.“ Инерцията е толкова силна, че срещу една утопия веднага ще се появят сто антиутопии. И нека! Нима толкова научни антиутопии са накърнили с нещо скромната ненаучна утопия на отца Паисия?

Чрез прости сравнения авторката на „Бенковски“ приканва читателя към смели и едри съпоставки. Друг автор от същия материал би разгърнал ефектни есета, философско-митологични и историко-епични успоредици. Яна Язова съзнателно ги избягва, остава вярна на своя детски чист разказ.

Бенковски е Едип цар. Райна Попгеоргиева — Жана д’Арк. Гюрга Гинова — Ниоба. Кочо Чистеменски — Александър Македонски и Ахил. Даскал Найден в атаката срещу Стрелча и Васил Петлешков между двете клади в Брацигово извикват сянката на Дон Кихот. Бенковски и Бобеков веднъж изглеждат като Крез и Солон. Излазът на капитан Пармаков с шепа оцелели въстаници из горящия Дряновски манастир се натъква на коварна засада, съпоставена със събитията при Оенския път в сражението при Ватерлоо. Кочо Чистеменски преди събитията обичал да играе ролята на Велизарий върху читалищната сцена в Перущица. Ботевата чета и спартанците на Леонид при Термопилите се сливат в едно изречение. Усойницата, пропълзяла в Оборище, събужда спомен за змията, клъвнала орел в полет преди битката за Троя в „Илиада“.

Виждаме как и чрез сравненията историята е сплетена с митологията в своеобразна нишка на Ариадна, с която се навлиза из лабиринтите на Балканите. Както винаги — не бива да се съмняваме, — скептицизмът ще бъде голям. Не са ли много и хаотични сравненията и успоредниците? Овладени ли са толкова символи и асоциации? Не стига ли прекалено далеч романтично-утопичният унес? Не е ли твърде остаряла поетиката? Би трябвало да се огледаме, преди да отговаряме на въпросите. Вретеното на Ариадна бръмчи сега по всички континенти. В нишките се запридат тъкмо събития и митове плюс някои вторични суровини.

Но да се върнем към Априлското въстание. Наред с неговата обща подготовка незримо зреят единоборствата. Останали сами срещу побеждаващия башибозук и срещу природната стихия — сняг през май, — много български въстаници отхвърлят вътрешната капитулация. Става дума не само за апостолите и войводите, а и за стотици, хиляди хора — горди и непримирими докрай. В Панагюрище Рад Клисаря, Тодор Хайдутина, Стоян Павлета, Петър Щърбанов превръщат всяка къща в крепост, когато цялата организирана отбрана на града е вече напълно разбита. Тодор Велчев, Стоян Канев, Тоно Пенев, Иван Хаджитилев, Иван Шоков, Ана Райкова, Лика Стоянова след рухването на двете преградни барикади в Перущица намират сили за небивали самостоятелни излази (контраатаки). Козлодуйското даскалче, което единствено се присъединява към Ботевата чета, озарява целия й път през спящия Борован и невъстаналата Враца.

В началото или в края, най-често в края, единоборството, самостоятелният избор в най-трагичния миг — ето го често незримото, но безспорно продължение на вътрешната организация, изграждана от Апостола и апостолите върху много стари основи, единствено оцелели от толкова градежи сред превратностите на времето върху полуострова-кръстопът. Пак и пак историята се кръстосва с легендата в единствена по рода си сплав.

Спас Гинов сънува сън: край Перущица, в местността Цинципарец (там неговият баща Иван Гинов намира — не насън — два товара злато и с него помага да се вдигне каменната църква-крепост „Св. Архангел Михаил“, на която е ктитор), му се привижда огромен град. Прояснява се ликът на майка му със златен обръч на челото сред седем негови братя в бойни доспехи. Даскал Петър Бонев се опитва да разтълкува съня трезво, чрез историята: „Цинципарец е бил кръстопътен град с рицарски замъци и кули, ограден с крепостна стена. В Разсечена могила е била намерена златна корона, а в Дууова могила — бойна колесница. Братята, които са се явили пред тебе, са рицарите, които си служили някога с тая колесница.“ За авторката на „Бенковски“ историческото обяснение е отново недостатъчно. Като Касандра пророчицата тя продължава: „Голямата наша мъка днес е разтърсила земята. Изринала е мъртвите да спасяват живите. Най-далечното минало се е съжалило над настоящето. Рицари-храбреци са се повдигнали от нашето безсилие. Сенки са навлекли старите железни доспехи, за да ни укрепят. Мишци, отдавна превърнати в прах, са вдигнали отново щитове и мечове, за да ни помогнат.“

(Когато е бил разчитан текстът на „Бенковски“, породило се е някакво колебание дали Цинципарец е „крепостен“ или „кръстопътен“ град. Както и да се реши този текстологически въпрос, колебанието личеше в машинописния екземпляр.)

Спас Гинов е най-костеливият орех. Неговият кръстопът, жестоко саморазсечен като Гордиев възел, е несравнимо по-сложен от Маркови врата. Авторката само го е загатнала, съвсем трезво преценявайки своите възможности. Трогателна е надеждата на Яна Язова, че в съвременното изкуство и в съвременния хуманизъм, толкова съсредоточени върху личността, ще се търсят нови подходи, подстъпи, мостове по-нататък. Самата поява на Спас Гинов в роман за Бенковски е истина, самозащитена завинаги.

В тъканта на романа „Бенковски“ са използвани известни, най-авторитетни кореспонденции и доклади на анкетьори за Априлското въстание в европейския печат, а също и грижливо подбрани спомени на участници в събитията — Захари Стоянов, Никола Обретенов, Спас Гълъбов. Когато се цитират очевидците Макгахан, Скайлър, Де Вестин, Беринг наред с българските летописци на Април 1876, сред които авторката с право прибавя и Константин Гълъбов, постига се нещо неочаквано — естествено се преодоляват внушени страхове да не би нещо да се преувеличава и идеализира, да не би строгите историци да останат недоволни от поредни публицистични и художествени произволи, сочейки ни само и единствено документите. Но що е документ?

Преди да напусне демонстративно утъпкания път от репортерската публицистика и мемоаристиката към документалната строгост и категоричност, преди да тръгне решително и към класическата и съвременната методология, към други критерии, методологии и предвиждания, авторката на „Бенковски“ си избира на този кръстопът една публицистично-художествена мисъл, чиято историческа и документална стойност едва ли ще се оспори и от най-фанатичния привърженик на документалния всеавторитет. Мисълта е известна. Въпреки това Яна Язова я цитира два пъти. Ето я за трети път: „Избива се един народ. Къде? В Европа. Този факт има ли свидетели — целия свят…“ Реч на Виктор Юго пред френския парламент на 29 август 1876 година.

Априлското въстание е въстание срещу геноцид! Саможертва на цял народ. Отчаяна самозащита. Биосоциален порив за оцеляване, могъщ — с европейско значение — протест срещу геноцида изобщо, срещу неговите османски практици, добре познати и на арменския народ, и на съвременните кюрдски патриоти.

Два пъти в „Бенковски“ се споменава и Ноевият ковчег — библейският символ на единственото спасение на живота. За страшната перущенска черква „Св. Архангел Михаил“ е казано: „Свети Архангел остана да стърчи сред това червено море, подобно Ноевия ковчег сред огнен потоп.“ По-късно Ноев ковчег е наречен и старопланинският връх Вола, до който се изкачва Ботевата чета след толкова затворени врати, след дългонощни очаквания чак до Костелевския мост, където се появяват вместо въстаници само първите светулки на 1876 година — майски, а вече следжътвени.

Така се сбъдва още едно пророчество: за да не премине гласът като през пустиня, тя трябва да се преброди. И невъзможно е да се твърди, че пространството, през което е минала Ботевата чета, си е останало същото.

Върху вълните на хиляди жертвено пламнали души и над преминатата пустиня се издига крехкият съсъд на спасението. Саможертвата срещу геноцида — ето основния смисъл на Април 1876 година според романа „Бенковски“. Мисълта е продължена: докато има геноцид и план за геноцид, докато варварството се продължава — брутално и дипломатично — от век на век, докато то разполага с времената и пространствата, които са люлка на Европа, цивилизацията, културата, Маркови врата ще бъдат защищавани на живот и смърт от общия подвиг на препълнения съборен храм и на самотния старопланински връх. Единият крак на Хемус, другият на Пирина. Козлодуй и Вола, Панагюрище и гара Белово, Дряновският манастир и Перущица, Батак, Брацигово — пулсиращи, пламнали точки на пунктир, който се превръща в единна огнена линия. Мечът на Архангел Михаил и сабята на поета-богоборец в единен удар откъм Север за спасението на човека и човещината, на пътищата към всички посоки.

Изящна е връзката между първия и втория роман на трилогията „Балкани“. Авторката на „Левски“ и „Бенковски“, разбира се, знае традиционните съпоставки и противопоставяния, които във все по-груб вид се правят и досега. И тук Яна Язова търси свое самостоятелно решение. Чрез Петър Бонев, съратник на Апостола, проникновен психолог, авторката започва оттам, откъдето другите обикновено завършват.

Хамлетовските колебания на Петър Бонев, които първоначално възприема предводители на Хвърковатата чета като „някакъв самозван наследник на Дякона“, се сблъскват със собствените му наблюдения „Едно време Левски ходеше между народа и събираше пари за оръжие, а сега хората сами идеха, диреха комитета, питаха за оръжие и му носеха пари.“

Бенковски е „само жетварят“ — продължава размислите на Петър Бонев авторката. Когато нивата е узряла, не може повече да се чака. И да има повече недостатъци, отколкото досега са установени, предводителят на Хвърковатата чета е разгадал още една от загадките на Сфинкса (неслучайно е сравнен с Едип цар): на българина трябва да се даде абсолютно конкретен срок, точна дата! Бенковски отрязва — до май ще бъдете готови! Добро ли е това, или много лошо — споровете продължават. Но също така не спират и гаданията как са щели били да изглеждат реалните срокове за една много по-сериозна подготовка на въстанието. Виждаме непрекъснато: дебатите наши могат да продължават безкрайно. Тая особеност се забелязва в българските работи и досега — за малко дни можем да извършим невероятно много, а за много дни срамно малко. Когато не сме направили нищо, имаме обичай да казваме: „Чиста работа.“ Според концепцията на „Балкани“ Бенковски и Априлското въстание са начало на всенародна освободителна война, подготвена от Левски, от неговата единствена по рода си вътрешна (и в нравствения смисъл на думата) революционна организация. За да не помислят читателите, че тук отново нещо се преувеличава, нека цитираме: „Левски всъщност подготвял освободителна война, а не революция.“ Тази мисъл на Яна Язова, изказана в романа „Бенковски“, струва колкото няколко дисертации върху историята на Априлското въстание и Освободителната война.

Разбира се, че Левски е подготвял нещо много повече — ще се съгласят мнозина. Но не е изключено да продължат да разглеждат дейците на Априлското въстание на една страна, опълченците — на друга страна, следосвобожденските въстания и войни — на трета страна. Бенковски би ни дал съвсем кратък срок да обединим всичко това, ако ще бъдем хора и българи!

И наистина: как ще се появи Българското опълчение, превърнало Освободителната война в Отечествена, както справедливо пише историкът Георги Вълков, без Априлското въстание и вътрешната революционна организация на Левски, без дейността на идеолозите Раковски, Каравелов и Ботев, които никога не са забравяли какво представлява България на Балканите — най-напред за нас самите, но не само за нас, защото възелът на Маркови врата винаги е бил много сложен — национален и интернационален, български и европейски, световен.

Третата част на трилогията е „Шипка“. Нека читателят има още малко търпение и ще я дочака.

Петко Тотев

I

Тътнежи на близката буря

1. Изоставеното убежище

Силен сняг валя три дни и три нощи върху Горния метох в Калофер. На третия ден храмът „Въведение на Света Богородица“ изглеждаше потънал в дълбока пряспа. Остатъци от нея отрупваха островърхия покрив на зида и триъгълната керемидена шапка над входа.

Монахините се намериха в метоха като погребани в дълбок сняг. Мълчаливи и посърнали, те излизаха от килиите и прекосяваха двора по няколко наведнъж, а в малката стаичка при портата дежуриха заедно по три сестри.

Обесването на Дякон Левски бе съобщено в метоха от външни лица. Госпожа Евпраксия още не се бе върнала от своя последен излаз. Бе изминало цял месец от последната вест, която бяха научили за нея.

Смутени и развълнувани, по пет и по десет накуп, сестрите на Горния метох си проправяха пъртина в дълбокия сняг, който бе навалял върху земята, и отиваха в града за новини. В такова време рядко пристигаха пътници от други места и пощата, която идеше всеки четвъртък, носеше твърде малко писма.

Това, което се говореше за госпожа Евпраксия в града, бе незадоволително и пълно с противоречия.

Някои твърдяха, че игумения Евпраксия се намирала, изправена в целия си ръст, върху градския ров, когато бесили Дякона. Жена с нейните огромни размери и такава, каквато била почерняла и страшна, всички можели да забележат отдалече.

Разправяха още, че нея съгледал Апостола, когато извикал с цял глас: „Братя българи, наистина аз съм първият, но след мене идат хиляди…“

Знаеше се колко силно го обичаше игуменията и че с тия думи нея той искал да утеши.

Когато увиснал на бесилото, а циганите започнали да замерят с камъни неговия труп, всички българи се разбягали де кому видят очите. Останала върху насипа само игуменията. Тя гледала обесения и заплакала. И дълго време стояла върху градския ров и плакала, без някой да посмее да я приближи.

Други разправяха, че заради нея именно синът на Ботьо Петков, поетът Христо, съчинил във Влашко някаква песен за обесването на Васил Левски, в която се казвало:

О, майко моя, родина мила,

защо тъй жално, тъй милно плачеш?

………………

Ох, зная, зная, ти плачеш, майко,

затуй, че ти си черна робиня,

затуй, че твоят свещен глас, майко,

е глас без помощ, глас във пустиня.

Плачи! Там близу край град София

стърчи, аз видях, черно бесило,

и твой един син, Българийо,

виси на него със страшна сила.

Това нещо Христо Ботев написал за игумения Евпраксия, която стояла върху градския ров и плакала пред бесилото на Дякона.

Други бяха дошли от София и казали:

— Идете да приберете своята игумения! Едни бедни хорица от последните къщурки на града се грижат за нейната помрачена душа. Тя не знае къде се намира, нито може да каже коя е, но по нейната осанка всички разбрали, че тя не е от просто потекло и от някой манастир от по-долна ръка. В джобовете й намерили злато. По някаква връзка ключове, свързани с марка и щемпел, разбрали, че голямата калугерка е от Горния метох в Калофер. Разпитали хора от града и се оказало, че игуменията на Горния метох Евпраксия била изчезнала…

Сестра Ефросиния, натоварена от съвета на монахините да издири и доведе госпожа Евпраксия, на часа замина за София. Тя намери бедната къщурка, току срещу бесилото, на което бе увиснал Дякон Левски. Бедните стопани, старец и старица, наистина бяха приимали в своя дом една такава голяма и стара калугерка, която дълго време стояла на студа върху градския ров. Но това било отдавна, когато бесили едного българина, за когото се говорело, че искал да стане султан.

След като го обесили, голямата калугерка продължавала да стои върху градския ров. Дошли най-сетне властите, свалили обесения и го откарали в една проста талига. А старата калугерка продължавала да стои върху градския ров. Тя била съвършено премръзнала, току-речи, почерняла от студ, но нито се помръдвала от мястото си, нито знаела какво да прави и къде да иде. Тогава милостивият старец отишел при нея и като я хванал за ръката, казал й с почит: — Света майко, гледам те, часове стоиш тука… Ти ще премръзнеш. Ела, поогрей се в моята къщица! Тя е тук, съвсем наблизичко. Ела и се поогрей край моето огнище, света майко!

Старата калугерка като че ли се събудила, но не отдръпнала ръката си, а покорно тръгнала подир добрия старец. Влезли в къщицата и тя седнала край огъня. Напразно я питали и разпитвали за всичко. Тя не проговорвала, като че ли била сляпа и глуха. Неподвижно гледала в огъня и мълчала.

По едно време, когато навън вече било дълбока нощ, тя се раздвижила, бръкнала в дълбокия вътрешен джоб на расото си, извадила една голяма златна пара и я подала на стареца.

— Вземи — казала тя, като се изправила до тавана. — Кажи: „Бог да прости!…“

Тя си отишла веднага, без да ги погледне, без да каже дума повече.

Сестра Ефросиния веднага се върна в Горния метох и разправи всичко, което бе чула в малката къщица край София. Съветът на монахините се събра на заседание и още веднъж изслуша нейния доклад.

— Те са я убили! — изплака Младата Макрина, която имаше последен глас в съвещанието, но затуй в житейските работи нямаше по-опитна от нея в манастира. — Видели са, че има злато, ограбили са го и са я убили!…

Сестра Ефросиния не се съгласи с нея, защото тя бе видяла с очите си добрите и незлобиви старци, които й бяха разказали от сърце всичко и бяха й показали като светиня златната пара на игуменията.

При това един нов слух се беше прибавил към старите, че някои хора срещнали игумения Евпраксия зад граница. Сестра Серафима пък от своя страна остана несъгласна с тоя слух. Ако госпожа Евпраксия бе отпътувала зад граница, за това щеше да й бъде нужен паспорт, който тя можеше да получи само с нейна помощ от австрийския консул.

Но дали игуменията бе зад граница, или в пределите на страната, за монахините в Горния метох тя без вест бе изчезнала и тяхна длъжност бе да съберат силите си и да организират ма нови основи своя живот и общежитието.

И тъй една вечер съветът ма монахините отново се свика на заседание. Всички знаеха, че тази вечер ще се избира нова игумения на Горния метох, тъй както е била избирана за игумения монахинята Рапсимия, когато в 1740 година игумения Мария се представила… Теоктиста, която огради метоха със здрави зидове и високи порти, когато починала Рапсимия… Исидора Калдарова, когато умряла Теоктиста, и подир пет години монахинята Минодора от Бенчовци, която направила килиите към дола и общата килия, трапезарията, магерницата и стаята за гости… и на 14 януари 1852 година, когато игумения Минодора умряла, избрали за игумения Евпраксия. Оттогава са изминали 21 години. Трябваше ли тъкмо игумения Евпраксия да изчезне тъй безследно за общежитието на Горния метох, след като го беше управлявала до пълния му разцвет цели 21 години? Всички сестри, събрани в съвета, мълчеха. Всички бяха покрусени. Всички стояха с наведени глави. Никоя не смееше първа да се повдигне и да заговори. Никоя не смееше да погребе приживе игумения Евпраксия с някоя дума.

Те стояха с наведени глави и мълчеха, въпреки, че със своето мълчание потъпкваха строгия закон за манастирите от 1732 година, който им повеляваше да си изберат незабавно нова духовна майка.

В това време сестра Ефросиния, която не бе престъпвала никога манастирския канон, стана от пейката и каза с глас, в който имаше молба:

Предлагам да почакаме още малко!

Всички сестри сякаш ожидаха само такава дума, за да скочат на крака и да си отдъхнат с облекчение.

Права си! — казаха те, като искаха час по-скоро да разтурят това злокобно съвещание. — Нека почакаме още малко!…

И дните затекоха отново, пълни с напрежение и очакване. Валяха и валяха снегове… преспи покриваха манастира.

И ето какво се случи в един такъв ден, студен и отрупан със сняг. Откъм портата се раздаде сърцераздирателен писък на една от дежурните сестри.

Всичко, което живееше под расо в манастира, захвърли дневното си занимание, изхвръкна от килиите и се спусна към външната врата. Госпожа Евпраксия ги бе приучила да се събират с най-голяма бързина при нужда и да действат решително и в групи. Началниците на групите първи тичаха към портата, като свикваха монахините към своята група.

Портата зееше полуотворена. Дежурната сестра, която бе надала сърцераздирателния писък, бе останала вън.

Серафима, подпомогната от групата на сестра Ефросиния и от своята група, в която влизаха най-младите и енергични монахини, изгреба снега, паднал върху отворената порта от нейния триъгълен покрив, и я отвори като вихрушка.

Пред вратата стоеше изправена госпожа Евпраксия!…

Дежурната сестра Евдокия лежеше примряла в нозете й.

— Стига, стига, стани, сестро Евдокия!… — каза тихо госпожа Евпраксия, като се стараеше да внесе спокойствие между сестрите, които изпълниха цялата порта. Всички се мъчеха да й отворят път, да я въведат в манастира и да я приемат с нужното за нейния сан достолепие, но просто се завличаха като вълни около нея. Искаха да я приветстват, но не можеха да сторят това, защото всички ридаеха. Тези жени приличаха на обезумели. Техните викове показваха, че досегашното им мълчание е било страх, техните плачове показваха, че досегашната им твърдост е било отчаяние.

Трябваше само да видят своята госпожа Евпраксия, за да се развърже у тях възелът на страха и отчаянието, за да могат те да се развикат и раздвижат, като оживели. А тя стоеше и ги гледаше отвън манастира, като едно огромно старо животно, страшно в своята измършавялост и грозота. Къде бе скитала толкова дълго време тя? Къде бе гладувала?…

Всички вкупом я въведоха в манастира и навлязоха в магерницата, където денем горяха най-буйните огньове. Тука нейната мършавост се показа още по-страшна сред тия богатства на Горния метох, пред всичкото това изобилие, което бе неин имот.

Младата Макрина грабна канче от лавицата и като ронеше град сълзи от хубавите си очи, спусна се да го напълни с горещо мляко от казана върху печката.

Госпожа Евпраксия седна с изправен кръст срещу огнището и я погледна замислено.

— Ти защо плачеш? — запита я тя. — Колко пъти съм те била!…

— Ах, мила госпожо!… — с глас заплака Младата Макрина. — Кога не си ме била за мое добро?

Игумения Евпраксия се усмихна, а всички жени, които бяха нахлули заедно с нея в магерницата и не знаеха как да спрат сълзите си, се изсмяха. Младата Макрина със своя сърдечен отговор им помогна да се успокоят.

Когато излязоха на двора, от яхъра, в който бе затворен катърът на госпожа Евпраксия, се чу силно, сърцераздирателно цвилене и биене на копита в земята.

2. Тайните пътища на госпожа Евпраксия

Госпожа Евпраксия се върна в Горния метох, както слонът се прибира да умре на своето свещено място.

В първите дни тя се затвори в своята килия тъй, като че ли се погребва. Всичко това, което бе нейна ежедневна грижа в манастира, продължи да сее и да произвежда, без тя да хвърля един поглед върху него. Становете тъчеха килими на „макази“, „китени“ и платове „гриза“, без тя да ги прегледа. Вълни се боядисваха, без тя да похвали улучения цвят или да захвърли неулученото, прежди се предяха от изкусни пръсти, без тя да провери тънката ниша. От сутрин до вечер по-възрастните сестри и тия, които през зимата не бяха особено заети, плетяха вълнени чорапи, известни в цялата страна. Младата Макрина ги носеше за продан в града или в манастира дохождаха прекупчици търговци, които ги изнасяха вън от Калофер, без игуменията да се попазари за тяхната цена. Колари пъшкаха, превили гърбове под чували жито и царевица, но игумения Евпраксия не стоеше вече на прага на мелницата, за да ги посрещне, както трябва. Тя не посрещаше и работниците, които идеха да работят в манастира, не ги ругаеше, когато се размайваха из двора, и не слизаше да ги почерпи с ракия от сини сливи по големите мразове.

Огньове буйно горяха в магерницата, но игуменията не знаеше вече какво се готви в големите казани. Тя се хранеше сама в своята килия, често пъти с твърд хляб и сирене.

Катърът, който чувстваше близкото присъствие на своята господарка, по цял ден пръхтеше невъздържано с широките си ноздри, биеше земята с тежките си копита и я викаше с цвилене, подобно на рев.

Напразно поглеждаха към нейната килия сестрите на Горния метох. Когато чакаха госпожа Евпраксия да се намери и да се прибере в общежитието, те се чувстваха единни, притиснати една към друга от обща скръб, от една грижа и от един страх. Никоя не мислеше за себе си, всички мислеха как да спасят метоха от погубление.

Игумения Евпраксия ги свари в това душевно състояние. Бяха използвали най-доброто нещо, което бяха научили от нея — единодушието… Тъй се бяха вкопчили една за друга с ръце, с души, че бяха заприличали на едно тяло и на една душа.

Когато госпожа Евпраксия се намери, тяхната сигурност и спокойствие се възвърнаха и грижата им по управлението на големия метох биде свалена от техния гръб, за да яхне отново яките плещи на старата игумения. Тогава в тяхното здраво сплотено множество настъпи онова отпадане на силите, присъщо на държаните дълго време опънати жили и силно напрегнати мускули. Свалиха се ръцете, които бяха поддържали високо над главите един тежък товар, до изнемога. Настъпи разпадането, защото бе имало прекомерно сцепление. Настана разпуснатост, която наричаше себе си отпочиване от железен ред. Настъпиха нехайството и свободата, свойствени на една дисциплина, доброволно поддържана от ужас.

Това не беше бунт, а само разхлабване на юздите. В такова време госпожа Евпраксия трябваше да ги поеме отново в своята десница.

Сега сестрите, които работеха по-малко, обичаха да се събират край големия огън в магерницата и да бърборят, което доставляваше голямо удоволствие на сестра Анисия. Тя бе страдала и мълчала в най-крехката възраст на своя живот, когато нейните другарки още момуваха или отиваха щастливи под белия невестински венец. Тия свои години тя прекара в мъчителни спомени за своето щастливо семейство, за едно невръстно дете и млад съпруг, изчезнали в пламъците на нейния опожарен дом, които тя дълго време и напразно се бе мъчила да угаси със своите сълзи. За да скрие тия сълзи, тя забули главата си с черна монашеска кърпа, скръсти ръце на гърди и се погреба завинаги зад стените на манастира.

Едва през последните години тя бе почувствала как острието на страданието, забито в гърдите й, затъпява. Нейните свити устни започнаха да се развързват и тя доби охота да говори. След време усети, че да бъбриш е удоволствие и че тя цял живот е била лишавана от него. Следователно сега тя можеше да си позволи да побъбри.

При това госпожа Евпраксия не можеше да я види и да й се кара. Сестра Серафима казваше, че затворена горе в своята килия, тя прекарва времето си наведена над някоя от ония старинни мухлясали книги, каквито се намираха в почернелите от времето библиотечни шкафове в една от най-отдалечените стаи на дясното крило на манастира.

Вдълбоченото четене е отсъствие. Отсъстващият е пътник в друга страна. Може ли един пътник да чуе какво говори сестра Анисия в магерницата на Горния метох?

Четенето е глухота. Поглед, отправен към небето, е физическа слепота. Това сигурно бе тъй, защото госпожа Евпраксия не виждаше вече какво се върши в манастира. Всички сестри се почувстваха ненаблюдавани и свободни, а най-вече Младата Макрина. Рана сутрин тя отиваше в града, като казваше, че отива да дири купувачи за вълнените чорапи, които сестрите усърдно плетяха. Но къде скиташе тя по цял ден?… Връщаше се вечер като пребито псе, хубавите й очи горяха, червените й устни се усмихваха влажни и уморени. Наистина тя успяваше да разпродаде всички чорапи в града, но никога не казваше кой ги е купил, за да може утре някоя и друга сестра да похлопа на същата врата. Когато я запитваха. Младата Макрина се смееше, а понякога се кикотеше. Това не беше добре и съвсем не харесваше на някои сестри в Горния метох. Когато по-рано госпожа Евпраксия биеше Младата Макрина и я затваряше в някой тъмен килер, тя бе стигнала дотам, че можеше само крадешком да повдигне очи и да погледне на света. Всички я съжаляваха за тази й зла участ, а сега какво стана?

— Защо сте недоволни от мен? — безочливо се смееше Младата Макрина срещу навъсените сестри — Аз продадох твоите чорапи всеки клуп за жълтица, и твоите… и твоите!… Какво искате от мен?

— От утре не искам повече ти да продаваш моите чорапи! — отговаряше засегнатата сестра. Това беше всичко, което тя можеше да направи, за да задържи Младата Макрина в метоха. На утрото обаче се повтаряше същото.

— Ще те обадя на госпожа Евпраксия! — викаше ужасена сестра Анисия, която делеше килията си и своя одър с тая скитница. — Тя ще вдигне ръка да те пребие, ако й кажа какво правиш ти!… Почакай само!

Но Младата Макрина се кикотеше в очите на сестра Анисия с влажните си устни, с лъстивия блясък на кестенявите си очи. Розовите й бузи дишаха младост, а може би грехопадение. Бездна зееше пред нозете на Младата Макрина, но тя се радваше на това зинало чудовище, сякаш изпитваше особено удоволствие да бъде схрускана от неговите черни зъби. Кош с цъфнали рози виждаше пред себе си тя, а не черна паст. Такава бе силата на младостта у всяко животно. Нейната сила бе в розовата слепота. Младата Макрина се смееше с два реда бели зъби, с пламнали, зачервени страни и хукваше навън, за да се загуби и потъне в някоя непозната къща на града. Сестрите се кръстеха подир нея и поглеждаха към прозореца на госпожа Евпраксия. Но той оставаше затворен.

3. Очите на госпожа Евпраксия

За обща изненада един ден сестра Серафима оповести в трапезарията, че игумения Евпраксия свиква на общо събрание всички монахини в голямата стая на библиотеката. Покана за „общо събрание“ сестрите никога не бяха получавали от госпожа Евпраксия през тия 21 години. Те я приеха със смутени и разтревожени сърца, тъй като такава покана показваше наистина колко госпожа Евпраксия се беше отдалечила от тях.

Сестрите на Горния метох едва дочакаха да се приготви вечерята, набързо и безшумно се нахраниха в трапезарията и незабавно се качиха в стаята на библиотеката.

Госпожа Евпраксия бе заръчала на Серафима да се отопли добре за вечерното събрание. Четири големи сребърни свещници бяха поставени да горят и осветляват празнично цялото помещение. Те сияеха в сребърни подноси върху четири дъбови масички. Всеки свещник имаше по пет чашки от чисто сребро, от които се издигаха по пет дебели и високи свещи от бял восък, които горяха с равен и чист пламък. Този разкош, който никой в града не си позволяваше, говореше за богатството на Горния метох и за могъществото на госпожа Евпраксия.

Нетърпеливи, сестрите насядаха на прилично наредените в редици столове и впериха очи пред себе си. В последния миг от града се върна и Младата Макрина, която нахлу като студена вихрушка в отоплената стая. Очите й горяха, бузите й бяха зачервени. Уморена и запъхтяна, тя седна виновно при вратата, после скочи и веднага се премести в дъното на стаята, по-далеч от печката.

В това време госпожа Евпраксия влезе и всички станаха на крака да почетат своята началница. Очите им с обич, но и с любопитство се обърнаха да я изгледат. Тяхната игумения изглеждаше вече стара, но с онази старост, която е скръб, не още безсилие и немощ, която е пълна с преживелици, но не е стигнала още до почивка. Тя изглеждаше грозна, с оная грозота, която имат силата и величието, когато са мрачни.

Тя им се стори по-голяма отпреди, защото бе станала кокалеста и изглеждаше по-решителна от това.

Госпожа Евпраксия се изправи пред тях и ги изгледа, както Мойсей, слязъл от Синай, се е възправял и гледал на еврейския народ със скрижали в ръка.

— Седнете! — каза след кратко мълчание тя и сама седна пред една малка дъбова масичка, сходна на тия, върху които по ъглите на стаята бяха поставени сребърните свещници. Стаили дъх, всички сестри насядаха безшумно и повдигнаха към нея глави. Какво ставаше тук?… За какво ги е викала госпожа Евпраксия?… Какво ще им съобщи?… За какво ще им говори?

— Драги сестри — издигна се изведнъж нейният могъщ глас. Тя извади от джоба си някакъв ситно изписан лист и продължи ясно и наложително: — Тази вечер съм ви повикала, за да поговорим по един въпрос, който интересува всички нас. А този въпрос е: Що е вяра?

Сестрите от Горния метох се спогледаха и наведоха очи. Наистина ли бе потъмняла славата на госпожа Евпраксия?… Всред общата бъркотия, която бе настъпила в нейния манастир, показван доскоро от цялата империя като едно примерно общежитие, госпожа Евпраксия бе поставила 60 стари, изпитани монахини на ученическата скамейка, за да ги пита, като че ли питаше деца. „Що е вяра?“

Монахините мълчаха с наведени глави, но тяхното мълчание нито смути, нито пък изненада госпожа Евпраксия. Тя бе сигурна, че нейните монахини не знаят и не могат да й отговорят що е вяра. Тя не изглеждаше изненадана, но не изглеждаше и огорчена. Беше се приготвила не да ги изпитва, а да ги учи.

— Някои мъдри хора казват — издигна се отново нейният глас, — че вярата е рожба на духа, родена от съзнанието за нашата зависимост от стихиите и природните сили.

А има философи, които казват:

„Вярата не е само задължение, тя е знание какво нещо е човекът и защо той живее на света!“

Силният глас на госпожа Евпраксия застрашително млъкна върху занемялото събрание на сестрите в Горния метох. Наведените глави се изправиха. Значи това наистина не бе проповед, а какво?… Нейният глас им се стори познат. Това бе старият гласна госпожа Евпраксия, който им се заканваше и размахваше над главите им своята ръка.

— За да се живее добре на земята — продължи със силен глас госпожа Евпраксия, — трябва да се разбира какво нещо е животът, какво трябва да се върши в този живот и какво не трябва да се върши!

Ето на това са учили във всички времена най-мъдрите хора у всички народи. Това едничко за всички хора учение е истинската вяра.

Всяка вяра трябва да бъде само отговор на нашия въпрос: „Как да живеем на света?“

За да може човек да живее добре, той е длъжен да знае какво трябва да прави и какво да не прави. Истинската вяра се състои в това, да се знае оня закон, който стои най-високо от всички човешки закони и е един за всички хора по света. Истинският закон по света е така прост, че никой не може да оправдае лошия си живот, като каже: „Аз не го знаех.“

Този закон гласи: „Любов към ближния!“

Като ви казвам: „Това е законът!“ — аз ви казвам: „Това е върхът!“ Прочее стремете се към него!

Йоан е казал: „Който рече: аз обичам Бога, а брата си ненавиждам, той е лъжец, защото, който не люби брата си, когото вижда, как ще люби Бога, когото не вижда. Братя, нека се любим един други!…“

Събраните да чуят тия думи обитателки на Горния метох още веднъж размениха помежду си погледи, пълни с недоумение. Те никога не бяха чували такова нещо от устните на своята игумении Евпраксия. Двайсет и една година, откакто управляваше манастира, тя бе споменала толкова пъти името божие, когато се каеше, че е затрупала душата си със земни грижи, които й пречат да се моли. Монахините отдавна бяха свикнали да гледат Новия завет на госпожа Евпракси, в хубава кожена подвързия, да лежи забравен седмици и месеци върху някой стол или маса в манастирската черкова. Откъде сега й бе хрумнало да изрови из пепелта на своята памет тия цитати за „любовта“! И тъкмо за любовта колко малко й приличаше да говори на тяхната стара и грозна госпожа Евпраксия!… Такива думи я уподобяваха на един грамаден звяр, на рошава мечка, която се мъчи да покрие кожуха си със сватбено було. Не, те не можеха да кажат, че булото на любовта много им харесва върху козината на госпожа Евпраксия!…

Защо и тя не се откажеше от това си намерение и да приеме стария си грешен образ, който им беше близък и познат и който те толкова много обичаха?…

В това време гласът на игуменията се издигна със застрашителна сила и ги изтръгна из всяко заблуждение. Да, тука ставаше нещо!… Тяхната началница никога досега не ги бе мамила.

— В младостта си хората лесно се заблуждават. Те не знаят, че истинската цел на живота е любовта, и затуй поставят за цел на своя живот удовлетворението — прищевките на тялото. Защо?… Защото наричат с едно име любовта към ближния, която е духовна любов, и любовта на мъж към жена и на жена към мъж, която е плътска любов. Но да правите такава грешка можете най-малко вие, духовни сестри, защото едната любов е глас на Бога, а другата любов е глас на животното!

Прелестите обаче на страстта мамят хората, както светулките над блатата примамват пътниците в смъртоносните тресавища. Както нощната пеперуда хвърчи към огъня въпреки опасността да си изгори крилата, както рибата глътва червея въпреки възможността да е прикачен на някоя въдица. Така и ние сигурно знаем, че блудството ще ни увлече в бездна, ще ни изгори, ще ни погуби, но въпреки това пак му се даваме.

Черните слушателки в библиотеката настръхнаха и скришом отправиха погледи към Младата Макрина. Тя стоеше отстранена в дъното на стаята, далеч от печката, сгорещена от последното си тичане из града, все още с пламнал поглед, донесен от своите лутаници, все още със зачервени бузи, по които цъфтяха репите на нейните заблуждения. Оттам внасяше тя в манастира и своето ново веселие, което дразнеше и възмущаваше духовните жени.

При последните думи на госпожа Евпраксия тя застана нащрек. Пламъкът в очите й угасна и след миг те блеснаха остро, да прикрият нейните опасения. Две силни червени петна и шиха върху розовината на нейните бузи.

Но можеха ли такивато думи на госпожа Евпраксия да се отнасят до веселия живот, който Младата Макрина водеше от някое време насам, като тичаше между манастира и града? Игуменията не излизаше от своята килия, а при нея имаше достъп само сестра Серафима, която се занимаваше с книжовен труд и никак не се интересуваше от живота на Младата Макрина. Чрез кого другиго може да е наблюдавала госпожа Евпраксия ежедневния живот в манастира? Нима тя имаше очи, които могат да гледат през стените?

А гласът, който четеше, продължи ясно и твърдо:

— Тъй е, младите хора имат много пътища, гладки пътища, и по тях се върви с голямо веселие. По тях се върви приятно и далеко се стига, уви, толкова далек, че когато поискат да се върнат на стария праведен път, те няма да знаят вече как да се върнат. Тогава те трябва да продължат напред и да вървят все по-далеч и по-далеч, додето се скрият от очите на света в погибел.

Защото има и друго: който сгреши за първи път, той винаги чувства своята вина, а този, който много пъти повтаря един и същи грях, ако вижда, че около него има хора, които вършат същото, престава да чувства греха си.

Отначало всяка страст е като просител в сърцето на човека — продължи госпожа Евпраксия, — после като гост, а най-сетне като стопанин на дома. Чисто обутият човек предпазливо заобикаля калта, но веднъж цапне ли в локвата, изцапа ли си обущата, той по-малко се пази. Ако пък види, че обущата му са цели изцапани, той вече смело гази из калта, като се цапа все повече и повече.

Тъй и младият човек, додето не е сгрешил, заобикаля съблазънта, но сгреши ли веднъж, стъпи ли в локвата и види ли се оцапан, мисли, че вече не може да се очисти, и цапа в калта и се плеска до гуша. Но това не е така. Човек винаги може да се разкае, а туй значи да се приготви за борба със своето тяло. Затуй, мили сестри, добре е да се каем, додето сме още в сила! Да наливаме масло в кандилото, додето то не е още угаснало. Никой никога да не се плаши от греха и да не си казва: „Аз не мога да не греша, аз съм привикнала на греха, аз съм слаба!“ Додето сме живи, всякога можем да се борим с греха и да го надвием ако не днес, то утре или другиден, ако не в другиден, то в последния ден преди смъртта си. Ако предварително се откажем от борбата, отказваме се от най-главното дело на живота!

За да се приучим на борба с греховете, полезно е от време на време да преставаме да вършим туй, на което сме привикнали, за да се уверим, че ние сме властни над тялото, а не тялото над нас!

Да, борбата с тялото е необходима за всекиго, но необходимо е по-отрано да знаем цялата сила на врага, да се не залавяме за лъжливата надежда, че е възможно бързо да го победим. Боят с този враг е тежък, но затуй и наградата е голяма!

Видиш ли, че пак си сгрешил и пак си паднал, не се отчайвай ти! Детето, когато прохожда, пада, плаче, става и пак пада, удря се, но най-сетне се научава да се държи на краката си и да върви с тях. Падането не е страшно, а е страшно да се примириш с падането и да го оправдаеш. Никой да не казва: „Човешката съдба е да газим калта!“ Да не се оправдаваме, да не се самозалъгваме, а твърдо да помним, че злото си е зло и че ние не искаме да го вършим!

Каруцарят не захвърля юздите, защото не може изведнъж да спре коня, а продължава да ги тегли, додето конят спре. Тъй и ти със своята слабост не си удържала веднъж, продължавай да се бориш и в края на краищата ще победиш!

Госпожа Евпраксия стана, сгъна ситно изписания лист и го пъхна в дълбокия вътрешен джоб на расото си.

Драги сестри — каза тя кратко и ясно, — благодаря ви, че ме изслушахте с внимание. Пожелавам на всички ви лека нощ!

Тя изправи глава и с големи тежки крачки излезе от стаята.

Сестрите на Горния метох останаха да седят по местата си и да се гледат една друга в очи.

Добър урок ни даде нашата света майка! — обади се първа сестра Анисия, като се изправи, валчеста като буре, на своето място. — А ние си мислим, че тя нищо не вижда какво се върши в манастира!… Хайде да ставаме и да си вървим, а утре рано-рано всички да се залавяме за работа!

Сестрите послушно станаха, разместиха столовете и тихо заизлизаха от стаята. Серафима угаси един подир други сребърните свещници. Тя като че ли вземаше някакво тайно участие в цялата беседа на госпожа Евпраксия. Напоследък игуменията я викаше в своята килия и я задържаше на разговор до късно през нощта.

Тя събра свещниците, пъхна ги в един скроен по мярката им бял платнен калъф и се приготви да ги отнесе в скривалището им, откъдето ги бе донесла. Само слабата светлина на кандилото под иконата на Богородица осветяваше нейната черна фигура, която се движеше тихо. Върху бледото и лице розовите устни изглеждаха, че се усмихват. Може би Серафима наистина се усмихваше на себе си или на кой знае какво задоволство от себе см.

Когато тя вдигна белия платнен калъф със сребърните свещници и тръгна да ги отнесе на мястото им, нейният поглед биде привлечен към дъното на стаята, където, останала да стои между празните столове, се чернееше една монахиня. Друга една хубост я гледаше оттам през своите млади очи. Това беше Младата Макрина, която скритом я наблюдаваше. На какво се удивляваше тя така, сякаш за първи път виждаше тази чужденка в манастира? Дали на нейната хубост?… Но тя бе свикнала с нея. Дали на нейната усмивка?… Да, на нейната усмивка се удивляваше тя. Върху нейното безстрастно лице тази усмивка изразяваше някакво странно и мистично задоволство. На това задоволство се удивляваше Младата Макрина. Струваше й се, че едва сега проумява израза на това красиво и безстрастно лице.

Това задоволство избликваше от чистия студен извор на нейното безстрастие. Несъзнателната усмивка беше блясъкът на този никога не замърсяван извор.

„Нима да не си се цапала някога е такова щастие?“ — питаше погледът на Младата Макрина.

В това време Серафима се обърна и улови този поглед. Макрина отвърна очи, сведе ги към земята и като се обърна, излезе с котешка ловкост от стаята, като стъпваше тихо с големите си плъстени обуща.

4. Невидими лъчи

На други ден твърде рано Младата Макрина излезе от килията, която делеше със сестра Анисия, и отиде право в тъкачната. Това бе онази дълга килия с четири големи прозореца на едната страна, в която се работеше на осем стана памучни платна, китени одеяла, черги на „макази“ и тънкият вълнен плат „гриза“.

Тя отиде при сестра Евлампия, която наблюдаваше права стана с „маказите“, и каквато изглеждаше недоспала и посиняла от студ, каза припряно и ядосано:

— Дай ми някаква работа, сестро Евлампия! Аз мога да тъка черги…

Сестра Евлампия я погледна, без да изрази някакво учудване. Тя дори се усмихна благо и весело на Младата Макрина. Тази сестра Евлампия имаше две страсти, два еднакво силни змея, които се намираха в постоянна и гибелна борба един срещу други в нейното тяло.

„Аз съм полесражение! — често казваше тя. — Ангелът и дяволът всеки час се борят на живот и смърт в мене!“

Ангелът и дяволът бяха двата змея борци, двете основни страсти в нейния живот. Първата бяха становете. Тя бе незаменима майсторка. А втората — чревоугодието, което тя с нищо не можеше да насити.

Нейният ръст бе по-долу от среден, а тялото й слабо, затуй никоя от сестрите не можеше да си обясни къде отива толкова много храна, която минаваше по пътя на различни превращения през тялото на сестра Евлампия. Тя постоянно дъвчеше, дяволът я принуждаваше да трупа тайни запаси в килията си от най-различни лакомства. Тя тършуваше из магерницата, за да си набави това или онова съблазнително нещо за ядене, което най-много обичаше. — Ще те надвие дяволът, сестро Евлампия — закачаха я сестрите.

Скрий лакомството в килията си и по-скоро тичай на становете при своя ангел!

Когато седнеше на становете, сестра Евлампия за този ден изкупваше греха на своето чревоугодие. Тя се увличаше в работата на своите изкусни пръсти дотолкова, че забравяше какво дъвче в устата си, та било то и най-вкусното, което желаеше на света. Седнала в стана, тя забравяше себе си, своята грешна природа и целия грешен свят, от който се чувстваше една дребна частица.

Като чу желанието на Младата Макрина, тя не се учуди, а изведнъж я разбра. За да не излезе в града, Младата Макрина искаше да се затвори в нейните станове.

— Тъкмо навреме дойде, да смениш сестра Ана, която тази сутрин се оплаква от коремни болки! — отвърна сестра Евлампия. Тя усети в себе си големи морални сили — както подлагаше в становете своя демон на изпитание, тъй да подложи в тях и демона на Младата Макрина.

„Лозето не иска молитва, а мотика!“ И за човешката душа, за да се разкопае, изчисти, изплеви и окастри, за да порасне насаденото в нея и да върже плод, иска се работа!

Сестра Ана наметна на плещите черния си шал и стана, превита надве.

Да ти покажа ли по-напред? — запита тя.

Голямо чудо!… Зная аз да тъка твоите „макази“! — свъсено отвърна Младата Макрина и седна на нейното място в стана.

Сестра Евлампия не й се скара за този незаслужен отговор, нито по-сетне, когато тя започна да блъска бърдото с такава сила, че застрашаваше да го строши.

„Дяволът се бори в нея — казваше си добрата сестра Евлампия.

— Нека да го бие! Нека да го блъска по главата! Дано го убие!… Дай Боже да го погуби!“

Младата Макрина удряше бърдото, додето пот и сълзи покапаха по бузите й. Наближаваше онуй обедно време, когато тя се губеше някъде из града.

Поплачи си, поплачи! — обади се по едно време сестра Евлампия. — По-добре ще ти стане.

Ти като си ми надзорница на стана, не си надзорница на душата ми я!… — озъби й се Младата Макрина, но сестра Евлампия не се разсърди.

— Казвам ти го, защото те обичам като сестра — отговори тя.

Младата Макрина отри сълзите си и продължи да удря. Тя излезе от стана, когато клепалото зачука за обед. Спусна се в магерницата и се нахвърли върху блюдото с ядене, без да вижда какво яде. И другите сестри около нея бързаха да се нахранят, уморени бяха и те, никой нищо не я запита и тя не поприказва с никого. Стори й се, какво те не са забелязали дори, че днес тя е останала между тях. Че днес не е излизала в града. Следобед тя се качи право в тъкачната, влезе в стана и стоя в него до вечерта. Колкото повече наближаваше вечер, толкова лицето й потъмняваше и тя съвършено посърна. Когато излезе по мръкнало от стаята на становете, приличаше на човек, който не е блъскал цял ден ръцете си, а своята глава. Тя изглеждаше пребита от мисли и решения. Тези решения тя чувстваше, че е вземала против своята младост, против своето щастие, против своя живот. Нейният подивял поглед я уподобяваше на човек в пустиня, който не вижда спасение.

Тя се върна в килията си и като я намери студена, нахвърли се върху сестра Анисия:

— Нима ти и в такова студено време мързелуваш по цял ден и не искаш да запалиш печката?… Готова си да ме чакаш до среднощ да се върна и да я запаля!

Знам ли кога ще се върнеш? — каза двусмислено сестра Анисия, която не можеше да позволи една скитница като Младата Макрина да й се кара и да я има за своя прислужница. — Аз прекарвам денем в дежурната стая или в магерницата, а там печките горят денонощно.

Младата Макрина изфуча навън и въпреки виелицата, която бе започнала, нацепи дърва на двора. Подир това тя нарами цепениците, качи се в килията си и ги тръсна с оглушителен шум зад вратата. Скоро в малката тенекиена печка суровите дърва започнаха да пращят, да хвърлят рояк искри, а когато се разпалиха добре, тенекията започна да се начервява от едната страна и да хвърля върху нея остра, но приятна грейка. Младата Макрина донесе запаленото газениче при печката и седна да плете вълнен чорап. Сестра Анисия я наблюдаваше учудена, свита на кълбо върху одеялото на леглото си. Искаше да я запита защо днес не е излизала в града, но не смееше поради намръщения й поглед, а и не искаше, като много по-възрастна от нея, първа да й се отсърди и да й заговори.

Младата Макрина усилено плете вълнения чорап до късно през нощта, когато газеничето започна да пръска искри от черните си изсъхнали нищелки, свити на фитил, и скоро подир това угасна.

Сестра Анисия, която също така не можеше да заспи, видя как тя стана за последен път от ниското трикрако столче, донесе последната цепеница и с душманска ръка я захвърли сред грейналата жарава на малката тенекиена печка.

„Сън не я хваща!“ — мислеше сестра Анисия.

Младата Макрина си легна за малко тази нощ, спа лошо, но на сутринта първа се яви в тъкачната килия на сестра Евлампия и без да губи минутка време, седна в своя стан и заудря бърдото.

— Ти много си подранила, душичке! — извика сестра Евлампия, която като надзирателка първа влизаше в тъкачната и сега облизваше с голяма охота едно препечено сладко кравайче, поръсено със сусам. — Искаш ли сусамено кравайче?

— Не ми се яде! — кратко отговори Младата Макрина.

— Защооо?… Много е сладко!

— Защото не мога да търпя хора, които са постоянно гладни, и не мога да гледам уста, която постоянно дъвче! — извика Младата Макрина с ярост.

Сестра Евлампия се изчерви от смущение, но тъй като й се стори срамотно да изплюе сдъвкания залък от сусаменото кравайче в шепата си, при това то беше тъй сладко и ароматично, тя се задоволи да се отдалечи в дъното на стаята и да седне в своя стан, върху който тъчеше тънък вълнен плат „гриза“.

„Дяволът още повече мъчи нашата хубавица! — каза си тя. — Дали ще удържи до довечера?“

Но Младата Макрина остана в своя стан до късно вечерта, а се яви на работа и на третия ден. Не бе дошло още обед, когато тя стана с пребледняло лице, с изпотено от усилия чело, отиде при сестра Евлампия, която работеше на последния стан, и й каза задъхано и отривисто:

— Аз трябва да отида за малко в града!

Сестра Евлампия наведе съкрушено очи към тънката вълнена нишка, която прекарваше, като не знаеше какво би могла да отговори. Да й запрети — нямаше тази власт. Да я изпрати при госпожа Евпраксия — не смееше. Затуй тя стоеше с наведени очи, съкрушена и потънала в мълчание.

— Чу ли?… Трябва да изляза веднага! — повтори тихо и невъздържано Младата Макрина.

Бог с тебе, сестро! — едва отвори уста да отвърне сестра Евлампия и като наведе глава, не я вдигна, додето вратата на килията не се затръшна.

Не издържа! — проплака един глас в сърцето на сестра Евлампия. — Дяволът надви в нея. Сега тя повече никога няма да се върне в метоха!

Какво бе нейното удивление обаче, когато час по-късно Младата Макрина отвори вратата и влезе в килията. Смирената Ана, повикана веднага да я замести, стоеше, пребледняла от болки в корема, на нейното място. Младата Макрина се изправи пред нея и с тих глас й каза:

— Ти си болна, сестро Ана, защото си дошла?

И като каза това, тя наведе очите си.

Сестра Ана вдигна своите страдалчески очи към нея и я погледна тъй, сякаш й казваше: „И ти си болна, сестро Макрино!…“ Но си замълча, стана и излезе от тъкачната, след като размени дълъг и многозначителен поглед със сестра Евлампия.

От този ден Младата Макрина се смири и утихна. Здравата й ръка не блъскаше бърдото до скъсване на памучната основа. На обед тя слизаше в трапезарията и обядваше до сестра Анисия, а вечер, когато замръкнеше, се прибираше право в своята килия и намираше малката тенекиена печка запалена и край печката сложено малкото пушливо газениче и две трикраки столчета. Сестра Анисия сядаше на едното с вълнен чорап в ръка, а Младата Макрина сядаше на другото и дебелите шишове заиграваха в нейните пръсти.

За да се въздържи да я разпитва, сестра Анисия й разказваше своята история. За онази варосана къща, която тя виждаше от двайсет години вече само в своите сънища. Къщата била оградена с плет от френско грозде, а при плета цъфтели гергини… Слънце греело в градината, плодове имало по дръвчетата. Благословена земя, благословена къща, благословени били и нейните обитатели!…

Ееех!… — въздъхваше извън гърди Младата Макрина и сълзи оросяваха бузите й.

Защо плачеш? — питаше я трогната сестра Анисия.

Хубаво разказваш, сестро Анисия! Хубаво и тъжно, сърцето разкъсваш на човека!

Всеки разказва хубаво онова, което е изгорило сърцето му — отговаряше сестра Анисия и подемаше друг разказ: — Имах аз едно дете, тригодишно дете. То много обичаше слънцето. Слънчево дете имахме ние, моят стопанин и аз. „Погледай го колко весело играе на слънцето!“ — обичаше да казва моят стопанин. Косата му бе руса като злато, навита на шушулки върху челото. Весело дете беше то. Буболечките се събираха около него на двора.

„От това е, че нашето дете си играе на слънце!“ — казваше моят стопанин, но аз му отвръщах: „Не е от слънцето, а защото нашето дете е много добро. Неговото сърчице привлича буболечките към нозете му.“

Сестра Анисия ставаше, разравяше жарта в „кюмбето“, както наричаха тия скорогрейки, сковани от тенекия, донасяше нова цепеница и я хвърляше сред жарта. Малки светли искри пръсваха из отворената врата върху Младата Макрина и угасваха в косата й и в скутите й, в които лежеше голямото й вълнено кълбо.

Продължавай, сестро Анисия! — казваше тя с въздишка.

Една вечер сестра Анисия подхвана този разказ:

— Имахме един съсед турчин — Сюлейман. Превозваше пътници до Пловдив в една дълга като вагон кола, покрита с чергило от рогозка. На този Сюлейман се роди момче, когато и аз добих моето. Лош знак — мисля сега аз. Неговият Саади излезе едно дете грозно като дявол. То беше сухо и черно и долната му челюст беше откачена и увиснала като на маймуна. Когато порасна и тръгна да ходи, един ден, гледам го, влезе у дома. Разбрал, че и у нас има момче. Играеше му се. По едно време вратата се блъсна и Сюлейман коларят влезе в двора. Той беше грамаден турчин с пипонеста глава и похлупени очи. С тия очи той погледна двете деца, които си играеха на слънце и занемя от мъка. Сърцето му се сряза на две. Моето грееше като злато, а неговият Саади се гърбучеше в нозете му като черен бръмбар.

Сестра Анисия стана замислена и се приготви да си легне.

— Грях ми лежи на душата! — прекръсти се тя. — Винаги мисля, че това бе той, онзи душманин, който една нощ подпали нашата къща. Огънят беше хвърлен в стаята, където спеше детето!… На другия ден след пожара Сюлейман изчезна заедно с дългата си кола и се върна едва подир месец време в своята къща. Никога не съм го виждала оттогава. Неговият Саади наскоро се окъпа в Тунджа, разболя се от треска и за два дни умря. Сюлейман вдигна двете си ханъми, слугите и добитъка, продаде къщата и се засели в Доймушларе. Може и да си е мислел, че Бог му е взел Саади, за да го накаже…

Тъй сестра Анисия, вечер след вечер, разказвайки своята история на Младата Макрина, наблюдаваше борбата, която тя изборваше в своето сърце, в своя ум и в своята съвест. Колкото дните минуваха, толкова по-рядко излизаше тя в града и се връщаше по-рано, отколкото я очакваха. Дойде време, цяла неделя не излезе никак, а си остана в метоха и през втората и третата.

В манастира дойде една непозната жена да пита за нея, но тя се скри от нея в някоя килия, сякаш потъна в земята, и никой не можа да я намери до вечерта. Тази жена дойде и втори, и трети път, но срещна най-сетне сестра Анисия, която се развика срещу нея:

— За какво ти е на тебе Младата Макрина мари, обеснице? Я да се махаш от метоха и други път да не съм те видяла тука да стъпиш, че ще останеш без крака!

Никой не похвали Младата Макрина, че тя полага големи усилия за добър живот. Но пък и никоя от сестрите в Горния метох не се обърна през това време да й каже, че беседата на госпожа Евпраксия върху „любовта“ е била прочетена за нея.

Сестра Анисия не можа да се въздържи повече, един ден отиде при Младата Макрина и я целуна по челото:

— Като твоя майка го правя! — каза тя. — Като твоя майка, която се радва на твоето възвръщане! Спомни си притчата за блудния син, дъще! Колко много се радвал баща му. Градът за тебе е бил това, което е бил светът на съблазните за блудния син. Ти се опомни и се върна при нас: „Мъртва бе и оживя, изгубена бе и се намери!“

Сестра Анисия не се задоволи да разкаже притчата за блудния син само на Младата Макрина. На другия ден тя тръгна из метоха от килия на килия да я разказва на всяка сестра.

— Да се радваме! Да се веселим! — викаше тя. — Защото тази наша сестра мъртва бе и оживя, изгубена бе и се намери!… Нека дойде сега нашата духовна майка и да се възрадва с нас, според както е речено в притчата!

На следната неделя тя чу отговора на своя възглас, който разнасяше навред из килиите на Горния метох. Когато службата в църква свърши, госпожа Евпраксия се изправи с целия си ръст пред олтара и като скръсти ръце на корема, приготви се да държи проповед:

— Драги сестри — започна гръмогласно тя, — когато у човека няма разум, той живее като животно и не е виновен за това дали живее лошо или добре. Но дохожда време, когато трябва да разсъди какво трябва да прави. И ето често пъти човек, вместо да разбере, че разумът му е даден, за да познае кое е добро и кое е лошо да върши, употребява го, за да оправдае туй лошо, което му е приятно и което той е привикнал да върши.

Думата ни е за греха, който иде от говоренето. Преди да почнеш да говориш нещо, помисли, струва ли си, нужно ли е да го кажеш и няма ли да повредиш някому с това, което искаш да кажеш!

И пак ще кажа думите на един мъдрец: „По-напред помисли, че после говори! Но спри се, преди да ти кажат: «Стига!…» Човек стои по-горе от животното със способността си да говори. Но той може да падне по-ниско от него, ако говори каквото му попадне.“ Същият мъдър човек е казал още и това: „С какво да сравним езика в устата на човека?… Той е като ключ на съкровищница. Когато вратата е заключена, никой не може да знае какво има там, скъпоценни камъни или ненужни дрипи!“

Нека тези прости, но мъдри слова, драги сестри, ви служат като напътствие в живота! Мир вам!…

Като изрече тези слова, госпожа Евпраксия с големи крачки напусна черковата. На другия ден сестра Анисия биде изпратена да живее в килията, която се намираше в дясното крило, в най-отдалечения край на коридора.

5. Новата служба

На другия ден вратата на килията със становете шумно се отвори и на прага застана госпожа Евпраксия. Нейното появяване бе тъй ненадейно, че осемте тъкачки обърнаха глави, но останаха да стоят неподвижни по местата си. Като не бяха станали първия миг на крака, те можеха само да мълчат и да очакват нейните заповеди. В най-грозно положение между тях се намери сестра Евлампия. Цяла една дебелокожа смокиня, която тя току-що бе налапала, подуваше едната й буза. Сестра Евлампия още облизваше с език нейната захаросана обвивка, когато госпожа Евпраксия стъпи на прага. От много време тя се бе успокоила от такивато гръмовити стъпки по малката дъсчена стълбичка към тъкачната и бе престанала да се ослушва за тях през гърма на становете. Сега тя се намери лице срещу лице със своята началница, тъй като нейният стан бе последният до вратата.

С големи усилия над себе си тя сдъвка дебелата кожа на смокинята и се приготви да я глътне.

— Останете по местата си! — разнесе се гласът на госпожа Евпраксия, въпреки че тъкачките бяха останали като вцепенени в своите станове. — Бог да благослови вашата работа!

Очите на сестра Евлампия се напълниха със сълзи, защото големият залък, който бе глътнала, разпори цялото й гърло, тъй че не й позволи като началница на всички тъкачки да отговори от тяхно име на отправения поздрав. Това бяха сълзи не от болка, а от душевна мъка и огорчение.

— Какво има, сестро Евлампия? — запита госпожа Евпраксия, като влезе.

— Този мой дявол, той ще ме погуби, госпожо!… — съкрушено отвърна сестра Евлампия. — С нищо не мога да наситя своя глад!

— Това, което ти не можеш да наситиш, сестро Евлампия, не е гладът на твоето тяло — каза госпожа Евпраксия. — Тялото се насища от много малко храна. Това, което ти не можеш да наситиш в себе си, е алчният търбух на демона, който си допуснала да влезе в тебе и да те завладее. А знай, него ти не можеш насити никога!… Колкото повече сладки работи ядеш, толкова повече сладки работи от тебе ще изисква.

— Един съвет ще получиш от мене, добра сестро, защото виждам, че твоето чревоугодие напоследък много те мъчи. Като привършиш работата си на стана, отивай да си направиш една малка разходка до задния двор! Иди в обора при кравите, в кошарата при овцете! Ще видиш, че когато животното получи храна, достатъчно да утоли глада си, то се успокоява и не търси повече да яде. Нима ние сме по-малко разумни от животното?

Като каза това, госпожа Евпраксия тръгна между становете, прегледа работата върху тях, както бе правила това двайсет години, и се изправи при стана на Младата Макрина.

— Предай работата си на сестра Ана, сестро Макрина — каза тя, — и ела долу в училището! От днес нататък ти ще се учиш при Михаила и Христина за учителка на най-малките деца. За да можеш да се изучиш и поемеш работата по-бърже, ти ще останеш да живееш с тях в тройната килия зад класната стая.

Младата Макрина скочи изненадана и страните й се покриха с буйна червенина от щастие. Сърцето й заби силно в гърдите.

— Оо, госпожо!… — извика тя, като се хвърли да й целуне ръка. — Благодаря, благодаря, госпожо!…

Госпожа Евпраксия сложи голямата си ръка на главата й.

Като слизаше към класната стая на малките, тя още трепереше от вълнение. Деца тя обичаше, но не като една обречена Богу жена.

Тя не виждаше в тях ангели, не виждаше онзи идеал на чистота и невинност, към които вярата й сочеше да се стреми. Когато гледаше деца, тя никак не си слагаше наум небесното царство и че може да влезе в него само ако се уподоби на тях. В тези, които с викове се боричкаха и с писукане нахлуваха всяка сутрин в учебните стаи на Горния метох, тя виждаше само човешки рожби, за каквито отдавна жадуваше нейната младост.

Колкото и пъти да се блъснеше в полата й някоя малка главичка, която тичаше стремглаво и невнимателно из двора на метоха, тя не пропускаше да я улови, да я притисне на гърдите си, но и да въздъхне. Това обаче тя вършеше винаги насаме. Госпожа Евпраксия никога не я бе изненадвала с поглед, когато вършеше това. Откъде й бе дошло изведнъж на ума да я направи учителка на най-малките?…

По пътя към класната стая тя си припомни още за един разговор, който бе имала с някаква ханъма на пазара в Карлово. Ханъмата бе довела със себе си две много хубави турчета.

„Неомъжената се грижи за Господнето — каза й тя. — А омъжената се грижи как да угоди на мъжа си. Така се пише в нашия коран. Ако пък ти е мило за деца, на такава като тебе са всички деца на света. Грижи се за тях, когато са болни, давай им хляб, когато са гладни, облечи ги, когато са голи, поучи ги на ум и разум, и те ще станат твои деца.“

6. Мъдростта е успокоение

Сестра Мелания пристигна запъхтяна в класната стая и съобщи на госпожа Евпраксия, че сестра Софрония, която бе простинала преди няколко дни, сега се е почувствала особено зле и вика на помощ своята игумения, преди да издъхне.

Софрония бе най-възрастната сестра в метоха, отдавна бе минала осемдесет години, а поради голямата пълнота на тялото си бе престанала да участва дейно в живота на общежитието още преди едно десетилетие. Само на нея бе позволено през време на църковна служба да седи в своя широк стол, а всяка дежурна сестра отнисаше на дървена табла обед и вечеря в нейната килия, на приземния етаж в средното крило, зад училищните стаи. Шумът, който денем правеха децата, не я смущаваше, защото от година на година тя губеше своя слух.

— Като почувства, че ще умре, сестра Софрония се уплаши, започна да плаче, да се задушава и да крещи вашето име, госпожо — разправи по пътя сестра Мелания. Лицето й още изглеждаше пребледняло от състраданието, което бе почувствала в килията на сестра Софрония. Това състрадание, това докосване с обич до душата на болната старица я бе поставило в съприкосновение със смъртта.

Тя също така бе затреперала пред устието на тъмнината и неизвестността, което се отвори и зина на това място, за да погълне едно живо същество.

Сестра Софрония бе стара, мъчно подвижна — един жив труп, но когато се почувства стъпила на последния праг, току над тази паст, тя доби невероятни сили, замята на въздуха вдървените си ръце, започна да рита с безформените си нозе, които досега бе усещала само като една непотребна мърша в долния край на тялото си, да се дави и да крещи.

— Пазете ме! — викаше тя, като премяташе почернелия си език в беззъбата си устна кухина. — Аз умирам, сестро Мелания! Дръж ме, дръж ме с две ръце!… Къде е Евпраксия?!… Викай великанката!… Викай я, по-скоро я викай!… Влече ме! Тъмното ме влече!… Само нейните ръце могат да ме удържат!…

Това нехристиянско съпротивление на смъртта, тази езическа непримиримост у най-старата монахиня на метоха, която всички уважаваха и отдавна гледаха като пътница към онзи свят, смути душата на младата сестра Мелания и я изпълни с не по-малък страх.

Ако сестра Софрония на своите 85 години, когато тялото й бе вече изхарчено, умираше тъй трудно, каква мъка би съставлявала смъртта за един по-млад организъм?

Ужасът бе вапцал нейното кротко продълговато лице, което винаги правеше добро впечатление с чистия цвят на страните си и с открития добър и кротък поглед на нейните неголеми кафени очи. Госпожа Евпраксия веднага обърна внимание на двете розови петна, избили върху нейните бузи, и на разширените й зеници, които я правеха да изглежда с големи, зеещи очи. Неволно тя се ядоса на болната сестра Софрония, че със своята старческа слабост бе изплашила един млад живот.

— Човекът, сестро Мелания — каза тя, — и до дълбока старост си остава организъм, който се бои от смъртта…

Нейните спокойни думи внесоха известно затишие в смутената душа на сестра Мелания. Тя доби нови сили да прекрачи подир игумения Евпраксия прага на сестра Софрония.

— Е, майко! — извика гръмогласно госпожа Евпраксия. — Викала си ме!

Сестра Софрония престана да мята глава на възглавницата си и да лепи по изпотените си страни разпуснатите си бели власи. Нейните широко разкрити, потънали в мрак очи се избистриха, добиха разум и тя ги задържа впити в лицето на игуменията. Всъщност сега игуменството на госпожа Евпраксия нямаше за нея никакво значение, тъй като тя принадлежеше повече на отвъдното и земните закони и постановления бяха загубили в този миг своята власт над нея. За сестра Софрония нямаше вече земни йерархии. Имаше само един навик, едно силно упование в десницата на тази жена, която я бе ръководила твърде сполучливо досега през изминалите двадесет години.

Дъще!… — зина тя. — Аз умирам!…

Госпожа Евпраксия притегли един стол до нейния одър и седна.

— Дай си ръката! — каза тя, като улови увисналата й китка. Сърцето на сестра Софрония биеше до пръсване в нейните пръсти. Това не бе нейното старо затлъстяло сърце. Ужасът го бе обърнал в малко птиче, уловено в шепа.

— Не, ти няма да умреш, сестро Софрония — спокойно и гръмогласно заяви госпожа Евпраксия. — Няма да умреш, додето не се съгласиш доброволно да сториш това!

Старицата, която напоследък съвсем бе загубила слуха си, чу нейния глас и се зарадва, че е прочула. Нейните думи достигнаха до ушите й през бурните ветрове, които я бяха омотали.

— Вярно ли е, че сега няма да умра, дъще? — запита тя, сякаш не бе майка на метоха, а едно дете, което пита, за да бъде успокоено от възрастните с каквато и да е измислица, която то иска веднага да повярва. — Не ме оставяй да умра!…

Сега няма да ти позволя да умреш, сестро Софрония — отвърна госпожа Евпраксия, — защото такава ти ще се явиш отвъд съвсем недостойно. Ти ще изложиш най-напред себе си като майка на Горния метох, а после ще изложиш мене като твоя духовна наставница. „Нима грешната Евпраксия не ви е учила в Горния метох да не се боите от смъртта?…“ — ще те запитат божите ангели.

— Но те по какво ще познаят, че аз се боя? — запита наивно, заслушана в гласа й, старицата. Тя вече си помисли да излъже божиите слугинчета, като плаче само тук, а там не плаче. — Аз ще стискам уста, когато ида там — каза тя, — зер нали ще ги оскърбя, че не съм искала да ида?…

Госпожа Евпраксия се усмихна и отпусна ръката й. Сърцето на сестра Софрония изведнъж бе престанало да се блъска и трепери в нейните пръсти само като бе чуло от своята наставница, че сега няма да умре.

— По какво ще те познаят ли? — засмя се тя. — По стиснатите устни и очи, с които ще се „представиш“. Да умре човек достойно, значи да умре с охота.

— Ооох! — въздъхна сестра Софрония.

— Е, добре — след кратко мълчание запита госпожа Евпраксия, — значи ти искаш да живееш вечно, сестро Софрония?

— Не зная — прошепна в отговор старицата, — знам само, че не искам, не искам да умра!

Но помисли, такава каквато си стара, затлъстяла, безсилна да стоиш на краката си и да се движиш, ако ти кажат: „Сестро Софрония, ти ще живееш вечно!“… — ще се зарадваш ли?

Старицата много добре чуваше сега гласа й, но мълчеше.

— Няма ли да се ужасиш много повече от това, отколкото тозчас да умреш?

Както госпожа Евпраксия, тъй и сестра Мелания, застанала зад нея, видяха, че погледът на умирающата се съсредоточи в една точка и тя се размисли върху последните думи, които чу.

— Може и да е така — мръдна по едно време изсъхналите си устни тя. — Такава, каквато съм… аз, разбира се, не искам… да живея вечно…

— Ала друга ти вече не можеш да станеш!… Всичко живо, което се е родило, расте, развива се, цъфти и прецъфтява. Има една стара китайска мъдрост, казана хиляди години преди ти да се родиш и помислиш за смъртта, сестро Софрония: „Всичко в света расте, цъфти и се възвръща към своя корен. Възвръщането към корена значи успокоение съгласно с природата, а туй значи — съгласно с вечното. Затова разрушението на тялото не заключава в себе си никаква опасност.“

— Хубава приказка… — след кратко размишление проговори сестра Софрония. — Никаква опасност нямало в разрушението на тялото!…

— Който се завръща дома, очаква ли да му се случи нещо лошо, сестро Софрония? — запита госпожа Евпраксия.

— Аз не помислих за това, когато се уплаших толкова много… — с примирение отвърна старицата.

Гласът й завърши сънливо, тя бе изхабила много сили в борба със смъртта. Клепачите натежаха върху очите й, тя се прозина.

След кратко мълчание госпожа Евпраксия повдигна глава и погледна с майчина усмивка още едно успокоено лице, лицето на сестра Мелания.

Болната старица се беше отпуснала пред тях на одъра и спеше вече здрав, укрепителен сън.

7. Новата госпожа Евпраксия

Когато напусна килията на болната старица, госпожа Евпраксия се отправи към стаите на класното училище. Изведнъж из отворената врата на една килия по нейния път се раздаде голяма врява. Тя позна гласа на сестра Рахила, която крещеше и се запинаше от ярост. С гръб към вратата, готова всеки миг да изхвръкне навън, стоеше сестра Митродора и само току повтаряше, слисана от бурята, която бе избухнала в килията на сестра Рахила.

— Ама чакай, спри се бе, сестро!… Какво толкова е станало?…

Госпожа Евпраксия сякаш виждаше свъсеното лице на сестра Рахила в полутъмната килия. Още когато постъпи в манастира, преди петнайсет години, тя обичаше да се сърди за каквото и да е. Тя улавяше най-дребния повод, диреше най-малката причина, за да отвърне и да ухапе с езика си. Сестрите започнаха да се боят и да странят от нея, а госпожа Евпраксия я съжаляваше. Защото колко нещастна можеше да се чувства сестра Рахила, която толкова години никой не бе видял в добро разположение на духа!…

Тя живееше в това райско гнездо със сключените вежди на мъченица, която изплащаше на туй място неизповедими грехове. Наистина работеше от сутрин до вечер в тепавицата на манастира и нейният труд не бе по-лош от труда на другите сестри, но тя вършеше тъй, както Сизиф е качвал своя камък на планината, за да го отъркули от върха. Тя работеше своята работа като проклятие.

Госпожа Евпраксия отдавна си имаше на ума за нея и сега, в когато я чу да се заканва и да крещи на сестра Митродора, реши да вземе сестра Рахила от тепавицата, да я постави на друга, по-добра за нея работа и да се помъчи да се споразумее с нейното лошо настроение.

— Но разбери, сестро Рахила — възмути се най-сетне сестра Митродора, — аз може да съм била малко нервна и да съм прибързала, но…

— „Нервна“ ли го наричаш ти това? — викна още по-силно сестра Рахила. — Ти не си нервна, а си зла като кучка!

Госпожа Евпраксия решително пристъпи към отворената врата на килията и се възправи с целия си ръст пред двете сестри, които извикаха и веднага занемяха. Не толкова срам, колкото уплаха се изписа по лицата им. Как щеше да постъпи сега тя? Ако бяха по-млади, сигурно щеше да им зашлеви по една тежка плесница през устата, защото не търпеше никакви свади в метоха.

— Сестро Рахила — каза тя гръмогласно и хладно. — Знаеш ли какво е казал пророкът на нашите врагове?… „Най-доброто питие на света е лошата дума в устата на човека, която той е преглътнал!“

И като се обърна с прискърбно лице, тя си отиде от тях.

Двете сестри се спогледаха примирени пред общото нещастие.

— Ами сега? — едва пришепна сестра Митродора.

— Аз получих вече своето наказание! — отвърна сестра Рахила.

8. Празникът на сестра Ефросиния

През тия дни сестра Ефросиния навърши 60 години. Тези години не бяха променили с нищо изпитите черти на нейното сухо калугерско лице и не бяха загасили пламъка на нейните искрени борчески очи. Тънките й бели устни си оставаха все още тъй здраво стиснати. Бъбривостта на тази възраст не ги бе заразила.

За да почетат сестра Ефросиния, сестрите устроиха в голямата трапезария на Горния метох добра гощавка. На тази гощавка те поканиха и някои приятелки на Ефросиния, монахини от Долния метох и метоха „Света Троица“.

Облечена празнично, с расо от най-тънко изпредена вълна, изтъкана върху стана на сестра Евлампия, госпожа Евпраксия седна този ден начело на голямата трапеза. Въпреки всички молби и протести сестра Ефросиния биде вдигната от купа на младите учителки, струпани на единия край на масата, и поставена на почетно място до дясната й ръка.

Тя седна скромно на определеното за нея място и като погледна от него пъстрата и шумна, пълна с хора трапеза, сви болезнено тънките си бели устни и наведе очи.

— Не трябваше… — за последен път каза тя виновно, — такъв труд за нищо!…

Това „нищо“ бе тя, сестра Ефросиния.

Госпожа Евпраксия се усмихна и сложи голямата си ръка на сухото й рамо.

— Сестро Ефросиния — каза тя гръмогласно, — днес ние сме се събрали да честваме не едно „нищо“, а една умна, предана другарка и добро сърце. А ти винаги си била умна и добра, защото и до днес мислиш, че хората са по-умни и по-добри от тебе!

Шумно одобрение изпълни цялата голяма стая. Сестра Ефросиния наведе още по-ниско главата си и стисна устни.

— Аз не съм заслужила такива високи думи — тихо каза тя, — но тъй като е прието да се казват на годишнина като моята похвали, то аз ще ги приема като мъка, която е в реда на нещата.

Дружен смях посрещна нейните думи и се разля по дължината на цялата пъстро украсена трапеза. Обедът започна. Ястията се поднасяха от младите послушници, придошли през последните години в Горния метох, а отлежали ароматни вина, приготвени с неоспоримо майсторство от сестра Теофания, бяха поставени в дълбоки делви по средата на масата. На гърлото на всяка делва бе закачена за разсипване на виното дълбока сребърна лъжица. В скоро време цялата трапеза се оживи. Започнаха да се издигат весели, смели и свободни смехове, размесени с глъчка. Още малко, и цялата трапезария на Горния метох забръмча като пчелен кошер. Сестрите станаха по-весели, но и по-безжалостни към сестра Ефросиния, която за първи път имаше празник в метоха.

Какво сме млъкнали, сестри мои? — скочи от мястото си сестра Мелания, като вдигна високо в ръката си голямата стъклена чаша, от която шущеше и пръскаше искри като шампанско някаква чудна кехлибарена течност. — На такъв празник трябват похвални слова!

— Браво, сестро Мелания! — извикаха цяла дружина женски гърла. Сестра Мелания приготовляваше в метоха този прочут из цяла България кехлибарен сок, познат под името „калоферски пелин“.

Тя обичаше от време на време да си кусва пелин. Тогава нейното продълговато и кротко лице порозовяваше, хрисимите й, неголеми кафени очи добиваха блясък и шеговитост. Сестрите обичаха да я гледат такава, защото любимото питие, което се разливаше по жилите й, правеше сестра Мелания хубава.

— Наздраве, сестро Ефросиния! — извика тя.

Сестра Ефросиния вдигна пълната си чаша, от която не бе куснала нито капчица, и се опита да се усмихне. Нейното свито тяло и стиснати устни подействаха изведнъж твърде, неблагоприятно на всички присъстващи. Та биваше ли човек хич да не може да се отпусне и повесели дори на своя празник?…

— Сестро Анисия! — викна сестра Мелания, на която се поиска още повече да подразни сестра Ефросиния. — Ела на помощ!… Стани и кажи, както подобава на такъв празник, едно прочувствено слово!

Сестра Анисия стана, като предъвкваше залъка си.

— Аз слово не съм се готвила да държа, не съм предупредена, сестро Мелания.

Но на такъв празник речите се почват с житие и битие. А ти непременно знаеш какво е, що е сестра Ефросиния!… Кажи го!

Неудържим смях заля от край до край цялата трапеза. Сестра Анисия се почувства незаслужено подиграна от развеселената немирница, намуси се и седна. Сестра Ефросиния плахо примига и погледна безпомощно госпожа Евпраксия:

— Това пък съвсем не трябва, госпожо, моля ви!… Откъде-накъде?… Та аз вече съм забравила коя съм… То е било толкова отдавна, че не заслужава да се говори за него…

Сестрите я чуха, че говори нещо, и възстановиха реда на масата. Сестра Мелания също седна, като остави чашата си. Но всички чуха само това, което бе казано с един тих, невесел и развълнуван глас: „Всичко е забравено отдавна… Това, което стои пред вас, то е всичко — сестра Ефросиния, учителка в Горния метох, и за нея не заслужава да се говори…“

Много от нейните другарки наведоха глава, защото знаеха нещичко из нейния живот, потулвано от самата нея из тъмните кътчета на забравата. Те знаеха, че всяко нейно дихание е било дълг и борба, а мълчанието — святост, но тя не им даваше повод да бъде почитана за това. Една, която знаеше и можеше да говори, бе игуменията Евпраксия, но тя не бе говорила никога за сестра Ефросиния. В този миг обаче тя стана. Настъпи мъртва тишина. Едни преглътнаха тъжни чувства, други чакаха да поправят лошото си настроение, което бяха добили от държането на сестра Ефросиния, трети бяха любопитни да чуят какво ще им каже госпожа Евпраксия.

— Наш дълг е — каза тя — да не искаме от сестра Ефросиния в деня на своята 60-годишнина да погази своята клетва, която е пазила свято 30 години в метоха. Прочее не питайте коя е била, защото тя се е клела да го забрави! Ако искате обаче толкова много да знаете нещо от нейния живот и да я чествате за това, припомнете си каква е била тя между нас!

Очите на всички сестри и на младите послушници, които бяха застанали на различни места из трапезарията, се отправиха крадешком към сухото и изпито лице на сестра Ефросиния, което бе наведено надолу. Какво особено можеше да се каже за нея и за нейния живот в манастира? Той бе зает с грижи за чуждите деца, които прииждаха ежедневно да се учат при нея. Техните родители обаче, които живееха в града, никога не идеха в метоха да й благодарят за това. Понякога сестрите се чудеха на спокойствието, с което сестра Ефросиния понасяше това поведение към своя труд. Туй ги ядосваше, а по някой път и възвеличаваше сестра Ефросиния пред техните очи, защото казано е: „Да се трудиш за общото благо, а да си неоценен и да се не огорчаваш за това — и то е безспорно едно величие.“

— Нашите спомени са нейната история — продължи с гръмовит глас госпожа Евпраксия. — Нашите спомени са нейна чест и слава. Сега аз ще ви разкажа моя спомен за сестра Ефросиния.

Това се случи преди пет години, когато Хаджи Димитър се би на Бузлуджа!… Двадесет и трима посечени, обезглавени и голи… двадесет и трима наши братя храбреци!… — гласът й затреперя и се прекъсна. Горчиви сълзи се показаха в очите на нейните слушателки, които бяха вдигнали глави и я гледаха с изненада. Техните очи казваха: „Госпожа Евпраксия проговори!…“

— Да, те лежаха — продължи госпожа Евпракси, — превърнати на трупове, след като се бяха били пет часа с турската войска… Те чакаха погребение. Казанлъшкият каймакамин бе дал заповед да бъдат опети от стария свещеник на село Хасът поп Иван. Помните, че тогава аз поисках съгласието на съвета, взехме със сестра Ефросиния всичкото бяло платно на сестра Евлампия, натъпкахме го в дисаги и торби и тръгнахме на път. Посрещнахме стареца поп Иван, когато излизаше от село Хасът, и поехме с него към Бузлуджа. Пътят бе една каменлива и много стръмна пътека, а товарът върху гърба на сестра Ефросиния не бе по нейните сили. Аз я гледах как тя пое този път, превита надве, под лъчите на горещото слънце, опънала врат под своя товар, изплезила език, запъхтяна и зачервена, но никакво оплакване не се чу от нейните устни.

Старият поп Иван, който не носеше нищо, бе разметнал расото си, белите му косми висяха над гърдите, едва се влачеше по стръмнините на Бузлуджа и всеки миг се готвеше да падне и да умре.

По едно време казах на сестра Ефросиния: „Метни торбата си на гърба ми!…“ А тя, без да поеме дъх, ми отговори: „Онези горе са се качвали не по-леко натоварени от нас, а след туй са удържали петчасов бой с цяла войска!…“

Старецът поп Иван, който дотогава се готвеше всеки миг да падне и да умре на пътя, като чу нейните думи, окуражи се, повдигна глава и каза: „Сестра Ефросиния говори много умно. Нейните думи са ободрителни за грешници като нас. Те са като извор за жаждущия в пустиня.“

Тогава аз му отговорих туй, което сега искам да кажа пред вас: „Сестра Ефросиния е един добър войник!“…

Бурно одобрение от всички страни прекъсна нейните думи. Тя почака да се възстанови тишината и отново подхвана:

— Те лежаха на Голините — равна, гориста поляна. Посечени, обезглавени, свършили една страшна битка.

Сестра Ефросиния не бе по-малко покрусена от нас. Но тя приготви юнаците, а когато поп Иван зачете заупокойната молитва, у нея бяха останали още сили и да му приглася.

Положихме юнаците в земята на Голините и тръгнахме да си вървим. Сестра Ефросиния и аз. Слязохме мълчешком от Бузлуджа. Аз не я похвалих тогава за извършеното дело и не й поблагодарих. Сега, като ви разказах този спомен, изплащам един стар дълг спрямо нея.

Всички монахини станаха на крака и почетоха сестра Ефросиния с дълбоко мълчание. Тя се просълзи, отри очите си и стана. Когато другарките й насядаха отново около масата, тя с големи усилия преглътна своето вълнение и каза:

— Туй, което извърших аз, беше много по-малко от онуй, което извърши госпожа Евпраксия… А и това малко нещо, което свърших там, не заслужава да ми се благодари за него… То беше мой дълг!

— О, Ефросинийо — извика госпожа Евпраксия с дълбоко развълнуван глас, — знай, че твоето смирение пред нашите очи днес те поставя на много по-високо място, отколкото всички твои достойнства!

Една стара поговорка казва, че както водата не се задържа на върховете, така и мъдростта не се намира у гордите!

9. Посеният вятър

И през този хубав майски подиробед Серафима работеше в килията на госпожа Евпраксия, заровила поглед в редовете на древните книги и пожълтели от времето ръкописи, съхранени от първите игумении в старата библиотека на Горния метох.

Този ден обаче тя се чувстваше преситена от свещени текстове и потисната от тежестта на мъдри мисли. Серафима работеше до късно през нощта да служи на своята и гумения, като превеждаше древни елински и латински текстове. Този ден обаче тя бе твърде уморена да се рови повече като въглекопач из мълчаливите мракове на свещените книги. Погледът й, мисълта й се стремяха навън към хубавото време и живота!…

— Госпожо — обърна се тя любезно към госпожа Евпраксия, — знаете ли какво правят сестрите в манастира?… Че Атанас Узунов, братът на учителка Анастасия, бил утвърден от тракийските и средногорски комитети за пръв апостол на България и следователно — заместник на Дякон Левски.

Госпожа Евпраксия трепна болезнено, като човек улучен на рана. Името на Дякон Левски не бе споменувано между тях. То се чуваше всяка неделна утрин в храма „Въведение на Света Богородица“ в списъка на умрелите, които се поменаваха в метоха, винаги на първо място, като йеродякон Игнатий. Или в началото на поменика се казваше: „Помени, Господи, в твоето блажено царство нашето брата новопредставленаго Василия!…“

— Знаете ли още какво говорят сестрите в Горния метох?… Повтарят думите в Новия завет: „Който сее ветрове, жъне бури!“ Дякона пося силен вятър, сега е време да се жъне неговата буря.

Госпожа Евпраксия я погледна учудена от нейното изказване, ала не отвърна нищо. Грозното й, кокалесто лице не издаваше вече нищо повече от онуй, което бяха свикнали вече да виждат всеки ден.

Серафима почувства, че думите й не намериха отзвук, и помълча, умислена в спомена за Атанас Узунова, такъв какъвто го бе виждала из калоферските улици. Той бе рус, представителен, дори хубав, но най-отличителното у него бе дългото му кърмъзено палто.

— Старозагорският център — продължи тя със своя любезен и увлекателен глас — примамил Атанас Узунова на своя работа. Той възлагал на него големи надежди!…

Госпожа Евпраксия не бе споделила с нея, че е ходила с Атанас Узунова в Търново-Сеймен и че с него бе носила към станцията Каяджик четири ключа за развинтване на болтове и разглобяване на железопътни релси.

— Дай Боже! — каза тя, като погледна Серафима с печални очи. — Дай Боже! — повтори госпожа Евпраксия кротко, както би го казала всяка стара калугерка.

Серафима тъжно наведе главата си над свещените писмена. Госпожа Евпраксия натъкми очилата на носа си и се залови да прегледа онова, което днес бе вече преведено от нея. По едно време тя вдигна глава и видя, че Серафима не работи, а е застанала дълбоко замислена, с поглед, впит между редовете.

— Какво има, Серафимо?…

Серафима изправи глава като събудена и я погледна.

— Госпожо — каза тя, — мисля, какво би могъл да направи човек, ако е видял веднъж Наполеона?… Би ли могъл след това да признае маршал Нея, макар че Ней е спирал с гърдите си цели полкове при Ватерлоо? Пет коня един след други мъртви са падали под нозете му!…

— Който е видял Александра, би ли могъл да признае Пармениона? А нима Парменион не е стигал, заедно с Александра, с меч в ръката до Суза?… И не правиме ли ние голяма грешка, като не ги признаваме така?…

Госпожа Евпраксия се замисли, преди да отговори.

— Не можем да ги признаем — каза тя, — защото това значи да не припознаеш образците, които провидението ни сочи в своя урок. Ако ти си припознала образците, ще знаеш и урока.

— Значи ли това, че ние, които сме видели Дякон Левски, никога не можем да припознаем подир него Атанас Узунова? — запита Серафима.

Госпожа Евпраксия наведе глава.

Серафима не посмя да запита дали този наведен поглед означава една категорична присъда за Атанас Узунова.

— Можем ли да се надяваме — запита по едно време тя, — че ако не Атанас Узунов, нам ще бъде посочен друг заместник на Дякона?

— Аз не мога да се надявам — отговори госпожа Евпраксия.

10. Първият жетвар на бурята

На другия ден Серафима излезе в града. Този ден беше четвъртък — денят на пощата!… В този ден целият Калофер ставаше тържествен. Жителите на селището имаха неделята за празник на черновата, а за свой празник тачеха четвъртъка. Той бе празник, изпълнен със земни радости, той им носеше новини от близки и познати, разпилени по цялата земя на обширната Турска империя.

Най-многото и достопочтени калоферци живееха в Цариград. Техните писма пристигаха най-рядко и затуй се чакаха с голямо нетърпение от всички. Когато някой четвъртък пристигнеше чантата с поща от Цариград, този ден за града се превръщаше в истински празник. Големите търговци затваряха дюкяните си на чаршията и отиваха да си получат пощата в Тотьовото кафене, което се намираше под пазара до каменния мост на Тунджа. Това кафене бе най-хубавото в града; с малко кюшкче над реката. Те намираха вече, насядали на кьошкчето, да сърбат вряло кафе и да пушат наргилета, чорбаджиите на Калофер: хаджи Неделчо Кьойбашиев, Панайот Павлов, Христо Пиронков, Христо Караминков, тримата братя Комсиеви: Генко, Христо и Тодор, и другите двама братя, които си бяха като близнаци — Христо и Атанас Симови.

Някои от тях четяха наум, други пък гласно цариградските вестници „Право“, „Македония“ и „Напредък“, подвикваха от интерес и възбуда и веднага съобщаваха „пресните“ новини, пътували две седмици до Калофер.

Около кьошкчето се събираха много калоферци, наблюдатели на такъвото четене на „топли“ цариградски вестници. Чорбаджиите ги наричаха снизходително „зяпачи“, обаче не ги разгонваха, защото не можеха да минат без тях. „Зяпачите“ бяха необходимост за четенето на цариградските вестници на кьошка, както е необходима публиката за актьора.

По този начин тази живо заинтересована публика можеше да научи много любопитни новини, които до вечерта разпространяваше из целия Калофер, като например: какво бил казал Наполеон III, а на това какво отговорил Александър II. Или как са изнамерени балоните. А описанията на боевете през френско-пруската война в 1870 година се четяха на глас, за да слуша целият народ. Това бяха паметни, вълнуващи описания. В един такъв ден жителите на града биваха така въодушевени и възбудени, като че ли са присъствали на истинско представление.

В това време синът на кафеджията Тотьо Еленкин — голобрадият Енчо, който бе пазарен от калоферци всеки четвъртък да донася пощата от Пловдив и всяка събота да изнася пощенската чанта пълна-препълнена за навън, разпределяше писмата, които бяха дошли от Цариград и други места. На чорбаджиите и търговците, които бяха насядали вече на кьошка, той ги подаваше на ръка, а останалите писма и вестници слагаше в едно панерче на тезгяха. Калоферци се изнизваха до обед или до вечерта един по един, да си вземат писмата и вестниците, като всяко получено писмо заплащаха на Енчо по 10 пари. Това бе цялото възнаграждение, което той получаваше като единствен пощаджия на града.

Понякога той си прибавяше и повече нещо към заплатата, например от някой зарадван чорбаджия, който можеше да се погордее пред своите съперници и да прочете пред „зяпачите“ на глас някое писмо, дошло от Цариград, собственоръчно написано и подписано от дядо Христо Тъпчилещов, от дядо Никола Тъпчилещов или от Золотовича. Не по-малко се гордееха и онези, които можеха да покажат писма на Стефан Тошковича, на Никола Тошков, на Стефан Увалиев или на Евстатий Мутева от Одеса.

Тук пристигаха също, макар и по-рядко, писма от Букурещ, Прага и Виена, защото калоферци със своята търговия бяха проникнали навред.

В такъв един четвъртък затвореният под вечните снегове на Балкана Калофер се намираше свързан със света, говореше за различни места из Европа като за близки околности, назоваваше столици като свои градове, даваше мнения, разглеждаше европейската политика и кроеше планове за по-голяма търговия.

Този четвъртък бе ред на Серафима да получи пощата. Когато излезе от Горния метох, тя видя едно истинско майско утро, което предвещаваше слънчев, празничен ден. Птици се бореха и крещяха в разлистените дървета край Тунджа, други се унасяха на слънчевата топлина, като упоително тракаха с клюновете си. Първите щъркели се виеха над хълма Свети Архангел. Архимандрит Хрисант, цял беловлас вече, стоеше на припек пред черковата и през замижали клепки гледаше надолу към Горния метох.

Той често пъти правеше това, когато стоеше пред черковата или лежеше в дълбокия платнен стол под клонатия орех. Дали своята стара Евпраксия чакаше да види той? Дали скърбеше за нея?… Дали страдаше от нейното презрение?… Искаше ли да се примири с нея, или се радваше, че това, което тя приготовляваше, не стана?…

За пророк ли се мислеше той, или за един намразен и изоставен приятел?

Евпраксия не го диреше вече да служи в храма на метоха. За сватби и кръщения, които се извършваха в манастира, тя викаше стария свещеник от черковата „Свети Атанасий“.

— Не искам да видя вече този белоглав орел! — казваше тя на сестрите. — И без неговата помощ ще се довлечем как да е до нозете на дядо Господа.

Туй „как да е“ бяха черковните служби и молитви на госпожа Евпраксия, недостатъчни по съдържание, недълготрайни по време и при това непридържащи се дума по дума в канона.

Често пъти, когато излизаше от метоха, Серафима улавяше погледа на дяда Хрисанта, устремен от върха на Свети Архангел като стрела надолу, впит с орлова острота в нея. Този поглед имаше орлови нокте, които искаха да я грабнат и отнесат на върха.

„Старият приятел!“ — казваше тогава сестра Серафима, както казваше това игуменията. „Белоглавият орел!…“

И тя отминаваше. Добри войвода бе мъртъв. Тяхното общо минало — мъртво. Серафима нямаше повече нужда от стареца.

Като навлизаше в града, тя още усещаше неговия поглед, който казваше с гласа на дядо Хрисанта: „Коварни жени!… Великата Евпраксия и прекрасната Серафима!… Коварни две жени!…“

Този майски предобед той стоеше на припек пред черковата на хълма и когато излизаше от метоха, Серафима го видя. Видя я и дядо Хрисант и се изправи с целия си ръст. Орелът и когато е стар, пак е орел. Бели коси се вееха по раменете му. Серафима наведе глава и тръгна край високия зид на черковата. С настъпването на пролетта тя твърде често си припомняше за Добри войвода, а покрай него и за стария архимандрит Хрисант на върха Свети Архангел. Тя мислеше с голямо съжаление, че дядо Хрисант е вече стар, а Добри войвода мъртъв, обезглавен край Стара река при Рахманлие. Тя мислеше с голямо съжаление още и за госпожа Евпраксия, която бе заровила своето оръжие дълбоко в подземието на черновата „Въведение на Света Богородица“. Мъртвило бе настъпило в Горния метох.

Когато мина каменния мост на Тунджа и навлезе в града, Серафима видя насреща й да иде Димитра, жената на Стоян Илийка. Облечена в черни дрехи, забрадена в черна забрадка, Димитра пристъпваше със ситните стъпки на вдовица, като държеше ръцете си скръстени отпред, а очите сведени надолу. Това бяха все още нейните хубави очи, големи и лъскави като кестени, а царевичната й копринена коса все още издаваше златни отблясъци под вдовишката й забрадка.

Три години тя не бе получила никаква вест от Стоян Илийка и всички в града говореха, че тя е вдовица, но тя, която носеше черни дрехи, не искаше да повярва, че Стоян е мъртъв. Всеки четвъртък Димитра отиваше в Тотьовото кафене и с разтреперана ръка разравяше писмата в пощенското панерче. Всички я гледаха със съжаление, но никой не й пречеше да върши това.

Димитра повдигна големите си кестеняви очи и като видя кой иде насреща й, цяла изтръпна, още по-ниско наведе глава и отмина.

Серафима бързо продължи пътя си към центъра на града. Преди да излезе на дългия дървен мост, тя видя неколцина мъже, а повечето жени — струпани пред една ниска, спретната сграда, с малка градинка отпред, в която бяха нацъфтели зюмбюли и лалета. Тази къщица от скоро бе наета от учителка Анастасия, сестрата на Атанас Узунов.

Оживлението около нея озадачи Серафима и я подтикна бързо да се приближи. Да не би сам апостолът да е дошъл на гости на сестра си?

— Какво има?… — запита любезно тя последния от мъжете, които с проточени вратове гледаха към двора. В това време обаче тя успя да надникне между раменете на жените и да види в двора на къщицата две учителки от класното училище, току-що въвели и още хванали за ръце учителка Анастасия, която проливаше сълзи на чешмата и плискаше със студена вода зачервеното си лице.

Сърцето на Серафима се сви от предчувствие за някакво ново голямо зло. Мъжът, към когото се бе обърнала, й отговори едва когато изви глава и я погледна. Той дори отстъпи настрана и я покани да заеме неговото място, което бе много по-удобно за наблюдение, тъй като той си бе донесъл един висок камък и стъпил на него.

Благодаря — любезно отказа Серафима. — Но какво се е случило с учителка Анастасия?

Атанас Узунов, брата й, турците заловили в Хасково, когато стрелял по някакъв чорбаджия, хаджи Ставри, у дома му. Днеска й съобщили по пощата, че го осъдили на доживотна каторга и изпратили в Диарбекир!…

Серафима се отдръпна от близостта на мъжа и не каза нищо. Твърде скоро и за Атанас Узунова бе дошло ред да чуе най-лошото. Сбъдна се пророчеството на госпожа Евпраксия!

Тя видя, че непознатият мъж отново се е приближил до нея и се взира в лицето й.

— Така е, милостива — каза той тихо и доверително, — най-добрите българи влязоха в турски ръце, и все за тия пусти пари!… Ето и Атанас Узунов влиза в турски ръце за пари. Този чорбаджия!… Не за лична потреба е имал Атанас нужда от пари, а за оръжие… Така е, милостива!…

Серафима наведе очи и отмина. Скоро тя прекоси пазара и стигна до каменния мост пред Тотьовото кафене. Калоферските чорбаджии бяха насядали вече на кьошкчето, сърбаха вряло кафе, четяха гласно и на всеослушание получените писма и се провикваха весело.

Когато Серафима се изправи пред кафенето, един от тях повдигна глава и погледна към нея. Чашата остана да дими под неговите нависнали мустаци. Погледът му, твърд и настоятелен, поглед на робовладелец и господар, се застоя впит в очите й. Всички мъже, които седяха на кьошкчето около него, млъкнаха и я погледнаха с удивление.

— Прекрасната Серафима! — тихо каза някой.

Чорбаджията се намръщи и нависналите му мустаци мръднаха.

Той държеше в подчинение много хора, но да се подчини, той не можеше никому, дори на един ангел!

Като срещна неговия поглед, Серафима си спомни за голямата някогашна разпра на Атанас Узунов с чорбаджиите. Тази разпра стана, когато апостолът живееше още в Калофер.

Тя наведе очи и влезе в кафенето. В панерчето имаше няколко писма за Горния метох, сложени най-отгоре. Когато разрови цялата поща, намери и едно писмо за сестра Анисия, която се задоволяваше с местните събития и твърде рядко получаваше новини от външния свят.

Серафима прибра писмата във вътрешния джоб на расото си и тръгна през пазара обратно към Горния метох.

Този четвъртък на пътя и се изпречваха много загрижени лица, които бързаха към Тотьовото кафене. Весели изглеждаха само чорбаджиите, които тя намери да сърбат вряло кафе на малкия кьошк. Днешния четвъртък пощата бе донесла съобщение, че новоизбраният заместник на Дякон Левски, Атанас Узунов, нападнал да ограби един чорбаджия в Хасково, бил осъден на каторга и отишел на заточение до живот в Сен Жан д’Акр.

За жителите на града обаче днешният четвъртък изглеждаше един траурен празник. Когато се разминаваше по пътя със загрижените лица на местните жители, сестра Серафима реши да не съобщи печалната новина в Горния метох.

11. Отмъщението на сестра Анисия

На другия ден, като прекосяваше двора да влезе в училището, Серафима се натъкна на сестра Анисия, която се приличаше на слънце. Тя бе седнала на края на една пейка и разтворила в черната си пола писмото, което Серафима й бе донесла с пощата от Тотьовото кафене.

Сестра Анисия повдигна очите си от писмото и я погледна с любопитство и нетърпение, сякаш искаше да й заговори.

Приятно е да държиш на скутите си едно писмо от близки хора, нали? — запита я любезно Серафима.

— Божке!… — възкликна сестра Анисия, като си мислеше за нещо друго. — Още като ми подаде плика, аз видях, че то е от брата ми Христофора. И как се уплаших, да знаеш!… Помислих си, като какво ли се е сетил току-тъй изведнъж за мене?… Да не би майка ми да е умряла?…

Тя замлъкна и не доизказа каквото бе намислила, защото в това време госпожа Евпраксия излезе от училището и се натъкна на сестра Теодорина, която миеше на припек белите си нозе в леген със слънчева вода. Своята малка слънчева баня тя бе наредила върху тесния каменен бордюр край стената на постройката.

Пак ли се миеш, сестро Теодорина? — запита госпожа Евпраксия.

Сестра Теодорина повдигна изпотеното си лице и се смути.

— Използвам слънчевата вода, госпожо — рече тя и се опита да скрие целия леген под дългата си черна пола.

— Наблюдавам те от някое време и се чудя — продължи госпожа Евпраксия, — защо ти тъй усърдно търкаш нозете си, а някой ден и по два пъти?…

— Мърсят се нозете, госпожо, нали стъпваме с тях?…

— Какво толкова ги мърсиш ти? — внимателно я погледна госпожа Евпраксия. — Тука няма прах, а всички ходим обути със здрави чорапи и плъстени обуща…

Сестра Теодорина разбра, че госпожа Евпраксия е сърдита, и още повече се изпоти, изчерви и сниши надве. В метоха тя бе влязла с пламенна вяра в сърце, поддържана с непрестанни молитви, които мърмореше под нос дори и през часовете, когато изпълняваше обикновените си домакински обязаности в манастира, а още и чрез строгото съблюдение на всички Божи и църковни наредби.

„Благочестива Теодорина“ я наричаха сестрите в метоха. Тя прави път на мравките, които бягат под чизмите на госпожа Евпраксия.

Някой дявол ти казва, че нозете ти са мръсни, затуй постоянно ги търкаш! — извика госпожа Евпраксия.

— Не, не, госпожо!… — уплашено запротестира „благочестива Теодорина“. — Нашият Бог е казал: „Да очистиш целия себе си, достатъчно е да очистиш нозете си… Когато нозете на човека са чисти, и цялото му тяло е чисто!…“

Госпожа Евпраксия остана да я гледа отгоре втрещена и смаяна.

— О, какво невежество, скрито в един манастир! — проговори най-сетне тя. — И затова ли те гледам, нещастнице, всеки ден да си жулиш ходилата?…

— Затова, госпожо!… — едва прошепна „благочестива Теодорина“. — Лошо ли правя?

Ами ти да не мислиш, че като са казани тия думи, някой си е имал наум за твоите крака? — запита госпожа Евпраксия. — Като е казано: „Чистете нозете си“ — това значи: „Чистете това, на което стъпвате, тоест чистете земята!…“

Сестра Теодорина слушаше и гледаше своята началница с такова явно смущение, като че ли слушаше гласа на някаква ерес.

— Нима аз наистина не съм се чистила досега? — запита тя плахо и с недоверие.

— Ако си надвивала страстите си и лошите си помисли, чистила си се — отговори госпожа Евпраксия, — но в легена ти си мила само нозете си!

Тя пъхна ръце в големите ръкави на расото си и тръгна с наведена глава. Старото й лице бе сгърчено от неудоволствие, когато сред двора се разнесе нетърпеливият вик на сестра Анисия.

— Госпожо! Госпожо! — викаше ниската валчеста жена, изправена до градинската пейка.

— Какво има? — запита госпожа Евпраксия, като се приближи. — Какво се е случило, сестро Анисия?

— Ах, госпожо, ето едно писмо, писано от моя брат Христофор — извика сестра Анисия, като вдигна писмото в малката си пълна ръка. — Научи се той да ме плаши и да ме огорчава. Само за проклетии се обръща към мене той. Само лоши новини ми носи!… Вие знаете навръх Нова година как пристигна с оная страшна вест, че Дякон Левски е хванат в проклетата Къкрина! Сега път в това писмо ми пише, че хванали Атанас Узунова, неговия заместник. Осъдили го на доживотна каторжна работа и го изпратили в Диарбекир!…

Тя заплака, но малките й кафени очички святкаха в любопитен поглед нагоре към остарялото и сгърчено лице на госпожа Евпраксия. Може да се каже, че тя я дебнеше и наблюдаваше, че тя бе дори доволна от нещо си, което прозираше през нейните сълзи.

Игуменията погледна нечетливото писмо на Христофора в ръцете й, погледна и нея, ала не каза нищо. Обърна се и като мина край Серафима, която стоеше отстрана, с тежки крачки влезе в дясното крило на метоха.

— Ти нарочно съобщи на госпожа Евпраксия за Атанас Узунова! — каза Серафима.

Сестра Анисия я изгледа с валчестите си очи, но се въздържа и се опита да протестира:

— Защо?… Откъде-накъде?

Серафима се усмихна със своята любезна усмивка, която този път бе твърде хладна. Откакто госпожа Евпраксия с публична проповед в църква изобличи сестра Анисия, тя бе твърде склонна да се мръщи на игуменията.

— Твоите думи се забиха като кама в ушите й — каза тя.

— Не вярвам — рече скромно сестра Анисия, като наведе валчестите си очи. — Тя не каза нито дума! Нито една думица!… Всички сестри са ядосани на нейното мълчание!… Нима тя наистина не знае?… Цял народ знае, а тя не?…

— Аз не съм й съобщила — отговори хладно Серафима.

— Хе, хе, то се знае… Затова сестрите се събраха и ми заповядаха: „Сестро Анисия, отиди и кажи!…“ И аз казах… Но какво излезе от това?… Моят наивен Христофорчо пише: „Отиде и нашият Атанас, нашият апостол, нашият герой!“… А тя дори не спря с една дума да ме запита как и къде е бил хванат Атанас Узунов и за каква народна работа е продал живота си!… Какво е за нея Атанас Узунов?…

Какво са милият Христофор и неговите другари?… Прах под нозете на Дякона!… Мрете в Диарбекир, мили наивни душици!… Мрете си!… Амин!

Като изпъчи топчестото си тяло, сестра Анисия се обърна и опъти към магерницата.

„… Какво е Атанас Узунов?… Какво са милият Христофор и неговите другари?… — продължаваха да звучат думите й в ушите на Серафима. — Прах под нозете на Дякона!…“

12. Фаталният куриер

Сестра Анисия не можеше да каже вече колко време бе минало, без да получи друга вест от брата си Христофора. Тя бе уверена, че през това време не му се е случило нещо лошо, иначе той веднага би побързал да й го съобщи. Да, какъв майстор бе той, „милият Христофорчо“, на лошите новини!…

Поради това, колкото и сестринското й сърце да копнееше за новини от брата си, сестра Анисия тайно бе започнала да се бои от неговите писма. Още повече щеше да се уплаши тя, ако го видеше жив пред себе си.

„Аз съм куриер на Търновския комитет“ — казваше Христофор, брат й. Значеше ли това, че неговата служба е една такава злокобна и че новините, които бе длъжен да разнася по места, непременно трябваше да бъдат лоши?… Сестра Анисия не знаеше това, но вече беше си добила един постоянен страх от своя „мил Христофорчо“ и от неговата „куриерска служба“.

Когато подир дълго отсъствие на всякакви новини от него тя го видя отново на пътната врата на Горния метох, плесна с ръце и нададе вик. После заплака и се завайка на гърдите му.

Христофор се отдръпна от нея, нисък, валчест като сестра си, и я погледна с облите си кестеняви очи, които имаха опрашени от дълъг път клепки. Прах имаше и върху бухналите му под носа къси мустаци, и върху овчия калпак на главата му. Личеше си, че иде отдалече, че не е подбирал добрите пътища и че е бързал много, за да стигне дотук.

Септември беше вече към своя край и топлите слънчеви дни се броеха като подарени. Планината стана негостолюбива. Нощем в нея свиреше снеговит вятър. Неговите стеналия, заглушавани денем от чарковете и тепавиците, наредени по двата бряга на Тунджа, когато мръкнеше, се чуваха дори в метоха.

— Откъде идеш? — извика сестра Анисия, обхваната от неописуем страх.

Търновският куриер я погледна още веднъж и свали лекия дрипав вързоп, който носеше метнат на едното си рамо.

— Защо викаш тъй? — запита тихо той, като се огледа навън. — Млъкни и нека влезем вътре! Ще ти кажа!

— Божке, божке, какво се е случило пак? — проплака сестра Анисия, като го пусна да влезе в двора на метоха. Тогава едва тя видя, че стои вън още един такъв опрашен пътник като него.

— Запознай се с моя другар Танка Добрев — каза Христофор. — Търновец е!

Като погледна и Танка Добрев, сестра Анисия веднага разбра нещо много по-лошо от това, което предполагаше. Бедата не се бе случила другиму, а на тях двамата — на нейния Христофор и на търновеца Танка Добрев.

— Влез, приятелю!… — прошепна тя разтреперана и с пресъхнало гърло.

— Нямаме много време! — каза предупредително Танка Добрев, като влезе.

— Защо така много бързате? — още повече се заплете сестра Анисия. — Възможно ли е да останем да се гледаме на вратата?… Че аз не съм виждала брата си две години!…

— Остави!… Остави!… — каза припряно Христофор. — Това не е важно сега… Сестро, ние бягаме!… Може да не се видим и много по-дълго време!…

— Бягате?… Накъде?… Защо бягате? — извика сестра Анисия, която всъщност чакаше такова известие и още нещо много по-ужасно.

— Сестро — тихо проговори Христофор, като доближи бухналите си мустаци до устата й. — Ние вдигнахме въстание… То беше в Стара Загора. Развяхме байрак… но не успяхме. Цветуща Заара!… Тя няма вече ония мъже, за които си чувала!… Едни висят по бесилките на големия площад, други пълнят затвора и всеки ден чакат своето заточение в Диарбекир!

Като чужденци, непознати в града, ние успехме да се измъкнем и да офейкаме. Стефан Стамболов Търновлията ни беше водачът.

И той избяга през Търново във Влашко. Подир него бягаме ние!… Стефан Търновлията, той е едно момче чудо — огън и пламък!… Но всичко напразно!… Въстанието пропадна!… Това е всичко. Дойдох да кажа с две думи на игумения Евпраксия: „Въстанието в Стара Загора е потушено!“

— Игумения Евпраксия не е тук! — веднага излъга сестра Анисия. — Напразен е бил твоят труд!

И като се вдаде цяла в погледа си, който отправи към него, тя каза:

— Какво ще правиш сега ти, мили Христофоре!… Остави дом и стари родители в Търново, дюкян и всичко друго, което хората събират за добри старини!… Пропиля си, братко, живота по народни работи!… Пропиля го!…

— Стига! Млъкни! — каза Христофор. — Аз трябва вече да вървя. Надявам се обаче скоро да се върна от Влашко пак под байрака на Стефан Търновлията! Знай, че ние, търновци, и тоя път ще освободим България!…

Сестра Анисия преглътна сълзите си и не каза нищо. Известието, което следущия път се надяваше да получи от брата си Христофора, бе, че се люлее на бесилото.

— Казах ти каквото имах да казвам на игумения Евпраксия — протегна ръце да се сбогува Христофор. — До скоро виждане, сестро! Танка Добрев, да вървим!

Когато прекрачи прага на пътната врата, той още веднъж се обърна към сестра си:

Хем така да кажеш на старата Евпраксия: „Въстанието в Стара Загора е потушено!…“ Търновският комитет й съобщава това! Сбогом…

Сестра Анисия погледна подир двамата въстаници, додето се скриха зад дувара на черковата, после се прибра в дежурната стая и седна на един стол срещу сестра Силвания.

Необикновеното за нея мълчание, в което бе изпаднала, подбуди дежурната сестра да я запита:

— Какви новини, сестро Анисия?

Сестра Анисия наведе очи и замълча. След кратък размисъл тя отговори:

Двамата бяха търновци… Носят много здраве от дома…

Сестра Силвания погледна нейното угрижено лице. Тя изглеждаше, като да преживява някоя голяма лична загуба. Но в скоро време сестра Анисия щеше да отвори уста да й разкаже какво се е случило. След туй тя ще тръгне от килия в килия и ще разкаже своята беда на всички сестри. Такива бяха тайните на сестра Анисия.

Но туй, което сестра Силвания предполагаше, не стана. Сестра Анисия никому не съобщи защо бяха идвали двамата търновци тая сутрин в Горния метох. Нито се обади на госпожа Евпраксия. Това, за което бяха идвали двамата чужденци в метоха, изглежда, бе нейна лична грижа.

II

Новите апостоли

1. Първите ластовици

През една студена утрин в началото на месец февруари двама пътници се изправиха под стените на Горния метох.

Както ставаше всяка зима, цяла преспа сняг лежеше върху покрива на храма „Въведение на Света Богородица“, а остатъци от нея отрупваха островърхия покрив на оградата и триъгълната керемидена шапка на входната врата. Някаква лавина сняг се бе откъснала от височините на Балкана, полетяла стремглаво надолу и застанала върху Горния метох в Калофер.

Двамата пътници имаше да изгазят много сняг с високите си ботуши, додето да се доберат до манастирската врата. През нощта бе валяло и снегът, който покриваше земята, бе съвършено чист и девствен. И двамата мъже се спогледаха учудено, че в един делничен ден като този не се бе намерила жива душа да излезе от многолюдния метох, която да направи пъртина.

Като изгазиха до голямата дървена порта на метоха, първият, който стигна до нея, вдигна железния чук и удари няколко пъти с него. В снежната дълбока тишина ударите на пътната врата се разнесоха из целия метох. Зад вратите обаче не се забеляза никакво раздвижване. Двамата пътници, още повече учудени, се спогледаха един други. Сигурно те не идеха тук за първи път или поне бяха слушали да се говори за голямото оживление, което цареше в Горния метох на Калофер.

По едно време някаква врата зад оградата скръцна и се отвори. Навярно някоя от ония прибулени с дълъг черен вълнен шал монахини излезе от нея и тръгна към пътната врата.

Това бе наистина сестра Таисия, цветарката на метоха. Зимно време тя твърде често и на драга воля заемаше службата на дежурна сестра. Това правеше тя, когато дълбоки снегове покриваха за дълъг зимен сън нейните рожби в градината, когато скрит под снега, от много месеци спеше и „Бисерът на Горния метох“ — онази цветна купола, наричана още „Цветарникът на госпожа Евпраксия“, върху която сестра Таисия с голяма любов и умение отглеждаше всички сезонни цветя. Когато едни цветове от куполата клюмваха на земята, други се издигаха и разцъфтяваха за радост на манастирските обитателки. Цялото това цветно богатство на сестра Таисия лежеше отдавна погребано под дълбок сняг и нейният живот, свързан с цветята, бе опустял и загубил всякакъв смисъл. Тя често пъти казваше пред своите другарки, че когато снеговете навалят върху „Бисера на Горния метох“, би желала да се превърне в мечка, за да заспи зимен сън.

Мразът и снегът на двора ужасяваха сестра Таисия, затуй, когато чу хлопането на пътната врата, тя се позабави, за да нахлузи върху дебелите си плъстени обуща още едни, да си облече кожуха и да се покрие от глава до пети в своя голям вълнен шал, който бе оплела и боядисала собственоръчно. Тъй въоръжена да се бори с омразното време, тя отиде до голямата порта и погледна през малкото прозорче, като повдигна дървения му капак.

Вън чакаха да им се отвори двама мъже, които не бяха от града. По дрехите си личаха да са чужденци. И двамата бяха облечени в дълги черни мушами, левенти и млади на по 28–30 години, и двамата имаха висок ръст, и двамата един до друг приличаха на два равно отрязани черни клона. Едничката разлика между тях бе тази, че единият бе черноок, а другият рус.

Сестра Таисия отиде при малката вратичка и я отвори.

— Кого търсите? — запита ги тя.

— Добър ден, милостива сестро! — любезно се поклони пред нея черноокият. — Ние сме дошли да се представим пред вашата достопочтена игумения госпожа Евпраксия.

— Лош ден сте избрали — отвърна сестра Таисия, като не отстъпи от прага на вратата. — Днес госпожа Евпраксия не приема никого!

— Защо?… Какъв ден е днес! — възкликна неприятно изненадан черноокият, като се спогледа учудено със своя синеок другар.

— Не мога да ти отговоря — пресече го сестра Таисия, — щом вие не знаете това!

Двамата млади пътници постояха пред нея сконфузени и опечалени.

— Въпреки това — обади се енергично русият — ние трябва непременно да видим, и то още сега, игумения Евпраксия. Тъй като идем за тази среща от твърде далечно място. Както виждате, ние не сме тукашни и затуй простено ни е да не знаем вашите обичаи. Работата обаче, по която дирим госпожа Евпраксия, е толкова важна, че тя никога няма да се разсърди, че сме я обезпокоили. Сестро, кажи й, че двама българи, дошли от Влашко, искат да говорят със светиня й!

— Това аз не мога да направя — решително отговори сестра Таисия. — Днес това не може да стане! Казах ви, че тя никого не приема на днешния ден!

В това време една калугерка, ниска и пълна, се притече, сякаш се изтъркули към вратата. Това бе сестра Анисия, която бързаше да види кои са тия двама пътници, които са изгазили дълбоките снегове, за да дойдат в манастира, и защо сестра Таисия ги възпира на външната врата. Тя пристигна запъхтяна и завика:

— Какво има, мила сестро?… Какво се е случило?…

Тези двама господари искат да разговарят с госпожа Евпраксия. Сестра Анисия се възсепна и ги изгледа с голямо съжаление.

Днес игумения Евпарксия няма да ви приеме — потвърди тя това, което бяха вече чули от устата на дежурната сестра.

Русият мъж, който изглеждаше много по-нетърпелив от черноокия, отново се обади:

Сестро, ние няма да си отидем, додето не се срещнем и не поговорим с игумения Евпраксия. Работата, по която я дирим, е много важна. Тя засяга толкова нас, колкото и нея и не търпи никакво отлагане!…

Гласът на младия човек прозвуча наложително и почти заповеднически. Сините му очи, които имаха красотата на скъпоценни камъни, криеха в себе си един блясък, който не оставяше никакво съмнение да е вътрешен огън. Той бе наложителност. Заповед, на която не можеше да се противоречи.

— Много добре разбирам — с разколебани сили отвърна сестра Таисия. — Но дори да желая, не бих могла да ви помогна. Госпожа Евпраксия няма да ме приеме и няма да иска да ме изслуша.

Тези й думи хвърлиха в още по-голямо недоумение двамата пътници и те отново се спогледаха, сякаш се питаха: „Какво става в този метох?“ Сестра Анисия обаче отново им се притече на помощ.

— Сестро Таисия — извика тя, — не бихме ли могли да отправим нашите гости до сестра Серафима?… Аз винаги така постъпвам, когато госпожа Евпраксия е заета или не е в метоха.

— Това можем да направим — съгласи се сестра Таисия.

— Но ние сме дошли да се срещнем и говорим с госпожа Евпраксия! — отново се обади русият с нетърпелив глас. — Защо ни отпращате към тази сестра Серафима?

— Да се срещнете и разговаряте със сестра Серафима в Горния метох — живо му отвърна сестра Анисия, — това значи да сте срещнали и разговаряли с игумения Евпраксия. Сестра Серафима е единствената врата към килията на нашата света майка!

— Добре, тогава, по-скоро да минем през тази врата! — извика русият, като нахълта през малката вратичка на портата в метоха.

При неговото нахлуване сестра Таисия трябваше да отскочи с вик настрана. Черноокият й се усмихна кротко и последва другаря си.

2. Обещаните

Сестра Анисия въведе двамата чужденци в приемната стая, покани ги да седнат и като се поклони пред тях, веднага отиде да подири сестра Серафима.

Не ти ли прави впечатление, че сме попаднали на „особено място“? — запита русият и синеок мъж.

Черноокият се усмихна отново със своята кротка и приветлива усмивка, която свидетелстваше за една деликатна и нежна природа.

Помни и знай само това, което ни каза баба Тонка в Русе! — отвърна той. — Игуменията е богата като Крез, манастирът е пълен с храни и оръжие. Не забравяй, че той е бил „златната крепост“ на Дякон Левски!… За нас е от решително значение да привлечем игуменията на своя страна!

— Започна да ми се струва, че нашата задача тук няма да бъде май твърде лесна — възрази русият. — Игуменията изглежда да е твърде своенравна.

— За нас има значение само едно, че тя обича своето отечество!

В това време вратата се отвори и двамата мъже замлъкнаха от изненада. И двамата не бяха чакали да видят това, което се представи пред очите им. Този път и двамата едновременно помислиха, че наистина трябва да са попаднали на „особено място“! Пред тях стоеше монахиня с необикновена красота. Двамата мъже не знаеха, че жителите на града я наричат „прекрасната Серафима“.

Занемелите им устни не смееха да продумат. Това, което виждаха, бе действително ангел. Един къс небе върху земята. Къс сияещо небе върху един мрак, върху земя, полепнала от мърша на заклани, избесени и удушени хора, върху овъглени огнища, върху всичко това, което представляваше настоящото тежко робство!

— Аз съм сестра Серафима! — отвори устни и каза този глас, откъснат от неподозираните и неуловими гласове на небето.

Черноокият мъж се раздвижи, тоест външно той остана все тъй напълно неподвижен, като вкаменен, додето вътре в него се забеляза някакво смущение и борба. Чувството му на дълг и отговорност надви най-сетне над неговото възхищение. Той се поклони несръчно, въпреки че извърши това като един добре възпитан и порядъчен светски човек.

— Наричам се Панайот Волов, милостива — с усилие проговори той. — Аз съм от град Шумен, където няколко години съм учителствал… Моят другар носи името Георги Бенковски! Доскоро ние сме имали с него различни занятия, но днес нашето занятие е едно…

Очите му за миг изразиха известна нерешителност. Той дори примига и гладката му реч се заплете. Само след миг той обаче надви своето колебание и каза твърдо:

— Да обикаляме из България и да помагаме на българския народ!

Види се, на тези думи той разчиташе за всичко, което можеше да спечели в Горния метох.

Очите на небесната жена, които бяха забулени тъй, че изглеждаха почти без поглед, вдигнаха за миг своите тежки черни клепачи и в тях блесна искра, лъч, огън!… Двамата млади мъже можеха да помислят, че тия прекрасни, но хладни очи са били всъщност огнище. Те не можеха да видят в дълбините на една женска душа кратер и в блясъка на нейните очи — лава. Но и това, което Панайот Волов зърна, бе за него окуражително и вдъхновяващо.

— Ние, милостива сестро — пристъпи направо той, — идем от Влашко, където Централният комитет се събра на съвещание в пълния си състав и реши: „… Незабавни действия в цяла България!“

Серафима потреперя и сложи ръка на сърцето си. От този момент Панайот Волов знаеше, че може да говори открито пред нея. И той продължи:

— Аз бидох удостоен със званието апостол и пратен да подготвя народа в определения за моята дейност окръг, така че той в най-скоро време да изпълни своята задача.

Моят другар Георги Бенковски е определен от Общото събрание за помощник. Знайте, че като поверения ми окръг в България има още няколко такива, а като нас двамата са влезли вече в Българско шестнайсет души апостоли и войводи, с десетина души помощници!…

Апостолският комитет снабди всички апостоли, войводи и техните помощници със съответното пълномощие, което аз имам чест да представя пред вашата достопочтена игумения госпожа Евпраксия.

— Ще може ли игумения Евпраксия да ни приеме веднага?… На вратата ни предупредиха, че днес тя не приема никого. Ние сме, тъй да се каже, пътници и не знаем какъв е днешният ден.

Сестра Серафима го погледна като събудена от дълбок сън, в който неговите думи я бяха хвърлили с трескава мечтателност. При последното, което чу, тя не се нахвърли върху него, както бе постъпила сестра Таисия на вратата, а отвърна любезно и замислено:

Днес се навършиха три години от обесването на Дякон Левски!

Новият апостол и неговият помощник останаха като гръмнати. Тази изненада бе за тях твърде неприятна, тъй като те носеха името и идеята на Апостола и се наричаха негови последователи. Бледните страни на Панайот Волова се обагриха с тъмна руменина.

Ако не знаем, че днес е 6 февруари, милостива — каза отчаяно той, — за това имаме само едно извинение, че от един месец ние сме непрестанно на път. И то какъв път посред тази люта зима!…

Серафима леко се усмихна и клюмна с глава.

— Да ви опиша ли как преминахме с моя другар Дунава? — побърза да се обясни Панайот Волов. — Той е замръзнал — от двете страни по бреговете му има натрупани ледени планини. Само мразовитият вятър и влашките вълци свободно преминават отсам и оттатък. Решихме да ги последваме и да минем по техните следи. Те си вървят свободно и денем, а ние решихме да преминем реката на полунощ. В тия черни мушами, само с по една чантичка в ръка, ние вървяхме един подир други, като се държахме със свободната си ръка, за да не паднем. Излезе виелица, която отнесе вълците към влашкия бряг, а ние още не бяхме стигнали средата на Дунава. Когато наближихме, гледаме — пред нас река! Дунавът на това място не замръзнал! Тясна река наистина, но не може да се прескочи. Бездънна река! Тръгнахме във виелицата нагоре и надолу да дирим брод. Но водната ивица се виеше и чернееше навред по цялото продължение на Дунава. Отсреща на българския бряг светулкаше Рахово. Спасението бе толкова близко, но черната ивица вода ни пречеше да го наближим. Върнахме се отчаяни към влашкия бряг. Гледаме, под снега натрупани дъски за някакъв строеж. Нарамихме по една и с още по-голяма бързина се върнахме при незамръзналата река сред Дунава. Прехвърлихме дъските върху двата й бряга и ръка за ръка минахме върху пропастта. Виелицата се бореше да ни потопи, на отсрещната страна пък ни чакаше разляна вода върху леда, която ни стигна до коленете. Оттам нататък до Рахово тичахме, за да не се вкочаним. Постовете се бяха прибрали и вълците бяха избягали от студа. Така пристигнахме в България. Оттогава непрестанно вървим, изгазихме Дунавската равнина и с мъка се добрахме до Балкана. Такива снегове не са падали от години. Ето защо не знаем как е дошъл 6 февруари!

— Но днес ние поменуваме Дякон Левски най-добре! — обади се русият помощник. Гласът му бе нетърпелив. Познаваше се, че не му се е понравило смущението на апостола. Този чужденец бе назован Георги Бенковски. Той се усмихваше, но неговата усмивка, хладна и сурова, твърде живо напомни на Серафима за друга една, за Добри войвода.

И той бе застанал пред нея със своето русо хубаво лице, което имаше очи ясносини и наложителни, с блясъка на скъпоценни камъни. Серафима позна, че и тези очи бяха виждали неописуеми кътчета на живота, жизнено достояние на Добри войвода. Наложителният поглед на тия очи показваше, че Георги Бенковски е човек опитен и че е отхвърлил от себе си много заблуждения.

— Днес ние го поменуваме най-добре — чу Серафима неговия рязък глас, — като сме излезли да вършим неговата работа, като изпълняваме волята му и вървим по неговите стъпки! Затова тъкмо днес игумения Евпраксия трябва да ни приеме и разговаря с нас!

Серафима мълчеше.

— Вие стоите в нерешителност, милостива сестро! — обади се апостолът Панайот Волов. — Вие се колебаете, когато навън се разгаря буен огън и котелът вече кипи!… Народът ни вика отвред. Да знаете колко силно се вълнува, когато се изправим пред него!… „Добре дошли!…“ — вика нашият народ с отворени обятия. „Дякон Левски ни обеща, че вие ще дойдете!… Чакаме ви!…“ Да, милостива, Дякон Левски е жив! Жива е неговата идея!… Жив е идеалът за свобода!…

Серафима погледна въодушевеното му лице, което, обхванато от този пламък, изглеждаше сега и хубаво, и мъжествено. Очите му горяха с вечния, познат огън на свободата.

Като прикриваше своето вълнение, тя леко се поклони и каза на двамата мъже:

— Последвайте ме!

3. Опознаване с госпожа Евпраксия

Когато най-сетне бидоха въведени в килията на госпожа Евпраксия, апостолът Панайот Волов и неговият помощник се видяха изправени сред едно помещение, което ги слиса не толкова поради своята големина, колкото със своята уредба.

Всичко, което носеше това име, бе здраво и скроено нашироко. Освен едно голямо легло до стената от дъбово дърво и една четвъртита маса в средата на килията, отрупана с книги, имаше още и един такъв стол, който не отстъпваше на останалата покъщнина по големина и здрава изработка. Няколкото обикновени стола, наредени около него, приличаха на джуджета около исполин.

В килията не се виждаше нито една вещ, която можеше да напомня за голямото богатство на игуменията, и нито една църковна украса, с каквато обичаха да пълнят своите жилища духовните началници на такивато общежития.

Само едно разпятие, грубо ръкоделие на някой прост дърводелец, окачено над голямото и здраво сковано легло, свидетелстваше, че в тази стая живее и в това легло спи човек християнин.

Кой стопанисваше прочее това необикновено жилище и тези груби мебели с нечовешка големина? Това бе тя, тази исполинка в расо, която седеше в дъбовия стол, направен по нейна мярка, стегнат отвсякъде с дебели железни скоби, за да може да удържи нейната тежест.

Това беше тя, тази грозна, почти страшна жена, която седеше с ръце, скръстени върху четвъртитата маса. Голямата й, здраво стисната уста приличаше на черна линия в долния край на нейното грубо лице, което придаваше особена строгост и горчивина на неговия израз. Изглеждаше стара, с онази старост, която не е отпадане на силите, а мрачно познание, претоварено с голяма опитност.

Нейната старост и нейната горчивина правеха грозотата й могъща, грозота, която се налагаше при пръв поглед. В нейно присъствие сестра Серафима блестеше с ореола на ангел, слязъл в ада.

В килията двамата апостоли завариха още две монахини. Едната им бе вече позната — същата топчеста, ниска женица, която им се бе притекла на помощ и въвела в метоха.

Като проследи техния пълен с недоумение поглед, отправен към двете жени, голямата калугерка проговори, без да повдигне ръцете си от масата:

— Това е сестра Анисия, а до нея сестра Ефросиния, учителка в метоха.

Двамата мъже се поклониха леко на пълната топчеста жена и на сухата и строго учителка сестра Ефросиния. Какво диреха тия жени в килията на игумения Евпраксия и защо бяха доведени, за да присъстват на техния разговор?…

Както апостолът Панайот Волов, тъй и неговият помощник трябваше да признаят, че не само игумения Евпраксия и уредбата в нейната килия са „особени“, но и разпоредбите в нейния манастир не са като другаде.

Те се приближиха да целунат нейната могъща десница, която тя им подаде, без да сваля очите си от тях.

— Седнете! — изгърмя нейният глас. Заповедта се отнасяше не само до тях, но и до трите монахини, които стояха прави около нейния стол.

Когато двамата мъже седнаха срещу нея, сестра Серафима се оттегли в ъгъла на стаята, но двете монахини останаха да стоят зад своята игумения като войници зад гърба на своя генерал.

За един миг, като премисляше как да започне, апостолът Панайот Волов си каза: „Стара комита е, но тя навярно нищо не знае какво става вън по света. Въстанието в Босна и Херцеговина, десетки хиляди бежанци в Сърбия, Черна гора и австрийска Далмация, съюзът на тримата императори, Нотата на Андраши… всичко това навярно е далеч от нея… За какво тогава трябва да заговоря?“

Помощникът му Георги Бенковски в това време хапеше незабелязано единия край на златнорусия си мустак и мислеше с настроението, което може да има един нетърпелив човек: „Ако аз бях апостолът и трябваше пръв да заговоря, нямаше да мисля толкова много, а с две думи щях да сложа тази стара грозотия пред свършен факт!“

Сред мълчанието, което бе настъпило, лица се разпознаваха, души разменяха своите легитимирания, интереси се преплитаха с патриотизъм, надеждата търсеше крилата на радостта, зрелост и опитност се мъчеха да се самоотхвърлят и да дадат простор на измъчените и потиснати чувства.

Няколко мига… цяла история! Зачатие на едно бъдеше!

Едните трябваше да спечелят, другите искаха да се предадат!

Тези, които бяха дошли да спечелят, бяха готови да го сторят, като сложат на въдицата си дори и фалшива стръв.

— Високоуважаема госпожо Евпраксия — започна апостолът със своя глас, който на всички присъстващи се стори твърде тих и благ за една обстановка от грамадни вещи, сред която трябваше да извоюва победа. Сам апостолът усети това несъответствие, което можеше да се изтълкува като негова слабост, и веднага цялото му лице поруменя. Неговият помощник се помести на стола си и кръстоса ръце на гърди. Очите му блеснаха с онзи опасен блясък, който можеше да възвърне самообладанието и на най-смутения човек. Апостолът продължи: — Наричам се Панайот Волов, роден в Шумен. Учил съм се в Русия, в Николаевската гимназия. Станах учител в родния си град и до началото на 1875 година уреждах Частния комитет. Поради скандала, който се извърши с един чужденец в града ни, аз бидох арестуван и откаран в Русчушкия затвор, където щях да бъда съден. Вашата приятелка и обща наша майка баба Тонка Обретенова ме спаси, като ме изиска от затвора, за да ме лекува вкъщи от лошо гърло. След известно време тя ме прехвърли в Румъния. Когато едно заптие дошло у тях да ме отведе обратно в затвора, тя му отговорила: „Ти да си жив, чоджум, той откога умря!…“ И тъй за турските власти аз съм мъртъв, госпожо!

Игумения Евпраксия го изслуша неподвижно и без да се усмихне на остроумната шега, която й напомни нейната добра приятелка от Русчук баба Тонка.

— Додето бях във Влашко — продължи апостолът, — Българският революционен централен комитет се събра на заседание в пълния си състав и като разгледа положението на работите в България, постанови: първо — че българският народ е сведен до най-ниското равнище на безправна робия. Второ: че той е вече достатъчно просветен от народните ни училища и читалища, които вече сме извоювали от турци и гърци, за да я съзнае, и, трето: че той е достатъчно подготвен от неуморната деятелност на Дякон Левски в България и от неговите тайни революционни комитети, за да се бори срещу нея. Като направи тези постановления, ЦК реши: да се започнат незабавни действия в цяла България, за да може народът ни в най-кратко време да се приготви за своето освобождение.

По примера, който ни даде Дякон Левски, България биде разделена на пет революционни окръга: Търновски, Сливенски, Пловдивски, Софийски и Врачански.

За апостоли и войводи се определиха да влязат шестнайсет души, като се придадоха към тях и десетина души помощници. Аз бидох удостоен със званието апостол на IV революционен окръг, а моят другар Георги Бенковски е определен от Общото събрание на Централния комитет за помощник.

Панайот Волов млъкна, доволен като човек, който е изпълнил една тежка задача. Той виждаше вперените в него очи на игумения Евпраксия и още нещо, очите на двете изправени зад нея като войници черни жени, в които неговите думи направиха да пламне силен огън.

Гледаше го с напрегнат поглед отдалеч и онази прекрасна жена, чиято красота пълнеше с блясък и сияние мрачната килия. Само очите на голямата игумения — очи на грамаден сфинкс — си оставаха неподвижно вперени в него. Неговите думи ли премисляше тя, или го разглеждаше?… Какво тя приемаше от него и какво отхвърляше?…

В този момент обаче игуменията мислеше нещо друго. От нейното внимание не бе избягнала очевидната нетърпеливост, с която русият помощник, който също така седеше напреде й, бе изслушал думите на своя апостол. Нетърпението, с което Георги Бенковски слушаше, не приличаше на подчинение. Неговата горда красота вдъхваше опасения. Откритият блясък на неговите очи беше наложителност. Скритата насмешка в тяхната дълбочина — мистерия.

И двамата бяха облечени в дълги черни мушами, но от нейния поглед не убягна скромното гражданско облекло на апостола, което се виждаше под разкопчаната му мушама, докато облеклото на помощника му изглеждаше богато, гиздаво и работено от големи майстори.

Копринената му риза блестеше от чистота и добро гладене, сякаш той бе имал време да я промени, преди да влезе в метоха, а по гърдите му висяха различни лъскави сребърни и златни украшения.

Апостолът Панайот Волов гледаше на нея като на една стара жена, на която имаше намерение да каже твърде малко, но помощникът му, ако останеше на него, очевидно не би отделил за нея и тия думи.

Госпожа Евпраксия затвори очи за съзерцанието, в което бе изпаднала, и като се обърна само към апостола, каза:

— Изслушах те. Сега мога ли да ти задам няколко въпроса?

4. От никого нечакани въпроси

— За какъв „Централен комитет“ в Румъния ми говориш ти? — запита госпожа Евпраксия.

Апостолът Панайот Волов я погледна изненадан. Какво означаваше нейният въпрос? Дълбоко незнание? Старческа немощ, за която и най-великото битие стига до детински брътвеж? Или нейният въпрос бе една уловка?

Помощникът му Георги Бенковски ненадейно стана внимателен. Той изпъчи гърдите си и съсредоточи своя остър поглед между двамата. Монахините войници кръстосаха зад гърба на своята игумения един плах и многозначителен поглед. Сестра Серафима стана от своя тъмен кът и се приближи към масата.

— Аз говоря за този Български революционен централен комитет в Румъния, госпожо, за който ви е говорил и Дякон Левски — уклончиво отговори апостолът. Той млъкна, сякаш бе казал всичко. Очевидно бе, че се пазеше да не направи някоя друга стъпка напред.

Госпожа Евпраксия мълчеше и го гледаше. След известно време тя се реши да заговори:

— След като обесиха Дякона в София, изпрати ми се писмо от Букурещ: „Няма Дякона!… Няма свобода!… Няма Централен комитет!“

Тя замлъкна с очи, впити в очите на апостола Панайот Волов, сякаш го подканяше и насърчаваше да продължи. Но тъй като той не предприе нищо по нататък, тя отново заговори:

— Дякона… мъртъв. Централният комитет разтурен! Частните революционни комитети из цялата страна… загасени огнища, затрупани с пепел. Такова беше положението.

— Уважаема госпожо — отвърна младият апостол, — положението бе такова до 20 август на следната година 1874!… Тогава Централният комитет се свика на заседание… Взе се решение да се съживят и засилят всички тайни революционни комитети в страната…

— Чух, че някой ви е накарал тогава да гласувате за нов Централен комитет, в който да няма председател, а само членове. И вие гласувахте?…

Двамата апостоли стояха безмълвни. Трите черни жени се запитваха с очи. Как бяха достигнали тия сведения до старата игумения?

— Защо спря „Независимост“? — обърна се отново тя към Панайот Волов. — Последният му брой излезе на 12 октомври 1874 година.

Госпожа Евпраксия пъхна ръка под масата и веднага пред слисаните й слушатели излезе едно тайнствено плитко и широко чекмедже, скрито в голямата дъбова маса. Тя на часа намери вътре един напечатан лист, сдиплен между куп книжа, и го хвърли на масата.

Това „Възвание“ към българския народ, писано на 30 юли 1875 година и подписано: „Ваши братя. Б. Р. Ц. Комитет в Букурещ“, от кого е писано?

„Ние ще следваме оттука как върви бунтът в Херцеговина и всичко важно ще ви съобщаваме писмено или устно, а вие се стягайте и приготовлявайте!

… Че ние сме длъжни да въстанеме колкото е възможно по-скоро, трябва ли да се говори, особено сега, когато въстанието в Херцеговина е пламнало, има бунт в Албания, размирици и вълнения в Босна.

Ние оттука ще пишем писмо на нашите войводи и офицери в Русия, Сърбия и Влашко. (… Какви войводи и офицери имат те?…) И ще им известиме да бъдат готови, за да прецапат Дунава, когато трябва, ще гледаме да направим всичко, което е възможно, за да приготвиме тука във Влашко, а вие разпратете до навред апостоли, които да известят тайно на по-главните работници в селата и градовете радостната вест…“

Къде са тези апостоли?

Къде са ония, които разнасяха навред тази ПРОКЛАМАЦИЯ

„Издадена от хиляди български въстаници в Балкана на 8 септември 1875 година“?

Госпожа Евпраксия извади от чекмеджето нов печатан лист и го хвърли на масата.

— Е, какво ще ми кажеш, апостоле, за тия хиляди въстаници? Къде отидоха те? Каква е тяхната съдба? Прочел ли си какво се казва в Прокламацията?

„Ти изпомежду себе си изваждаш засега нас и ни провождаш на бойното поле, за да се борим за светата цел.

Ние те послушахме и сега ето ни вече на бойното поле, дето ще пролеем и последната си капка кръв за твоето освобождение!…“ Апостоле, вземи тази Прокламация и си припомни: „Къде са ония апостоли, къде са ония хиляди български въстаници в Балкана?“

5. Мълчанието често пъти е един тежък спомен…

Панайот Волов погледна мълчаливо Прокламацията, която госпожа Евпраксия му сочеше, но не я взе в ръка. Той я знаеше наизуст.

Въпросите на госпожа Евпраксия и Прокламацията, поставена пред него, направиха в душата му да възкръсне един твърде неприятен спомен. Няма по-неприятен от спомена за нашата първа несполука. А първата несполука на Панайот Волов бе туй, за което го разпитваше госпожа Евпраксия.

Панайот Волов бе един от ония апостоли, навлезли през незабравимия минал месец септември 1875 година, да вдигнат на въстание целия български народ. На ръка те носеха тази Прокламация:

„Милий народе български!

………………

Издадена от хиляди въстаници в Балкана.“

Апостолът Панайот Волов бе определен да вдигне на въстание Троян. Един ден той отседна в хана на Васил Спасов в центъра на града. Ханджията бе закълнат от Дякон Левски, който правеше тайните комитетски събрания в неговия хан. Апостолът Панайот Волов, по приемственост, слезе в същия този хан на Васил Спасов. Първото нещо, което запита ханджията, бе как ще може да намери още същата вечер видния търговец бай Иван Марковски.

— Ще го видиш веднага, като влезеш в кафенето — отговори му услужливо остарелият ханджия. — Онзи… който седи подпрян на бастуна си.

До търговеца Иван Марковски двама троянчани играеха „дама“ и той ги гледаше. Неговото гледане бе сиво, отпуснато и без интерес. Пепел, натрупана, тежка и студена, покриваше неговия поглед и сега той изглеждаше тъй, като че ли никога не бе горял.

Мисията на Панайот Волов в Троян зависеше до голяма степен от този отпуснат и вече напълнял човек. Той се изправи пред него с трепет и се поклони вежливо.

Дякон Левски също така се бе обръщал с позив за революция и за борба към това лице.

— Бай Иване Марковски — каза той с развълнуван глас, — можем ли да поговорим насаме?

Иван Марковски повдигна към него своите сиви като пепел очи и го изгледа. После, без да каже нито дума, подпря се на бастуна си и стана.

Заповядай! — каза той и тръгна към една от вътрешните врати на хана. Личеше си, че бе навикнал на такива неочаквани срещи с непознати хора. Като вървеше, той влачеше краката си. Апостолът забеляза това.

— Бай Василе — подвикна Иван Марковски на ханджията, като минаваше край него, — ще влезем за малко в твоята стая!

Васил ханджията ги изгледа многозначително и кимна, без да му отговори. Двамата влязоха в една прикътана зад кафенето стаичка, която имаше под, измазан с глина, а около стените наредени червени мин дери. Обгърнатото отвсякъде помещение още пазеше въздуха на тайните съвещания, гласа и думите на Дякона.

— Седни, момко! — каза Иван Марковски и пръв уморено седна на червения миндер. В погледа му, отправен към младия момък, нямаше нито бързане, нито каквото и да е желание да научи нещо ново от него.

— Еее?… — запита най-сетне той.

— Не се ли сещаш кой ме праща при тебе?

Иван Марковски го погледна студено и отговори без интерес:

— Не, момко, не се сещам.

— Казвам се Панайот Волов, учител от Шумен. Аз съм апостол. Изпраща ме БРЦК в Букурещ. Ето моето пълномощие!

Иван Марковски прегледа неговото пълномощно и след като му го върна, помълча и помисли.

— По каква работа те пращат?

— Да ти съобщя, че настана време да се освободим!… ЦК ти казва, че ти и твоите хора троянчани трябва да бъдете готови и на месец септември да се дигнете с оръжието си за освобождението на нашето мило отечество!… Повече ние не можем да робуваме!… Нашите братя в Херцеговина вече се бият за своето освобождение. Турският наранен звяр реве към техните планини. Ние ще въстанем дружно от всички градове и села и ще го нападнем в гърба!

— Ето, прочети тази Прокламация, която ти пращат „хиляди български въстаници в Балкана“!

Иван Марковски погледна Прокламацията в неговите ръце, но не я прие. Той облегна чело на бастуна си и дълго време остана да седи така наведен, прегърбен и унищожен. От очите му закапаха сълзи.

Панайот Волов сложи благовейно Прокламацията до него.

Момко — каза Иван Марковски, когато се съвзе и можеше да заговори. — Преди пет години при мене дойде Дякон Левски, каза ми такива думи и ми даде да прочета една такава прокламация. Тя бе издадена от „Първото народно българско правителство в Балкана“… И аз му повярвах, че ние си имаме наше българско народно правителство…

Дякона ми каза:

„Готви се, бае Иване Марковски!… Дойде време да се освободиш! Да станеш човек!“

— И аз му повярвах! Повярвах му, синко, както не съм вярвал на баща си! Повярвах му, че ще стана човек!… Ох, как говореше той!… Не се сърди! Не се сърди!… Аз не мога вече да вярвам другиму!

— Нима ти няма да повярваш сега на една Прокламация, издадена от Българския революционен централен комитет и от хиляди въстаници в Балкана?

Не, защото Дякона е мъртъв!

Панайот Волов гледаше смаян стария съзаклятник.

— Ти, господине Иван Марковски — каза той, — си се клел в Евангелието, в револвера и пред лицето на Дякон Левски, че ще пазиш свято и ще имаш докрай присърце делото, за което той продаде живота си!

— Клел съм се!… — отговори с въздишка Иван Марковски.

— И сега си длъжен да събереш около себе си хората от вашия комитет, да ги организираш с припаси и оръжие и в уречения ден и час да развеем байрака в Троянския манастир, който е определен за център на нашата борба!…

— Това сигурно щях да направя, ако Дякона бе жив! — без колебание отвърна Иван Марковски[1]. След кратко мълчание той стана и отри сълзите от очите си. — За себе си мога да ти кажа само това.

Когато излязоха от стаята, която още вардеше въздуха, дишан от гърдите на мъртвия Апостол, Панайот Волов разбра, че на това място друг твърде мъчно би могъл да поеме и изпълни неговата мисия.

Когато с големи усилия най-сетне успя да събере членовете на Тайния комитет в Троян, един от тях веднага го запита:

— Ти ли ще ни станеш войвода?

Той разбра, че трябва да им отговори с лъжа.

— Когато се съберем в Троянския манастир и развеем байрака, Панайот войвода с хилядо души юнаци ще мине Дунава и ще дойде да ни поведе.

Мъжете на Троян се събраха в дома на бай Иван Марковски и оттам му донесоха този отговор:

— Нека първом Панайот войвода дойде със своите хилядо юнаци в Троянския манастир, тогава ние всички ще грабнем оръжието си и ще се притечем при него!

Дойде 16 септември! Стефан Стамболов развя байрака на революцията в Стара Загора. Стойо Филипов и Христо Бабата поведоха двеста души въоръжени селяни от Кара Терзелий към Чирпан, Рафаил Мошев със своите другари излезе от Шумен. Само Панайот Волов бе осъден на бездействие в Троян.

Троянчани чакаха Панайот войвода да преминава начело на своите хилядо юнаци. По-младите мъже не се сдържаха и отидоха да пресрещнат освободителите надалеко в планината. Подир пет дни те се върнаха и вместо отговор мълчаливо вдигнаха рамене.

Панайот Волов трябваше да бяга нощно време от Троян. Заптии, подлудени от мириса на старозагорския пожар, тичаха вече с коне и пеши из цяла Тракия да търсят избягали въстаници. Той усети, че е много болен, че кръвта му е отровена от мъка. Когато прехвърли Балкана и слезе в Тракия, вече нито можеше да движи главата си, нито да говори. Целият му врат бе подут и скован като дърво.

Тепетата на Пловдив се очертаха на хоризонта като гръб на каменна камила, но в такова състояние той никога нямаше да стигне дотам.

Пред него най-сетне се изпречи някакво село. Какъв бе обаче неговият ужас, когато той влезе в селото и позна, че това е Царацово, тракийската столица на Дякон Левски. Тук живееше Иван Арабаджията, другар и съветник на знаменития апостол.

Още един!… Най-преданият!…

Панайот Волов бе напуснал с бягство бай Ивана Марковски от Троян, за да връхлети на Иван Арабаджията в Царацово! В Троян влезе да разбунтува, тук влизаше да дири помощ! В Троян влезе да се яви, в Царацово — да се укрие… В Троян той пръв заговори на бай Иван Марковски, но в Царацово остана безмълвен, когато се изправи пред Иван Арабаджията. Ням не само защото гърлото му бе схванато, но ням душевно, защото не знаеше какъв прием ще получи в неговата малка къщурка. Думите на Ивана Марковски от Троян още звучаха в ушите му. Колко по-горчиви трябваше да бъдат думите на Иван Арабаджията!…

Само с вдигане на ръка той му показа отеклия си врат и че не може да говори. От един негов жест Иван Арабаджията разбра тежкото му положение. А в бунтовническите работи той бе твърде опитен, за да разбере, че човекът, който е прибягнал до него, е бунтовник и беглец от тракийските пожари. Дебелите руси вежди над очите му приличаха на стряха и блясъкът на очите му бе покрит с тях.

Той нищо не запита и нищо не каза, но Панайот Волов продължаваше да се бои от него.

Иван Арабаджията повика своя съсед Божил. Къщурките им бяха, току-речи, под един покрив. Апостолът видя да иде още една фигура, позната на българските бунтовници, закълнати от Дякон Левски да служат на великото дело. Божил Георгиев!… Когато в единствената стаица на Ивана Арабаджията станеше твърде тясно, Дякона отиваше да поживее ден-два, дори и седмица при Божила.

Двамата добри съседи се наведоха и разгледаха отеклия му врат.

— Синя пришка е! — каза Иван Арабаджията, Божил кимна с глава.

Подир малко те се оттеглиха настрани и тихо заговориха. Панайот Волов ги гледаше с напрегнат поглед, като се мъчеше да отгадае за какво говорят. Стори му се, че Иван Абаджията каза: „Да го закопаем в нашите гробища, ще ни запитат кой лежи в пресния гроб.“ А Божил като че ли отговори: „Да го хвърлим в Марица, водата ще го изнесе…“

Сърцето на апостола примря от тревога, но той пак не посмя да им се обади. Само извади лист и молив и надраска тия редове: „Заведете ме при доктор Рашка в Пловдив! Ако умра, да знаете, че името ми е Панайот Волов от Шумен.“

Иван Арабаджията го въведе в единствената си стаица, а Божил донесе селски потури и елек.

— Облечи ги! — каза Иван Арабаджията и само това. Той бе преобличал в дома си и безсмъртния му предшественик.

Панайот Волов мълчаливо се облече. Един градинар го откара с колата си в Пловдив. Иван Арабаджията и Божил Георгиев никога нямаше да узнаят, че в своя дом са посрещали още един апостол.

6. И сестра Анисия има на какво да се чуди…

Сестра Анисия още не можеше да забрави онзи слънчев, студен ден през месец септември миналата година, когато брат й Христофор мина като беглец през Горния метох. Като нея топчест, валчест, тя го виждаше още да увира бухналите си мустаци в нейните устни. Тя още чуваше неговия шепот: „… Ние вдигнахме въстание… Цветуща Заара! Тя няма вече ония мъже, за които си чувала!… Едни висят по бесилките на големия площад, други пълнят затвора и всеки ден чакат своето заточение в Диарбекир.“ Кажи на игумения Евпраксия: „Въстанието в Стара Загора е потушено! Търновският комитет й съобщава това!“

Но сестра Анисия премълча каквото бе научила от Христофоре и за първи път тури нещо тайно в дъното на душата си. Туй нещо тя скри както от останалите сестри в метоха, тъй и от своята игумения.

Какво бе нейното изумление обаче, когато сега чу гласа на госпожа Евпраксия да изговаря ония заклети слова, които лежаха като печат върху погребаното в нейната душа мрачно съкровище. Това, което мислеше, че само тя знае и ревниво пази в мълчание, гърмеше сега от нейните устни:

— Къде са онези апостоли?… С тази ли Прокламация вдигнаха на въстание Стара Загора? Имаше ли от нея по-богата? Пълна с учени хора и търговци. Не можеха да изброяват жълтиците в каските си!… С тези ли „хиляди въстаници в Балкана“ ги примамиха, домовете им изгориха, а тях покачиха на бесилката? Най-щастливите заминаха с вериги на нозе към Диарбекир.

Ами злочестите братя Жекови?… Михаил, големият, търгуваше с кожи и по тази работа ходеше до Цариград и Одеса. Дойде по търговията си и в Калофер. И този Михаил повярвал на Прокламацията, продал цялото си богатство, за да направи България свободна, и пръв излязъл миналия 16 септември на Чадър могила!

Не вярвам ти да не си чул. Само след три дена 200 души въоръжена башибозушка сган заградила в някаква плевня него и брата му Георги в село Елхово. Михаил отказал да се предаде. Отвън подпалили плевнята. Георги тогава поискал да излезе. „Ще изляза да се предам!“ — казал. Но когато отворил вратата, Михаил вдигнал оръжие и стрелял в главата му. След туй с револвер и кама излязъл навън да се бие срещу врага. Там паднал пронизан от куршуми, като решето. А къде са били през това време „апостолите“?

В Търново, госпожо, на път за Румъния — изведнъж се одързости и отвори уста сестра Анисия. Повече тя не можеше да мълчи.

— Ти откъде знаеш това? — обърна се към нея госпожа Евпраксия.

— Всички лоши новини аз научавам от брата си Христофора, госпожо — смутено отвърна сестра Анисия. — Миналия септември, като бягаше от Тракия към Влашко, той дойде и ми каза: „Сестро, Заара въстана и бунтът е потушен!“ Като куриер на Търновския комитет той дойде да ми каже това, а като мой брат да се сбогува с мене.

За Христо Караминков Бунито ли говорите? — извика радостно апостолът Панайот Волов. — Ние го наричаме „Малкият“. Той влезе заедно с нас в Българско. Сега е при Стамболова в Търново!

Христо Бунито е избран от Централния комитет за апостол на I революционен окръг.

— Моят Христофор апостол!… — възкликна пълната и малка женица, като се улови за сърцето. — Каква чест за нашето семейство!…

Но като погледна вторачените в нея очи на госпожа Евпраксия, тя възвърна смирения си вид и наведе вал честите си очи.

Значи това сте пак вие? — запита госпожа Евпраксия, като се обърна към Панайот Волов.

Да, онези апостоли, това сме пак ние, госпожо! — отвърна с достойнство той. Още когато я чу да разказва за братя Жекови, той почувства в сърцето му да се възвръща дързостта. — Ако въстанието в Заара се провали поради липса на време да се приготвим, колкото и нищожно да бе то, ще отречете ли, че допринесе голяма полза на България и че турците се уплашиха от него? Какво си казаха те? Бунтове в Босна и Херцеговина, ето сега и българите вдигнаха байрак в Стара Загора! Турското правителство веднага издаде ферман. А кога нашият печат си е развързвал езика, както сега? Кога българинът се е одързостявал да иска наравно права с турчина? Кога нашите цариградски вестници са писали, както писаха „Напредък“ и „Източно време“?

Ако от едно малко и несполучливо въстание турското правителство се уплаши толкова много, а българинът получи такава дързост и смелост, то какво можем да получим ние тъкмо сега, ако последваме примера на херцеговци и се повдигнем на едно голямо и всенародно въстание?

— Какво мислиш, като казваш: „тъкмо сега“? — запита госпожа Евпраксия.

— Тъкмо сега?… Това значи намесата на тримата императори!… Русия, Австрия и Германия седнали най-сетне да преговарят на една маса!… Помислете си, наведнъж заинтересовани в нашата съдба!… Австрия подкрепя и въоръжава въстаниците в Босна и Херцеговина!…

— Да, за да ги глътне, когато се освободят, и да ги присъедини към своята Далмация! — невъзмутимо го прекъсна госпожа Евпраксия.

Лицето на апостола пламна. В килията бе настъпило оживление. То бе едно оживление мълчаливо, само на духове, в което се създаваха противоречиви мнения, следователно — враждуващи страни. Възправяха се борци. Изчерпването на търпимостта показваше, че госпожа Евпраксия бе засилила своите позиции. Нейните гости бяха престанали да бъдат снизходителни към нея, следователно те повече не я презираха. Приготовляваха се за борба, следователно бяха престанали да я омаловажават.

— Ако това е така — разпалено отвърна Панайот Волов, — то Австрия нямаше да се съгласи с другите две велики сили да посредничи чрез своите консули в спора между въстаниците и турското правителство! Трите велики сили заставиха Турция да изпрати свой комисар в разбунтуваните земи, за да проучи положението на самото място. Въстаниците поискаха чрез чуждите консули реформи. Австрия и Русия учредиха една специална двустранна комисия, която да изработи исканите реформи. Турция се уплаши от тяхната намеса и сама издаде ферман, пълен с обещания да въведе преустройство в цялата империя. На този ферман не повярваха Австрия и Русия, а още по-малко самите въстаници.

На 30 декември миналата година, значи, само преди месец време, съюзниците оповестиха Нотата на Андраши, която предложи на Турция едни строги реформи в Босна и Херцеговина. Султанът се видя принуден да преглътне тази обида, това вмешателство във вътрешните работи на империята. Той я прие. Нотата на Андраши!… Първият официален документ на великите държави срещу Османската империя!

И тази прословута нота — отвърна госпожа Евпраксия — Турция прие, но въстаниците отхвърлиха. Според нея те трябваше да свалят оръжието си и да се разотидат по домовете, а реформите да оставят на благоволението на султана. Така ли е?

Та тъкмо туй проваляне на Нотата на Андраши за нас е добре дошло! — извика с пламенна вяра апостолът. — Сега ние трябва да положим всички усилия да обърнем вниманието на великите държави и да ги заставим да ни включат в бъдещата програма за реформи на Турската империя!

Госпожа Евпраксия се замисли дълбоко, сякаш си припомняше нещо, и след дълго мълчание каза:

— Великите държави ще обърнат внимание на нас само ако са приготвени да поискат някаква изгода за себе си.

Нито апостолът Панайот Волов, нито помощникът му Георги Бенковски бяха подготвени да разберат нейните думи. Първият бе вече забравил, а вторият никога не бе чувал пламенното слово на безсмъртния апостол на свободата Васил Левски, което той бе разнасял из цялата страна.

Като не разбра изказаното от нея, Панайот Волов веднага отговори с оживление:

— Миналата година през март нашият другар Стефан Стамболов отиде в Цариград с надежда да състави комитет между българските младежи. Тогава той посети граф Игнатиева в руското посолство. Стамболов помолил, щото граф Игнатиев да ходатайства пред руското правителство да се помогне на българите да добият свободата си, както помогна на гърци, сърби и румъни. Граф Игнатиев му отговорил: „Русия нищо не може да направи за България, ако българите сами не дадат повод за това!“

Госпожа Евпраксия наведе очи. Апостолът Панайот Волов помисли, че сега не трябва да й остави много време за размишление. Той пак отвори уста и заговори:

— Този въпрос именно, като най-спешен и наложителен от всички въпроси, се сложи на разглеждане от БРЦК и по него той реши: „Да се започнат незабавно действия из цялата страна!“

— Какъв БРЦК? — за втори път запита госпожа Евпраксия. Доколкото зная, БРЦК в Букурещ не съществува! Христо Ботев, неговият последен председател, е подал оставка поради туй, че „неговите убеждения се не посрещат с убежденията на останалите членове на Българския революционен комитет в Букурещ и защото от това се породила неискреност помежду тях…“.

Тази оставка, зная аз, е подадена писмено десетина дни след потушаване въстанието в Заара. Оттогава БРЦК в Букурещ по сведенията, които имам, не съществува!

7. БРЦК е безсмъртен и навсякъде!

— Уважаема госпожо! — с решителен глас започна Панайот Волов. Той нямаше повече какво да крие от нея. Госпожа Евпраксия знаеше всичко и не можеше да бъде спечелена, ако продължава да държи на въдицата си фалшивата стръв. Той трябваше да свали своя шлем и да застане срещу нея с открита глава. Явяваше се въпросът — щеше ли такъв да го приеме тя?… Щеше ли да го припознае за апостол?

— Уважаема госпожо — каза той. Деликатното му лице бе отново поруменяло от решителност и напрежение. — Ако БРЦК в Букурещ престана да съществува, то не значи, че той е мъртъв, че той е погребан. Ако някои българи са хвърлили знамето, грабнали са го други, по-решителни, за да го издигнат още по-смело и по-високо! Защото БРЦК е народът, а народът е неуморим! БРЦК напусна Букурещ, за да премести своето седалище по-близко до българска земя — в Гюргево!

Вие ме запитахте: „Кой БРЦК?“

Аз ви отговарям „Гюргевския“! Но той е БРЦК, който вие отдавна знаете. Ние, младите български народни синове, които го основахме, му дадохме още едно име — „Комитет на апостолите“. Защото взехме решение всички членове на комитета да влезем в България и като апостоли да подготвим народа, щото той в най-кратко време да се вдигне на въстание.

Как смятате да подготвите народа? — запита госпожа Евпраксия.

Първата наша грижа е да събираме пари и да купуваме оръжие за въстаниците. На мирното население ще говорим, че всеки трябва да има пищов или нож, ако иска в решителните дни да остане жив. Апостолският комитет изработи списък за всички неща, с които трябва да бъде снабден всеки въстаник:

Пушка, кама или сабя.

Пищов или револвер.

Фишеци за пушката 300.

Фишеци за пищовите 150.

50 драма суров барут, който ще се употреби за събаряне на мостове и други.

Паласка за фишеците.

50 драма сладък мехлем за рани.

Тифтик от ленено платно.

50 драма восък, да се употреби в случай на нужда вместо хляб.

2 оки сухари. Съд за вода.

2 чифта цървули. 2 чифта навуща.

Железни халки, които да се връзват отдолу на краката при пътуване из планина, за да не се хлъзгат цървулите по трева.

Риза и гащи по два чифта.

Ямурлук или мушама.

Във всяка къща да има по една ока барут и куршуми.

Апостолите ще съставят във всяко село комитет. Той трябва да брои най-много десет души, като в него влизат свещеникът, учителят и по-първи хора с доказана честност и влияние между местното население. Всеки един от тези членове ще записва второстепенни или прости членове. На тях няма да се поверяват никакви тайни. Те ще знаят само това, че трябва да бъдат готови да вдигнат оръжието всеки миг, щом се даде знак за освобождение. Те няма да знаят никого другиго освен този, който ги е записал. Комитетът се задължава да въоръжи тия, които поради крайна бедност не могат да си купят оръжие.

Апостолите ще правят статистика на всяко село, в което съставят комитет. Ще се държи сметка за числото на способните да носят оръжие, на старците, жените и децата. Има ли около селото или в самото село турци, и числото им. Местоположението на всички села изобщо. Има ли наблизо река, мост, гора, главен път. Колко едър и дребен добитък има в селото, храна, оръжие и барут. Има ли някой човек в селото, който познава добре местността, да е бил хайдутин, в казашкия алай и пр., за да може да поведе своите съселяни. Има ли някой шпионин в селото, как му е името и пр., и пр.

Какво значи „в най-кратко време“? — запита отново госпожа Евпраксия.

Апостолите, събрани в Гюргево, дълго време спориха коя дата да определим за вдигане на всенародното въстание — с вълнение отвърна Панайот Волов. — Страхувахме се, че всяка дата ще бъде вече късна. Едни казаха: да вдигнем въстанието на 11 май, празника на Двамата светители, но други станаха и заявиха, денят да бъде 1 май! Трети искаха да бъде Гергьовден! Най-сетне всички се съгласихме на едно: да развеем байрака на Св. св. Кирил и Методий!

Трите черни жени, които стояха изправени като трима неподвижни войници зад големия гръб на своята началница, оживяха. Пълната малка женица ахна сърцераздирателно и стисна ръце на гърдите си там, където нейното сърце бе подскочило да изхвъркне. Другите две жени впиха една в друга светнали очи и занемяха.

Тяхното вълнение обаче трая само един миг. Госпожа Евпраксия блъсна стола зад себе си и стана.

8. Апостола и неговите наследници

— Деца мои!… — каза игумения Евпраксия с глас могъщ, но разтреперан от вълнение. — Деца мои!…

Гърлото й пресъхна и тя дълго време не можа да проговори. Сълзи изпълниха очите й.

Апостолът Панайот Волов се трогна от нейните сълзи. Голямата стара жена, така разтърсена от плач, му се стори велика. Неговият помощник обаче изпитваше съвсем друго чувство. Нетърпението, което го изпълваше към тази богата стара жена, се превърна от тия сълзи в досада. Той не можеше да гледа женски сълзи, а още по-малко можеше да ги види плувнали в грозни очи. Госпожа Евпраксия се уподоби пред него на онази страшна Медуза с такива очи, че който ги погледнел, окаменявал от ужас.

Ако апостолът не бе с него и той не бе нему съвършено и във всяко начинание подчинен, Георги Бенковски щеше да скочи, да захвърли всички богатства на игуменията и да избяга навън. Но тия богатства на игумения Евпраксия трябваха на апостола за народната революция и времето, което той губеше в Горния метох, бе откъснато с мъка от туй скъпо време, което й принадлежеше.

Когато госпожа Евпраксия възвърна способността си да говори, тя каза:

— За три кратки месеца как смятате да подготвите, да организирате и да въоръжите народа за въстание?

Гласът й се вдигна накрая колкото развълнуван, толкова и застрашителен. Панайот Волов изправи кръст и се изчерви. Звукът на нейния глас му се стори опасен като секира, издигната над главата му.

— Народът, милостива госпожо, е подготвен вече за въстание от безсмъртния Апостол! — отвърна той с вяра и ентусиазъм. — Народът навсякъде ни вика и иска свободата си! Няма дори и нужда ние да го дирим и подготовляваме. Той самият, щом чуе за нас, стича се отвсякъде. Млади българи ни пресрещат по пътя, спират ни и питат: „Апостоли ли сте? Кога ще вдигнем байрака? Кога ще се освободим?“

Госпожа Евпраксия го погледна с широко разтворени от ужас очи. Тя познаваше тези млади хора, които искаха бунт. Хора, които имаха апостол и го загубиха. Хора, които имаха вяра и я загубиха. Сега те вопиеха за нов апостол, за нова вяра и бяха готови да кажат всекиму:

„Ти си!“

Това бяха удавници, които виждаха няколко сламки да плуват на повърхността на мътните и бурни води.

Тя усети как настръхва цяла и гласът й, зловещ и шипящ, сякаш не излезе от устата й, а от бездна.

— Виждам… дошли сте в името на Дякона!… Искате да използвате вярата, която Дякона вдъхна на целия народ за освобождение… Виждам, нарекли сте се „апостоли“, защото народът имаше доверие в Дякона!

— Днеска ми идете на неговата тригодишнина!… Дошли сте да си поделите наследството на Дякона!… Искате да го използвате! Добре!… Има защо да си правите този труд!… Вие знаете, че неговото богатство се взима с оръжие и с борба. Казвате… народът е готов за борба!… Аз го зная по-добре от вас. Ами къде му е оръжието?

— Уважаема госпожо — започна Панайот Волов, — комитетите на Дякон Левски са събирали пари и внасяли оръжие още в негово време. А за повдигане на въстанието, което избухна миналата година през месец септември, биде внесено с тайната поща немалко оръжие през Дунава. Най-много оръжие се пренесе в Русчук. Там има една къща, която вие добре знаете. Онази, която е кацнала на самия бряг на Дунава. Лодките, които идеха от Румъния и носеха оръжие, връзваха бяла кърпа на един прът да се развява като знаме. Когато стигаха срещу къщата на високия бряг, спускаха тайно каквото носеха във водата, сваляха кърпата от пръта и тогава влизаха в пристанището. На брега при къщата стоеше и чакаше лодките един наблюдател. Той забелязваше мястото, дето е спуснато оръжието, връзваше едно въже за някоя акация в градината на къщата и го прекарваше надолу по водата на Дунава. През нощта влизаше във водата, изваждаше оръжието, завързваше го за въжето и го изтегляше горе в градината. Хората, които живееха в къщурката, го поемаха, изтриваха, изчистваха и пращаха към вътрешността.

Госпожа Евпраксия много добре знаеше, че онова героично пренасяне на оръжие е вършило семейството на нейната приятелка от Русе баба Тонка Обретенова и че онази къщурка, кацнала на високия бряг на Дунава, е нейната къща, в двора на която се зеленееха големи акации, но този разказ, колкото и трогателен да бе, не можеше да я заблуди.

— Оръжието, което сте внесли по този начин миналата година, трябва да е било съвсем недостатъчно — каза тя, — защото един нещастник, който бягаше от бунта в Стара Загора, ми каза: „Бяхме въоръжени с ръждиви пушки, пищови, брадви и криваци.“

Ако ли пък се надявате на оръжието, което Дякона ви е оставил в наследство, за да вдигнете целия народ на въстание, аз ще ви прочета копието на едно писмо, което Дякона е диктувал в последните дни на своя живот. Туй писмо ще ви даде ясна и неоспорима картина на работите ни по онова време, когато той ни остави на собствената ни съдба.

Госпожа Евпраксия прелисти няколко документа, които от години лежаха в нейното тайнствено чекмедже, и от тях отдели един лист, изписан като с йероглифи.

— Това е отговорът, продиктуван от Дякона, който Стара Загора даде в края на година 1872 на БРЦК, когато Любен Каравелов му изпрати писмена подкана да повдигне освободителната революция из цялата страна.

„Ние нямаме, може да се каже, нито една нова пушка. Всички, които се намират тук, са стари, половината френски (с капсул) и половината с кремъци, които са най-лоши и най-несгодни за тази работа. Второ: пари нямаме и, трето: свестни началници ни липсват.

Ако ни проводят първите и третите, то ще можем извади до 500–1000 души под оръжие.

Най-малко, най-малко, казвам, иска още една цяла година да се готвим, да събираме пушки и пари и да подготвяме началници. Без пушки, пари и началници нищо няма да стане.“

При онази подготовка е искало „още една цяла година“ — настоятелно повтори госпожа Евпраксия, — а сега?…

Решението е взето! — внезапно се обади Георги Бенковски. — Нито можем да чакаме, нито имаме време за губене в разговор.

Госпожа Евпраксия трепна като ударена от неговия отговор, но като обърна с последна надежда очи към неговия другар и апостол Панайот Волов, продължи:

— Въпреки това, аз ще ви прочета как дякон Левски е завършил своя отговор до БРЦК в Букурещ:

„Ние не можем да въвлечем народа в една революция, която при това положение няма изгледи за успех. Националната революция може и трябва да се обяви само тогава, когато има най-големи изгледи за успех. Народът може да е подготвен вътрешно, но не е още въоръжен, за да поведе борбата и вдигне знаме за своята свобода.“

Госпожа Евпраксия замълча, с поглед, впит в очите на апостола, който наричаше себе си наследник на Дякон Левски.

После тя събра своите скъпоценни книжа и ги нареди внимателно в тяхното старо леговище. Тайнственото чекмедже с внезапен удар изчезна от очите на двамата апостоли и трите черни жени, застанали прави зад госпожа Евпраксия. Всички останаха много изненадани, защото игуменията не бе употребила никакъв механизъм за това, нито го бе докоснала с ръка.

Тя вдигна очи и отново ги отправи към двамата млади мъже. Изведнъж й се стори тъй, сякаш тя и безсмъртният покойник стоят наредени от едната страна на едно бойно поле, а тия двама нови апостоли стоят от другата му страна. Между тях нямаше нито общо време, нито разбирателство.

— Всичко това може да е тъй, ние не го отричаме, милостива госпожо — проговори този път твърдо Панайот Волов, — но аз вече ви казах: международното положение сега е такова, че ние на всяка цена трябва да предизвикаме намесата на трите велики сили на наша страна. Ние трябва да предизвикаме бунт, преди те да се съберат и разискват нови реформи в Босна и Херцеговина, и да ги заставим да се намесят в наша полза!

Могъщата снага на госпожа Евпраксия затреперя.

— Това значи да изколим българския народ! — викна тя.

Панайот Волов стана. Неговият помощник веднага скочи на крака, готов или да преустанови този безполезен спор, или да се нахвърли върху дръзката и непоколебима старица.

— Турците никога не биха могли да изколят целия народ! — каза апостолът твърдо. — Ако изколят половината, другата половина ще остане да види свобода!

Госпожа Евпраксия занемя. Права, величествена, такава разтреперана, тя изглеждаше страшна.

— Дякона… — най-сетне проговори тя — най-много се боеше от едно прибързано въстание!… Най-много се страхуваше от това!…

— Но слушайте, вие двамата! — заговори бързо и задъхано тя, сякаш се боеше, че те ще се разсърдят и тя ще ги изтърве от ръцете си. — Въпреки това аз съм готова да стана ваш съюзник. Ще ви дам всичко, каквото имам. Оръжие и пари, и храните си ще ви дам, само едно искам от вас, да се отречете от думите, които изрекохте пред мен!

Аз съм стара, много съм стара, деца мои! Моята памет може да ви разкаже много нещо за всички борби, които сме водили за свобода. Аз мога да ви разкажа за Караджата и за Хаджи Димитра. За да освободят народа, те жертваха Себе си! И това не бе добро. Но още по-лошо е да жертваш народа, за да освободиш себе си!

Аз не казвам това за вас. Въпреки че миналата година през месец септември, като избесиха толкова мъже в Стара Загора и другаде, между тях нямаше нито един от обещаните апостоли. Вие сте добри, млади хора! Аз ще ви дам всичко, каквото имам, в името на Дякона, нашия Апостол!… А от вас искам само едно, да го послушате и да почакате една година! Ще подготвим народа, ще го въоръжим и тогава всички ще вдигнем байрака и вече сигурно ще спечелим свободата си!…

Обещайте ми! Обещайте ми, деца мои!… — извика тя и като се впусна към тях, улови ръцете им в своите големи две ръце и започна да ги стиска, да ги милва и да им говори като на истински малки момченца. — Защо сте се подлъгали по ума на онези отвъд Дунава и сте рекли: „Великите сили“?… Кой ще дойде да ни освободи, ако не го направи за своя изгода? Като сте наследници на Дякона, като сте ми апостоли, казвайте това, което Дякона проповядваше навсякъде: „Трябва да облегнем освободителната борба само върху собствените сили на народа!“

Обещайте ми, че няма да бързате, че ще почакате една година да се обучим и да се въоръжим!

Двамата мъже мълчаха и я гледаха прави, с ноздри, разтуптяни от нетърпение, готови да се спасят от нея, като я отхвърлят, и да изхвръкнат навън от нейната килия и от високите стени на нейния метох, за да се изтръгнат от железните й пръсти. Тя видя това и като го разбра, цялата настръхна.

Ние сме дошли да вдигнем бунт и ние го искаме да стане час по-скоро! — завикаха и двамата апостоли.

Изведнъж се случи нещо колкото неожидано, толкова злокобно и страшно. Госпожа Евпраксия падна на колене и хвана ръцете им.

— Умолявам ви!… — викна тя. Железните й пръсти се бяха вкопчили до посиняване в техните ръце. — В името Божие!… В името на нашата родина!… Умолявам ви, деца мои!…

Трите черни жени-войници, като видяха своята началница паднала на колене в нозете им, извикаха от ужас и като обезумели се хвърлиха да й помогнат и да я повдигнат от земята.

— Госпожо, уважаема госпожо! — молеше разтреперана прекрасната Серафима.

— Ах, какво стана! Какво направи, госпожо!… — плачеше сестра Анисия, като дърпаше големия ръкав на расото й, сякаш той можеше да повлече и да повдигне тежкото й тяло.

Сестра Ефросиния мълчаливо и със стиснати устни я теглеше за раменете. На сухото й войнишко лице бе избила мъчителна руменина. Такава руменина у нея госпожа Евпраксия бе видяла само веднъж, когато сестра Ефросиния възкачваше Бузлуджа. Сега обаче тя не виждаше мъчителната руменина по сухото й лице, не виждаше сълзите на сестра Анисия, не чуваше разтрепераните молби на своята Серафима.

Тя стоеше на колене, стискаше ръцете на двамата чужденци и повтаряше задъхано:

— Умолявам ви, деца мои!… Умолявам ви!… Умолявам ви!…

Панайот Волов изглеждаше пред тази страшна жена като поразен от гръм. Неговият помощник обаче бе запазил самообладание. Той веднага се притече на помощ на своя апостол, изтръгна ръката си от железните пръсти на старата игумения, улови рамото му, стисна го и каза:

— Ние нямаме повече време за губене! Това, което тя не иска да даде доброволно, насила ще го даде! Да вървим!…

Апостолът не оказа никаква съпротива. Той не се учуди на такава заповед, която излезе от устата на неговия помощник, който бе избран от БРЦК с два противни гласа и с изричното постановление: да бъде нему подчинен във всичко! Той се почувства дори защитен от неговата силна десница, която бе стиснала рамото му. Дори възвърна силите си да се наведе към страшната господарка на Горния метох, да й проговори, да се сбогува с нея, додето Георги Бенковски с развяна черна мушама нетърпеливо тупкаше с ботушите си към вратата.

— Моля ви, станете, уважаема госпожо! — каза той с един почти синовен глас. — Въстанието е решено!… То е неотменимо и приготовленията се извършват вече навсякъде из цялата страна! Остава само едно, вие да се присъедините към нас!

Госпожа Евпраксия го изслуша на колене с дълбоко наведена глава. Когато стана, големите й ръце бяха отпуснати безпомощно от двете й страни, лицето й бе цяло умокрено от пролени сълзи.

— Току-що ми се откри — каза горко тя, — че ако това стане, народът ни ще бъде подхвърлен на страшно изтребление!

III

Промяната

1. Съдбоносна раздяла

Двамата апостоли вървяха мълчаливо до карловския път. Панайот Волов бе тъй разтъжен от своята несполука в Горния метох, че не се осмеляваше да заговори на своя помощник, едно, за да не го предизвика и, друго, защото се боеше да не се разчувства още повече.

Когато слязоха от височината на мъчнопроходимата Стража, облаците на небето се разкъсаха, слънцето изгря и топъл вятър ги лъхна в лицата, което предвещаваше бързо стопяване на снеговете. В долината се чуваше вече буйното шуртение на реки. Ливадите се чернееха тук-таме като големи дупки в разкъсан бял кожух.

Панайот Волов искаше да се разтуши с тази гледка, която бе твърде благоприятна за тях, защото обещаваше ранна и топла пролет, но смръщеното лице на другаря му го въздържаше. Когато излязоха на карловския път, Георги Бенковски го спря и отвори уста за първи път.

— Вие с вашата граматика я карате тъй! — каза той. — Аз нито имам право, нито имам власт да се бъркам във вашите работи. Ти си избран за апостол, защото си учен човек. Но аз мисля инак. Аз съм дошел не с думи, а с оръжие в ръка народ да освобождавам!

Ако ние продължаваме да казваме навред „моля ви“ и не знам що си още, утре никой не само няма да предаде в ръцете ни своя имот и живот, ами ще ни нарече „нехранимайковци“, „хайдути“ и със сопа ще ни изгони от селото!

За такива думи ние загубихме, току-речи, един месец време. Какво ще кажат другите окръзи, ако узнаят какво се извършило досега в Пловдивския?… Така ли ще подготовляваме народа и ще го подготвим ли до месец май?… Не е ли по-добре да си разделим работата и ти да тръгнеш въз една страна, аз въз друга?

— Да направим така, както ти казваш! — отвърна кротко и с примирение Панайот Волов. — Накъде мислиш да тръгнеш ти?

— На мене ми се иска да отида към Панагюрище, да поработя в града и околността — отвърна помощникът. Откакто бе влязъл в България като апостол на IV революционен окръг, сърцето му го теглеше към родния край. За да иде в Панагюрище, трябваше да тръгне по един път, който минаваше през Копривщица. И без да мисли, че неговият апостол има правото сам да се разпорежда както с него, тъй и със себе си, прибави:

А ти не е зле да влезеш в Карлово и да обиколиш околността! Не забравяй, че те викат да отидеш в Синджирлий, а време е да повидиш и Пазарджик! Тамошният комитет е силен и не се е разтурял от времето на Дякона Левски.

— И аз мисля да постъпя тъй — кротко отговори апостолът.

— Е, хайде тогава, на добър час! — каза „помощникът“, като се обърна да поеме своя път към възвишенията на Средна гора. Апостолът се почувства виновен за неговото лошо настроение. За да го предразположи, на тръгване той улови ръката му и каза:

До скоро виждане, братко! Ще те намеря в Панагюрище!

Той не се реши да му даде съвет или апостолско напътствие, а само стисна ръката му и го прегърна.

Георги Бенковски остана самотен на пътя, да гледа как апостолът се отдалечава по карловския път, как се обърна и му помаха отдалече с усмивка на уста.

2. Коренът

Кираджията Харалампий се издигна от капрата и като се облегна с лявата ръка на опашката на коня, с дясната вдигна камшика и посочи към близката дълбочина:

— Ето Копривщица!…

Георги Бенковски стана и погледна зад гърба му. Туй, което Харалампий му сочеше, бяха две-три несигурни звездици сред едно гнездо тънка мъгла, твърде необикновена за това място.

Но нима този месец февруари бе като друга година? Топлият вятър стопи снеговете за два дена и примами бялото звънчато кокиче и жълтия минзухар да излязат по напечените баири.

В долината се виждаха орачи. В черните рохкави ниви белите им ръкави вървяха по браздите като щъркели.

Бенковски отново седна в колата и каза:

— Карай по-бавно, да влезем в Копривщица през нощта!

Той се радваше, че в колата е сам с този чужденец, който нито можеше да види, нито можеше да знае, че връща един копривщенец бежанец в родното му място. Радваше се, че се връща сам.

Той изпитваше такова нещо, което знаеше, че се случва на мнозина подир дълги години скитничество. Извървява пътешественикът град подир град, страна подир страна. Човек подир човек вървят през живота му. Тежки и чужди говори ограждат слуха му. Камък подир камък се трупа около сърцето му. Един ден, ако се върне у дома си и го подири, може да намери стената станала толкова висока, че нито може да го види, нито да го чуе.

И на този пътник, който тази вечер влизаше подир дълго скитничество в родна Копривщица, сърцето бе твърде хладно и спокойно. Далечни земи, чуждоземни хора и говори бяха натрупвали камък върху камък около него.

Като наближаваше вече това селище, в което се бе родил, като дишаше вече родния чист въздух, той имаше време спокойно да си помисли и да възобнови спомените си от това място.

„О, Копривщице горда! Къщи, строени с високи каменни зидове, с големи еркери върху зидовете и с възвисени сводести порти, под които важно влизаха и излизаха знатни стопани — джелепи и бегликчии. Ти се гордееш с техните семейства, многобройна челяд и красиви жени, около които шетаха множество слугини. Твоите господари, с които ти се гордееш, са познати далече в чужбина.“ Преди повече от десетилетие той живееше тук като абаджия. Наричаше се не Георги Бенковски, а тъй както го бе кръстил дядо поп в малката енорийска черкова — Гаврил Хлътев. Име, познато на малко копривщенци в една малка махала. Богатството му бе абаджийският занаят, но още неговата младост и хубост. Момичетата, които растяха заедно с него в този край, започнаха да го подсещат за нея. Строен, представителен, каквато и дреха да сложеше на себе си, прилягаше му. Русото му лице имаше бляскав и мъжествен израз. Ясносините му очи светеха като два скъпоценни камъка.

Такъв хубав и личен мина той един ден край една от ония богати джелепски къщи, която имаше висок каменен зид и високи еркери над улицата. В един еркер стоеше като гълъбица в кафез дъщерята на джелепина, винеоката Харитина. Тя шиеше на гергеф. Харитина бе третата поред от осемте дъщери на богатия търговец. Най-голямата й сестра бе минала тази година под венчило. Ред беше на втората да си избере мъж, но Гаврил знаеше, че всички знатни младежи в Копривщица чакат да се замомее Харитина. Той повдигна очи, само от едно любопитство, за да я види. И видя… винеоката Харитина бе наистина хубава!… Нейните винени коси бяха разпилени под ясносинята копринена кърпица, която небрежно бе завързала на главата си. Нейните очи гледаха тъжно, искрометно и влажно като гъсто вино.

Той се застоя под еркера и се забрави да я гледа. Харитина го забеляза от своето високо стъклено гнездо над каменната стена и се усмихна. Тя не се усмихваше нему, а на гергефа си. Младият Гаврил никога не бе виждал тъжна красавица да се усмихва, но тогава видя, че такава усмивка е озарение и за най-тъжното сърце.

Така, внезапно озарен, стъпил долу на тесния калдъръм под високата каменна стена, върху която бе кацнал стъкленият еркер, Гаврил почувства за първи път, че в гърдите му бие сърце.

Оттогава той минаваше всеки ден и винаги по този час покрай къщата на джелепина и с разтуптяно сърце повдигаше глава да погледне в стъкления еркер. Харитина седеше на своето любимо място и бродираше на гергеф. Понякога тя оставаше дълго да седи и да бродира усмихната под неговия поглед, понякога ставаше като капризно дете, оставяше гергефа на прозореца и като загръщаше на гърдите си синьото кадифено елече, обточено с червени лисичи кожи, разтърсваше винените си къдри и потъваше в дъното на къщата.

През пролетта се заговори, че джелепинът ще жени втората си дъщеря. Веднага подир това се разчу, че Луко — първородният на хаджи Рашко бегликчи — пратил сватове у джелепина да му поискат Харитина за жена.

Този ден Гаврил не видя своята гълъбица да бродира на стъкления еркер. Не я видя и на втория, и на третия ден. Мъгла припадна над очите му. Той едва я позна, когато на четвъртия ден я видя стъпила на пътната врата. Беше такава винеока, с бяло лице и червени къдри, каквато той всеки ден я виждаше горе на еркера. Само че тук долу лицето й бе строго и намръщено от скрита болка. Гаврил разбра тази болка и сърцето му се изпълни с дързост. Приближи към вратата и видя, че тя трепти като червена птичка и нетърпеливо го чака.

Тогава той отвори уста и каза:

— Вярно ли е това, което приказват из града за Луко и за тебе?

— Вярно е — отговори тя шепнешком, като го гледаше.

Мъглата пред очите му почервеня.

— Но аз още нищо не съм му отговорила — прибави тя все тъй шепнешком.

Ако ида в Цариград да работя една година и да спечеля пари, ти ще ме чакаш ли? — изведнъж отвори той уста, а очите му блеснаха като скъпоценни камъни.

— Ще те чакам! — с внезапен порив отвърна тя и като го погледна с винените си очи, искрометни, изчезна в открехнатата врата, като я затвори предпазливо, за да не я чуе никой в голямата къща.

На другия ден Гаврил напусна малкото си абаджийско дюкянче, разпродаде колкото шаяци за работа имаше в него, прибра си в една торбица голямата черна ножица, валчестия напръстник без дъно, лъснатите от работа игли и отиде, та потърси Станьо Хрелката и Райо Ильов, които бяха решили вече да отида по печалби в Цариград. Сговорната дружина мина за сетен път край къщата на джелепина и излезе от своята родна мила Копривщица.

В Цариград тримата другари си отвориха малък абаджийски дюкян на общи разноски, но на Гаврила му провървя най-много, защото турците обичаха да си шият аби при салтанатлии майстори като него. Според неговото спретнато, дори контешко облекло те мереха своето. Започнаха да му плащат и повече пари от уговореното, но искаха да са гиздави като него. Това го направи да обърне още по-голямо внимание на облеклото си. В скоро време той захвърли бялата памучна риза, която си носеше от Копривщица, и я замени с копринена от Дамаск. Понякога носеше ризи с ръкави от най-тънка смирненска коприна, закопчани при китката с бяло седефено копче. Тия копринени ризи той носеше втъкнати в зебешки гащи, къси до коляното, с гети под коляното, украсени с много нашивки от гайтани и други украшения. Върху ризата носеше два елека, единия от джанфез, другия от кадифе, с огнена бродерия от синци и цветни орнаменти. Чепкена си носеше с пуснати колчаци, по ръбовете обточени и бродирани с най-тънко изработен гайтан.

Такъв хубав и гиздаво облечен се върна той подир една година, като преуспял цариградски търговец, в Копривщица, да поиска дъщерята на джелепина, винеоката Харитина, за жена.

Къщата обаче, която в родното място му бе най-мила, подир една година той намери пуста, а високия еркер — празен.

— Харитина ли? — заговориха с него непознати съседи. — Преди месец време джелепинът заповед издаде и тя отиде под венчило, та се почерни с проклетия Луко, първородния на хаджи бегликчи. Сега Луко е най-богатият стопанин в града и първи гост в конака.

Сърцето на Гаврила потрепера от мъка и почерня от гняв. Помисли веднага да си завие очите и да се върне на дюкяна си в Цариград, нозете му обаче не тръгваха да си вървят.

— Първом да я видя! — каза той. — Надявам се да я видя посърнала и погрозняла. Защото всеки, който престъпи такава тежка клетва, погрознява!

Той мина веднъж край къщата на богатия Луко, мина дваж. Заговори се за него по съседите. Излизаха да го гледат, когато минуваше по улицата, такъв гиздав, пременен, личен по хубост цариградлия.

„Нека, нека ме види! — казваше си неговото сърце. — Нека се чуди, че такъв личен съм станал и пак съм се върнал за нея! Нека ме види, че да й почернее домът на черния Луко, както светът почерня за мене!…“

Всички съседи на Луко излязоха да го видят, да го поразгледат и да му се понарадват, само винеоката Харитина не излезе от Луковия дом да го види. Луко започна да разпитва съседките видели ли са го днес пак да минава покрай неговата къща и да гледа в неговите прозорци.

Скоро дойде време да се прости завинаги с Копривщица и да тръгне с тая опустяла душа, да се влачи месец време подир някоя биволска кола към Цариград. За да избегне поне тази мъка, той реши да си купи ат с лъскав черен косъм. Самотникът си купи другар, гиздав като него. През средата на силните му гърди върху две кръстосани каишки той закова със златни гвоздеи голямата златна пендара, която бе донесъл да украси с нея гърдите на винеоката Харитина. На пендарата той даде да издълбаят надпис с големи букви, които да се четат отдалеч:

„Машалла[2] на ездача!“

Като свърши и тази работа, не му оставаше друго, освен да потегли за Цариград. Но той реши да си замине, както заминаваха най-богатите копривщенци търговци. Той пазари на висока цена селската музика, тъй като циганите не скланяха за по-малко пари да изпровождат с цигулки, тъпани и зурли един непознат в Копривщица търговец.

След като свърши пазарлъка с тях, той се качи на своя черен ат и с горда, бавна стъпка тръгна да излиза от града. Музиката вървеше подир него и свиреше. Всички копривщенци трябваше да видят кой е той и колко много е сполучил в Цариград.

Когато стигна до улицата на богатия Луко, той вкара своя черен ат в нея, а музикантите вкупом навлязоха подир него.

Черният лъскав кон, със златна пендара сред гърдите, вдигаше бавно лъснати копита и пристъпваше грациозно сред въздивената тълпа, която бе изпълнила улицата. Сърцето на ездача лудо биеше в изпъчените му гърди. Ето я, сега ще излезе от високата порта винеоката Харитина, за да види защо музиката така жално свири и кого изпраща на далечен път!… Излита един орел, на когото гнездото е опустяло. Ще расте, цъфти и връзва плодове едно дърво в чужда страна, когато коренът му ще остане забит дълбоко в плодородната земя на Копривщица.

Пред портата на Луко черният ат заби копита в земята и спря, като изпъчи украсените си със злато гърди. Музикантите се стъписаха зад опашката на коня и надуха своите инструменти с удвоена сила.

В това време голямата порта на Луковия дом се отвори и отвътре като черен пес изхвръкна навън черният Луко.

— Какво си вдигнал тая гюрултия пред моя дом бе — излая той. Черната му долна челюст трепереше от злоба.

Музикантите млъкнаха и се огледаха накъде да побягнат. Додето Гаврил да му отговори с достойнство, двама конни заптии връхлетяха в малката уличка, разгониха с бичовете си музикантите и се обърнаха да разпилеят тълпата.

На улицата останаха само той върху черния ат, който все още пъчеше украсените си със злато гърди, двамата запъхтени от гонитбата конни заптии и черният Луко, който ругаеше натрапника, като го пращаше в пъкъла на турски и на български.

— Да го откараме ли в конака, чорбаджи? — угодливо го подсети едното заптие.

3. Гранките

Двамата заптии завързаха черния ат в конашкия двор, а своята жертва блъснаха в ниското и задушно помещение на затвора, изградено с дебели каменни стени.

— Защо ме затваряте? Какво съм сторил? — извика Гаврил.

— За да знаеш други път, че такива никаквици като тебе не заминават с музика! — изкриви уста едното заптие. — Постой тука, додето се стъмни, тогава ще те пуснем да излезеш от града.

Другото заптие прибави:

— Затваряме те, защото разсърди чорбаджията!

Те излязоха, като заключиха вратата на затвора, и наистина не дойдоха да го подирят, додето не настъпи дълбока нощ. През това време той има възможност да премисли твърде много. През това време той като че ли се преобрази и доби нови очи, с които се огледа. Какво беше неговата земя? Какво беше неговият народ?… От едната страна той видя заптии турци и българи чорбаджии, а от друга страна — роби българи. Той видя себе си между българите. Разбра, че е гладувал, защото е бил роб. Понасял е безропотно всяко унижение, защото е бил роб. Понасял е безропотно всяко унижение, защото всеки ропот е могъл да му донесе вериги. А още и това: че гладът и унижението са нещо много по-добро от веригите.

Ако природата ни дава естественото право да се защитаваме, когато сме нападнати, тук, в неговата страна, съществуваше ли закон, който да дава такова право на роба? Той видя насилието да потъпква всяко правосъдие, а доблестта да бъде възпрепятствана със закон.

Тогава той се запита: по-добре ли е да пренебрегнеш това, което е твоя длъжност, да се противопоставиш на злото, или да го насърчиш, като влезеш с наведена глава в затвора? Не насърчи ли той черния Луко, като се остави според волята му безропотно да бъде довлечен в конашкия затвор?

Човек може ли да се смята за мъж, когато не смее да отблъсне удара с удар?

А че нямало закон, който да позволява на роба такава мъжественост, ако правото е само на господаря, на богатия и насилника, не е ли по-добре да ходим с нож в пояса, отколкото с право в сърцето?

Кое е по-добро, да се разбунтуваш ли срещу насилника, или да преклониш глава? Да предпочетеш веригите пред гроба, както е вървяло досега?

Той не можеше да се успокои, че този насилник, който се подигра с него, е черният Луко, мъжът на Харитина, която бе дошъл да вземе за жена. Не можеше да се успокои, че тя е станала стопанка на най-богатия и най-лошия дом в Копривщица. Че Луко е сметнал неговото мълчание за страхливост, когато то бе любов. Че Харитина е гледала от някой прозорец на Луковата голяма къща позорното насилие, което нейният мъж извърши върху му, и трябва да е видяла още и това, как той мълчаливо бе приел това насилие. И си е казала, че е претърпял това насилие, защото е беден и защото е роб.

Той усети унижението пред лицето на скритата от очите му любима жена, такова парливо и кърваво, каквото не бе усещал никога досега в гърдите си. Това унижение го изгори като прегрята пара. Той усети в себе си сили да избухне с избухване, което можеше да разкърши дори дебелите зидове на конашкия затвор. Той вече се досещаше, че за да стигне до такова избухване, върху него е бил упражнен натиск, че натискът не е нищо друго освен насилие. Че насилникът е едно лице, което господарува над българския народ и злоупотребява със своята власт върху него наравно с турчина.

Този българин се наричаше чорбаджия. По рождение той бе негов брат, защото като него бе гранка от един дънер. Един общ корен, забит дълбоко в черната земя на Копривщица, им даваше кърмило и кърмилото бе отредено за всички клони. Но туй еднакво кърмило отхранваше различни клони и различни плодове.

Той, бедният копривщенски абаджия Гаврил Хлътев, можеше ли да се нарече рожден брат на богатия Луко, първородния на хаджи бегликчи?… Но ако и да бе с него от един корен, Каин и Авел бяха те на своето семейство. Щеше ли Авел да окуражи Каина да бъде насилен и унищожен от него?

В това време той разбра, че коренът в земята на Копривщица, който отхранваше с еднаква щедрост своите чеда, хранеше неговите братя, обаче хранеше и неговите врагове!

Но как ще може той сам да се бори срещу насилниците? Как ще може да се бори срещу българи, богати и могъщи като черния Луко, и техните другари турци?

За първи път той се почувства неспокоен и озлобен, започна да мисли за отмъщение и да стиска ръка. Тази ръка бе една гранка, израсла от общия корен, която искаше да се вдигне срещу други клони, израсли около нея.

Неспокойствието е динамит, отмъщението търси искрите на гнева, с които да го подпали.

Който мисли за бунт, той си дири дружина. Който мисли за война, той си дири войска.

„Трябва да отида час по-скоро да си повидя другарите в Цариград! — каза Гаврил между четирите стени на конашкия затвор. — Станьо Хрелката и Райо Ильов са храбри момци. А ще си намеря и други като тях!…“

Това постановление, взето зад заключени врати, изказано в пълно мълчание и оставено на бъдещето с някои неопределени надежди, създаваше в този миг един бунтовен дух, който с право можеше един ден да каже:

„Революциите не идат от низините, а от върховете. Вятърът отгоре повдига пропастите на морето!“

4. Неспокойният ездач

Райо Ильов и Станьо Хрелката посрещнаха Гаврила в абаджийския дюкян, който тримата бяха наели в Цариград. Пред техните смаяни очи се възправи един забележителен ездач, възседнал черен разпенен кон с голяма златна пендара на гърдите. Те изскокнаха навън и с мъка откъснаха очите си от голямата конска глава с огнени очи и лъскава черна грива, за да прочетат върху могъщите му гърди златния надпис на пендарата: „Машалла на ездача!“ Този надпис ги направи да полудеят от възторг. Те грабнаха протегнатите две ръце на конника, стискаха ги, разтърсваха ги в своите и го приветстваха с „добре дошел!“

Когато се взряха обаче в хубавото му лице, те занемяха. От един поглед можеха да се закълнат, че на техния Гаврил се е случило нещо твърде лошо. Такова „лошо“, което за мореплавателя е насрещен вятър, за пешеходеца дълбока река без брод, а за ездача неочаквани сипеи. Те отпуснаха ръце и не посмяха да се провикнат: „Еее, как е там у дома?“ Нито пък: „Защо си водиш за другар този черен кон, а не винеоката дъщеря на джелепина? Нали за нея бе тръгнал?“

Добрите другари твърде малко има за какво да питат. Хубавото, но отслабнало и намръщено лице на техния побратим Гаврил им разправяше вече без думи, че насрещен вятър е обърнал на морското дъно неговата сватбена лодка, че безбродна река е отделила винеоката Харитина от неговия живот. А черният разпенен кон, макар и празнично украсен със златна пендара на гърдите, бе изгазил нечакани по пътя му страшни сипеи.

Гаврил се връщаше от този път възмъжал, но по намръщеното му лице, като едно постоянно състояние, се четеше безпокойствие. Туй състояние, изглежда, му бе дошло от насрещния вятър сред морето, от дълбоката безбродна река сред пътя, от нечаканите сипеи сред планината.

5. Който мисли за бунт, той си дири другари

Двамата другари доведоха трима смелчаци още на другия ден сутринта. Тяхното абаджийско дюкянче едва побра шестимата високи и снажни планинци.

— Ее… какво? Ти май се изнасяш? — извикаха в един глас новодошлите. — А ние ти идем трима чираци!

Гаврил бе събрал цялата си покъщнина в средата на дюкяна, а тя се състоеше от завивките му, от няколко топа шаяк, тежки черни ножици, наострени като бръснач, и няколко гранки черни, кафени и сиви трапезундски конци, прочути навред по своята жилавина.

— Изнасям се — отвърна Гаврил, като погледна тримата момци.

— Но тия, които съм рекъл някога да ми дойдат за чираци, да не се боят! Те пак ще ми служат и ще ми чиракуват! Не тук! Другаде!…

— Ние само току-така… — побързаха да отвърнат и тримата, — да ни учиш на занаята аби да шиеме и колкото за единия хляб…

— Защо ви трябва този занаят аби да шиете? — изправи кръст срещу тях Гаврил, като ги надмина с цяла глава. Те го погледнаха с възхищение. Каква хубава снага имаше той, права и тънка като топола! Широките копринени ръкави на ризата му трепереха.

Не бе ли спечелил той тази смирненска коприна, джанфезения елек върху нея и кадифения отгоре му, както и златните дрънкулки на гърдите си с абаджилък? Защо беше тази насмешка в гласа му? Но те него не можеха да изненадат с въпроси, защото той се нахвърли върху тях:

— Наместо да ги трепете, ще се учите как още да им угаждате?

Аз да ви уча как да топлите и завивате гърба, който е заслужил само за нож?

Райо Ильов и Станьо Хрелката се спогледаха. Те бяха застанали настрана, съкрушени от това, което се извършваше пред очите им, а сега чуваха и за първи път такива думи от устата на своя побратим Гаврила. Без съмнение те бяха грозният вятър и неговият шум, които Гаврил бе пресрещнал на своя път.

Я да ви видя големите ръце! Я си покажете яките пръсти? Можете ли да пъхнете на такива пръсти напръстник? Могат ли да вдянат игла?

Но като видя колко безпомощни и смутени разглеждат тримата млади мъже своите големи ръце и силни груби пръсти, рече им:

Не се бойте вие, Фильо Мангъра, Налбантине Чолчо и ти Криводол Станчов! Не се бойте вече нито от глад, нито от студ, защото вие наистина ще ми станете чираци! И аз ще ви науча на занаят! Такъв занаят, който няма да работите от сутрин до вечер само за единия хляб! Няма да обличате с аба гърба на своя душманин, а ще събличате и ризата от гърба му! Няма да го топлите с ниски поклони, а ще го направите да трепери пред вас! Което имах да ви кажа, казах го!… Сега е ваш ред да ми отговорите, ще дойдете ли с мен?

Тримата млади бегълци от България, тяхната майка злочеста, се спогледаха един други в очите, като че ли да се посъветват помежду си в този неочакван и съдбоносен час. Гаврил през това време се наведе да навива и завързва поотделно топовете кафен и черен шаяк. Той искаше да им покаже, че много бърза да си замине оттук, че те не трябва да го бавят, а да вземат своето решение час по-скоро.

— Ще дойдем! — обади се пръв Криводол Станчов. — Ние повече не можем да гладуваме!

— Ще дойдем! — отговориха като ехо и двамата му другари, които все още се питаха с очи. После те замлъкнаха и ги наведоха надолу да гледат как новият им господар сръчно прибира и завързва във вързопи тежките шаяци. Той изправи глава и като ги видя такива замислени, каза по-меко:

Истина ви казвам, няма да съжалявате, че сте дошли! Няма да съжалявате, че не съм дал в ръцете ви тия тежки шаяци, тия остри ножици и тия яки трапезундски конци. Че не съм ви изучил да шиете аби на мръсните гаджали.

Станьо Хрелката не се стърпя, излезе напред и се обади:

— Ее… ти какво?… А нас къде оставяш?

— И вие ще дойдете с мен! — отговори Гаврил, сякаш никога не бе ставало спор за това.

Райо Ильов се изсмя, защото Гаврил мислеше, че по една негова прищявка ще захвърли своя занаят, своята част от дюкяна и шаяците, които бяха негова собственост. Но Станьо Хрелката се просълзи, защото в неговия решителен отговор той съзря само едно добро приятелство. Когато имаш верен и искрен приятел, ти винаги можеш да разчиташ на него. Където и да идеш, той няма да закъснее да те последва. Въпреки това той искаше всичко да бъде изговорено ясно между тях.

— Ти каза, че напускаш вече абаджийския занаят — рече той. — И ние го виждаме. А това значи ли, че ако те последваме, и ние трябва да го захвърлим? И ние ли да оставим третините от нашия дюкян и да завържем на вързопи нашите дебели шаяци?

— Ще оставите третините от дюкяна си и ще завържете на вързопи вашите шаяци — отвърна Гаврил, без да прекъсва работата си.

Ако ти говориш каквото мислиш, значи ли това, че тия шаяци, които си навързал около себе си, ти отиваш да продадеш на пазара, за да се отървеш от тях?

— Да, това значи. Отивам да ги продам на пазара — отвърна Гаврил. — И ако искаш да знаеш нещо повече, ще ги продам на първия срещнат евреин и на каквато и да е цена.

— Туй означава ли, че тия шаяци ти отиваш да захвърлиш в гората, както вълкът захвърля кожата на агнето, което е изял?

— Защо не — отвърна Гаврил. — Щом нашият робски живот е непроходима гора? Ние ще станем вълци в нея.

IV

Из тайните пътища на Азия

1. Господинът от Денизли

В Мала Азия Турската империя притежаваше една богата област, която обхващаше повече от 11 000 кв. км плодородна земя. Над двеста хиляди турци, арменци, гърци и персийци живееха в нея от плодовете на земята и от печалбите на една твърде оживена търговия. Най-честитите живееха в големия Град Денизли.

„Роденият с късмет става гражданин на Денизли — казваха арменците — заселници в областта. — Голяма търговия, къщи като сараи, жени като султанки.“

Между най-големите дюкяни в средата на града имаше един „Магазин за всичко“, който работеше твърде добре и доставяше най-разнообразни стоки на цялата околност. Този магазин бе на един късметлия грък. Този магазин бе на един пришълец. Никой не знаеше откъде е дошъл той. Първи път чуха за него, когато отвори големия дюкян в средата на града и го изпълни с най-разнообразни стоки. Нищо не се узна за него и впоследствие, освен туй, че бил богат. Но това всеки можеше да види по витрината на магазина. Сигурно бе наследил своето голямо богатство, защото бе още твърде млад, за да го спечели.

Търговците в негово съседство можеха да се питат само едно: щеше ли той да задържи това голямо богатство в ръцете си?… А още и това, на кого щеше да го остави? Той бе твърде млад, но съвсем не бе невръстен, за да е сам. А бе дошъл сам в града върху гърба на един черен кон, украсен със златна пендара сред гърдите. Когато го запитаха има ли семейство, той отговори: „Нямам нийде никого!“ И толкова.

Говореше рядко и разговаряше с тях пестеливо, като че ли отнемайкъде. Най-малко той обичаше да дружи със своите съотечественици гърци. Нито на бедните помагаше, нито с богатите ходеше по сватби и веселби. Сред Денизли той беше самотен като пустинник. Такъв дойде и такъв се засели да живее в една хубава двуетажна къща, построена сред голяма кипарисова градина, като сарай. Само черният кон влезе с него и заживя в широката конюшня. Жив човек не се посели при него, нито пък той покани някой да му отиде на гости. Сам отключваше и заключваше голямата пътна врата, което показваше, че не държи вратар, какъвто имаха всички прилични къщи в града.

Никой в Денизли не смееше да се покани в неговия дом. Него обаче желаеха да видят като гост всички най-добри семейства в града. Канеха го знатните синове на бейовете, арменците търговци, които имаха красиви дъщери, облечени в сърма и кадифе, и гърците, достигнали от столетие и по наследство до първенство в областта. Те имаха да покажат на своя съотечественик семействата си, които криеха в своите задушени гнезда жени, прочути с ученост и всякакви изкуства.

„Господинът“ го наричаха навред. Тъй го наричаха и ония скрити жени по богатите домове на Денизли, заради които той бе един желан гост. „Господинът от Денизли“ не привличаше техния интерес само със своето богатство и тайнствен живот, но и със своята мъжественост и хубост. Русото му загоряло лице блестеше като злато, а сините му очи блестяха като скъпоценни камъни. Богатата му гръцка носия бе ушита при най-добри цариградски майстори. Черният му кон дишаше огън и пламък. Всеки бейски син в Денизли искаше да се метне поне веднъж на гърба му, а неговия господар да има за свой другар. Когато го посрещнаха в някоя бейска къща, кланяха му се още на стълбата, като на големец.

Понякога тия поклони го караха да се усмихва горделиво, а понякога да свива русите си вежди и да се мръщи. Неговите сини очи гледаха тогава студено, като скъпоценни камъни, които отразяват бурно небе. Никой не знаеше с какво може да му угоди. Никой не знаеше какво може да му хареса. У дома си той се прибираше винаги сам. Предлагаха му приятелството си, той го приемаше с високомерие. Предлагаха му любов — той я отхвърляше с насмешка.

В неговото жилище все пак влизаха понякога живи хора. Бейските момчета ги наричаха „Летящите слуги на господина“. Неговото тайнствено жилище се обслужваше от тях. От време на време те прихождаха отнякъде, заключваха се вътре в къщата, измиваха я, изчистваха покъщнината по стаите, помитаха алеите в градината и поливаха с изобилна вода гъстата растителност около високите кипариси. В такива дни неговото усамотено жилище се преобразяваше в източник на свежест и прохлада, която се носеше далече над горещия Денизли.

2. „Летящите слуги на господина“

Един ден тези слуги пак пристигнаха на конете си, което бе нещо твърде обикновено. Денят бе огнен и пълен с мараня. Господарят на заключения дом като по уговорен знак дойде от магазина, отключи пътната врата и ги въведе направо в кипарисовата градина.

— Добре си живееш тука ти! — каза Хрелката, който бе преобразил твърде сполучливо своята външност на як балканец в един странствующ амбулантен гръцки търговец. — Кипарисова горица, единствена сред горещия Денизли! Рай!…

В гласа му нямаше нито огорчение, нито завист. Той само се радваше, че ще отдъхне заедно с приятеля си в тази кипарисова прохлада. Райо Ильов, който носеше дрехи на цариградски арменец, въздъхна шумно и дълбоко, а после пое с пълни гърди свежия въздух.

— Да изхвърля навън прахоляка, който нагълтах по пътя! — каза той, като седна на сянка. — Наистина тебе ти е добре тука, братко Гавриле!

— Добре ли съм? — отвърна Гаврил, като разтърси широките ръкави на копринената си риза, за да се разхлади. — Че кога виждам аз пред горещите дни тази кипарисова горица? Всред най-голямата жарава седя затворен под един напечен покрив като най-добър търговец. Какво е по-добре: да яздиш на воля по гори и долини и докарваш „стока“ по свой избор или да седиш от сутрин до вечер под нажежените плочи на един покрив в тоя най-горещ град на Азия? Отговаряйте бърже!

— Без съмнение по-доброто е да яздиш — веднага отговори Хрелката, който бе роден скитник, свободна птица. А Райо Ильов прибави:

И аз дори трудно бих могъл да стана такъв търговец.

Е, тогава не въздишайте и не ме облазявайте толкова, щом аз се мъча заради вас! — отряза Гаврил. — Ако още веднъж кажете, че аз си живея добре, веднага ще яхна своя кон, който умира от мъка в Денизли, и ще излетя, да заместя всекиго едного от вас! А този, който най-много ме облазява, ще поставя в магазина под нажежените плочи, да се пържи в собственото си масло, да разпределя и маркира стоката, по цял ден да се пазари с купувачи скъперници, когато час по-скоро му трябват техните пари, да се усмихва на турци, да се има за грък с гърци!…

— Това е много и това само ти можеш да издържиш! — на драга воля призна Хрелката.

А че след един такъв ден, който може, нека тръгне като мене по бейските къщи да го черпят пилаф и шербет, за да не стане „подозрителен“!

— Само ти, брате Гавриле, можеш да утраеш на тая голяма мъка! — каза още веднъж Хрелката. — Защото си роден да бъдеш гост на бейски къщи. Ти си роден за големец!

Ами кой от вас може да издържи приятелството на „моите съотечественици“?… Всеки гръцки търговец има по една закъсняла за женене дъщеря, която гледа да нахлузи на моя врат като воденичен камък.

— Олеле, брате Гавриле! — извика ужасен Райо Ильов. — Пази се от такова нещо като от огън! Моят покоен баща казваше: „Гъркинята обича салтаната. И най-бедната гледа да не остане по-долу от най-богатата по дрехи, по кремове за лицето и по труфила на главата. Нашата българка вкъщи треби, пере, мие, готви, отглежда децата си и рамо до рамо с мъжа, вдигнала мотика, отива да прекопае лозето. Тя не е такава да лежи, да стане, да се наконти и да седне на прозореца да види кой минава по улицата. Следобед да си поспи, пак да се напудри, наконти и да тръгне на гости по съседите.“

Всичко това аз имам на ума си и затова толкова се пазя! — гордо отвърна Гаврил, който изглеждаше доволен от „участието“ на Райо Ильов в неговата тежка борба с търговските семейства в Денизли. Той скръсти ръце на гърдите си и запита: — Е, кажете сега, къде ходихте и какво ми носите?

Аз поскитах в околностите на Айдън. Три пъти влизах и в самия град — отвърна Хрелката. — Вътре се запознах с едни другари, които водят двамата главатари Сюлеман и Юсин от Климаш. Разбрахме се. Те са турци наистина, но не са лоши за нас. Питаха ме: „Сам ли си?“ Казах им: „Тука съм сам. Имам двама другари, които засега работят другаде.“ Тогава ми рекоха: „Този град е голям, има за нас, има и за тебе! Ще ти посочим две-три места. Ние имаме хора навсякъде. Ако искаш повече да знаеш, иди питай за Сюлемана и Юсина от Климаш!“ Аз ги уверих, че и без туй съм събрал много добри сведения за тях. Тогава те ми определиха район за работа и ми дадоха в помощ един момък на име Вагарел.

— Е, а ти, брате Райо, къде беше? — запита Гаврил.

Ходих в Ушак и оттам отидох при Хрелката в Айдън.

— Нямате ли известия от Фильо Мангъра, от Чолчо и от Криводол Станчов?

Те рекоха, че имали работа към Тракия в земите на някакъв изедник бей — отвърна Станьо Хрелката. — Уговорихме се тази вечер да се съберем при тебе в Денизли.

3. Смисълът на риска

Тримата приятели останаха до късно през нощта в кипарисовата горица. Те чакаха да пристигнат от Тракия Фильо Мангъра, Чолчо Налбантина и Криводол Станчов.

— Кой знае на какви печалби са го ударили — каза Райо Ильов посред нощ. — Един ден може да си вземат очите и да не ги видим повече.

— Те са честни момци! — веднага се намеси Хрелката. — Колко пъти се е случило да донесат много нещо, но никога не са казали излишна дума.

Гаврил ги слушаше мълчаливо.

— Тракия е много далече — каза по едно време той. В гласа му имаше тъга.

На другия ден Хрелката и Райо изпухкаха леглата, измиха дъските и приготвиха стаите на тримата момци, но те не се явиха до вечерта, а не дойдоха и на третия ден.

— Ние трябва вече да изфирисваме от Денизли — каза Хрелката, — а те още не идат! Ако я протакаме така, може да получим някоя покана да обядваме в конака!

— Аз винаги съм мислил — каза Райо, — че един ден те ще си вземат очите и ние няма да ги видим!

Този път Хрелката не се обади да ги защити, а Гаврил седеше намръщен настрана и се правеше, че не ги слуша. Дребнавата подозрителност на Райо го дразнеше.

— Утре ще заминете! — каза рязко той с тоя глас, на който никой не възразяваше. — Додат или не, вие ще заминете сутринта!

Същата вечер по мръкнало тримата момци похлопаха на пътната врата. Конете им пръхтяха вън и тупкаха с крака, изпотени, съсипани от път. Ноздрите им подушваха прохладата на изобилно поляната с вода зеленина на кипарисовата горица. Гаврил стана да отключи вратата и въведе тримата конници в двора.

— Здравей, войводо! — весело му подвикнаха момците.

Колкото и да им бе сърдит, Гаврил се възрадва на тяхното приветствие. Те изглеждаха съсипани от дълга езда, но радостни и доволни. Тяхната радост и доволство се предадоха и на него. Носеха със себе си мирис на море и въздух от родна Тракия. Те приличаха на развеселени жребци, които бяха пасли родна трева и тичали из родни полета.

Гаврил веднага възприе тяхното настроение и се раздразни.

„Щастливци!“ — помисли той, като ги въвеждаше в прохладната кипарисова горица. Но за да се запази добрият ред в тяхното малко общество, каза строго:

— Ако Хрелката и Райо се нахвърлят върху вас, не обръщайте внимание! Те са тука от завчера и са много сърдити, задето не сте се явили на определения ден и час на уговорената среща.

— Прави са! — извикаха зад гърба му развеселените момци. — Занаятът ни е такъв!… Не ще шега!

— Е, щом е така, отговаряйте тогава пред тях! — каза Гаврил, като ги изправи пред двамата другари.

Хрелката и Райо не помръднаха от местата си да ги посрещнат и да ги поздравят.

— Здравейте! — извика им Фильо Мангъра. — Били сте сърдити!

— Когато човек чака по-дълго, отколкото трябва и отколкото е безопасно за всички ни, винаги е сърдит! — отговори Хрелката.

— Така е, братя, прави сте! — казаха момците, които никак не можеха да захвърлят своето добро разположение. — И ние искахме да се върнем тука на уречения ден и час, но родният въздух ни замая главите! Ха, още малко да го подишаме, още малко!… Иих, братя! Прекрасна Тракия! Мила родина!… И вие не сте я виждали отдавна като нас! Оставя ли се така бърже?

Тримата другари, които ги очакваха с такова нетърпение в Денизли, останаха мълчаливи и с наведени глави. Най-различни чувства вълнуваха и тримата.

— Само това ли било? — обади се Райо.

— На тебе ти е лесно, брате, да се подиграваш с нас! — изведнъж повиши глас Криводол Станчов. — Ти можеш винаги, когато речеш, да се завърнеш в родната земя, можеш да си отвориш абаджийски дюкян насред Копривщица и да заживееш между своите. Ти не си белязан като нас!… Ние можем да влезем в Българско само крадешком! Затуй и напускаме земята с мъка!

Гаврил слушаше тяхната разпра със сключени вежди. Очите му, тъжни и свъсени, бяха сведени надолу.

— А пък ние да не сме седели там със скръстени ръце, че ни се сърдите? — провикна се Чолчо Налбантина. — Народът, като чуе, че някой от нас е дошел, че някой турчин е побягнал да се скрие, радва се, празнува!…

— Е, какво ще кажеш, Гавриле? — запита Хрелката. Мълчанието на приятеля им му се стори твърде многозначително спрямо словоохотливостта на момците. Ако да бяха те двамата с Райо, той щеше да нададе такъв вик срещу тях, че само незабавно бягство от Денизли можеше да ги спаси от него. Но тази вечер Гаврил изглеждаше изпаднал в особено мълчание.

— Това, което тримата наши другари казаха, е така! — обади се той изведнъж. — Прави са… Защо всъщност рискуваме живота си? Нима само за да отворим един голям дюкян сред Денизли, да продаваме по цял ден стоки и да трупаме пари? Защо ни са на нас толкова богатства? Братя, обогатяваме ли се?… Не! Ние отмъщаваме! За какво мъстим?… Заради робството, в което сме родени и в което живеем! Това робство е нанесло на всекиго от нас безброй беди! Чолчо каза: „Народът ни, като чуе, че някой от нас е дошел, че някой турчин е побягнал да се скрие, радва се, празнува!“… Защо се повдига неговият дух от едно такова събитие? Защото той вижда, че има някой изпратен да отмъсти за неговите тегла, че има надежда. Че има някой, който да му протегне ръка, да го спаси!…

Знайте, че това, което вършим ние, се казва: съд над враговете!

Който отмъщава заради народа си, не е само съдия. Той е герой!

4. Сурея

В една гореща малоазийска утрин Гаврил вървеше през пазара на Денизли. Той отиваше в своя магазин, който се намираше на мегдана, преобръщан петъчен ден от селяните из околността в пазар. Вървеше и се поспираше пред кошовете и делвите, за да се порадва на плодородието, с което бе надарена земята на Денизли. Между цели хълмове червени лъскави домати, сини патладжани, лютиви и сладки чушки, зеле и моркови седяха клекнали туркини, забулени с яшмак, с къносани дълги нокти. Те държаха в ръце малки кошнички, пълни със смокини, покрити с клонки от кестени. Някои продаваха дюли, откъснати с листата, големи колкото детска глава. Други пък слагаха върху кестеновите листа в кошничката си по 3–4 праскови, които на тегло имаха една ока.

Гаврил се застоя по-дълго време да се порадва на три праскови, сложени върху зелени листа в една бяла кошничка, големи като портокали, уханни и жълти, с розов мъх по страните. Благодатна земя!…[3]

— Не е ли право да ги наричаме, както ги наричат турците, „шевталъ“[4]? — обади се зад гърба му един сладък, нежен глас.

Той се обърна и видя почти зад себе си хубавата Сурея, дъщерята на арменеца от Ван — Мокгохора.

Сурея нямаше майка. Разправяха, че жената на богатия Мокгохор била персийка-селянка. Той я взел заради извънредната й красота. Когато умряла, върху белия мрамор на нейната надгробна плоча той заповядал да напишат със златни букви:

„Розов цвят, ти бе толкова хубав, но и толкова нежен, че като видя утрото, не можа да дочакаш вечерта!“

„Господинът от Денизли“ погледна Сурея, обзет от същата мисъл. Лицето на Сурея бе прозрачно и нежно като розов лист, а на него горяха две черни очи с широко разкрити зеници. Черни като смола къдри се разпиляваха и висяха на гърба й, както и по нейните розови рамене, обвити в бял тюл. Розово фесче със златни мъниста бе кацнало на върха на главата й. Златни тънки и дебели гривни, халки с настръхнали дракони и усукани змии висяха и подрънкваха на ръцете й до розовите й лакти. Копринените розови шалвари трепереха на нозете й.

„Розов цвят!“… — бе написал Мокгохор, арменецът, който търгуваше от Бруса до Денизли с афион, върху надгробната плоча на персийката, нейна майка, а „Господинът от Денизли“ довърши неговата мисъл, като стоеше в нямо съзерцание пред дъщерята му:

Ти си толкова хубава и нежна,

че като си видяла утрото,

дали ще дочакаш вечерта?

Тази основна мисъл на търговеца на афион Мокгохор бе възпитала неговата дъщеря в пълна свобода, която й създаваше слава от Бруса, където бе родена и порасла, до Денизли, където съдбата й бе отредила да си дири съпруг и господар.

„Прекрасната Сурея няма да намери в Денизли съпруг и господар — казваха турците, които познаваха само едни жени — забулените. — Но тя има твърде много злато и ще си купи слуга! Кой турчин може да изтърпи жена, която по цял ден ходи с розови шалвари и открито лице из улиците?“

„Няма грък, който да позволи на младата си жена да ходи от дюкян на дюкян, да дрънка лири в кесийката си и да дърпа тютюн през едно дълго и позлатено смукало — казваха гърците. — В нашето отечество това не вършат порядъчните жени.“

„Ако някой арменец вземе Сурея — казваха арменките, настръхнали от завист, — то ще бъде, за да мие дъските в бащиния й сарай и да носи подир нея кошничката, когато отива петъчен ден на пазар!“

Гаврил знаеше всичко, каквото се говореше за Сурея в града, ала не можеше да откъсне очите си от нея. Той я бе виждал и други път да влиза в неговия дюкян, да си купува сърма и копринени платове. Тя дълго време разглеждаше стоката, която той й показваше, като облягаше високите си нозе на тезгяха и хвърляше кълба дим през кехлибареното си, обковано със злато цигаре. Никога обаче той не я бе виждал толкова близко до себе си. Като проговори зад гърба му, тя се усмихваше с розовите си устни: „Не е ли право да ги наричаме «шевталъ»?“

А устните й казваха друго.

— Хубави са — каза Гаврил без възторг, за тото пред нея нищо не можеше да му се види достатъчно хубаво. Но тъй като не бе прилично да води разговор с жена на пазара, обърна се и тръгна към своя магазин.

По пътя той като насън видя наклякали дрипави кюрди с почернели като въглен лица и вратове да държат за въженце бели ангорски кози с дълга и лъскава козина, която закриваше тънките им голи крака. Други път той много обичаше да гледа ангорските кози и дълго време се спираше при тях, но сега трябваше да бърза напред, защото ясно чуваше зад себе си да тупкат меките лачени чехли на Сурея. По-нататък той видя караманлии да продават караманки овце, всяка една с опашка като торба, в която мъкнеше повече от 5 оки лой. По влакната на някои от тия лоени торби още висяха тук-таме тръни от бодливите кактуси, които по техните родни места растяха високи като дървета.

При караманките овце Сурея го настигна и се изравни с него.

Ти обичаш ли да ядеш кебап от най-тлъстите парченца месо на караманките? — запита го тя отново със своя сладък глас.

„Господинът от Денизли“ разбра, че няма да може да избегне тази опасна скитница.

— Иди си, Сурея! — каза й той студено, без да я погледне. — Не е прилично да вървиш с непознат мъж през пазара и да разговаряш с него!

Сурея трепна. Трепна и белият тюл върху рамената й, черните й къдри също трепнаха.

Какво лошо има в това? — запита тя учудено, без да намали крачките си. Подир кратко мълчание нейният глас спокойно продължи: — В Бруса има цели квартали с ахчийници, които приготовляват само кебап от караманки овце. Това е най-хубавото нещо, което може да се яде на света!

Може, но аз не съм ял! — каза Гаврил, като се спусна да отключи вратата на своя магазин, която сега му се представи като истинско убежище. Той бързо пъхна ключа в големия черен кофар, но додето да си отвори и влезе вътре, розовите шалвари на Сурея и нейните черни лачени чехлички застанаха отново при нозете му.

— Защо не си отидеш, Сурея? — запита невъздържано той.

— Че аз ида в твоя магазин да си купя оная бяла смирненска коприна, която си сложил на джамлъка! — отговори тя.

Сърцето на Гаврил заби лудо в гърдите му. Той влезе в магазина и с най-голяма бързина отиде и откачи бялата смирненска коприна от джамлъка. През това време Сурея кръстоса нозе и се облегна на тезгяха. Тънките й розови пръсти вдигнаха дългото кехлибарено цигаре и тя изхвърли над главата си голямо кълбо тънък синкав дим.

Е — каза тя, — значи, ти не знаеше как се приготовлява кебап от караманки?

Не зная, Сурея — отговори загрижено той, като стовари тежкия топ бяла смирненска коприна на тезгяха и го хлъзна към нея.

В Бруса аз съм яла много пъти — продължи Сурея, като смукна с розовите си устни от кехлибареното цигаре и бавно изхвърли дима над главата си. — Там нарязват тлъстото месо на парченца, изпичат го, после нарязват на парченца и тънка питка, объркват ги с печеното месо и ги заличат отново.

Гаврил я погледна учудено, но само за един миг.

Ето коприната, която искаш — каза той.

Сурея сведе към нея черните си очи с широки и бездънни зеници. Погледът й замислено падна върху разпиляната тънка смирненска коприна, но тя не свали ръката си, с която държеше дългото кехлибарено цигаре, а продължи да гледа коприната отгоре и да изхвърля през розовите си устни тънък цигарен дим.

— Добре — каза тя, — отрежи!

— Колко да ти отрежа?

— Колкото искаш.

— Какво ще правиш от нея? Блуза? Или блуза и шалвари?

Сурея проточи устни и се усмихна дяволито.

— Рокля!… — каза тя. — Искам да се облека с рокля, каквато носят вашите гъркини.

Гаврил се намръщи, прехвърли тежкия том и като го удари в тезгяха, започна да отмерва с железния аршин бялата коприна.

В това време магазинът се изпълни с мъже, граждани на Денизли, които според обичая пазаруваха платове, храни и покъщнина вместо своите съпруги, които си седяха затворени вкъщи. Те изгледаха с алчни погледи Сурея, дъщерята на богатия търговец на афион, арменеца от Ван — Мокгохор. А тя остана да си пуши спокойно, опряла на тезгяха високите си нозе, обути в тънки розови шалвари. Техните погледи казваха: „Ако нашите жени вършеха това!…“

Сурея почака търговецът да отреже нейния плат. Той го сви в пакет и й го подаде, без да я погледне в лицето, според обичая, с който живееха жителите на града.

Сурея бръкна в малкото си атлазено поясче, откъдето извади копринена кесийка, избродирана с мъниста, пълна с лири, които издрънкаха в ръката й. Тя взе от кесийката една златна пара и я сложи на тезгяха. Всички мъже, които бяха навлезли в магазина, погледнаха златната пара. „Господинът от Денизли“ я прибра студено, както подхождаше на един богат търговец, задържа каквото му се припадаше за плата, а като остатък й наброи цял куп сребърни грошове, а още цели, половинки и четвъртинки бели меджидиета.

— Къде ще сложа толкова пари? — каза учудено Сурея. И като пусна малката, обшита с мъниста кесийка в пояса си, прибави: — Прибери ги! Аз ще пратя моя слуга да купи нещо за тях от твоя магазин.

Тя взе своя пакет под мишница, издигна до устните си дългото кехлибарено цигаре и си излезе, като тропаше меко с черните си лачени чехлички.

5. Усойница

„Господинът от Денизли“ продължи да обслужва купувачите, които прииждаха като прилив от движението, което се увеличаваше на пазара. Той тичаше от полица на полица и от кьоше на кьоше да сваля, вдига и предлага за преглед най-разнообразни стоки. Когато настанеше краткотраен отлив, той изправяше глава и се питаше какво става с него? В дюкяна се носеше на вълни тънък тютюнев дим.

„Това е — казваше той с неуловима бързина. — Този дим излезе от кехлибареното цигаре на Сурея. Това не е дим, а отрова! Нейният дим ми причинява силно главоболие!“

Той не виждаше, че всички мъже, които влизат в магазина, пушат тютюн кой с цигаре, кой с чибук, а някои стари турци носеха със себе си и смучеха тая азиатска отрова от шарените си наргилета. Той бе видял в магазина само дългото кехлибарено цигаре на Сурея и един тънък, отровен дим, който излизаше на сини струи от нейните розови устни.

„Още веднъж няма да й позволя да пуши тук!“ — мислеше Гаврил, като отиваше от полица до полица да свали стоки за преглед от купувачите.

До вечерта се надяваше, че ще види някой арменец или персиец да влезе с кошница в ръце и да се провикне на развален турски или гръцки език: „Аз съм слуга на Мокгохор и негова дъщеря Сурея. Тя оставила тука един куп пари…“

Но мина пладне, лека хладина, предвестница на бърза малоазийска вечер, подухна върху напечения пазар, а слугата на Сурея не идеше.

Кадъните с къносани нокти, които носеха в бели кошнички по три или четири праскови, розови като гюлове, върху зелени листа от кестени, отдавна си бяха отишли и местата им бяха заели други кадъни, забулени, с къносани нокти, които бяха донесли своите кошнички със смокини и розови „шевталъ“ върху кестенови листа. Нови караманлии водеха караманки овце с тлъсти като торби опашки, които влачеха тръни и прахоляк. Хълмовете от лъскави червени домати, сини патладжани, лютиви и сладки чушки, зеле и моркови бяха вече преполовени и наоколо им като харман бе разпиляно много нещо, поразено и сгазено. Бедни гъркини и арменки заедно с няколко стари и забулени кадъни, дрипави дечурлига и старци се навъртаха вече около преполовените купчини с вехти торби на рамо и закърпени кошници в ръце. Градинарите, които нямаха сметка да върнат на село своя непродаден зарзават, предпочитаха да им го дадат за хаир[5].

Тези бедни предвестници на вечерта, на желаната прохлада, но още и на завършека на един шумен и пълен с добра търговия ден кръжеха вече все по-близо и по-близо около зарзаватите. Пазарът скоро трябваше да се закрие.

Като обслужваше последните свои клиенти, „Господинът от Денизли“ понякога помислюваше, че слугата на Сурея не е дошел още да купи стока за оставените от нея пари. А на излизане от магазина, когато заключваше големия черен кофар, той отново помисли за тоя слуга и за златната пара, която Сурея тъй нехайно бе оставила у него.

Той тръгна в полумрака през разтурения вече пазар. Последни коли и закъснели магарета се мяркаха тук-таме като видения, натоварени с кошове и кошници. Те се готвеха да потеглят между изоставените купища от смачкан зарзават и захвърлена слама. „Господинът от Денизли“ вървеше край тях и неволно продължаваше да мисли за Сурея, че тя е една разглезена мома!… С черен повой е повивала майка му тоя, който я вземе за жена! Това няма да е било пояс, а усойница!

На другата утрин първата мисъл, която го посети, когато отвори дюкяна, бе тая, че днеска слугата на Сурея сигурно ще дойде. Върху тезгяха и лавиците още се носеше, останал от миналия ден, на синкави струи тънък цигарен дим.

Купувачи мъже, с фесове и чалми, с цигарета, лули и чибуци, започнаха да прииждат в магазина. Твърде рядко и набърже, като че ли вършеше голямо престъпление, вътре се щурваше и някоя стара гъркиня или арменка — баба на цяла дузина внуци — да потърси такава или инаква домашна потреба. „Господинът от Денизли“ поглеждаше в лицето само мъжете, което те смятаха са особена чест от негова страна. Никой обаче от тия ранни купувачи не бе слуга на Сурея. Нито някоя от старите арменки каза, че е нейна слугиня. Всеки бързаше да купи за себе си и отнисаше навън купеното заедно със своите грижи.

Когато дойде пладне, „Господинът от Денизли“ промени своето настроение. Той не само че не очакваше вече да се яви някакъв слуга на Сурея с нанизана празна кошница на ръката, а, напротив, надяваше се, че такъв слуга няма да влезе вече в магазина. Ако прошумеше през неговата врата коприната на някоя фуста или широки надиплени шалвари, той вдигаше глава и поглеждаше, защото очакваше вече да види самата Сурея. Но очите му срещаха само някое прибулено лице на черен призрак, който носеше всички белези на старостта. Турците не се интересуваха от тия престарели остатъци на големите и многодетни семейства, нито да ги погледнат, нито да отгадаят кои са. Понякога някоя кадъна, дошла на тая незавидна възраст, можеше да се одързости да влезе в дюкяна и с тих прегракнал глас да потърси някоя любопитна дреболия, като къна за нокти и коси, смирненски парфюм или есенции от Дамаск, чернило за вежди от изгорени гарванови пера или коприна, от най-тънката, през която тялото се вижда дори когато е облечено в десет ката.

Този ден „Господинът от Денизли“ им продаваше с неохота такива редки, скъпи неща, защото много искаше да ги предложи на Сурея срещу остатъка от нейната златна пара, ако тя дойде.

Но до вечерта нито Сурея се яви, нито изпрати някой слуга, както бе казала. Когато заключваше и тази вечер вратата на дюкяна, гъркът търговец отново помисли, че Сурея е една разглезена мома и че е оставила златната пара у него с някакви тайни замисли. Ако той бе опознал Азия добре, не трябва вече да я чака. Сурея няма да дойде повече, за да остане златната пара у него, та колкото пъти я прехвърли в ръцете си, толкова пъти да помисли за нея.

На третия ден той наистина вече не я чакаше, но колкото пъти дръпна чекмеджето на касата, за да сложи пари или върне остатъка на клиенти, пред очите му блясваше златната пара на Сурея. Това бляскаво око като змия се впиваше в очите му, сякаш искаше да ги изпие.

О, Азия, тебе са те наричали светъл изток!… Знания непостижими бликат из твоите горещи извори, а чедата ти се ровят из развалини, за да дирят твоите тайни съкровища. У тебе всеки може да стане изкусен в чародейство, стига да заложи душата си в бърлогата на някой магесник!

„Господинът от Денизли“ помислюваше и тези неща, когато отваряше касата и опитваше върху очите си блясъка на златната пара, която Сурея бе оставила у него. Ами ако блясъкът, който изпитва сега само в очите си, проникне до неговото сърце?…

Нима ще остави той тази усойница да се впие в сърцето му?…

Той извади златната пара от касата, обви я в черно платно и я затрупа с дрипи на дъното на един долап, който никога не отваряше.

6. Вещицата Титигата

Гаврил бе забравил вече Сурея, когато една вечер нейният силует се мярна пред очите му и бърже изчезна в мрака. Той я свари, когато излизаше от една твърде странна уличка. Тази уличка бе твърде позната на целия град Денизли и на неговата област и бе твърде близо до неговата къща, обаче той никога не се одързостяваше да мине през нея.

Един ден тази уличка биваше изпълнена от сутрин до вечер с наклякали кадъни и млади туркинчета, доведени от по-стари роднини, а още с арменки и гъркини на всякаква възраст, които чакаха своя ред, като пушеха от сутрин до вечер лули, чибуци или наргилета.

Всеки, който идеше да приклекне в тази уличка, биваше въоръжен с голямо търпение и всеки смирено очакваше реда си, като поглеждаше сегиз-тогиз към една прогнила дъсчена вратня, която един стар турчин подир всяко отваряне заключваше отвътре и подпираше с топор. Тези предпазни мерки впрочем бяха съвършено излишни, защото десетилетия наред никой не се беше одързостил да пререди другите посетители и да влезе неповикан през тази вратня. Ако можеше да разбие ръждивата й ключалка и, да речем, топорът не се стовареше върху главата му, той щеше да падне пред прага на една порутена кирпичена къщичка, поразен от проклятието на великата магесница, сляпата стогодишна Титигата.

Титигата — за която говореха, че е мъртвородена между живите, а раздава живот. Сляпородена, която раздава зрение на окатите. Безимотница, която няма нищо друго освен кирпичения покрив над главата си, за да не я вали дъжд, кратунка с вода, за да утоли жаждата си, и къшей сух хлебец, за да утоли глада си, но раздава само срещу една благословия неизбродими имоти, безценни накити и царски трапези. Стогодишна затворница, която освобождава от затвор, от вериги, от гроб. Стогодишна девственица, която дава рожба на бездетните. Уродлива, която не е била милвана и никога не е любила, а раздава любов. Но за да получи тия неща, всеки трябваше да й угоди.

Тежко и горко томува, който я разсърдеше! Чудовищната Титигата можеше да му изпрати големи беди. На нея се приписваха страшни злодеяния в Денизли, но никой не дръзваше да я обвини открито за тях или да протегне ръка и да я укроти. Такава ръка всеки вярваше, че може да изсъхне на въздуха, преди да е стигнала до нея. Страшно беше да разсърдиш с деяние или помисъл магесницата Титигата!

За нея разправяха и това, че дължи силата си на едни редки предмети, които съхранявала под своето седалище.

Всеки новодошъл тя поканваше да седне срещу нея и като питаше за името му, вдигаше отдалече своя жезъл и го допираше до върха на главата му. След тази церемония тя започваше да говори.

Този жезъл бе един прост клон с чатал от лешниково дърво, което не било започнало да ражда плодове. Този клон притежавал свръхестествена сила, защото бил отрязан при изгрев слънце.

„Господинът от Денизли“ никога не би отишъл да седне срещу своята съседка, старата вещица Титигата, и да остави върхът на главата му да бъде докоснат от нейния жезъл, затуй, когато тази вечер видя забулената Сурея да излиза от нейната уличка, сърцето му примря. Това, което се мряна пред очите му, бе една лека сянка, обвита от глава до пети в черно копринено покривало, както се носеха младите туркини от бейските къщи, но той бе сигурен, че тази нежна фигура, която се мярна и изчезна от очите му, бе Сурея. Той можеше да я познае в целия Денизли дори и нощем, забулена, в уличката на Титигата.

Веднага той си спомни мъчителния блясък, който издаваше в касата му оставената от Сурея пара. За да се предпази от нея, той я бе обвил в черно платно и скрил в дъното на един дулап, който никога не отваряше.

— О, Сурея! — извика удивен той. — Какво още нямаш ти?… Младост, хубост или злато, че си наметнала това черно покривало върху нежната си глава и си отишла да го дириш при вещицата Титигата?

Трънки от незнайни мракове на Азия полазиха по снагата му, сякаш жезълът на Титигата се бе вдигнал и докоснал върха на главата му. Той побърза по-скоро да се прибере и затвори вкъщи.

Когато извади тежката връзка ключове и отключи желязната врата на своя дом, от черната сянка на двора и кипарисовата горица се раздаде радостното и невъздържано цвилене на черния му кон.

— Прибирам се при тебе, мое родно сърце! — каза той. — Ти си отхранен със здрава балканска паша, твоята душа е ведра и чиста! Ти живееш в Азия, но нищо не знаеш за нейните тайни! В моя дом ти си защитен от нея!

В това време една лека сянка се плъзна между него и стената и потъна в мрака на отворената врата.

— Къде? — извика той смаян и като се хвърли подир нея с един скок, хвана ръката й. Нейната ръка, нежна и малка, потръпна в неговата и той я стисна с още по-голяма сила.

Забуленият в черно призрак остана безмълвен. Той смъкна черното покривало от главата му и видя широко разкритите черни зеещи очи на Сурея.

— Какво правиш ти, Сурея? — запита я той с удивление. Нейната дързост му се стори невероятна. В неговото отечество никоя жена не би постъпила така, а с паднали жени той не бе дружил. Дете ли бе тя, разглезено дете или блудница?… Бяха му говорили, че старата забулена Азия откърмя своите деца с тъмни опитности. Но раждала чеда твърде красиви, за да бъдат презирани. Маска от скъп метал и безценни камъни било лицето им. Мълчание — техните пътища. Кръстопът — събирането с тях. Измама — тяхната любов!

— Какво дириш в моя дом, Сурея!…

— Видях те — прошепна тя. — А как влязох при теб, не зная…

Той не чакаше тя да каже истината.

— И аз те видях, когато излезе от уличката на старата вещица Титигата!

— Мълчи! — каза тя с истинска уплаха. — Защото тя може да те чуе! Титигата чува това, което говорят за нея от единия край на Азия до другия! Затвори вратата! Не мислиш ли, че всеки може да надникне отвън и да ни види?

— О, Сурея! — извика той изтръпнал. Това бяха тръпки на гняв, на изстъпление от нейното докосване, от нейния начин да заповяда, да издига главата си капризно, от нейния дъх, напоен с отровен аромат и нежно ухание на тютюн. — Нима ти смяташ, че аз трябва да те поканя в моя дом?

— Защо не? — запита тя тихо, като се усмихна под неговия гневен поглед. — Всички говорят, че в твоя дом не е влизал никой гост. Защо да не съм аз първата?

— Но, Сурея, сама жена… и сега е нощ!… — извика той. — Какво ще каже баща ти, когато види, че навън е тъмно, а ти още не си се върнала вкъщи?

— Баща ми днес замина с един голям керван камили за Бруса — спокойно отвърна тя. — Ходил ли си ти в Бруса? Знаеш ли къде е тя?… Не, ти не знаеш къде е старата голяма Бруса… а тя е моят роден град! Но ти не се бой, тя е толкова далече оттук, че керванът ще върви дотам две недели. Камилите са благословени животни. Те никога не бързат.

— Но аз не съм те викал и не искам ти да останеш тук! — задъхано отвърна той. — Върви си, Сурея! Върви си или ще те изхвърля навън!

— А ти как мислиш, че мога да премина нощно време сама жена през града? — запита невинно тя. — Нали всяко заптие е длъжно да ме хване? Искаш ли ти утре да се разчуе из целия Денизли, че Сурея е спала при заптиите? Ще ме придружиш ли до дома?

— Не, аз това не мога да направя! — решително каза той. — И какво съм виновен аз, че ти си закъсняла при старата вещица?

— Там всеки може да закъснее — спокойно отвърна тя.

— Значи ти признаваш, че си била при вещицата?

— Не я наричай вещица! — каза Сурея. — А защо да отричам, че съм била при нея?… Тя е моя майка!

— Ах! — извика той и се разсмя. — Колко ти прилича това, Сурея!… Я ми кажи, какво ти каза тази вечер твоята майка, на какъв ум те научи?

Сурея остана безмълвна като статуя. Само отровен дъх на източен аромат и нежно ухание на тютюн продължаваха да се носят около нея.

Любопитни съседи, привлечени от отворената врата на прикрития съсед и странния шепот зад нея по тоя нощен час, се мернаха насам-натам по уличката. Той отиде и с трясък затвори вратата. После напипа връзката ключове в джоба си и я заключи.

Когато се върна, Сурея бе излязла вече на двора пред кипарисовата горица. Тя бе отхвърлила черното покривало, а звездите осветяваха нейния тънък розов силует.

Той не забеляза, че с бързината на котка Сурея бе издълбала някаква малка дупка в земята и спуснала нещо в нея. Когато той я видя, тя бе зарила вече дупката и стъпила с черния си лачен чехъл върху нея.

7. Азия си има своите тайни и своите чарове

— Колко е хубаво тук! — каза тя с въздишка, като усети, че той се е изправил зад нея. — Когато живеехме в Бруса, ние имахме в двора на нашата къща много кипариси и чинари. В Бруса не е така сухо и горещо, въздухът е прохладен, затуй там по всички дворове растат кипариси и чинари.

Той не отговори, защото бе зает да укрепи мислите си и да се държи далеч от нея.

„Старата вещица Титигата?… Тя е моя майка!…“ — бе казала Сурея. На какъв ум я бе научила магесницата, за да се одързости и влезе нощем в неговия дом? Защо тя, една невинна девойка, не се страхуваше да остане нощно време с непознат мъж в чужди дом? Бе ли сигурна, че не тя, а той е застрашеният! И откъде идеше заплахата върху него?…

Жално ми е, че ти не си видял Бруса — проговори след кратко мълчание тя. — Недалеч от нея се издига планина, голяма планина… висока планина. Твоите съотечественици я наричат Олимп. Лятно време, когато долу изгаряме от пек, върху нея се белее снежна пряспа. Ти виждал ли си планина? — запита го тя, като изви наполовина главата си към него.

— Виждал съм! — отговори той глухо.

— В твоята родина или другаде?

— В моята родина.

Сурея го погледна с широко разкритите си очи. В тях се сплитаха и разплитаха пътища, звезди блясваха и угасваха в техните мракове.

В Бруса винаги е така прохладно — бавно продължи тя, като се обърна към кипарисите. — Прохладата иде от планината Олимп. Голяма река излиза от нея и тече през града. Тази река ни разделяше от турците. Те живееха оттатък реката, а нашите арменци отсам. Ние имахме най-хубавото място, между реката и хълма. Твоите съотечественици пък живееха зад този хълм в гръцката махала. Ние имахме най-високите кипариси и чинари, но турците имаха отвъд реката 200 джамии. Техните минарета надминаваха нашите най-високи кипариси и чинари. Те се издигаха в небето над покривите на къщите и над целия град! Турците казваха: „Чужденецо, ако не си видял Олуджамиси, не си видял много нещо на света!“

Сурея помълча, загледана в кипарисите, като че ли зад тях виждаше други много по-високи кипариси, а над тях върховете на ония 200 минарета и най-вече на великолепната Олуджамиси.

— Олуджамиси!… — тихо въздъхна тя и продължи бавно, сякаш обмисляше всяка дума. — Градили я трима султани: Мурад, Баязид и Мохамед… Тя има шестнайсет малки кубета и аз съм се качвала на всичките. Бях още дете, когато баща ми даде половин лира на пазача, за да ме разведе навсякъде. Най-голямото кубе в средата е направено от порцелан.

— Ако аз бях от вашата народност, никога нямаше да се качвам по турските джамии и още повече да ги хваля! — обади се зад нея той.

— Защо? — учудено запита Сурея.

— Защото никога не бих хвалил нещо, правено от тираните, които са превърнали моите съотечественици в роби!

Без да се обърне, Сурея мълчаливо размисли върху неговите думи.

— Това е вярно — каза тя, — но ние с баща ми никога не сме били роби! Който има в ръката си злато, в Турция никога не може да бъде роб! Аз съм видяла в Бруса роби, но те бяха бедни…

Той я погледна, изпълнен с изненада от нейния отговор. „О, Сурея!… — искаше да извика той. — Ти сама не знаеш колко са верни твоите думи! Аз мисля като тебе!… Ти не знаеш сам аз колко скъпо заплащам в Денизли тази свобода, която имам отскоро! Ти я имаш от дете, нашита като златни мъниста върху розовото фесче на главата си, като усукани златни гривни на ръцете си, които лъщят и звънят при всяко твое движение, като лири в мънистената кесийка, пъхната в твоето тясно атлазено поясче!“

В това време той чу тихия и увличащ глас на Сурея, който продължи:

— И аз съм чула много мои съотечественици да наричат турците грабители, а техните султани, които са погребани в Бруса, разбойници. Там са погребани шест султана. Те разсипали и заробили нашата родина Армения и богата земя около езерото Ван, на което е роден баща ми. По това време направили и Бруса свой главен град, а после отишли да превземат твоята родина и я превзели. Затуй нито арменци, нито гърци ходят на техните тържества, които правят на тюлбетата[6] на своите султани. Всред града на един хълм е тюлбето на Орхан, а извън града е на Осман… Една гробница от чудесен мрамор! Мурад е погребан в село Чекирге, като в истински малък сарай. Приятно би било всекиму да се пресели при него. Българите разправяха, че той убил техния цар и взел сестра му за жена. Те пееха за нея песен, като я наричаха Мара. Тя лежи погребана в Мурадистинето…

— Ти виждала ли си българи в Бруса, Сурея? — внезапно запита той. — Има ли ги много там?

Има една махала в Бруса, която се нарича „Булгар-махле“ — отвърна тя, като разтегли думите си. — Някой турски султан ги преселил от България, където взел земята им. В Бруса се говори, че българите били много храбри и затуй много патили от турците. И аз самата ги видях веднъж, когато бях малка. Татко ме взе един ден със себе си и ме заведе в чаршията. Изведнъж около нас започнаха да тичат заптии и да разгонват хората с викове. В това време се зададоха две върволици мъже, млади и стари, облечени в страшни дрипели, с прясна и съсирена кръв по главите, гърбовете и раменете, с боси, изранени нозе. Те бяха навързани с ръце на гърба на два тежки синджира. Изглеждаха много уморени. Черна пот течеше от лицата им, а заптиите ги биеха още по разкървавените гърбове с камшици, за да вървели по-бърже. Баща ми запита едно заптие: „Защо биеш тия хора?“… А то отвърна: „Защото са черни бунтовници! Който е верен на падишаха, трябва като мене да вдигне бич и да ги бие!“ „Ами кои са тия хора?“ запита татко. Тогава чух за първи път тяхното име и го запомних: „Проклети българи!“

Когато баща ми поиска да узнае закъде ги карат, онова заптие отвърна: „За Диарбекир! На доживотна каторга!…“

— Говори! Говори! — прошепна зад нея мрачният мъж. — Говори, Сурея! Говори ми за тия окаяни роби и пребити бунтовници!…

Сурея го погледна учудено, ала не продължи.

— Аз ти разказвах за Бруса! — каза тя.

— Защо не се върнеш там, о, Сурея, като си я обичала толкова много? — учуди се той.

Скоро отново чу тихия й глас:

— Където има афион, там живеем ние… Аз обичам Бруса, а баща ми обича афиона. Бруса е моята родина, да! Но за баща ми не е така. Където има афион, там е неговата родина.

— Афион! — унесено мислеше Гаврил. — Отрова! — Това е миризмата и на упоителната отрова, която той усеща вече застрашително да се излъчва от Сурея и да замъглява главата му.

— А моят баща намрази Бруса и я остави още и заради голямото землетресение, което стана там преди десет години — тихо продължаваше да реди Сурея. — Всяка година подир това той повтаряше: „Аз ще се изселя оттук! Не мога да дочакам това да се повтори!“

— Такова голямо землетресение ли е било?…

— От баща си съм чула, че на 16 шубат[7], на 10 часа̀ през деня, се съборили 360 джамии. Останали да стърчат само три. Къщите се сринали, а развалините започнали да горят. Било зима и във всяка къща имало огън. Баща ми видял и нашата къща в развалини, под които загинали много слуги. Аз бях съвсем малка и помня само колко страшно пискаха хората, когато земята се тресеше.

Тогава излязоха топлите води на изворите, защото в Бруса има 40 горещи извора. Над тях сега са изградени бани от мрамор, украсени с мозайки и високи стълбове, ала преди землетресението тези бани били много по-хубави. Когато земята се разтърси, баните се събориха, а изворите се разляха из цяла Бруса. Разляха се навред и изворите на село Чекирге. Там всеки двор си има топъл извор. Това бе твърде страшно, защото няколко извора имаха вряла вода… Водите на Ески Каплъджа вряха на повърхността на земята и хората пискаха, като бягаха вън от града. Баща ми газеше до колене във вода, притискаше ме на гърдите си и викаше: „Второто пришествие настъпи, братя! Речено е, когато излязат водите, да се качим на най-високия покрив!…“

„Да бягаме вън от града, Мокгохоре! — викаше нашият съсед. — Минаретата са съборени! Бруса отива на морското дъно!…“

Гласът на Сурея ставаше все по-бавен и по-тих, тъй че той напрягаше слух да го чуе. А през това време пред очите му започнаха да се въртят черни кръгове и мъгли. Това състояние му причиняваше навярно отровният аромат, който се излъчваше от Сурея. Ушите му забучаха глухо. Диханието му започна да спира насред път в гърдите. Бавният шепот на Сурея достигаше вече до него като от бездна, в която той всеки миг можеше да политне. Настъпи дълго, опасно мълчание. Земята сякаш дишаше отрова под нозете му.

— Какво е това, Сурея!… — едва можеше той да проговори.

— Това трая десет месеца!… — едва достигна нейният сънен шепот до ушите му.

— Какво, Сурея?…

— Когато земята се тресеше под нозете ни…

— Не зная — каза той болезнено и съвсем тихо. — Ти толкова хубаво разказваш, че аз чувствам как земята се разтърсва под нозете ни, сякаш това не е ставало преди десет години, а се случва сега!…

8. Омагьосаната къща

На другия ден „Господинът от Денизли“ изчезна от града. Никой повече не го видя и не чу нищо за него. Неговият голям магазин на пазара остана затворен за няколко дни, а любопитни купувачи напразно надзъртаха в неговия опрашен джамлък.

Отначало помислиха, че той е отишъл да купува стока в някой по-голям град, което той не бе вършил досега, защото си имаше за закупуване на стоки свои слуги, но какво друго можеха да мислят те? Как другояче можеха да скъсят времето на очакването? Една голяма част от гражданите трябваше да си дадат сметка, че „Господинът от Денизли“ е играл една значителна роля в техния живот. Търсеха го бейските синове само да го зърнат отново да се извие сред мегдана като вихрушка на гърба на своя черен кон със златната пендара на гърдите, върху която имаше надпис: „Машалла на ездача!“… Те бяха османлии и обичаха до полуда такъв салтанат.

Търсеха го клиенти, защото неговият дюкян им предлагаше онова, от което имаха най-много нужда, и там биваха обслужвани бързо и мълчаливо, тъй че в Денизли никой не можеше да види и узнае покупките на другия. Търсеха го погледи на жени, дори и на ония, които гледаха под яшмак, защото женското сърце се чувства слабо без опора, ако няма къде да отиде да се нагизди.

Колкото повече се бавеше да се върне „Господинът от Денизли“, толкова по-зле се чувстваха хората в града. Чудеса започнаха да се разпространяват за неговата мъжественост, красота и несметни богатства.

Нима той наистина бе отреден за един търговец в Денизли? Личеше ли по него такова нещо? Наистина Денизли е голямо средище на една богата област, но къде е той? Не е ли загубен из вътрешността на Мала Азия? Няма ли градове много по-достойни за такъв човек? Разбира се, че има. Градове на много по-добро място, на кръстопът и на желязна линия, а имаше и други — пристанища, много повече сгодни за търговия. Някои си припомниха, че „господинът“… казваше да е дошъл от Истанбул! Да!… Той бе достоен за този велик град!

И тъй, ден след ден, гражданите на Денизли започнаха да разбират, че са изоставени.

Една утрин някакъв чужденец отвори „Магазина за всичко“, който се намираше на пазара. Новият търговец веднага започна да продава опрашените вече стоки. Той бе един възрастен и намусен мълчаливец, който се препоръча за влах от Плоещ, но по черната кожа на лицето му и по неспокойното му държание на едно място, можеше да се вземе и за друга порода. Той се потеше страшно, когато обслужваше клиентите, вършеше работата си тромаво, с неохота и понякога, ако изговореше някоя дума, тя бе проклятие към търговската работа и горещината.

На всички въпроси къде е отишъл стопанинът на магазина и няма ли да се върне той отново да поеме своята работа, новодошлият отговаряше на един несносен турски език, че е купил предприятието, а не продавача и къде е отишъл той, не знае.

През време на неговия кратък престой в „Магазина за всичко“ стоките се развалиха и овехтяха, сякаш самото дихание на влаха ги погуби.

„Един селяк се е навлякъл в коприненото гнездо на султана!“ — говореха вече старите клиенти в Денизли и сърцето им се късаше, когато помислеха да отидат в дюкяна на „господина“, нещо, което твърде неотдавна им бе доставлявало такава голяма радост!

Само една Сурея, хубавата дъщеря на Мокгохора, дохождаше всеки ден да пазарува от него. Така бе свикнала тя. Но нейните лири не можеха да спасят новодошлия влах. Купувачите всеки ден редееха и в скоро време дюкянът съвършено опустя.

Когато един ден влахът го затвори и напусна града, никой не се учуди защо е направил това. Никой не му стисна ръката за сбогом и никой не го проследи с очи, да го види накъде отива.

Този ден Сурея се изправи пред затворения дюкян и с широко разтворени очи погледна изпразнения джамлък. Слънцето приличаше и хвърляше блясъци в златните мъниста, които бяха нашити върху нейното розово фесче, и в златните гривни, които подрънкваха на двете й тънки ръце до розовите й лакти. Тя наведе печално глава като цвете, което вехне, и тръгна през пазара към една позната уличка. Черните й лачени чехлички меко потропваха, а златото по нея издаваше равномерно звънтене. Жива душа не се мярваше на пазара, защото само в пазарен ден жителите на Денизли не се боеха от убийствената горещина на слънцето.

Сурея измина няколко улици и влезе в малката уличка на сляпата стогодишна Титигата. От двете й страни, клекнали в слабата сянка на стрехите, седяха с кръстосани нозе мъже с дълги бради и съвсем голобради, защото всяка възраст иска да спечели съдбата на своя страна, а не знае как да стори това, тъй като и най-дългата житейска опитност не може да научи човека да я познава. Тези мъже, млади и стари, еднакво загрижени за своето утре, чакаха ред и за разтуха пушеха тютюн през чибуци, лули и наргилета. При старата Титигата всеки трябваше да дойде въоръжен с голямо търпение. Често пъти мъжете оставаха да пушат в тази уличка до полунощ, като гледаха едрите звезди на небето и се мъчеха да предугадят пророчеството на страшната магесница.

Когато Сурея мина край тях, те я изгледаха с алчни погледи, но не пошавнаха дори от мястото си, защото всеки пазеше своя ред и бе твърде загрижен за своята съдба. Златната дъщеря на Мокгохор бе за тях, гонители на по-малкото земно щастие, като една от ония големи звезди горе на небето, които гледаха клекнали от малката уличка, когато се случеше някоя вечер да закъснеят пред вратата на Титигата.

Сурея мина край тях и се показа на улицата, в която бе дебнала много вечери край една заключена врата. Когато я наближи, тя изтръпна от лошо предчувствие и се затече да се увери дали вижда добре. Днес къщата бе отключена. За първи път и двете й железни врати — тази на къщата и по-голямата на градината — бяха широко разтворени. Такъв бе обичаят, когато една къща бе свободна да се отдаде под наем. От сутрин до вечер желающи и любопитни можеха да влизат и излизат през нейните широко разтворени врати, наблюдавани само от един мълчалив пазач. На видно място се поставяше върху табелка името и адресът на хазяина. Всеки, който харесаше къщата, можеше да отиде на този адрес и да се пазари с него.

Черните лачени чехлички на Сурея изтропаха в глухото преддверие. С ръце, пуснати от двете страни, тя тръгна да пристъпя по тежката персийска пътека на коридора, който водеше към широките празни стаи на първия кат. Той си беше отишъл, като бе отнесъл всичко свое, тя виждаше това. Но той не си беше отишъл спокойно, а бе грабнал всичко и изоставил къщата. Ненадейно оставената къща се познава веднага по своята разхвърляна душа. В нея витае съществото на изчезналия. Остатъци от неговия въздух, части от неговото невидимо облекло, от неговия глас се носят като разпокъсани из напуснатите стаи и коридори.

Сурея влезе във всяка стая и с ръката си попипа дръжката на всяка врата. Тя се качи и прегледа стаите и на втория кат.

Мълчаливият пазач я пресрещна на широкото стълбище.

— Кога се е изнесъл този, който живееше тук? — запита глухо тя.

— Не зная — отговори пазачът, като я отмина.

Когато се увери с очите си, че къщата е наистина опразнена и се дава под наем, Сурея слезе на долния кат и се показа в градината. Чехлите й оставиха меки потропвания, които се понесоха в празните стаи и коридори.

Вън тя застана пред кипарисовата горица и разгледа земята наоколо. Макар и да бе копала в тъмнината, тя лесно намери мястото на една малка дупка, върху която пръстта бе още рохкава. Тя я разрови с пръст и от дупката извади едно малко нещо, което през онази нощ бе заровила с безумни надежди.

Сурея се изправи и го погледна. Това бе една малка восъчна фигурка, която представляваше две човечета. Тези човечета се държаха за ръце.

Майка Титигата ги бе направила за нея пред очите й, като извади восъка изпод неподвижното си седалище, размачка го и плю в него.

„Едното човече си ти, Сурея — бе казала тя, — а другото е твоят любим.“

След туй намаза човечетата с някаква смазка и преплете ръцете им. Когато й подаде тази странна вещ, тя й рече:

„Иди и ги зарови в земята на неговата къща! Додето живее в нея, той ще бъде привързан към тебе с лудостта на една страшна сила!“

9. Пророчество, което не е за вярване

Сурея отново мина покрай мълчаливите мъже, наклякали покрай дуварите в уличката на Титигата. Тя не ги погледна, не хвърли нито един поглед към първия, който отдавна чакаше да бъде повикан. Това бе един белобрад турчин с голяма копринена гъжва на главата. Носията му беше от Дамаск и гъжвата около феса му бе от чиста дамаска коприна.

Сурея се изправи пред малката дъсчена порта, но не потропа на нея. Тя извади златен пръстен от ръката си и като провря някаква книжка през него, хвърли го зад ниската дъсчена ограда.

Мъжете не станаха от местата си и не се разбунтуваха, а гледаха с любопитство какво тя върши. Дори старият турчин от Дамаск, който отдавна чакаше да бъде повикан при бабата магесница, я гледаше с една благосклонност, пълна с блажени спомени. В неговата родина розите се ценяха най-много от всички цветя.

Старецът, който вардеше входа на прорицалището, отмести топора, отключи вратата и надникна цял навън.

— Ти ли си, цвете на Денизли, Сурея! — каза той ласкаво, като потреперваше. — Влезни при мен!

Когато Сурея влезе, като подрънкваше тихо със златните си гривни, и той затвори вратата, най-близкостоящите мъже погледнаха с усмивка на съчувствие стареца от Дамаск, който не бе дръзнал да протестира за своето право. Но той отвърна на техните усмивки с усмивка и като всмука от дългата си лула гъст тютюнев дим, каза с весела старческа благост:

— Приказките на „Хилядо и една нощ“ разказват, че златото не давало ум. Обаче самото злато е ум!…

Когато старата Титигата изпрати своя посетител, Сурея влезе при нея и целуна сухата й като пергамент ръка.

— Какво те води по необичайно време при мене? — запита строго старицата.

— Дойдох да ти кажа, че ти имаш силни врагове, майко Титигата! — проговори с тих глас Сурея.

— Врагове?… — запита стогодишната вещица и като вдигна към нея слепите си очи, ослуша се в нейните думи. — По-силен враг от дявола аз нямам. Но и той отдавна се е съгласил с мене да правя добро на хората, с каквото мога.

— И все пак имаш, майко Титигата — въздъхна Сурея, — защото те отнеха магията на талисмана, който ми даде, и му помогнаха да избяга!

— Какво говориш? — запита старицата с недоверие.

Когато Сурея й разказа всичко, каквото се беше случило, тя потъна в себе си и се замисли.

— Сурея — проговори най-сетне тя. — Тези, които са му дали сили да излезе от тази къща и никога да не се върне вече в нея, не са мои врагове. Те са пазители на неговата земя, които не познавам, защото живеят твърде далеч от нас. Той е техен, не е наш. Когато е излязъл от тукашния свой дом, моят талисман е загубил силата си над него, защото действа само на нашата земя, върху която той стъпя. Добре си направила, че си го извадила. Подай ми го! Ако го задържиш по-дълго време у себе си, той ще добие обратна сила и ще те порази с любов, която ще те погуби.

Сурея тъжно въздъхна из дълбочината на гърдите си и сложи двете прегънати восъчни човечета в нейните скути. Старата вещица ги взе в костеливата си ръка, размачка ги с удивителна ловкост, плюна върху восъчната топка и я пъхна под седалището си.

— Всичко е станало за твое добро, цвете на Азия, Сурея! — каза тя. — Аз ще изпратя добри мисли към пазителите на неговата земя, които са го прибрали, защото ти си спасена!

Сурея мълчеше, с ръце спуснати от двете страни, а сълзите капеха по страните й. Стогодишницата проговори:

— Вземи си за мъж роден в Азия, Сурея!… Само с него ще бъдеш щастлива!

Но понеже Сурея нищо не отвърна и на тия нейни думи, тя вдигна своя жезъл от коленете си и като го насочи към нея, каза:

— Седни и чуй истината, о, дете мое, цвете, каквото Азия ражда на сто години веднъж! Чуй и захвърли от сърцето си спомена за мъжа, който е побягнал от тебе!…

Когато Сурея седна, тя допря отдалече чатала на лешниковия клон до върха на главата й, потъна в себе си и рече глухо:

— Слушай, рожбо моя Сурея, не си спомняй какво е бил той тука! Там, където е отишел, той няма да бъде това. Не си спомняй какво имаше той тук! Там няма да го има. Не си спомняй какви думи ти е казал тука! Там той ще ги забрави! Дошел е отскоро на наша земя и скоро ще излезе от нея. А там, където той ще иде, ти не бива да го последваш!…

Лешниковият клон падна, изтърван от ръката й. Нейната беззъба уста остана раззината като черна паст.

— Майко Титигата! Майко Титигата!… — извика Сурея, скочи и започна да я разтърсва с нежните си ръце.

Острият звън на нейните златни гривни възвърна съзнанието на старицата. Тя събра устните си, облиза ги със сухия си език и прошепна уморено:

— Ох, чедо Сурея… добре, че си в Денизли!…

Сурея погледна с широко разтворени очи старата магесница. Стогодишният ум не е вече ум на здрав човек. Тя стоеше самотна и безпомощна пред нейните брътвежи и мислеше, че вече няма никой, никой, който да й помогне.

Стогодишната старица увеси глава и се отдаде на кратка почивка. Тя бе изчерпала всичките си сили. Сурея седна отново пред нея и като опря глава на ръцете си, започна да я разглежда. Животът бе минал и отминал преди много десетилетия през нейното тяло. Нейното време бе свършило отдавна, а Сурея я викаше в настоящето и търсеше помощ от нея. Безвременният човек не е ли мъртъв? Не седи ли Сурея пред един мъртвец?…

Тя се уплаши и стана. Звънтенето на нейните гривни отново събуди старицата.

— Отиваш ли си, цвете мое Сурея? — запита тя.

— Отивам си, майко Титигата.

— Гласът ти е като на болен човек.

— Аз наистина съм много болна, майко Титигата! — прошепна Сурея.

— Ти се разболя, защото не ми повярва, цвете мое! Ти загуби моята опора. Додето спях, ти си каза: „Тази бабичка не знае какво да ми каже. Защо съм й вярвала досега?“ А не цъфтеше ли ти според силата, която ти давах? Но додето спях, а ти ме гледаше, цялото ти тяло увехна пред мене като цвят на роза.

— О, майко, нима ти видя това? — извика Сурея и като се хвърли на колене, целуна сухата й пергаментова ръка. — Прости ми, майко Титигата, и научи ме! Аз пак ти вярвам!

Титигата сложи ръката си върху къдравата й глава и като помилва розовото фесче, проговори глухо:

— Ти не вярваш на истината, Сурея. Мъчно е да се повярва, че желаното е злочестина, а нежеланото щастие. Ти увехна пред очите ми от гласа на истината, защото желаното се напуща с омраза и проклятие едва когато предреченото се сбъдне.

— Но, майко Титигата, ти нямаш ли сили, не можеш ли да го видиш къде е той сега, да го намериш и с нова сила да го привържеш към мене? Не можеш ли да го накараш да се върне?

— Мога — глухо отвърна Титигата. — Мога, цвете мое. Стига ти да ми дадеш нещо от него: парче от негова дреха, копче или дори един косъм.

— Но аз нищо нямам от него! — с ужас извика Сурея.

— Тогава и аз нищо не мога да направя — отвърна Титигата. — Моето знание трябва да има върху какво да се опре.

— Но аз имам неговия образ в сърцето си, майко Титигата! Не можеш ли да погледнеш в моето сърце, да го видиш и да го намериш по света?

— Не може — отвърна старицата, — защото образите в сърцето са винаги неверни.

Настъпи кратко и зловещо мълчание.

— Какво ще правиш ти сега, Сурея?

Сурея преглътна сълзите си и отговори:

— Ще тръгна да търся парче плат от дрехата му, копче или косъм от неговата глава.

Старата магесница се усмихна уморено и спокойно:

— Върви, върви, цвете мое, върви!… Преди сто години чух една песен, която още помня:

Додето не си загубил измамата,

все още можеш да се наречеш честит!…

10. Мокгохор — търсачът на афион

След един горещ подиробед, прекаран в околностите на големия град Айдън, Гаврил почака сенките на дуварите да се наклонят над улиците и тогава влезе в града. Ходжите вече пееха от стотина минарета, като държеха ръцете си разперени на ушите, а очите си широко разтворени към горещото и задушно небе.

Гаврил не ги слушаше, защото мислеше за една малка къщичка извън града, потънала в зеленина и прохлада, в която живееха като мирни граждани двамата главатари от Климаш Сюлеман и Юсин. Те си бяха докарали от Цариград за готвачка една стара кадъна, която бе записана жителка на Айдън, като жена на Юсин. Сюлеман пък бе записан като неин брат. Наблизо около тяхното малко стопанство не се виждаше друго жилище, а само няколко колиби в лозята и зеленчуковите градини. Когато техните стопани дойдеха да прекопават земята или полеят разсадите, виждаха двамата старци в градината, заети с мирен земеделски труд. Когато завършеха определената за тоя ден работа, те седяха на шарена сянка под клоните на една стара круша и дълго, с услада пушеха от шарените си наргилета. Понякога старата кадъна изнасяше на поднос две чаши черно турско кафе, съвсем вряло, и додето старците шумно сърбаха и благославяха, тя слагаше ръка над очите си и разглеждаше околността. Погледът на нейните все още силни очи достигаше копачите по лозята и приведените труженици на земята, които плевяха, чистеха и поливаха своите разсади. Ако някой кажеше на тия трудолюбиви граждани на Айдън, че двамата старци, които мирно седят под шарената сянка на старата круша пред онази хе там къщица и с услада сърбат своето вряло черно кафе, нощем запасват кръстовете си с оръжия, превръщат се в двама прочути главатари и като такива нощуват в града, никой нямаше да повярва такова нещо.

Гаврил пристъпи в техния дом, защото те го викаха. Те отдавна желаеха да видят него, не той тях. За него те имаха цена и се издигаха малко по-високо от останалите османлии в очите му поради естеството на своята работа. Те не разделяха хората на османлии и раи, а на бабаити и страхливци. На умни и глупци.

Гаврил ги завари да пушат наргилета под клоните на старата круша. Когато те вдигнаха проницателните си очи към него и разбраха кой е застанал пред тях, по брадясалите им лица се изписа одобрение и дружелюбност.

— Заповядай, седни! — казаха те, като не снемаха очи от мъжественото му хубаво лице и гиздава осанка. — Ти се прочу твърде много с добрата си работа в Денизли. Ашколсун!… Ние имаме там наши хора. Те най-напред ни разправиха за тебе, а после дойде тука при нас твоят другар Хрельо. Ние го приехме, както подобава. Това ние направихме заради тебе, да знаеш това!

— Благодаря ви — каза спокойно прочутият мъж на Денизли. Неговото държание бе твърде гордо за търговец, но то им хареса. Да има човек неговия занаят, трябваше да бъде надарен с високи качества.

— Ако ти смяташ да се установиш в Айдън — казаха те, — подобре е да станем съдружници, нежели врагове. Ти какво мислиш?

— И аз мисля като вас — отвърна той.

— Айдън е голям. Има работа за всички. Ако се харесаме тук, заедно ще ходим и по други места. Ти какво мислиш?

— И аз мисля като вас.

— Щом е така, чакай ни тази вечер подир мръкнало на големия мегдан с водоскоците. Знаеш ли го де е?

— Зная го.

Старата кадъна излезе забулена от малката къщица и донесе на поднос три филджана турско вряло кафе. Мъжете сами ги вдигнаха от подноса и мълчаливо засърбаха силната парлива каша.

— Ти не пушиш ли? — учудено запита Сюлеман. Той не можеше да си представи, че кафе може да се сърба без тютюн.

— Не пуша.

— Тогава ти си един славен мъж! — каза Сюлеман, а Юсин прибави:

— Мъж, който може да се откаже от тютюн, има сърце от желязо!

Това бе една стара арабска поговорка. Гаврил се задоволи да го погледне и да се усмихне. Когато той стана да си върви, двамата старци също станаха на крака и го изпроводиха до вратата.

— Кой беше тоя, на когото ставате на крака? — запита ги учудено старата кадъна, която бе излязла отново в градината да прибере чашите.

— Един паша! — отвърнаха главатарите.

Като навлезе в улиците на Айдън, Гаврил мислеше за тях и че те са двама твърде умни старци. Това не го учудваше, защото всеки занаят си има своите посредственици, своята златна среда, но и своите гении. Сюлеман и Юсин бяха звездите на Климаш.

В това време една голяма, силна, алчна ръка се промуши сред навалицата, която го блъскаше от всички страни, стисна го за лакътя и един разтреперан от разнеженост глас извика в ухото му на развален гръцки език:

— Най-сетне те хванах, стари приятелю!…

Гаврил се обърна, но остана втрещен и безмълвен. Пред него стоеше, ухилен до уши, не някой друг, когото макар и малко да познаваше, а сам Мокгохор, арменецът от Ван, търговецът на афион от Денизли, когото той съвсем не познаваше. Мокгохор схвана неговото недоумение и с гъвкавата любезност на търговец и арменец веднага се поясни:

— Когато двама души от един град се видят на далечен път и далечно място, хе, хе… те винаги са „стари“ приятели, нали?

— Така е — съгласи се по необходимост бившият търговец от Денизли, но погледът му се изостри и стана бдителен. Какво знаеше бащата на Сурея и защо се бе хвърлил тъй стръвно върху него и стиснал лакътя му сред навалицата в Айдън?

Но Мокгохор не го остави дълго време да гадае.

— Тъкмо бях намислил да дойда при тебе в Денизли… и ти изчезна! Аз бях по това време на дълго пътешествие към моята стара Бруса. Аз диря афион, както знаеш. Навсякъде диря афион… Когато се върнах, тебе те вече нямаше в Денизли. Жалко! И защо така ненадейно?… Неизплатен кредит или непочтени клиенти? Какво те накара да затвориш изведнъж такъв голям магазин? Като се върнах, гледам го запустял и викам на тебе: „Защо ти, човече, не почака стария Мокгохор? Хе, хе… Аз можех да платя твоите дългове, а магазинът щеше да остане пак в твои ръце, защото аз не се занимавам с платове, женски труфила и други подобни…“

— Напразно си се безпокоил, аз нямах дългове и търговията ми вървеше много добре — отвърна хладно бившият търговец от Денизли, като освободи лакътя си от неговите дебели и железни пръсти.

— Ако не си правил фалит, тогава защо затвори такъв голям магазин! — извика Мокгохор.

— Защото ми омръзна такава търговия!

— Омръзна?!… Да, това аз разбирам. Нали ти казах, такава търговия не е за тебе! Тя е унизителна търговия за човек с твоя салтанат. Ти можеш да търгуваш само с афион, като мен! Искаш ли да дойдеш да направим съдружие? Аз те търся цяла година вече, защото искам да те направя търговец на афион. Ти си ми харесал за тази работа още в Денизли. Ако не бе изчезнал така ненадейно, да сме съдружници в работата от една година насам. Къде не те дирех аз?… Казаха ми, че те видели в Бей пазар. Отидох там! Обаче никой нищо не знаеше за тебе. Върнах се в Денизли. Дъщеря ми Сурея каза, че тия дни дошли търговци, които били говорили с тебе в Истанбул. Не си дадох отдих аз, умореният старец, а веднага поех на север с камили към Бруса. Оттам се качих на бричка и слязох в пристанище Муданя. Там се намери един пътник от Денизли, който ми каза, че преди около месец ти си бил в Муданя на самото пристанище. Обаче той не можеше да ми каже дали си се качил на парахода и си преплавал Мраморно море до Истанбул, или тогава си слязъл от парахода и си се загубил в Азия. Като не знаех какво да сторя на този кръстопът, качих се на един гръцки параход и заминах за Истанбул. Там претърсих всички ханища, никъде не те намерих. От Истанбул се върнах в Муданя, от Муданя с бричка слязох в Бруса и пак по дългия камиларски път — в Денизли. Там ми казаха: „Иди в Айдън!“… И аз дойдох!…

Мокгохор, тежкият арменец от Ван, говореше всичко това весело, бърже и леко, но тъкмо тази негова веселост и словоохотливост бе опасна, защото „Господинът от Денизли“ познаваше един друг Мокгохор, търговец на афион, който говореше според богатството си, тоест: всяка дума по жълтица! За да заговори толкова многоречиво, весело и бърже, Мокгохор бе забравил богатството си. А той можеше да го забрави само поради някоя голяма лична беда. Такава беда можеше да му причини само най-близкият човек до сърцето му, Сурея. Мокгохор нямаше никаква нужда от съдружник на своето злато и своя афион, но той бе готов да ги предостави на Сурея, за да осигури нейното щастие.

— И защо дойде в Айдън? — студено го погледна Гаврил, като пресмяташе на ума си всички възможности да се изплъзне от ръцете му. Мокгохор се стъписа, защото, подир потока от злато и обич, които бе излял върху него, получаваше като отговор само неговия студен въпрос.

— Афион!… Търся афион! — каза тъжно той и като тръгна заедно с него, стисна китката на ръката му върху маншета на копринената риза и добави: — Търговията с афион изисква много тичане, затуй аз имам нужда от човек, който да раздели наполовина с мене тази голяма работа, а наполовина и моята голяма печалба. Ти чу моето предложение. Харесва ли ти то?

— Трябва да го обмисля — отговори Гаврил уклончиво, като този път напразно се опита да освободи китката на ръката си от неговите дебели и яки пръсти. Тръпки полазиха по снагата му. Той се помъчи да изтръгне ръката си, но бе осъден отново да почувства как прелива от ръката на Мокгохор в неговите жили онзи отровен аромат, какъвто бе вдъхвал последната нощ в Денизли.

„Проклета красота! — помисли той. — Защо ми пращаш своя убиец?… Та не е ли все едно дали ти ще ме задушиш в своите прегръдки, или той ще ме отрови със своя афион? И двамата сте напоени със смъртна отрова!“

— Ще ти отговоря утре — любезно отвърна той. Какво не би дал, за да се намираше вече далеч от него!

В това време, под напора на голямата и силна ръка, която стискаше китката му върху белия копринен маншет на ризата му, бялото седефено копченце, което закопчаваше маншета, се скъса и Мокгохор с хиляди извинения отскочи настрана. Двамата едновременно се наведоха да търсят отхвръкналото в прахоляка бяло седефено копченце.

— Ех, нищо! — едновременно се тюхкаше и утешаваше Мокгохор.

— Дошло му времето да падне! Такива копченца по пазара се намират навред. Но защо да падне от моята ръка! Защо да падне?…

— Не се безпокой за едно копче! — отвърна Гаврил, силно ядосан. Някакво лошо чувство бе заседнало като корав залък в гърлото му.

— Сбогом, търговецо Мокгохор!

— Но чакай! — изправи се арменецът, успокоен и почти развеселен. — Как така сбогом? Че къде ще те видя утре аз?… Къде живееш ти? Още рано сутринта ще дойда да си поговорим!

— Подир малко ще се разделим пред вратата на моя хан — отвърна Гаврил.

И наистина подир петдесетина крачки, извървени мълчаливо, двамата застанаха под високата порта на стария караван-сарай Махмуд паша хан. Четвъртита постройка с широк двор, в средата с бронзов фонтан. Трите етажа откъм двора бяха обиколени с галерии, а зад тях — малки стаички, еднакви като килийки на восъчна пита.

Като се поклони хладно, някогашният „Господин от Денизли“ бързо се загуби между почернелите стълбове на лявата приземна галерия.

Сутринта рано-рано, щом пазачът отключи вратата на караван-сарая, Мокгохор дойде и запита за него.

Такъв пътник ние тука нямаме — отговори му управителят. — Такъв не е идвал при нас и не е записвал тескерето си. Но тъй като всички по този час излизат да отидат по своята работа, застани на вратата, изгледай ги един по един и се увери сам!

Мокгохор послушно застана под вратата на караван-сарая и изгледа всеки пътник, който излизаше, до последния човек. После тръгна по галерията, в която бе изчезнал неговият познайник от Денизли, и прегледа всички еднакви килийки на хана. Когато стигна до насрещната страна, той видя, че караван-сараят има там още една малка задна вратичка.

11. Айдън става опасен

Проследен от очите на Мокгохора, Гаврил навлезе в лявата приземна галерия на караван-сарая, бързо премина край старите дървени подпори и се намери на отвъдната страна, където знаеше, че има една малка задна вратичка. Той стремително я отвори и излезе навън. Тогава гърдите му шумно и свободно си отдъхнаха, сякаш отново доби свободата си. На два скока той се озова в съседната улица и оттам забърза все по-далеч и по-далеч от Махмуд паша хан.

Вечерта по мръкнало той се яви на големия мегдан с десетте водоскока. Двамата главатари турци бяха вече там и се стъписаха, когато го видяха, защото неверникът им се показа преобразен в ходжа.

— Преследван съм из града — обясни им новият ходжа, който имаше около лицето си гъста черна брада.

— Кой те преследва?

— Един търговец от Денизли.

— Какво има да взима от тебе?… Пари?…

— Не, сърце.

— Хайде холан! — изсмяха се двамата главатари. — Хич търси ли се такова нещо у хора като нас? А за какво му е притрябвало твоето сърце?

— За да го даде на дъщеря си.

— Е, добре, тогава остани ходжа! — казаха главатарите. — Простено е човек като нас да стане всякакъв, но не и да се жени! Такава грешка в нашия живот води към бесило.

На втория ден Гаврил ги намери в малкото тяхно стопанство край Айдън и им каза:

— Колкото и добре да ми е при вас, аз ви съобщавам, че трябва да ви напусна.

— Защо!?… — извикаха в един глас двамата стари мъже.

— Защото съм забравил да ви кажа, че онзи търговец от Денизли, който ме търси, има много злато. Сега той е подкупил всички пазители на Айдън и те са хвърлили своите хрътки по следите ми.

— Е, това е вече твърде опасно — казаха двамата главатари. — А къде смяташ да идеш?

— В Измир. Голямо пристанище, много чужденци, много скривалища.

— Добре, тогава иди в Измир! — казаха Сюлеман и Юсин. — Там ще те подирят двама наши хора на име Яков и Юсеф. На тях ти можеш да имаш пълно доверие.

— Ако пък моите хора Хрельо и Райо ме подирят тук при вас, а доведат със себе си и други трима юнака, кажете им, че при мене в Измир ще живеят много по-добре — отвърна Гаврил.

— Добре, ще им кажем това и до скоро виждане в Измир! — пожелаха му Сюлеман и Юсин, като и тоя път му станаха на крака и го изпроводиха до вратата. — Подир два-три месеца и ние ще се преселим при тебе.

Още същата вечер Гаврил напусна Айдън и хвана пътя за Измир.

12. Измир

Измир поглъщаше всичко, което денонощно влизаше в него през Бяло море, и онова, което влизаше по суша от гореща Азия. Той приемаше с еднаква благосклонност тия, които го разхубавяваха и обогатяваха, както и ония, които го рушаха. Измир знаеше каква цена има, колко е необходим, колко е велик. Знаеше и това, че тия, които го рушаха, ще бъдат унищожени от ония, които ще го изградят. Неговото място между Азия и Европа не можеше да остане празно. То бе място за размяна на богатства, следователно място на сигурност. Стражите на два свята бдяха над Измир.

За неговото съществувание се знаеше отреди три хиляди години, когато се разправяло, че Омир — както го нарича Платон „Възпитателят на Елада“ — бил роден в еолийския град на Мала Азия Смирна.

Когато седем века преди нашата ера Измир се намери в развалини, дойде Александър, прочутият син на елините и македонците, и го изгради с блясък. Той доказа и впоследствие какво добро око има не само за „възпитателите на Елада“, но и за жизнените артерии на света и техните кръстопътища, като построи върху тях своите безсмъртни Александрии.

Византийците взеха наготово и укрепиха неговия Измир, но подир тях дойдоха римляните и го взеха с оръжие. Там, където звъни меч и се чува писък на нараняване, се чува и трясък на разрушени стени. Човешки кули се сриват, за да бъдат издигнати от други. Току-що паднаха византийските бойници, и римляните издигнаха свои. Но не бяха успели още да им се нарадват, когато от изток се зададе страшната червена османска буря и Баязид Илдъръм[8] блесна над Измир. На своя собствен блясък той съгледа здравата крепост, която го възхити, и живописното пристанище, което му се стори твърде полезно. Взе го стремително и поправи веднага повредите, които бе нанесъл, защото пожела да се установи и заживее в него. Но първата вихрушка не винаги е най-силната и най-опасната. Подир него като изврял из дъното на Азия летеше Тимур Хромия начело на своите неизброими татарски пълчища.

Този татарски вожд бе вече завладял най-големите градове на Каспийско море: Тифлис, Каре и Табриз, а после, минал като вихър през водите на езерото Ван, взе всичко по-слабо по пътя си, което не можеше да му се противопостави. След туй погълна приказния Багдад и цяла Месопотамия. Тимур Хромия се много прочу и нарече Тамерлан. Нищо не можеше вече да се опре на неговия меч, нищо не бе сигурно, че ще оцелее под копитата на коня му. Като не можеше да търпи славата на Баязид и се дразнеше, когато чуваше да го наричат Илдъръм, той налетя върху него с цялата си бързина и сила, за да покаже на света, че светкавица е той, а не Баязид. И с ярост го порази при Ангора. Владенията на Баязида още при първия негов удар се намериха незащитени. Тамерлан се върна към Измир и събори до земята това, което бе камък, и изпепели до корен онова, което бе дърво. Само неговата внезапна смърт в Отрар възвърна отново турците в развалините на Измир, където започнаха да го изграждат отново и да го пълнят с нови украси.

Гаврил намери пристанището оживено, живописно и благоустроено, като че ли под неговите улици и постройки не лежаха наслойките на четири издъно разрушени цивилизации. Измир бе една весела картина на живота, такъв, какъвто е. Неговата възраст поради многократните му разрушения изглеждаше сега още младенческа, а младостта търси своето и твърде малко се интересува кого е наследила и къде е пропаднало онова, което е живяло преди нея. Тя градеше своите жилища върху предишните сгради и садеше цветя в своята градина върху предишните лехи, изкоренени от буря и огън.

Младостта на Измир търгуваше оживено в търговски кантори, издигнати върху предишни хранилища на световни богатства, разграбени от нашественици. Соломон е нарекъл тази вечна жизнерадост „Суета на суетите“.

В разцвета на своята жизнерадост прочее Гаврил намери пристанището Измир и се засели в него.

На другата сутрин в хана, в който бе отседнал, влязоха двама мъже, еднакво ниски, еднакво живи и слаби, еднакво пъргави и весели. Единият бе евреинът Яков, другият афганистанецът Юсеф. Те се ръкуваха братски с новодошлия и му казаха, че той има добри препоръки. Гаврил ги погледна хладно и гордо. Яков, който бе твърде схватлив по природа, усети, че синият поглед на новия им другар му смразява кръвта.

— Е?… — каза новодошлият. — Как я карате тук? Какво работите?

— Нашата работа е главно из планините наоколо, из планините наоколо! — прибързано отговори Юсеф. Хитрият Яков се намръщи, но не каза нищо. Да познава хората, той имаше този дар от хилядилетия, колкото бе стар неговият еврейски род. Неговият баща му бе разправял, че в Талмуда се пишело, какво преди великия потоп хората от тяхното коляно виждали мислите на своите събеседници и се разговаряли с тях чрез виждане, а не чрез говор.

— Но ти не можеш да идваш с нас като ходжа, като ходжа! — каза Юсеф. — Имаш ли си наум някоя подходяща служба в града, в града? Ето, аз съм железар, железар. А моят другар Яков е бижутер, бижутер. А ти какво ще станеш, какво ще станеш?

— Ще помисля — отвърна високомерно новодошлият. — Аз бях голям търговец в Денизли, но в Измир търговец няма да стана. В Денизли бях грък, а тука съм турчин.

— Не можеш ли да избереш някоя друга народност? — запита хитрият Яков. — Тъй като в нашата работа си имаме вече трима истински турци.

— Ще помисля и по тоя въпрос — отвърна хладно Гаврил.

Юсеф погледна с притеснение към Якова. Между тях и пратеника на двамата главатари не можеше да се установи никаква връзка. Сякаш той не бе дошъл да им бъде другар, а главатар.

— Един от вас нека ме запознае с вашата работа! — каза той. — Предпочитам да е Яков, той не си повтаря думите.

Юсеф се изчерви, сконфузен до сълзи. Яков не каза нищо. Той бе изучил от хилядилетната опитност на своето племе, че груб е силният, затуй наведе очи, за да не бъде принуден да протестира.

— Тебе питам! — каза Гаврил.

Яков повдигна очи и каза смирено, защото смирението от памтивека е било винаги един здрав изобличител:

— Какво да те учим на нашата работа?… Имаш ли ум в главата, ти ще я научиш и сам. За нашата работа се иска голяма предпазливост. Само очи и уши, а езикът ни е съвършено непотребен.

— Аз не те питам да ме учиш на акъл как се върши нашият занаят — рязко и безпощадно го прекъсна новодошлият. Сините му очи изхвърлиха върху него бляскави погледи като ками. — Или ти се смяташ за много учен, за по-учен в занаята от Сюлемана, Юсина и от човек, когото те пращат с такива препоръки при тебе? За довечера имате ли нещо уговорено помежду си?

Яков сега не отвори уста, затуй се обади Юсеф, сякаш бързаше да му угоди:

Ще съберем хората си на мръкнало при Карийския мост, знаеш, Карийския мост… Там, където се разливат двете блата… двете блата…

— Какво ще правите там?

— Интересува ни един търговски керван… един търговски керван…

След кратко мълчание чужденецът каза:

— Добре, довечера ще дойда и аз! Да ме чакате там! Без мене никой нищо да не предприема! Разбрахме ли се?

Яков и Юсеф се спогледаха бързо един други и веднага повдигнаха очи към него да видят дали новодошлият не се шегува с тях. Току-що го бяха видели, а той вече им заповядваше. Едва ги бе запитал какво действие са уговорили помежду си, а вече издаваше заповеди. Кой беше той? За другар ли им бе изпратен, или за заповедник? Досега решенията си те взимаха общо, а бяха приемали заповеди само от Сюлеман и Юсин, защото те бяха признатите главатари на Климаш. Кой беше този?… Обаче като го погледнаха, у тях не можеше да остане никакво съмнение. Чужденецът ги посрещаше с поглед, който святкаше неумолимо.

— Добре, ще те чакаме… ще те чакаме!… — проговори най-сетне омърлушено Юсеф.

13. Карийският мост

Яков и Юсеф задържаха другарите си до късно през нощта на Карийския мост, там, където се разливаха блатата. Пред очите им се изнизаха малки и големи кервани, които носеха заедно с праха по гърбовете на уморените камили и духа на пустинята към Измир.

Малката дружина на Якова и Юсефа мълчаливо ги гледаше да минават край нея. Чужденецът обаче, изпратен от двамата главатари Сюлеман и Юсин, не дойде при Карийския мост, както се бяха уговорили, и цяла нощ те трябваше да стоят и да го чакат с вързани ръце.

— Всъщност какво губим ние, като чакаме? Какво губим? — опита се да се помири Юсеф. — Всички нечакани кервани минаха… минаха… само кервана, който чакаме, няма… няма! И ние трябва да се сърдим на Якова… на Якова, а не Яков да се сърди на чужденеца… чужденеца.

— Мълчи — отвърна Яков. — Минал или не минал керванът, той трябваше да дойде на уреченото място!

— А защо да дойде… защо да дойде? — запъна се Юсеф, който се чувстваше също така отегчен от безплодното и продължително чакане. — Щом керванът не иде никакъв… никакъв! Той печели тази нощ… Той печели…

Яков се почувства ужилен от неговата упоритост, тъй като Юсеф го караше да се оправдава.

— Чудно нещо — каза той, — моят роднина, който сам пътува с кервана от Айдън, ми поръча непременно да се срещнем тази нощ и тъкмо на това място. Той е човек сигурен и верен.

— Е, добре! — отвърна Юсеф. — Е, добре!… Какво да правим, Якове, сега, какво да правим?

— Разсъмва се — проговориха най-сетне тримата мълчаливи турци край тях.

— Да се разотидем! — рече Яков. — Но утре вечер пак да се намерим на същото място по това време! А ти, Юсефе, преди да си отидеш у дома, мини край хана на онзи „господин“ и му остави бележка, че утре вечер ще го чакаме по същото време на Карийския мост. Ако обича, да заповяда!

Юсеф се изкикоти, но тримата турци, които не бяха видели чужденеца, останаха безучастни към шегата на Якова.

На следната вечер малката дружина отново се събра на Карийския мост. Звездите се оглеждаха неподвижно в черната лъскава повърхност на блатата. Много тиня имаше в тия блата. Сега тя стоеше някъде в тях, сякаш я нямаше, но ако някой нагазеше в блатата, тя щеше изведнъж да оживее, да се повдигне, за да закипи от дъно, да прелее от бреговете си и да достигне Карийския мост. Страшна тиня бе тази. Каквото и живо нещо да попаднеше в нея, биваше преметнато с главата надолу и погубено в нейния кипеж. Няколко сърцераздирателни писъка, които не отиваха отвъд моста, и живото нещо изчезваше в тлъстата тиня, за да не излезе вече никога на повърхността.

В тези блата край Измир не изчезваха само някакви дребни животински форми, които притичваха заблудени от полето. Това не бяха само плъхове, зайци или зажаднели проходящи кучета, които се отбиваха от своя път, за да утолят жаждата си. Изчезваха и здрави хора на добра възраст, често пъти мъже с изпитани мускули, ездачи, които тинята преобръщаше заедно с конете им, или най-тежко натоварени камили.

— Иих!… Блатата… блатата! — възкликна афганистанецът Юсеф, като ги гледаше. — Какви са, Якове, черни и лъскави… черни и лъскави! Тиха водица, ще речеш… А то на дъното им може да лежат цели градове… цели градове!…

Яков, който бе сложил ръка над очи, оглеждаше блатистата околност.

Тримата турци, които ги придружаваха, мълчаливо пушеха късите си лули.

В това време откъм града се зачу конски тропот и в потъмнялото небе над равнината се явиха като силуети шестима конници.

— А ние сме петима — каза Яков, като се хвана за оръжието си. — Да слезем под моста и да ги почакаме!

— Да слезем! — отвърна Юсеф.

Тримата турци загасиха лулите си и ги последваха. Те не проявиха нетърпение или бързина. Най-младият от тях хранеше от десет години насам с този занаят себе си, три жени и децата, които имаше от тях.

Скоро шестимата конници наближиха Карийския мост и застанаха върху него. Този, който бе стъпил пръв върху моста, се обърна към петимата си другари и заприказва нещо на чужд, непознат език.

— Това е той!… — пошушна Юсеф в ухото на Якова. Двамата се изгледаха смаяни.

Петимата конници горе вкупом отговориха на своя водач на непознатия език, на който той се бе обърнал към тях.

— Излез от другата страна на моста и го посрещни! — изкомандва Яков.

Когато Юсеф се измъкна от дълбоката и влажна сянка на моста, той запита тримата турци, които останаха с него:

— Някой знае ли на какъв език говори „онзи“ горе?

— Не знаем — отговориха шепнешком двамата, но третият се замисли.

— Мисля да съм чувал такъв език в Едрене[9], когато живях там една година. Този език говореха хора, които бяха дошли от Балкана. Те мразеха турците, караха се постоянно с тях и с нас бяха много лоши. За нищо вадеха нож…

— Добре — каза Яков след кратко размисляне, което запази само за себе си. — Да излезем горе на моста!

Върху стария Карийски мост наистина стоеше чужденецът, когото Сюлеман и Юсин бяха изпратили от Айдън. Той бе възседнал един бляскаво черен кон. Въпреки че види Якова и тримата непознати турци, нито той слезе от коня си, нито другарите му сториха това. Хитрият Яков намръщи лице и се оттегли настрана. Той реши да не отвори уста, додето чужденците не слязат от конете си, защото при един разговор между конници и пешаци не можеше да става дума за взаимно уважение и равенство.

Юсеф обаче в това време се въртеше вече около черния лъскав кон на ездача и го хвалеше с всички сили, като се запинаше на всяка дума.

Какъв ат… ат! Гърдите му кораб… кораб! А ти какво облекло си облякъл… какво? — извика той, като погледна към високомерния конник. — Сърма и злато… сърма и злато!

— Сега съм персиец — гордо отвърна вчерашният ходжа. — Моята носия е обикновеното облекло на знатните персийци. Персийският консул ме хареса и назначи за свой служител и телохранител.

— Ай, ай! — прехласнато заподскача около него Юсеф, като го разглеждаше от всички страни. — Какво богатство… богатство!… Персия!… Персия! Ако гавазите им ходят облечени така… консулите им как ходят… как ходят?…

— Ако видиш консула, ще речеш, че е мой слуга! — невъзмутимо отвърна гавазинът и при това се усмихна.

— Ай, ай, ай! — отново възкликна Юсеф.

— Якове! — провикна се знатният конник. — Тука ли си?

Яков потрепера от глава до пети, но при този глас какво друго можеше да стори, освен да излезе от сянката на тримата мълчаливи турци?

— Тука съм, господине. Какво обичате? — запита той, като кривеше жълтата си глава на една страна, за да не стане нужда да погледне нагоре към лицето на красивия конник.

— Защо събираш две вечери подред хората си на Карийския мост? — запита вместо отговор конникът. Неговият глас бе хладен и дързък. Той не мислеше да се извини или даде каквото и да е обяснение за отсъствието си през миналата нощ. Вместо да отговаря, той питаше: — Да не си решил тука да отваряш кафене? Ама си помисли: анадолските разбойници ще бъдат първите ти мющерии!

— Снощи чакахме един керван — смирено отвърна Яков. — Той сигурно е закъснял по пътя и затуй не мина. Ще го чакаме и тази нощ.

— Сведенията, които събираш по своята работа, винаги ли са тъй точни? — рязко се издигна гласът от височината на коня. — Поне тази нощ знаеш ли къде се намира керванът? На какво разстояние от нас? След колко минути, час-два, ще бъде при нас? Подготви ли хората си за кое време да се съберат? Защото те не могат да стоят тука цялата нощ!… Ти знаеш, че един водач трябва да изучи всичко това. Отговори!

Яков наведе глава, за да се предпази от нападението на дръзкия натрапник и да размисли.

— Е, добре — обади се отново острият глас, — като ни каниш за втора нощ да дойдем тука, можеш ли поне да ми опишеш къде се намираме? Ти знаеш, че при нашата работа, застрашена от всякакви нападатели, познаването на местността е дълг! Опиши местността! На какво разстояние отстоим от Измир! Той най-голямото селище ли е в околността, има ли други и кои? Изброй ни всички села наоколо, на какво са разстояние от нас и по кои пътища най-бързо и безопасно се стига до тях! Какви пътища знаеш за конници и какви пътеки за пешеходци! Ще ни кажеш най-преките! В тия села имаме ли наши хора, кои са те и при нужда можем ли да намерим убежище? В най-близката околност какви скривалища си приготвил, на какво разстояние оттук и как най-лесно и бързо се стига до тях?

Неговите изобилни въпроси бяха посрещнати с голямо удивление и глух ропот от страна на тримата турци и афганистанеца. Яков този път изправи глава да се защити, но бляскавият поглед на чужденеца го прободе като нож и закова на място.

— Преди да ми отговориш — пресече го той, — искам да зная, твоите стражи дали са по местата си? Ние трябва да сме сигурни, че никой не подслушва нашия разговор! И че никой няма да връхлети върху нас, да ни нападне и ограби!

— Какви стражи! — извика този път с истинско изумление Яков.

— Как „какви стражи“? — запита застрашително конникът. — Нима ти не си изпратил вече външни стражи, които да наблюдават надалече всичко, което се движи насам от пустинята, и други, които да наблюдават пътя и равнината към Измир? Нали тези далечни външни стражи са тия, които ще наблюдават околността в тия две посоки, без да си мажат очите, а ако видят, че се зададат въоръжени конници или каквато и да е друга опасна група мъже, да тичат и да те предупредят, за да укриеш навреме хората си, да забавиш нападението или ако трябва, да го избегнеш?

А къде са твоите вътрешни стражи? Нима не си поставил и такива, които да наблюдават мястото около дружината? Не си ли поставил стражи дори под този мост, върху който стоим? Ами ако някой наш враг сега стои под него в тъмнината и ни слуша? Той може да се измъкне незабелязано, да изтича до Измир и да доведе другарите си тъкмо когато ти посрещаш кервана. Ако пък враговете ни са мнозина, носят оръжие и храбро сърце, могат да се нахвърлят изневиделица върху нас и да ни избият.

— Хм… хм!… — глухо изръмжаха тримата турци, а Юсеф побърза да се притече на помощ на Якова:

Там няма никой! Ние идем оттам… оттам!

— Ами додето разговаряхме тук за туй и онуй, не е ли възможно вече да се е промъкнал някой? Аз не забелязах нито един от вас да обърне очи и да се огледа около себе си!

Петимата мъже от Измир стояха по местата си мълчаливи и поразени. Те напълно съзнаваха колко прави бяха резките въпроси на чужденеца. Яков трепереше като лист. Той много добре разбираше неговите усилия с няколко въпроса да го направи смешен и жалък в очите на неговите другари, но той можеше да направи и нещо много по-лошо, а именно, като ги вземе за свидетели, да го оклевети пред Сюлемана и Юсина. Виждаше го вече как се готви да го представи пред двамата главатари като един пакостен и некадърен водач на техните хора в Измир.

— За какви стражи говориш ти? — с развълнуван глас извика той. — Какви са тия „външни стражи“ и „вътрешни стражи“? Та ние сме всичко петима души!…

— Добре — отряза го конникът, — значи, като ме викаш за втори път на това място, ти не си осигурил моята охрана и безопасността на моите хора?… Тогава за тая „дребна работа“ трябва да се погрижа аз!

И като се обърна към своите заковани като черни статуи петима конници, той извика с гръмлив глас:

— Райо, Хрелка, Криводол, Чолчо и Фильо, на караул!…

Афганистанецът Юсеф, евреинът Яков и тримата турци станаха мълчаливи и прехласнати свидетели на една колкото неочаквана, толкова и величествена нощна сцена. При неговия вик петимата конници трепнаха, стегнаха юзди, а пет коня изцвилиха и се вдигнаха на задните си крака. След миг двама конници препуснаха към пустинята и се загубиха в нея. Други двама в ситен галоп се запътиха към Измир, а петият скочи на земята и като хвърли поводите на коня си в ръцете на своя водач, изчезна под Карийския мост. Скоро той изпълзя към блатата, после се мярна из равнината толкова снишен, че ако дружината от Измир не го наблюдаваше, можеше да го вземе за куче или заек.

— Е, добре! — каза бляскавият конник, като се обърна към Якова.

— Сега можем да говорим спокойно.

В това време обаче един от тримата турци, който бе извадил лулата си, натъпка я с рязан тютюн и цъкна огниво да го запали.

— Якове — ядосано прозвуча гласът на ездача. — Защо не кажеш на твоя човек там, че на това отворено място, на което се намираме, той не може да цъка огниво и да пали тютюн?

Турчинът изтърси запаления тютюн на земята, стъпка го с крак и пъхна лулата в джоба си.

Яков го изгледа със съжаление, защото той твърде бързо се бе подчинил на чужденеца, но не каза нищо и наведе очи.

— Якове — продължи да гърми немилостивият глас, — защо ти не отговаряш на моите въпроси, а само току се свиваш до земята? Къде ти е санитарната чанта? Носиш ли поне в джоба си нещо, което е длъжен да носи всеки водач — като мехлем за рани, инструменти за разрязване на месо, за вадене на куршуми и бинтове?

— Хм… хм! — изръмжаха тримата турци. — Хм… хм! Ние никога не сме имали такова нещо! Всеки знае, че ако го нападнат разбойници и се рани, трябва да бяга, да се спасява сам.

Техните глухи гласове излязоха застрашително от гърлата им. Азиатските им очи изхвърляха искри. Те за първи път виждаха в лицето на бляскавия конник един истински водач. Строг, стегнат, но опитен. Майка-орлица за своите хора. До днес те се мислеха за една добра дружина, ала едва тази вечер върху Карийския мост трябваше да разберат, че никога не са имали водач.

Острите думи на конника шибаха като бичове по главите им, но колко би било добре, ако той престанеше да ги хока и започнеше да ги наставлява как да свършат туй или онуй.

— Е — каза отново високомерният чужденец, — да оставим настрана всичко, каквото не си направил и което си бил длъжен да направиш в свой интерес и в защита на хората си. Ти беше длъжен да изпратиш наблюдатели, които да те уведомят бързо и сигурно за движението на кервана. От колко хора и товарни животни е съставен. Да не са се присъединили по пътя нови керванджии към него, колко са, какви товари носят и накъде отиват? В този керван колко мъже има яки и годни да се защитават, колко са без оръжие, колко са въоръжени и какво оръжие носят? Всичко това и още много друго нещо ти беше длъжен да знаеш, преди да ни повикаш на това място. Но да оставим туй настрана!

Нека предположим, че всичко това ти беше извършил. Сега отговори ми, как ти дойде наум да посрещаш цял търговски керван на такова равно и открито място? Ами ако нападнат кервана, додето го посрещаме?

— Но ти не виждаш ли тия блата? — извика Яков. — Кой ще напада кервана и нас, когато имаме за прикритие такива блата?…

Юсеф веднага му се притече на помощ, защото при този проект на Якова той бе давал ум на равна нога, а тримата техни другари турци, които ставаха все по-мрачни и настръхнали, при всеки въпрос на чужденеца изпускаха по едно застрашително: „Хм, хм! Хм, хм!…“ Очите им изхвърляха искри.

— С няколко гърмежи… с няколко гърмежи… можем да натикаме всички нападатели в блатата… в блатата — каза той.

— Ами ако те натикат нас? — запита конникът. — Те познават местността много добре, а ние може да нагазим и… край! Първите само да нагазят, и тинята ще се преобърне! Всички ще отидем на дъното!

Дълбоко мълчание, пълно с тръпки на ужас, посрещна неговите думи. Конникът разбра, че е настъпил часът да действа, и като изправи изпъчените си гърди, каза с повелителен и силен глас:

— Който е съгласен с Якова, нека остане с него да чака кервана при блатата! Който обаче мисли като мене, нека дойде с нас! Ние отиваме да го посрещнем в планината!…

— Как да дойдем с тебе? — веднага се изстъпиха напред тримата турци. — Ние нямаме коне.

— Ще яхнеме по двама един кон! — отвърна вече весело техният нов главатар.

— Съгласни сме — отговориха тримата турци, — това ще бъде една добра езда. Юсефе, ти ще дойдеш ли с нас?

Юсеф погледна жално-жално своя другар Якова и очите му овлажняха, сякаш неговият досегашен водач този миг умираше пред очите му. Беше му твърде жално за него, но той не можеше да се сърди на дръзкия и високомерен ездач, защото неговите думи бяха прави, а неговата гиздавост прелъстяваше сърцето му. Като афганистанец той не можеше да погледне изпъчените, украсени със златна пендара гърди на неговия черен ат, без да потръпне от възторг с цялото си тяло. Аллах създаваше по земята едни хора за туй, а други за онуй. Дойде чужденецът, и той трябваше да види, че този чужденец е бил роден за техен главатар. Какво можеше да стори той против волята на аллаха?…

В това време конникът сложи някаква цев на устните си и свирна през нея два пъти остро и пронизително. Скоро върху моста се появи със заешко подскачане фигурата на близкия наблюдател. Подир малко се чу конски тропот откъм Измир и двамата конници, които бяха заминали нататък, се показаха върху пътя. Подир тях пристигнаха в пълен галоп и другите двама, които бяха заминали към пустинята.

Когато те застанаха върху моста, бляскавият конник твърде ласкаво се приведе над шията на своя черен кон и каза:

— Е, Якове и Юсефе, ще останете ли тук, или ще дойдете и вие с нас?

— Да отидем, Якове! — каза приятелски Юсеф. Ръката му посегна към хълбока на застаналия до него кон, който пръхтеше от младост и сили. В това време тримата турци пристъпиха към новите си другари и възседнаха техните коне, като се настаниха зад гърбовете им.

— Всеки втори да се хване здраво с ръце за първия! — гръмогласно изкомандва новият главатар. — Е, Якове, е, Юсефе, решихте ли? Има още два коня за вас!

Юсеф повече не можеше да чака. Хвана се за седлото на коня, който пръхтеше до него, и за един миг се озова върху неговата лъскава и топла задница.

— Хвани се здраво с ръце за кръста ми! — каза непознатият ездач пред него.

Яков се намери сам на земята. Той погледна мрачно и нерешително конника, който чакаше пред него.

— Да ти помогна ли? — запита го този непознат конник.

— Не, аз мога и сам! — отвърна Яков глухо. Всички с възхищение видяха котешката ловкост, с която той се покатери по единия заден крак на коня и седна на гърба му.

Новият водач разигра своя ат и викна весело:

— С най-голяма бързина към планината, напред!

Черният ат наведе могъщата си глава и полетя като вихър, последван от удвоената конница.

14. Гонитба из Азия

Минаха месеци, добри месеци за новия „персиец“, който служеше на персийския консул в Измир. Службата му при консула изглеждаше да бе лека. Той излизаше от Измир за едно, за две денонощия, но се случваше понякога да не се върне и цяла седмица. Персийският консул едва тогава запитваше:

— Еее, къде е най-сетне моят гавазин?…

Слугите обикновено отвръщаха:

— Обикаля из околните села да намери най-доброто за твоята храна, господарю!

Персийският консул бе човек вече затлъстял, отпуснат и голям чревоугодник. Той кимаше с глава и замижаваше в знак на търпеливо очакване.

Спокойни дни в Измир, преброени дни! „Хубавото стои винаги на блюдото на везните — казваха мъдрите старци. — Никой не може да получи повече хубаво от това малко, което му е отмерено.“

Един ден Гаврил яздеше своя черен кон по улиците на шумното пристанище. Яздеше го бавно, защото бе уморен. Три дни бе скитал из планината. На седлото му висяха на свесло убити редки птици, които трябваше да украсят, заедно с многобройни ароматични и силно подправени гарнитури, трапезата на персийския консул.

По едно време, както си яздеше бавно, стори му се, че в една съседна уличка е зърнал Мокгохор, търговеца на афион от Денизли.

Той се сепна като събуден от сън, дръпна поводите на коня и стремително полетя по обратния път.

На другия ден, когато реши да излезе от сградата на консулството, той отново съгледа още отдалече своя гонител. Това бе самият Мокгохор, който идеше по улицата с размахани ръце, грубоват, угрижен и твърде състарен. Този път обаче той не идеше сам. На десетина крачки пред него вървеше Сурея. Тя бе свалила розовите шалвари и малкото розово фесче, изработено със златни мъниста, които носеше в Денизли. В Измир бе облякла дълга бяла копринена рокля, силно пристегната в кръста, а богато надиплена до земята. Бяла шапка от копринена тънка материя трептеше и се поклащаше при всяка нейна стъпка върху черните й лъскави къдри. Минувачите по улицата се спираха и я изпровождаха с очи. Тя пристъпваше гордо като царкиня, а Мокгохор я следваше раболепно, като неин покорен слуга. Той не смееше да я доближи, ала това, което можеше да направи, бе да я съзерцава от едно прилично разстояние. Нейната красота не допускаше, щото той да се изравни с нея. Това можеше да си позволи само черният слуга, който носеше отворен бял копринен чадър над главата й. Неговата грозота съставляваше един поразителен контраст с красотата на дъщеря му. И той му плащаше добри пари за това.

На всяка крачка напереният слух на Мокгохора дочуваше възклицания, които правеха сърцето му да примира:

— Каква жена! Като бяло цвете!…

— Красавица!… Каква е тази красота!…

Тези възклицания му напомняха за най-хубавото, което бе имал в своя живот, за персийката — майка на Сурея. Напомняха му за всичко, което бе обичал и което бе съставлявало цел и гордост в неговия живот.

„Дете мое, царице моя!“ — повтаряше на ума си той, като следваше дъщеря си не по-смирено от един пес.

Гаврил отстъпи под една потулена порта и ги остави да го отминат. Сурея се мярна край него с изправена глава и отпуснати ръце, както ходеше в Денизли. Това бяха нейните тънки, нежни розови ръце, които звъняха от златни гривни, нанизани до лактите. Сега ръцете й бяха голи. На лявата й китка висеше една-единствена гривна — змия от брилянти. Облеклото и накитът й я уподобяваха на богата гъркиня, каквато тя сигурно желаеше да изглежда. Нейното лице бе твърде отслабнало и печално. Тя гледаше право пред себе си със своите широки лъскави зеници, като не отклоняваше погледа си към никого от ония възхитени минувачи, които се спираха да й се любуват.

По каква работа бяха дошли Мокгохор и Сурея заедно в Измир? Дали продължаваха да го търсят из Азия, или провидението ги изпречваше още веднъж на неговия път?

Без да дочака отговор на своя въпрос, Гаврил реши да се скрие в консулството и да не го напуска за няколко дни. От своя прозорец той гледаше високата стена, която ограждаше градината, и си казваше: „Това е една малка крепост сред Измир. Тук старият пес Мокгохор никога няма да ме намери.“

Какво бе неговото удивление обаче, когато на залез слънце пред врата на неговата крепост спря една карета, богато подплатена с коприна. От каретата пръв слезе Мокгохор, облечен в празнично облекло. Той подаде голямата си черна ръка и на първото стъпало на стълбичката стъпи грациозно една голяма бяла рокля.

Тази бяла копринена рокля, нашироко разперена до земята, бе много по-разкошна от роклята, която Сурея носеше през миналия ден. Безброй къдри и дантели образуваха околовръст цяла градина от цветя и листа в един пояс до земята. Тънкият й кръст бе силно пристегнат от един притъкан от златни нишки пояс, втъкнат в дълга златна тока с три закопчалки от масивно злато. Черните къдри на главата й бяха забулени леко с ефирна бяла дантела от тънки като паяжина копринени нишки, която падаше свободно до разголените й рамене.

Мокгохор погледна дъщеря си с робско обожание и се притече пред нея да отвори вратата на персийското консулство. Консулът като по даден знак се появи на парадната стълба, за да ги приветства с добре дошли. Едва този миг Гаврил си спомни, че красивата майка на Сурея е била персийска селянка.

Той незабелязано се промъкна в жилището на консула и застана зад завесата от тежки персийски тъкани, която разделяше работния му кабинет от обширната трапезария. Скоро до ушите му достигна неговият глас:

— Аз още помня твоята майка, Сурея. Заради нейната красота у нас я наричаха чародейка. Само ти, цвете на Персия, можеш да се сравниш с нея, защото си откъсната от нейната плът.

Мокгохор тихо и треперливо въздъхна, след което в стаята настъпи продължително мълчание, напоено с отровния мирис на тютюна, който пушеше Сурея, с мириса на мъртви и странни неща, пълни с очарование и тайнственост. Една мъртва красавица, един призрак, жената на Мокгохора, витаеше сред това отровно ухание, извикана с една въздишка на техните спомени.

По едно време, навярно за да се освободи от това твърде потиснато настроение, консулът запита високо:

— Е, по каква работа си дошъл ти, Мокгохоре, в Измир, а си ни довел и прекрасната Сурея, за да зарадваш очите ми и да усладиш моето остаряло сърце?

— Тръгнал съм да диря съдружник — отвърна с печален глас търговецът на афион.

— Тъй ли? Я гледай!… Още злато ли дириш ти, свръхбогати човече, или какво?

— Е-хе-хе, такъв съдружник диря, с когото да разделя своето злато — отвърна Мокгохор.

— Такъв съдружник ти твърде лесно ще намериш, драги Мокгохоре — изсмя се консулът. — Такъв съдружник ти можеш да срещнеш на всяка крачка в Измир.

— Аз диря един определен човек — каза печално Мокгохор.

— Есе?…

— И досега той се изплъзва от ръцете ми — въздъхна Мокгохор. — Скоро ще стане една година, как тичам подире му.

— Не разбирам! — възкликна консулът. — Шегуваш ли се ти, драги Мокгохоре, или ми говориш със здравия си разум?

— Ех, стари приятелю — уморено отвърна Мокгохор, — ти съвсем ще ме помислиш за полудял, ако ти кажа, че аз гоня тогова човека да му дам не само това, ами още и най-скъпото, което имам в сърцето си — дъщеря си Сурея.

— Охо, сега мисля, че разбирам — отвърна консулът със замислен глас.

— Много работи, драги, трябва да разбираме ние, мъжете, щом Бог ни е създал да служим на каприза на хубавите жени — въздъхна Мокгохор.

Консулът се усмихна:

— Но аз не мога да повярвам, че може да се намери мъж, който да остане равнодушен пред красотата на Сурея, и търговец, който да не се съблазни от твоето злато! И ако си срещнала такъв мъж, цвете на моята страна, аз мога да се закълна, че той е единственият, затуй вие сте тръгнали да го дирите по земята. Кажете ми сега, защо сте дошли в Измир и мога ли с нещо да ви помогна?

Сурея изпусна благоуханен цигарен дим от своите устни и отвърна с нежен глас:

— Ти знаеш нашата майка Титигата. Тя получи от неговата дреха едно малко седефено копче и по това копче позна, че той стои на един морски бряг, готов да отпътува към своята родна страна. Затуй ние тръгнахме по брега на морето и пристигнахме в Измир.

Консулът се замисли, а неговите гости мълчаха. Човекът, който ги слушаше зад тежката завеса от стари персийски тъкани, остана като закован на своето място. Той веднага си спомни Айдън, своята среща с Мокгохора и колко старателно бе стискал той ръката му върху маншета на ризата, додето бе откъснал малкото седефено копче. Спомни си колко дълго търсиха копчето в праха на улицата и не го намериха. Това копче сега се намираше в ръцете на старата вещица.

Колкото и да не вярваше и да не бе посветен в тайните на Азия, Гаврил трябваше да признае, че това е твърде неприятно.

— Е, Сурея — чу се отново гласът на консула, — старата Титигата каза ли ти как ще намериш своя любим мъж?

Сурея мълчеше.

— Каза ли ти, че ще го срещнеш тук?

— Не, тя не ми каза това — отвърна тихо Сурея. — Нейните думи бяха такива: „Навсякъде ще бъдеш до него, ала няма да го срещнеш никъде. Ще го видиш, ала няма да го познаеш. Там, където е отишел, той не е това, което е бил тука. Тези думи, които ти е казал, там той ги е забравил. Той е дошел отскоро при нас и скоро ще си замине. Аз вече го виждам как стои на морския бряг и гледа към своята родина. Така е, защото никой не може да избегне своята съдба!“

15. Съдба[10]

За първи път в къщата на персийския консул Гаврил чу думата съдба. Сурея произнесе тази дума с дълбок и трепетен глас, както я произнасяха всички азиатци. За първи път именно нейният дълбоко развълнуван глас произведе оня тласък, който отвори широко една врата в неговото незнание. Той помисли какво нещо е съдба. Той помисли туй, което мислеха азиатците, и душата му се изпълни с вълнение. Тая съдба, всевластна над човека, трябва да беше един жив бич, който свисти върху главата на всяка овца от божието стадо, за да върви тя по една очертана пътека. Никоя овца, според тях, не можеше да се отклони и попасе по своя воля настрани от пътя из обширните поляни на живота.

— У нас в Персия всеки знае добре това — проговори консулът. „Никой не може да избегне от съдбата си!“ Съществуват обаче сили, които могат да я променят към по-добро. Нима твоята покровителка Титигата не може да направи тъй, щото той да не отплува към своята родина, а да остане в Азия при тебе, о, Сурея?

— Не — отвърна със задушен глас Сурея, — защото духовете — покровители на неговия народ, й пречат.

Подир тия неразбрани думи настъпи пълно мълчание. Но и този, който ги слушаше зад тежката завеса, остана не по-малко изненадан от ония, които ги бяха чули в стаята.

— Какви духове?… — извика по едно време Мокгохор. — Защо досега ти не си ми казала това, за да знам с кого имам да се боря?

— Ти не можеш да се бориш с тях — отвърна с тиха усмивка Сурея. — Майка Титигата каза: „Аз нямам власт над тия духове, защото те живеят твърде далеч от мене…“

— Нашият народ знае — обади се по едно време консулът, — че за един гадател няма „далеч“ като място, а като духовно разстояние. Един гадател лесно може да преодолее всяко физическо пространство, но едно духовно разстояние никога! Това ще рече, че ония духове са или много по-горе, или много по-долу от нея. Но това за нас няма значение. „Далеч“ значи пълна невъзможност.

— Но защо на тия духове, дявол да ги вземе, им е потрябвал нашият добър търговец от Денизли? — извика вън от себе си Мокгохор.

Сурея помълча, после отговори нежно и бавно:

— Майка Титигата ми каза само това: „Покровителите на неговия народ са били много далеч няколкостотин години поред от неговата страна. Сега са се завърнали и свикват своите чеда.“

Цял превърнат в слух, Гаврил се боеше да не изтърве нито една дума. Удивителна разказвачка бе Сурея. Той се бе уверил в това още онази нощ, когато тя му разказваше за старата столица Бруса, която назоваваше „свой роден край“. Думите се изливаха от устните й като сладък меден извор. Защо сега нейните думи нараняваха като с остър нож сърцето му? Какви бяха тия „покровители“ на неговия народ и можеше ли да им вярва той? Как го викаха те, щом той не чуваше никакъв глас? Защо сърцето му биеше тъй, сякаш някаква тайна, дълго пазена, се разкриваше пред очите му? Това ли бе тайната на неговата съдба?

Едно нещо обаче звучеше като странна истина в думите на вещицата, а именно това, че покровителите на неговия народ са отсъствали няколкостотин години поред от неговата родина. Той най-добре знаеше, че това е истина, че неговият народ живее пет века в черно робство, изоставен от всяка помощ и закрила. Можеше ли той да повярва на вещицата, че помощта и закрилата най-сетне са дошли? Можеше ли да повярва, че българските синове се свикват от всички краища на света, че и той е станал нужен на своите, че трябва да излезе из тъмните пътища на Азия и да се върне при своя народ?

Когато консулът извеждаше двамата гости на парадната стълба, той съгледа своя гиздав гавазин да излита като вихрушка от задния двор на консулството, възседнал своя лъскав черен ат.

— Каква е пък сега тая негова лудория? — каза високо консулът. Той не можеше да помисли, че гавазинът по този начин напущаше завинаги неговия дом.

V

Ездачът по вихъра

1. Първият праг на бъдещето

Додето Гаврил препускаше с всички сили към морския бряг, той мислеше, че бяга от златото на Мокгохора и от любовта на неговата прекрасна дъщеря Сурея.

„Дори ако бях останал един добър търговец в Денизли, нима аз можех да избера тебе за моя съпруга и любима, о, Сурея!… — питаше той вихъра, който го отнисаше към север. — В моето отечество жените не са като тебе! Една мома там никога не избира сама бъдещия си съпруг. Тя по-скоро би сложила верига на врата си и би се хвърлила в кладенеца, отколкото да назове пред баща си чужд мъж свой любим. Такова безсрамие у нас би накарало всеки стар родител да побелее до корените на брадата си. Това, което кара твоя баща Мокгохор да ме преследва по петите като твой съучастник, би накарало моя родител да вдигне брадва и да те съсече на дръвник, за да не срамиш неговия род!…“

И тъй като бягаше от златото на търговеца Мокгохор и от любовта на прекрасната Сурея, той напущаше Азия и бе подкарал коня си към своя роден край. Той наистина бе взел думите на Сурея за съдбата, от която никой не можел да избегне, като един брътвеж на старата вещица от Денизли, но имаше много да се чуди, когато трябваше твърде скоро да си ги припомни.

Това се случи в Цариград, току-речи още с неговото пристигане.

На брега на Златния рог имаше някакво кафене. Това бе малка ниска стаица, в която се влизаше по две стъпала в земята, полукръчма, полукафене, а донякъде и хан. Около почернелите стени на пода бяха постлани рогозки, върху които имаше натуряни вързопи от всякакъв вид. Стопаните на тия вързопи седяха с кръстосани нозе върху рогозките и гледаха да ги имат около себе си. Те пиеха от малки нечисти чашки, които някога трябва да са били изделия на стъкларска фабрика, сърбаха вряло черно кафе, пушеха тютюн, но не пропускаха да измерят всеки новодошъл с подозрителен поглед.

Държаха се помежду си свойски, като у дома си. Черпеха се шумно и се разговаряха помежду си още по-шумно, но дори когато стигаха до развеселяване, не изпускаха вързопите си от ръка и веселите им погледи не губеха своята наблюдателност.

Такива бяха посетителите на това малко и странно заведение край Златния рог, когато вратата се отвори и по двете стъпала в земята слезе един знатен мъж, облечен в пищно персийско облекло.

В един кът на малка масичка пиеха черно кафе Фильо Мангъра, Чолчо Налбантина и Криводол Станчов. Когато русият мъж влезе, те го приветстваха с издигане и размахване на въздуха своите нови алени фесове. Те си ги бяха купили нарочно за Истанбул и за неговите заведения.

— Здраве желаем, войводо! — викаха те.

— Здравейте, юнаци! — отвърна Гаврил, като поздрави с вдигане на ръка и всички присъстващи наоколо.

Когато той се настани при тях, тримата момци веднага се наведоха към него и му пошушнаха:

— Сюлеман и Юсин са тука! Чакат те!

— Какво има да ме чакат? — с неудоволствие запита Гаврил. Образите на двамата главатари бяха станали невзрачни и чужди. Тяхното благоволение бе загубило цената си за него. Той изоставяше всичко досегашно в Азия и бягаше. Сюлеман и Юсин, двамата главатари, принадлежаха на Азия и трябваше да потънат в нея!

— Аз съм се разплатил вече с Якова и Юсефа — каза той. — Никога повече няма да се върна в Измир!

Туй означаваше: „Никога повече няма да се върна и в Денизли! Никога повече няма да стъпя в Азия! Аз се връщам у дома!…“

Той не каза това, защото тримата момци бяха осъдени заради черната душа на Марина Булек да не видят никога повече своя роден край.

— Омръзнаха ли ти вече Сюлеман и Юсин! — запитаха го те, като го гледаха в очите.

Той не знаеше как да им каже, какво му е омръзнало, че му е дотежало да се върти из Мала Азия. Че си отива у дома!…

Той не можеше да ги поведе със себе си и те трябваше да се върнат в гореща Азия, защото духът на злия Марин Булек още властваше в тяхната родина.

Как да им рече сега: „Аз ви напущам!… Аз ви оставям на Сюлемана и Юсина. Аз ви оставям на Азия!“

В това време Криводол Станчов се наведе към ухото му и му каза тихо:

— И на мене ми дотегна, войводо! Като гледам тия, които са наклякали наоколо ни до своите торби! Нашенци!… Отиват си у дома! Не искали повече с турците да живеят!

— Така ли? — запита Гаврил.

— Хора от България проводили… Свикват ги… Събират ги…

— Кой ги свиква? — запита със завист Фильо Мангъра. Осъден за убийство, той не можеше да се върне в своето отечество и много му се искаше, щото туй да е лъжа.

Гаврил го погледна замислено и нищо не му отвърна.

— Аз пък знам кой ги свиква — изведнъж се обади Чолчо Налбантина. — Това е един „народен комитет“, който работи във Влашко за нашето освобождение!

Ако в този миг Чолчо Налбантина можеше да помисли каква роля е имал да изиграе за бъдещето, той сигурно щеше много да се чуди. Но кой можеше да помисли, че един прост човек като него с тия няколко думи можеше да отвори вратата на историята за своя народ? Че тези негови думи ще се превърнат в оня съдбоносен тласък, какъвто е ураганът, който сварва самотна лодка в открито море?

2. Гласове, които идеха от север

Гаврил премина наведнъж и, току-речи, без почивка цялата българска земя от Одрин до Дунава. Неговото пътуване се извършваше под напора на силен вятър. Само когато пристигна в Лом, една малка паланка, той се окопити и се поразмисли дали да спре и си поотдъхне за няколко дни в това тихо и спокойно селище.

Тука той имаше своя кръв, родна сестра, омъжена преди много години. Тая негова кръвна роднина принадлежеше вече толкова на Копривщица и неговия род, колкото и на тази паланка и на мъжа, който я бе довел тука. Гаврил почувства, че му домилява за тази сестра, за тази жена от неговото семейство, защото и тя бе станала пътница като него, изселница от роден край, дърво, присадено на чужди корен в непозната земя.

— „Че да отида да си я повидя! — каза с внезапно умиление този странстващ брат за своята странстваща сестра. — Щом аз минавам през Лом паланка, а тя живее тук!… Не вярвам някой от нашето семейство да е идвал толкова далеч да я споходи.“

Гаврил поразпита тук-таме и се озова пред къщурката на сестра си. Не след дълго той беше вече в нейните обятия.

Сестра му се смееше през сълзи и едва събираше душата си, задухата не й даваше да говори. Най-сетне тя го целуна по челото под моравия фес и се отдръпна от него, за да го изгледа още веднъж, все такава мокра и задъхана.

— Какъв си ми хубавец! — извика тя. — В нашия род май не е имало мъж толкова личен и гиздав като тебе!

Неговата гиздавост обаче също тъй направи силно впечатление на зет му. Още същата вечер той го запита:

— Какъв занаят работиш ти?

— Абаджия съм — отвърна Гаврил.

— Ее, разбирам тогава защо носиш такива хубави дрехи — рече зет му.

На третия ден той го запита още веднъж:

— Тука ли смяташ да се установиш на работа? Имаш ли си пари да откриеш някой макар и малък абаджийски дюкян?

Неговият въпрос беше плах, а погледът му нерешителен. Като бе гледал три дни поред своя нов роднина да се скита по брега на Дунава без работа и, току-речи, без посока, той почувства как в главата му се загнездват различни подозрения. Новият му роднина, който ходеше и в делничен ден твърде гиздаво облечен, изглеждаше погълнат от някакви съмнителни кроежи. Често пъти той вдигаше високия си врат, изправяше сухата си руса глава и се взираше н’ам къде си.

Добрият роднина се питаше, не без основание, какво означава този поглед? Разсеяност или тайни кроежи? Дали като бе дошел в неговата паланка, Гаврил не възнамеряваше да се установи и заживее като храненик при сестра си?… По какъв начин мисли да си отвори абаджийски дюкян?

Колкото гледаше своя шурей, толкова повече искаше да го запита.

Младият хубавец се разсмя на неговите въпроси и се смя от сърце, което много учуди загрижения стопанин.

— Не — каза най-сетне той. — Ще си вървя!…

— Къде ще си вървиш? — извика сестра му. — Та ти едва си дошел!

— Ще отида оттатък, в Румъния — каза Гаврил.

Затуй три дена той бе скитал по брега на Дунава и гледал към Влашко.

На другия ден Гаврил напусна Лом паланка. Сестра му дълго плака в престилката си и го изпрати със зачервени очи. За него ли плачеше тя, или за своята младост, която лежеше погребана в земята на тази паланка?

— На добър път, Гавриле! На добър път, братко! — повтаряше тя. — А на връщане не забравяй пак да минеш край дома!

Гаврил никога не я видя повече.

Влашко се простираше пред очите му и го зовеше оттатък Дунава. Там го чакаше нова земя, нови роднини, защото, мислеше той, човек няма роднини, близки само по кръв. Истинските роднини са близките по дух. Там се събираха ония „позовани“ българи, които свиквал от всички краища на света някакъв „народен комитет“ във Влашко да работят за освобождението на България.

3. Позованите

Първият от тия позовани, с които Гаврил се запозна в Букурещ, бе някой си Стоян, когото наричаха още и Диарбекирлията. Този Стоян само преди една година бил хасковски учител, но оттогава съдбата му бе донесла големи промени и той можеше да каже, че е преживял много неща.

— Аз съм чирпанлия — каза му той. — Но още като ученик в Заара срещнах Дякон Левски в къщата на Кольо Ганчев. Тогава Дякон Левски ме натовари да занеса писма на комитета в Чирпан.

Гаврил знаеше вече кой е Дякон Левски, затуй го слушаше и благоговееше напреде му.

— После, като учител в Хасково — продължи Стоян Диарбекирлията, — аз се сприятелих с новия апостол Атанас Узунов. И той беше личен мъж и хубавец. Но хубостта му и апостолството му бяха за кратко време. Той нападна у дома му хаджи Ставря, голям чорбаджия, и му поиска пари за оръжие. Но хаджи Ставри се развикал, притекли се зетьове, синове и ратаи. Хванаха Атанаса, хванаха и мене, осъдиха ни на доживотна каторга и ни изпратиха в Диарбекир, оковани в железа. Стъпих в Мала Азия през пролетта миналата година, а през ноември намислих вече да бягам.

В Диарбекир бе дошъл на работа един бележит полски инженер на име Антон Бенковски. Той бе голям родолюбец и разбираше по-добре от нас народните работи. За своята Полша той бе истински герой и мъченик. Неговото провинение бе голямо, защото като инженер във Варшава стрелял срещу руския губернатор. Хванали го и го осъдили на вечно заточение в Сахалин. Скоро той успял да избяга оттам в Иедо, а от Иедо в Токио, където френският консул му дал „свидетелство“. С това „свидетелство“ той си пътуваше свободно из целия Ориент. А тъй като се беше установил от дълго време на работа в Диарбекир, аз го склоних да ми го продаде, за да мога и аз като него да се освободя от вериги и от робство.

Антон Бенковски ми продаде свидетелството си и през ноември миналата година, в един вълчи студ, бос и само с една риза на гърба, аз тръгнах да се скитам из Мала Азия. Минах през Ерзерум и Каре. Дълго време се въртях из Трапезунд. Най-сетне се добрах до Цариград, където се укрих при един мой добър другар, ученик в Роберт колеж.

— Ех, защо не сме се познавали тогава! — удари с ръка Гаврил. — Аз бях още там! Щях да те облека, да те нахраня, със злато да те покрия!…

И той му разказа на кои места и колко дълго бе скитал из Мала Азия. А Цариград му бил познат до най-затънтеното кьоше.

Моят другар ме кри в самия колеж 15 дни — продължи Стоян Диарбекирлията, — оттам ме снабди с пари, качи ме на един параход и щастието ми се усмихна да видя свободно Влашко. Тука отново имам възможност да се боря за свободата на моето отечество. Работя като експедитор и коректор в печатницата на Каравелов. Ям с Христо Ботев и бае Любена на една софра.

Гаврил с голямо благоговение разпита кои са тия двама души, с които Стоян Диарбекирлията очевидно намираше за голяма чест да яде хляб на една софра.

— Учени хора, книги пишат! — отговори той.

Стоян Диарбекирлията бе пред очите на Гаврила много учен мъж, народен учител, а и сам пописваше нещо за вестниците. Колко по-учени от него трябваше да бъдат ония двама, за да благоговее той така напреде им!…

Бае Любен е дългогодишен редактор, голям философ и съчинител на книги — каза Стоян Диарбекирлията. — Това, което той мисли и пише, аз трудно бих могъл да намисля и да напиша. Ала това, което Христо Ботев пише, никой не може!…

— И двамата са народни. Съдбините на народа са в техни ръце. Ти ме питаш кой е комитетът?… Аз ти отговарям: „Това е КОМИТЕТЪТ!… Като ги видиш, да знаеш: те са!“

Жалното е само, че напоследък се явиха несъгласия. Единият казва: „Аз тъй съм водил досега!…“ Другият отговаря: „Аз инак ще водя отсега нататък!…“

Гаврил дълго мисли с набръчкано чело, после рече:

— Два ата не се връзват на един мегдан!…

4. Кръщене

Един ден Стоян Диарбекирлията го намери в Букурещ и му каза:

— Слушай, Гавриле, ние сме решили тази есен да вдигнем народа на въстание!

Сърцето на Гаврил подскочи в гърдите му и той извика радостно. Стоян Диарбекирлията, който изглеждаше твърде тържествен, не му позволи да се разпростира в радостта си много надалече.

— Слушай! — рече накратко той. — Комитетът взе единодушно решение, когато въстанието пламне в няколко български града, да бъде подпален от толкова кьошета и Цариград!

— Велика идея! — възкликна Гаврил.

Стоян Диарбекирлията не обърна внимание на неговата възхвала, сякаш предварително се знаеше, че всяка идея на комитета е велика.

— С вишегласие — продължи той — избраха мене да извърша тази работа, като си избера тридесетина души за помощници. И така, преди всичко аз избрах тебе!

— Голяма чест си ми направил! — каза Гаврил с гърло, пресъхнало от радост.

— Ти познаваш Цариград. На всяко кьоше си бил. Ти ще посочиш откъде е най-добре да го запалим. На тия места ще намериш квартири за тридесетината момци-палячи, които ще ти предам.

От този ден Гаврил заживя в блажен и трескав сън. По цял ден кроеше планове срещу столицата на султаните, сякаш подготовляваше да подпали цялата империя. Най-сетне той влизаше в действие, полезно за родината!… Някога бе скитал из всичките криви улички на Цариград за своя изгода, сега отново щеше да ги преброди за полза на своя народ! Опитностите, добри и лоши, които човек събира по своя жизнен път, винаги могат да се окажат полезни.

Наскоро Стоян Диарбекирлията му доведе тридесетина момци българчета, които се здрависаха с него братски, като му казаха:

— Ние сме палячите. Заповед имаме да те слушаме във всичко. Стоян Диарбекирлията му остави още и стотина наполеона за пътни разноски на момците и за наемане на квартирите. На всички палячи той бе извадил и фалшиви паспорти.

— А на тебе, Гавриле — каза той, — аз извадих паспорт с онова свидетелство, което съм ти разправял, че купих в Диарбекир от полския инженер Антон Бенковски. И тъй, запомни, от днес ти не си вече Гаврил Хлътев. Ти си Георги Бенковски!

Гаврил прие новото си име с весела усмивка.

— Защо не — каза той, — досега съм носил какви ли не имена: българско, зебешко, турско, персийско… Защо да не понося сега пък и полско?… Добре… От днес ще се наричам Георги Бенковски.

Той не можеше да си помисли, че тъкмо това негово име ще остане паметно за неговия народ и че той ще го запише завинаги в страниците на своята история.

5. Първо дело

Георги Бенковски тръгна по море начело на тридесетина души юнаци, за да се върне в Цариград по-скоро, отколкото бе очаквал. Този път не за да използва за своя работа неговите криви улички и дъсчени свърталища, а за да тури огън в тях, да ги подпали от всички страни. Да изчисти с огнена стихия тяхната ненаситна алчност и съблазни. Да заличи от Босфора голямата османска столица, като знак пред света, че неговият поробен народ се е вдигнал на борба за свободата си!

Щом пристигна, без да губи време, според съставения от него план той тръгна от уличка в уличка и за няколко дни всички негови момчета бяха настанени по магазини и дъсчени стаи на противоположни краища в града. Тези магазини и дъсчени стаи трябваше да се превърнат в огнища и кратери.

Стоян Диарбекирлията му бе казал:

— „Ще палиш едва когато получиш от Заара лозинка, написана от Стамболова, че въстанието е избухнало по всички пунктове. Да не си посмял да вършиш нещо на своя глава, че наказанието е смърт!

И никога не забравяй, че аз съм гарантирал с главата си за тебе!“

През туй време Цариград биде замрежен от неговите хора. Според плана трябваше да пламнат първом най-ниските и стари махали, които имаха само дъсчени къщурки около пристанищата и градските стени. Стихийните пламъци сами щяха да обхванат дървените стобори и стени на горните махали. Събираха се сведения за ветровете, както за морските, тъй и за тия от сушата. Питаха се овчари и моряци за времето през текущия месец. Но лозинка от Заара все още не идеше.

Стефан Стамболов се бавеше. Гаврил вярваше на Стефан Търновлията, ако и да беше десетина години по-стар от него. Вярваха му и всички народни синове. Той бе винаги деятелен, пъргав като сърна и в малките му очи гореше огън, достоен за големи пещи. Всички му се бояха, ако и да бе най-младият. Всички искаха да бъдат на негова страна. Той бе надежден човек, учен, знаеше много езици, идеше от Русия и пишеше стихове заедно с Христо Ботева.

Да чакаш заповед от такъв човек, значи да си сигурен, че ще я получиш такава, каквато я искаш.

И Георги Бенковски продължаваше да чака лозинката: „Огънят е запален по всички огнища.“

Най-силният огън обаче тозчас щеше да пламне в Цариград и да го предаде на стихиен пожар, който трябваше да го превърне в пепелище.

Една утрин, когато духаха най-сгодни ветрове откъм морето, когато вихрушки безполезен прахоляк летеше към горните махали на Цариград, той получи следната депеша, която носеше щемпел от Заара:

„Не купувайте гьонове; търговията е слаба.“

6. Разочарование

Току-що стъпил в новия си живот, Георги Бенковски преживя своята първа несполука. Цариград сега му се виждаше много по-грозен, отколкото ако го бе видял превърнат в пепелище. На следния ден той натовари своите момци на един параход и без да се обърне и погледне назад към този великолепен и съблазнителен град, който само провидението бе запазило от неговата отмъстителна ръка, пак потегли през море за влашка земя. Там щеше веднага да узнае кой е станал причина за неговата несполука.

Първият човек, който ги посрещна във Влашко, бе Стоян Диарбекирлията, който му разказа, че населението на Заара не се повдигнало в уречения ден на общо въстание. Тъй постъпили и другите революционни центрове. Патриотичното движение се оказало слабо, затуй и много от членовете на комитетите са заловени вече от турците и избесени.

Търновлията Стамболов едва успял да се отърве и достигне до родния си град.

От разказа на Диарбекирлията обаче Георги Бенковски разбра, че не трябва да се държи отговорно населението на Заара, а че за неговата първа несполука има само едни виновници!… Той веднага изказа своето мнение:

— Ако водителите на въстанието не са успели да повдигнат населението на всеобщо въстание, това показва, че въстанието не е било така добре организирано, за каквото ние го имахме! А бесилките в Заара, на които сега се люлеят невинни патриоти, потвърждават още по-добре това заключение.

— В революционните работи — спокойно отвърна Стоян Диарбекирлията — и на най-добрите може да се случи такова нещо.

Георги Бенковски нищо не възрази, но от този ден той стана от само себе си по-предпазлив към околните, както и по-наблюдателен към тях. Него никой и за нищо не питаше в народните работи, затуй той можеше да си дава сметка само пред себе си. Народните хора не бяха вече за него един и същи образ, написан върху златна икона. Той започна да ги различава един от друг и да ги преценява според своите разбирания.

Един ден Георги Бенковски се реши да отиде и погледне в лицето Любен Каравелов, но последният се беше заключил вече и закрепостил в своята печатница. Никой не пускаше при себе си, сякаш нищо не искаше вече да чуе за „Свобода“ и „Независимост“. Тия две негови горди знамена бяха свалени и прибрани. На тяхно място се развяваше нов байрак, който носеше надпис:

„Знание“.

Ала Георги Бенковски не искаше да знае за такъв байрак. Той жалеше само за Комитета, за това всевластно на българския народ божество, което „можеше всичко и разпореждаше всички на живот или смърт“.

Първият негов разпоредител Любен Каравелов го бе напуснал вече, сам изоставен от своите другари. Неговата самота изглеждаше почти зловеща, защото бе станала застрашителна за тия, които го бяха напуснали.

Георги Бенковски отиде при Христо Ботев, който също бе напуснал Комитета като негов председател.

„Всички се лъжат, ако мислят, че и аз ще се затворя в своята печатница! — каза той. — Народът не си е казал още думата!…“

Георги Бенковски се върна опечален при народните хора и запита:

— Ее, какво ще правим ние сега, щом двамата водачи разтуриха Комитета?

7. Нова смяна

През ноември месец Стоян го взе и поведе към Гюргево.

— Нов комитет ще съставим там! — каза му той. — Въстанието ще вдигнем тази пролет на всяка цена!

Георги Бенковски се изпълни с радостна надежда. Пристигнаха в Гюргево късно през нощта в едно проклето дъждовно време. На другия ден престана да вали. Диарбекирлията ги заведе в една самотна къщица край града. Богат родолюбив българин я беше наел за „народна работа“.

— Това е нашата „казарма“ — каза му той. — Вътре ще видиш събрани всички бъдещи апостоли. Те са хора учени и с голяма практика в народното дело.

Колкото и горчива опитност да бе придобил за кратко време, Георги Бенковски влезе в малката „казарма“ с жално сърце и отворени очи, да види тия, които можеха да станат новите апостоли на България.

Стоян Диарбекирлията го въведе в една малка стаица, в която имаше събрани десетина мъже, повечето голобради момци, които обаче се държаха като възрастни и водеха разговор като учени хора.

Георги Бенковски се промъкна край стената, за да не им побърка на разговора, и седна някъде встрани. Когато отправи от своя кът погледа си към тях, той видя, че повечето от тях му са вече познати. Виждал ги бе в Букурещ. Те бяха насядали върху един нисък войнишки креват или с кръстосани нозе върху някаква дрипава черджица на пода. Мизерната обстановка, която никак не им подхождаше, порази веднага неприятно неговото око, което бе навикнало да гледа богати уредби. Народните герои винаги се бяха рисували в неговото въображение облечени в бляскави доспехи.

На първо място тука бе Стефан Стамболов Търновлията, който държеше в ръката си някакъв свитък. Когато другарите му престанаха да разговарят помежду си, той вдигна свитъка и заговори с такъв висок глас, сякаш не даваше отчет, а започваше война. Стефан Стамболов не изглеждаше посрамен от неуспеха на Заарското въстание. Напротив… Той вдигна глас срещу него, като изсипа най-гръмки обвинения против някой си старец дядо Кольо от Хаинето, който го подлъгал, че ще му прати 700 души въоръжени момчета и 80 души турци, готови да грабнат оръжие по един негов знак.

До него на войнишкия креват седеше Панайот Волов, който нямаше защо да казва всекиму, че е ученият измежду апостолите. Завършил Николаевската гимназия, неговото изтънчено умно лице показваше, че той е станал учител поради своята склонност към размишление и наука.

„Мислител може да е, но сигурно е и добър революционер“ — каза си Георги Бенковски, като го наблюдаваше отстрани.

Съдено му бе да се занимава с тези мисли и занапред.

„… Мислителят може ли да бъде и добър революционер? Мисълта не пречи ли на делото?“ — питаше се Георги Бенковски.

До Волова седеше, току на края на кревата, преметнал едната си ръка зад железните пръчки, търновлията Христо Книговезеца, както го наричаха още и Големия. Той имаше вече 35 години и бе най-старият от събраните. За него разправяха, че бил най-близък другар на Дякон Левски.

Срещу него на земята, с кръстосани нозе върху малката черджица, седеше още един търновлия, Христо Караминков, наречен Малкия. Той бе вдигнал глава и слушаше прехласнато своя съгражданин, който викаше и ръкомахаше над главата му. Бухналите мустаци над горната му устна бяха щръкнали под носа му тъй смешно, че отстрани той имаше вид на таралеж.

До него седеше напето и с изправен кръст, като руски офицер, Иларион Драгостинов от Арбанаси, който говореше и пишеше почти на всички европейски езици. Благодарение на тия му знания той бе назначен от чуждестранната компания за чиновник по железницата. Миналата година едва бе напуснал компанията, за да вземе участие в Заарското въстание. След разгрома на въстанието бе забягнал във Влашко. Той правеше твърде добро впечатление както с хубавото си и нежно лице, тъй и със своята напета и стегната фигура.

Стоян Диарбекирлията, който седна до този момък, не изглеждаше покрай него много добре. Георги Бенковски проследи погледите на всички присъстващи, да види дали и те мислят така. Стоян бе негов приятел и застъпник. Той искаше, щото неговият глас да не е по-маловажен от гласа на другите апостоли.

Вдясно от Стояна седеше едно бледно и голобрадо момче от Русчук. Казваха го Никола. Всички апостоли бяха поживели в бащината му къща. Всички считаха неговата майка баба Тонка Обретенова за своя майка и закрилница. Сега пак тя им носеше храна и завивки от Русчук, който се намираше на отсрещната страна на Дунава. Тя преминаваше по широката река с каик и в най-голямата зимна виелица.

Никола изглеждаше запален патриот, твърде млад и възторжен. Всяка дума на Стамболова го караше да чупи горната си устна, над която едва бе поникнал рус мъх.

До Никола седеше и току изръмжаваше в отговор на Стамболовата реч Георги Икономов, сливненецът.

Зад него слушаше мълчаливо заарецът Георги Апостолов, който бе избягал от търговската кантора на вуйчо си в Цариград, за да препаше сабята и револвера и да стане бунтовник. Въстанието, което Стамболов тъй яростно нападаше, провалено в родния му град, го бе направило завинаги изгнаник във Влашко.

Георги Бенковски гледаше всички тия мъже, които бяха или на негова възраст, или много по-млади от него, но всички бяха взели вече участие в някакъв бунт и имаха опит в народните работи.

Как бяха попаднали тук от различни краища на България, той вече знаеше.

Някои можеха да се препоръчат: „Бегълци от Заарското въстание!“

А други: „От сянката на въжето!“

Трети щяха да кажат: „Ние сме новата смяна, застанала на пост!“

За Георги Бенковски обаче тук бяха събрани позованите, за които бе чул да се говори в Азия.

8. Плесницата

Стефан Стамболов завърши своята реч, но обвиненията му продължаваха да гърмят и да се блъскат едно върху друго в малката стаица.

— Да ги разгледаме поред! — предложи кротко Панайот Волов. — Последствията ние знаем. Причините сме длъжни да изучим наизуст!

— Как да не сме длъжни! — извика Малкия. — Напролет пак ли ще повторим същите грешки? Бунтовният занаят си има своята наука. Нашите несполуки са нашите учебници!

Иларион Драгостинов, който владееше много чужди знания, се усмихна. Усмивката твърде много приличаше на нежното му и хубаво лице.

— И добре, че са неписани учебници, братко! — допълни го духовито Христо Големия.

— Гледайте да не съберем много такива учебници — обади се Георги Икономов. — Че такивато учебници са написани все от хора, обесени на бесилките.

Седнали един срещу други, апостолите подхванаха разговор, развеселени от опасностите на своите занимания. Само Георги Бенковски мълчеше настрани. Никой не го погледна, никой не го запита, никой не го забелязваше, че той е там, свит на някакъв куп парцалени черги, които се употребяваха за завивка, че ги слуша и гледа.

— Да започнем с причините — издигна тихия си глас Панайот Волов. — Първо: да започнем като всички хора с времето. Но не с хубавото или лошо време, а с времето като творчески фактор във всяко дело. Защото за всяко дело се иска време, и то достатъчно. Краткото време дава прибързана работа, каквато народът нарича „през куп за грош“. Една стока, изработена тъй, може да се откаже и върне от купувача, може и да се захвърли. Но работа като нашата „през куп за грош“ довежда хиляди хора до бесилото. Ето защо ние сме длъжни да бъдем твърде осторожни и взискателни с времето. Времето за нас е срокът за подготовка на въстанието. А такова време ние почти никога нямаме. Това бе първата причина за провалянето на Заарското въстание.

— Не трябва да виниме времето, а хората! — прибързано се обади Стоян Диарбекирлията, който най-много настояваше въстанието на всяка цена да се вдигне още тази пролет, додето великите сили разглеждат поставения върху щиковете въпрос на Босна и Херцеговина. — Какво можеше да направи Стойко Мъглата[11] сам в Заара?

Въпросът за времето винаги се е решавал с хора. Другояче щеше да се подготви окръгът, ако Стойко Мъглата действаше с десетина помощници. Предлагам да не разискваме въпроса за времето именно за да не губим време, тъй като ние сме го разрешили с нашата многочисленост. Нека определим за всеки окръг по двама, трима, петима апостоли, нека прибавим към тях съответните помощници, и въпросът за времето ще бъде решен!…

В това време вратата се отвори с трясък и в стаята нахлу един неканен гостенин. Човекът беше нито нисък, нито висок, нито много млад, нито пък стар, човек с малко шкембе, което показваше алчност, и свирепи очички, които издаваха тайната му професия.

Той не се отличаваше с хубост или грозота, а с типичния вид на фактор от цивилната полиция. Влезлият имаше и ниско чело, в което бе вгнездена неговата професионална подозрителност и нетолерантност. На устните му се забелязваше една гънка, получена там заедно със заповедта за назначение. Тя означаваше типичния сарказъм, който бе повече необходимо свидетелство за тази професия, отколкото белег на характера. За този човек, влязъл така шумно и безцеремонно в малката „казарма“, не се искаше униформа, за да бъде познат.

Той изгледа слисаните мъже, насядали в стаята, а очичките му се осветиха от металически лъч, който, съпоставен с гънката на долната му устна, означаваше усмивка. Тъй котаракът вижда мишките, заловени в капана.

— Що за хора сте вие? — запита грубо той.

Апостолите мълчаливо се спогледаха, смутени от това неочаквано нападение. Обстоятелството, че румънският полицай, който не бе никой друг, а градският комисар, не правеше никакво встъпление, показваше, че той ги смята за крайно лоша пасмина и е дошъл с предварително взети и твърде неблагоприятни решения. Какво трябваше да му отговорят, за да се оправдаят пред него?

В това време, додето те мълчаха и се споглеждаха помежду си, Георги Бенковски, който бе седял незабелязан от никого в къта, скочи и се изправи пред комисаря. Без да му даде какъвто и да е отговор, той залепи една плесница на бузата му и като го сграби за яката, изхвърли го през отворената врата.

— Виждаш ли това мандало, което виси на вратата? — кресна му той в носа. — Преди да влезеш и да питаш каквото и да е, ти си длъжен да се обърнеш най-напред към него!

Градският комисар го погледна втрещен, без да може да му отговори нито дума. Очите му примигаха плахо, обикновената гънка на долната му устна изчезна в зачервената му и подута буза. Той забрави, че има една възможност да се отбрани, като се хване за оръжието си, а се обърна и побягна навън.

Апостолите останаха смаяни по местата си, не по-малко зашеметени от самия комисар. Досега те не бяха забелязали, че този посетител, именуем Георги Бенковски, е влязъл в стаята, че е седнал в един кът върху някакви дрипели, че мълчи, че ги слуша и гледа. Сега обаче те го видяха.

Протекоха мълчаливо час, два, а румънският комисар не се връщаше нито сам, нито придружен от други полицаи, за да ги пита още веднъж кои са.

С тях заедно мълчаливо чакаше и Георги Бенковски. Никой не отвори уста да го упрекне и той, свъсил вежди, не изказа никакво съжаление за плесницата, която тъй невъздържано бе залепил върху бузата на румънския комисар. Всички разбираха, че той продължава да седи между тях, защото е готов да отговаря сам за нея. Твърдите му устни се бяха впили една в друга и предвещаваха най-лоша саморазправа.

Когато опасността мина, Георги Бенковски стана и мълчаливо напусна малката „казарма“ на апостолите. Сега той знаеше, че те повече никога няма да го пуснат в нея.

Съдбата обаче бе казала друго. Една нощ Стоян Диарбекирлията го намери, свит и мрачен, да седи в своята мразовита стая в Гюргево. Той се хвърли към него, стисна му развълнувано ръцете и му извика:

— Радвай се, Георгие!… Тази нощ Апостолският комитет те избра за апостол! Аз гарантирах за тебе, но тъй като повечето не те познаваха, ти се избра с два противни гласа. А тия, които гласуваха за тебе, решиха ти да бъдеш придаден като помощник на Панайот Волова, който е опитен в революционните работи. И тъй аз стискам ръцете на новия апостол и му казвам: честито!…

Георги Бенковски скочи от леглото, прие неговото известие смаян от радост и отвърна възторжено на неговото ръкостискане.

— Благодаря ти, братко! — извика той. — Те са ме направили апостол, само защото ти си гарантирал за мене!

Стоян Диарбекирлията поклати глава и се усмихна.

— Не — рече той. — Не аз… Онази плесница, която ти залепи тогава на румънския полицай, тя те направи апостол!…

VI

Апостолът

1. „Самозванец“

Кираджията Харалампий вкара колата в първата улица на Копривщица, когато падна нощ. Сводестите порти на каменните огради бяха вече заключени и подпрени с греди, а високите еркери тъмни. От никоя пролука не блещукаше огън. Копривщица спеше. Напразно един копривщенец, който се завръщаше в родното си място по това време, можеше да наднича от колата и да оглежда улици и къщи. Те бяха обвити в такава тъмнина, че от тях нищо не можеше да се види освен по-тъмни и по-сиви сенки, а и това, което изглеждаше по-високо и по-ниско, и то бе само мракове. Вътре в тия мракове бяха затворени неговите спомени, неговите някогашни чувства, омразата му, любовта му, но той сега нищо не можеше да види, сякаш нищо не бе останало от тях.

„И по-добре!“ — каза си този копривщенец, който се завръщаше в родното си място, без да може да види нещо в него. — „Един апостол не бива да обича отделни хора, тъй като сърцето му е нужно на цял народ. Апостолът не може да бъде привързан към едно селище, защото носи в сърцето си земята на целия народ.“

— Закарай ме в дома на Атанаса Шабанов! — каза той на коларя.

На другата вечер обаче, и без да иска, той трябваше да си припомни твърде много от онова, което бе оставил в своята родна стара Копривщица. Тези спомени му донесоха деветимата копривщенски мъже, които се събраха при първото повикване в дома на Атанаса. Единият от тях се нарече Цоко Буда, а другият Брайко Енев. Двама от тях — Илия Мангъра и Петко Бояджиев — апостолът знаеше още от своето време в Копривщица, ала не им се обади. Струваше му се да е виждал някога и Петко Кесяков, Рашко Стойчев и Найден Стоянов. Един момък, който се каза Нешо Брайков, му бе съвсем непознат. Тези копривщенски мъже водеше в дома на Атанаса Шабанов един момък, не по-възрастен от 22–23 години, който веднага се виждаше да е учил в чуждо училище, че е образован и чорбаджийски син.

Георги Бенковски го изгледа от глава до пети. Не бе ли този момък представител на онова нему тъй ненавистно съсловие, срещу което той бе готов да вдига въстание на цялата страна, както и срещу турчина? Какво диреше този чорбаджийски син, този „граматик“ между копривщенските бунтовници? Нима неговата Копривщица нямаше някой друг по-достоен, който да я поведе? Защо тези мустакати мъже се бяха оставили в ръцете на невръстен младеж?

Дългото му и аристократично лице с прав нос, меките и тънки косми на главата му, разделени по средата с права пътека, неговите малки уши и розови устни, та дори и очите му, които бяха слабо раздалечени в погледа, говореха за нещо аристократично и учено, но още и за една крехкост на здравето, за нещо детско останало в юношата, за нещо, което бе напъпило и напираше да разцъфти в мъжа, но се бавеше несигурно и опасно.

— Нашият водач Тодор Каблешков — обади се в това време домакинът Атанас Шабанов. — Нашият апостол!

Георги Бенковски изгледа „самозванеца“ поразен.

— Кой комитет те избра за апостол? — запита безцеремонно той. Тодор Каблешков се усмихна с пленителна детска усмивка, която блестеше от гордост.

— Дякон Левски ме постави начело на комитета в Копривщица на 1 януари 1872 година! — отговори той с буйно възпламенен поглед.

Новият апостол занемя. Той много добре знаеше, както го знаеха всички българи, че решенията на това име са добили неотменима власт, каквато дават само историята и славата.

— Нима?… — изръмжа най-сетне той. — Но ти тогава си бил хлапак!

Тодор Каблешков примижа с раздалечените си очи и като се усмихна изтънко, изгледа го с един поглед, който установяваше своите права и приемственост от първия Апостол, ала и питаше: „Ами ти кой си? Познаваш ли «ония»? Участвал ли си в някогашните комитети?“

Той не отвори уста да му разкаже, че през 1872 година в Копривщица се бе уредил един бунтовнически комитет под фирмата „Машиническо акционерно дружество“ с 39 членове все възрастни, яки и заможни мъже. Той не му каза, че тия мъже го бяха намерили тогава също така за твърде млад и буен, за да седи начело на дружеството и да го ръководи, че един ден се изплашиха толкова много, че го повикаха и накараха да изгори в тяхно присъствие всички книжа в кантората. Членовете прибраха своите акции и унищожиха дружеството, но не и неговия председател.

Каблешков веднага напусна Копривщица и отиде да живее в Одрин, за да се загуби от очите на света. Дните, които прекара като телеграфист на железопътната станция, обаче не бяха за него дни на забрава. Веднъж коронован за водач на бунтовния комитет, той прекарваше дните си в Одрин като един детрониран владетел. Можеше ли да престане да мисли за комитета в Копривщица и за своите обязаности, щом Дякон Левски веднъж го бе натоварил с тях? Ако Апостола кажеше някому: „Ти си!“ — можеше ли някой да му отнеме тази привилегия?

Една негова дума бе по-тежка от короната на владетел.

Детронираният крал престава ли да бъде крал в чужбина? Не мисли ли вече той за своя трон, за своето кралство, за своя народ, за своите обязаности? Не остава ли той крал дори и след смъртта си?

Такъв един коронован, такъв един задължен с апостолско звание бе и този, който стоеше сега пред новия апостол Георги Бенковски и го гледаше с усмихнати очи.

— Наистина тогава аз бях твърде млад — съгласи се той повече от гордост, колкото от любезност, — обаче такова свято задължение си е задължение во веки веков. Подир смъртта на Апостола нашият комитет се разтури, аз отидох на работа в други градове. Бях в Одрин. Старозагорското въстание обаче ме завари началник на железопътната станция в Белово. Веднага подадох оставката си и се върнах в Копривщица да поема своя истински пост — в комитета. Въстанието в Заара биде погребано, обаче нашият комитет в Копривщица възкръсна за нов живот. Ние редовно се събираме и се готвим. Тези мъже, които ти водя и представям на твоето внимание, са доблестни, верни и предани народни синове. Ти можеше да се облегнеш на нашите сили. „Morituri te salutant!“

Бенковски смръщи вежди пред едно такова пламенно приветствие, изказано от учен мъж и завършило с чуждестранни думи, каквито не всеки можеше да разбере.

— Тези, които се готвят да умрат за своята родина, те поздравляват! — веднага обясни Каблешков стария възглас на гладиаторите.

Бенковски го гледаше напрегнато и размисляше, без да отговори. Той не бе подготвен за такъв прием в своя роден град, защото никога не бе очаквал да го намери. Той бе дошъл да разбуди, а намираше бдящи стражи. Той идеше да позове към жертва за свобода, а намираше готови да умрат за родината. Той идеше да срази едно цяло ненавистно съсловие, наречено чорбаджии, а намираше техния син начело на бунта.

Апостолът Васил Левски бе събрал на своето време тази нужна нему войска. Тя бе организирана и се обучаваше по неговите закони.

Какво очакваха тия войници прочие от новия апостол Георги Бенковски? Да дойде да ги позове?… Те бяха вече събрани. Да им даде свой закон? Те имаха закона на Дякон Левски. От новия апостол те можеха да чакат само едно — знак за революция!

— Добре, добре — каза, все още изпълнен с тия размисли, Георги Бенковски. — Седнете прочее да се запознаем и да си поговорим!

Както подобаваше на генерал, той трябваше да опознае своите войници. Той трябваше да седне рамо до рамо и братски да се разговори с тогова, когото копривщенци имаха за свой апостол, оставен там от същия Дякон Левски, чиито разпореждания той срещаше навред по своя път. Да се бори срещу неговите разпоредби бе и опасно, и безсмислено. Мъртвият генерал има по-голяма власт над своите войници от живия. Една негова заповед, останала в техните спомени, звучеше по-силно от всяка жива реч.

Той не можеше да стори друго, освен да се помири с този от миналото назначен наместник в Копривщица и да го остави да апостолства в неговия роден край. И без туй той не мислеше да се установява между своите. Защото кой можеше да каже, че някой си е бил пророк в своята родина?

— Апостоле — обади се Тодор Каблешков, като седна до него и го погледна с блеснали очи. — Тука се говори, че ти си бил наш човек, от Копривщица. Вярно ли е това?

Георги Бенковски прекъсна тъкмо навреме последната си мисъл. Щеше ли този разгален чорбаджийски син да погледне на него с тия блеснали очи, ако научеше, че той не е Георги Бенковски, а копривщенският абаджия Гаврил Хлътев? Щяха ли тия мъже да го слушат тъй внимателно, че трябва да пожертват всичко за родината, ако знаеха, че в Копривщица той няма нищо свое, което да пожертва?

А и беше ли всъщност той повече тукашен? Какво бе останало от копривщенеца Гаврил Хлътев подир многото години скитничество из чужбина? Той бе извървял град подир град и страна подир страна. Много чужди хора, човек подир човек, бяха минали през живота му. Тежки и чужди говори ограждаха слуха му. Камъни тежки, чужди камъни, камък подир камък се бяха натрупали около сърцето му. Той се бе върнал у дома си, но стената около него бе станала толкова висока, че никой роден и близък не можеше вече да надникне зад нея и да го намери.

— Аз не съм тукашен и не съм копривщенец! — отговори спокойно той. — Според закона на революцията и предупреждението на Централния комитет аз съм длъжен да призная, че съм българин, но моето родно място трябва да остане за всекиго в пълна тайна.

— И така трябва за един апостол! — съгласиха се всички. — Ти принадлежиш на целия народ!

— Пък нима ние нямаше да те знаем, ако ти беше копривщенец? — провикна се Цоко Буда. — Такъв личен мъж като тебе, красавец и юначен, може ли да потъне в нашия град като игла в купа сено? Никой да не го види и чуе?

Георги Бенковски не отвърна нищо. Изправен в една съвсем нова действителност, натоварен с една странна обязаност, той трябваше да отхвърли всичко старо от своето досегашно съществувание, за да може да служи на новия си дълг. Това отхвърляне на всичко досегашно той чувстваше не само като необходимост, но още и като жертвоприношение пред олтара на родината. Само че някогашните жреци бяха принасяли в жертва върху палящия жертвеник овце и бици, а той принасяше в жертва себе си. Възправен отстрани, той гледаше как изгарят късове от неговия живот, части от неговата същност и как всичко негово се принася в жертва върху олтара на бъдещето.

— Станете, о, братя, да се закълнем! — проехтя неговият глас над разпаления жертвеник, пред който стоеше като жрец.

Апостолът на Копривщица Тодор Каблешков скочи с блеснали от сълзи очи. Повикът, който чу за клетва, му припомни клетвата на безсмъртния Апостол, който подаваше в едната си ръка евангелие, а в другата револвер и казваше: „Повтаряйте след мене: Заклевам се!…“

Атанас Шабанов, Найден Попстоянов, Нешо Брайков, Рашко Стойчев, Брайко Енев, Петко Кесяков, Илия Мангъра и Цоко Буда скочиха след него и застанаха като войници, които бяха чули гласа на своя генерал.

— Заклевам се! — гърмеше вече гласът на Георги Бенковски. — В името на всемогъщаго Бога, за слава на народа си и за честта на православната вяра!… Ако пристъпя клетвата си, да бъда проклет от целия български народ и да ме постигне най-тежкото Божие наказание.

— Заклеваме се! — повториха гръмогласно събраните мъже. От очите им се търкаляха сълзи. Всички плачеха от радост.

Сбъдваха се думите на Апостола, извикани от височината на свещеното бесило:

„Братя, аз си отивам, но след мен идат хиляди!…“

2. Центърът

Ако Пловдивският революционен окръг бе поверен на апостола Панайот Волов и на неговия помощник Георги Бенковски, то твърде чудно бе, че нито единият, нито другият се намираха в своя център.

Град Пловдив, който си имаше стар революционен комитет, основан навремето от Дякон Левски, криеше това свое революционно гнездице, както циганският бодил крие своя чудно хубав лилав цвят сред една недосегаема система от тръни. Това революционно цъфтящо гнездице на Пловдив бе скрито от многобройните жители гърци, които го наричаха и до тия дни Филипопол, и хилядите пришълци турци, които го наричаха Филибе.

Кръстопът на народи, панаир на носии и лица, вавилонско стълпотворение на езици, Пловдив бе най-малко удобен за събиране и съсредоточаване на българи. Един апостол много имаше да си бъхти главата, ако трябваше в такъв голям казан да избие троха масло от тази мътеница.

В българската си родина българите се бяха натрупали в планините, където най-добре можеха да се пазят от нашественици. Селищата им бяха натъпкани в скритите балкански гънки или в онзи зелен коридор между Балкана и Средна гора, наречен Подбалкански. Имаше ги притиснати и в каменните гънки на Средна гора, и в гористите склонове на Родопа. Такива селища диреха в Пловдивския окръг апостолите и едно из тях щеше да се увенчае с привилегията да стане седалище на апостол, център на бунта, столица на освободената родина.

Такъв център можеше да бъде Копривщица, в която турчин не се заселваше, в която живееха богати джелепи[12], бегликчии[13] и бравари[14], ала тя биде пренебрегната от своя роден син, защото Георги Бенковски бе казал: „Никой не е пророк в своето родно място.“

Тогава очите на апостола се обърнаха към каменливата подкова на централна Средна гора, върху която лятно време Разлатица планина хвърляше прохладна сянка, а Луда Яна изобилно напояваше с многобройните си притоци. В тази подкова си имаше едно селище, наречено Панагюрище. С царски ферман бе забранено на турчин да се роди в него или ако умре, да се погребе на негова земя. Селището даваше всяка година войници на султана. Те отиваха в Истанбул с песен на уста под своето червено знаме. Поради тази служба, която служеха в царската войска, панагюрци бяха силни, свободни и надарени с големи правдини. Техният поминък цъфтеше, техните богатства се умножаваха толкова, че будеха завист у съседните села. Сгушени в тази камениста подкова, лишени от възможност да обработват земята и да събират нейните плодове, те се отдаваха на многобройни занаяти и отглеждане на едър и дребен добитък.

Обширните пасбища по панагюрските чалове се бяха оказали недостатъчни за 38 000 глави овци, 40 000 овни, които купуваха за угояване в Софийско и Сръбско, за 8000 говеда и 3000 коня. И тъй панагюрци тръгнаха да наемат пасбища из цялата Турска империя. Панагюрски говеда пасяха тревата на шест витошки превала, а панагюрски шилета изкачваха лятно време три чала на високата Рила. Такива пасбища, заети от панагюрци, имаше по това време и в Стремския балкан, и в планините около Пирот и Ниш.

Зимно време говедата и овците слизаха да зимуват в къшли, далече на юг, около Баба Ески, Люле Бургас и Одрин. Угоените панагюрски овни, консервираното козе месо и пастърми, които се изнасяха в Цариград, се ползваха с най-голяма слава.

Не по-малко прочути бяха там по онова време и панагюрските шаяци и аби. Всяка година 200 000 аршина аба и 10 000 аршина бял тънък шаяк излизаха за продан от Панагюрище. Всяка къща си имаше стан. Мъже и жени с еднакво усърдие тъчаха шаяци и аби.

Но те не вършеха само това, а приготовляваха още и табаци, обработваха памук и бяха майстори на едно рядко ръкоделие — черги и чували от козина.

Тяхното сирене и домашен сапун се разнасяха в качета и сандъци из цяло Татарпазарджишко, Пловдивско, Ихтиманско и Златишко.

В Панагюрище работеха обущари, заради които идеха мераклии да носят хубави обуща дори от Пловдив, а панагюрските златари изработваха незаменими с нищо чапрази, гривни и пръстени. Техните черковни украси се ценяха като най-хубавите. Панагюрските ковачници изработваха хиляди железни лопати, а бакърджиите изчукваха хиляди медни сахани, тасове, тенджери и тави.

В този трудолюбив кошер през една февруарска утрин влезе копривщенецът Петко Бояджиев Кундурджията. Без да спре око на обущарските дюкяни от двете страни на главната улица, той се спусна бързо към старата долна чаршия и влезе в хана на Найден Дринов.

— Какво те води насам, Петко? — обади се зад него един старчески, но още жив и бодър глас. Това бе старият Райно, дядо на ханджията, едничкият пощаджия в Панагюрище, който всяка неделя ходеше с талигата си в Пловдив и Пазарджик, да пренася писма, колети и стоки.

Двамата тия мъже — дядо Райно талигаря и Петко Бояджиев Кундурджията — се знаеха от едно славно време, което им се струваше изминало като сън, защото тогава всеки мереше своя живот не по години, а с един идеал и един подвиг. Това беше незабравимото време на Дякон Левски. Дядо Райно и тогава беше кираджия и талигар и всяка неделя пренасяше пощата до Пазарджик и Пловдив, а на връщане взимаше пощата за Панагюрище и натоварваше талигата си с най-различни стоки. Тези стоки той грижливо нареждаше върху слама, постлана с рогозка. Ала и те не бяха всичката му грижа. Под сухата рогозка и под вехтата слама дядо Райно спокойно превозваше неща запалителни и толкова опасни, че впоследствие, както се видя, от тяхната експлозия се разруши вековната империя на полумесеца.

Дякон Левски, който кундисваше в хана на Найден Дринов, го удостои с доверието да го направи таен куриер на комитета. Неговото чедо Найден Дринов — първи човек в този комитет. В него влизаха и още много добри граждани на Панагюрище начело с Тодор Влайков, Искрьо Мачев и главният учител Павел Бобеков — човек с голямо образование, завършил Роберт колеж в Цариград, за когото казваха, че говори и френски език по-добре от майчиния си. Всички обаче тия първенци на селището, заговорници и съветници на Дякон Левски, зависеха от дяда си Райна, когото незабравимият Апостол бе назначил за „тайна поща“ между Панагюрище и Пловдив. Зависеха от решителността и усърдието на дядо Райно, защото под рогозката и сламицата в своята талига той пренасяше това, от което те най-много се нуждаеха: пушки, револвери, олово за куршуми, барут, книги за фишеци, евзи, кремъци и дълги габровски ножове.

Петко Кундурджията той не бе виждал от онова време, когато Дякона го пращаше в Копривщица да отнесе някое послание до копривщенските съзаклятници.

Когато го обесиха, панагюрци и копривщенци се разделиха и смълчаха, всеки в своето гнездо. Мрак и неизвестност припаднаха като тъмна мъгла между тях. Талигата на дядо Райно отнисаше всяка неделя пощата в Пазарджик и Пловдив, ала се връщаше празна.

— Е, какво те води насам, стари познайнико?…

Този глас, твърде скъп и близък, който излизаше из миналото като из гроба, сепна копривщенеца Петко и той подскокна да се обърне. Когато видя стария куриер, той се хвърли към него и разтреперан, с овлажнели очи, извика:

— Радвай се, дядо Райно!… Той възкръсна!…

Старецът погледна да види дали Петко Кундурджията е пристигнал с ума си.

— Апостол дойде у нас — подшушна му той в ухото. — Нашият комитет ме проводи бързо да ви предизвестя да бъдете готови, че апостолът тръгна и за вашето село!… Главният комитет във Влашко го праща при нас! Вече щели сме да се освободим!… Революция… каже!… Стягайте се бърже, няма време! Хем никой да не се мае!… Който препятства на бързото приготовление, така вика: шест куршума в гърдите!… И да го знайш, бачо Райно, какъв ми е той дивен!… Висок и хубав, златен като ясно слънце, а гърдите му накичени със сребърни оръжия!

Страните на дядо Райно се бяха запалили вече от вълнение.

— Що думаш ти?… — каза глухо той, като се отдръпна. — Аз… кажи-речи, бях забравил вече да споменувам за свобода!…

— Сам ще видиш ти, дядо Райно, и ще си напомниш — стисна и двете му ръце Петко Кундурджията. — Ще си напомниш Дякон Левски… и за какво се клехме тогава!… Сълзи ще текат от очите ви, както текоха от нашите очи!…

Дядо Райно се впусна към готварницата на хана и започна да вика с предразнелия си старчески глас:

— Найдене! Найдене! Ела, Найдене!…

Ханджията веднага се показа на прага на готварницата, препасан с бяла престилка и с голяма дървена лъжица в ръка.

— Бае Найдене! — провикна се Петко Кундурджията. — Остави гозбите на тия, които няма какво да ядат!… На тебе аз друга гозба нося от Копривщица!…

3. Ястребът

Найден Дринов се завтече на часа из града и свика някогашните стари свои другари. Ханът изведнъж забръмча като кошер от възбудени мъжки гласове, после една врата в дъното на единствения коридор се затвори и настъпи гробно мълчание.

Дядо Райно, старият куриер, се измъдри чинопочтително до вратата и зачака високия гост. От напрежение жилите на врата му се бяха издули и вдървили като въжета. Копривщенският куриер Петко Кундурджията застана мълчаливо от другата страна. И неговият поглед стоеше неотлъчно вперен във вратата.

Спомени, пълни с надежди и погром, вълнуваха техните сърца и ги правеха да не знаят какво повече да си кажат в този върховен миг.

Не се мина много време, вратата на хана се отвори като от вихрушка и вътре влезе, по-право нахлу, един висок рус мъж, облечен в дълга черна мушама. Синият му заповеднически поглед закова на място стария куриер дядо Райно, който го гледаше неподвижно застанал до вратата. Като позна от другата страна своя пратеник от Копривщица Петко Кундурджията, той запита кратко:

— Къде са?

Петко Кундурджията се поклони до земята, после се изправи по войнишки и го поведе към дъното на коридора.

— Всички се притекоха на събранието! — каза той с въодушевен и разтреперан глас. — Чакат те!

— Ти остани тук! Аз сам ще вляза! — каза апостолът.

Петко Кундурджията се отдръпна като войник настрана и когато неговият началник отмина, нозете му едва го завлякоха при слисания дядо Райно, който бе останал неподвижен на своето място при вратата.

— Е, видя ли го? — запита най-сетне той.

— Хм… този… бива си го!… — тихо отвърна дядо Райно, като все още гледаше към дъното на коридора, сякаш не вярваше на очите си.

В това време апостолът блъсна затворената врата и се озова сред събраните панагюрски заговорници. Те скочиха на крака, изненадани от неговото внезапно нахлуване, и го изгледаха мълчаливи и смаяни. Той се намери сред тях, както ястребът пада от небето върху пилците на една квачка.

За миг апостол и бунтовници останаха мълчаливи един срещу други и се измерваха с очи. Този миг бе неотменим и съдбоносен, съдбоносен както за него, тъй и за тях. Но и за селището, в което се бяха родили и добили свои чеда. Този странник и неизвестен в този миг трябваше да свърже с тях своята съдба, която можеше да ги доведе до победа, но и до гибел, до свобода или до гроб.

В този миг, който трябваше да ги обедини и свърже завеки, тези хора се гледаха взаимно с най-противоречиви чувства и впечатления.

Георги Бенковски само с един поглед доби що-годе представа къде е попаднал и с какви хора има работа.

„Това ли е моята бъдеща войска? — запита се той. — Моите генерали, офицери, редници?… Какво ще правя с тия добродушни граждани?… С тия миролюбиви татковци на дузина деца, вуйчовци, чичовци?“

За него „вуйчовци“ и „чичовци“ бяха тия, които не ставаха за войници. Другите, които му трябваха, той познаваше по блясъка на очите. Такива очи имаха неговите другари Фильо Мангъра, Чолчо Налбантина и Криводол Станчов, които бяха останали в Мала Азия заради черната душа на Марина Булек. Те бяха истински войници. Ако можеше да ги доведе тук, той веднага щеше да ги направи свои генерали.

И тъй повечето мъже, които бяха застанали пред него, не бяха млади или поне на възраст, подходяща за войници, а, напротив, между тях под овчите калпаци се виждаха прошарени и беловласи глави, а под големите пояси — отпуснатите тлъстини на старостта.

Младите носеха по-скромни или по-спретнати дрешки, ала у старците имаше истински скъпи носии, които той като добър познавач не можеше да не оцени още при пръв поглед. Дебели златни кордони излизаха от техните скъпи пояси. Безспорно те бяха чорбаджиите и първенците на селището.

Пред тях, с изправена глава, стоеше някакъв представител на Панагюрище, облечен не в потури и елек, а в европейски дрехи, ушити по мярка. Неговото обло лице, обградено с малка и късо подстригана брадичка, издаваше ученост, знания, добити не в местни училища, а в чужбина. Този млад панагюрски европеец навярно бе Павел Бобеков, главен учител в Панагюрище и председател на читалището, за когото колежанинът Тодор Каблешков твърде много му бе говорил вече в Копривщица. Препоръчаха му го: „Повече парижанин, отколкото панагюрец, преводач на книги и учител на панагюрската младеж.“ Павел Бобеков имаше едни особено мечтателни и горещи очи, които го издаваха, че е още страстен бунтар и родолюбец. Погледът на Георги Бенковски се спря за миг върху него, както погледът на ястреб зърва нещо от небето, но той веднага го отклони.

— Аз съм Георги Бенковски! — каза той кратко. Извади пълномощното, което носеше в себе си, подаде го на Павел Бобеков, тъй като той стоеше най-отпред от всички и бе най-близо до него, свали дългата си черна мушама и я захвърли настрана. Без да гледа на тяхното смущение, притегли един стол в средата на изправеното събрание и седна.

— Седнете! — заповяда той.

Мъже, възрастни и млади, мълчаливо и покорно насядаха по местата си, без да смеят да отправят поглед към Бобекова или да го запитат какво е прочел в пълномощното на апостола.

Сега дойде ред, подир първото слисване и изненада, те да го разгледат от своя страна. Дякон Левски някога бе дошъл при тях в дрипавите си дрехи на прост овчар с вехта гугла на главата. Дрехите на новия апостол обаче подхождаха да бъдат носени от един княз, а изпъчените му гърди бяха украсени с позлатени и посребрени револвери, ками и патрони, които не сне, когато седна.

„Той беше силен и благонадежден!“ — провикна се един възхитен и гениален очевидец на ония дни. Този вик намери отглас и в душите на занемелите панагюрци. Без да има нужда да запитат, те вече виждаха: Турция — загубена, революцията — на прага им, победата — сигурна! Не бе ли странно, че те научаваха това едва сега?…

Павел Бобеков отново стана, подаде с поклон пълномощието на апостола и като пристъпи крачка напред, с голямо усилие, като надви вълнението в себе си, изрече на един дъх намисленото и уговореното от членовете на комитета приветствие. За да не види гостът печалната истина, че до днес в Панагюрище всички бяха спали и едва сега се пробуждаха, той издигна глас и се впусна назад към миналото, да представи застаналите зад него панагюрци и най-накрая себе си в една завидна светлина, когато като членове на таен революционен комитет бяха полагали клетва за вярност и себепожертвувание пред безсмъртния апостол на свободата Васил Левски.

— Всички трябва да положите отново клетва пред мене! — прекъсна неговата изкусна реч Георги Бенковски. — Трябва да се закълнете още сега, че ще се готвите тайно с най-голяма бързина и с всички жертви за извоюване свободата на нашето мило отечество! Всеки от вас ще изучи клетвата наизуст и от своя страна по всяко време и място ще заклева своите близки и приятели. Всеки закълнат ще знае само него и никого другиго, за да може, ако се залови и бъде изтезаван пряко сили, да не издаде повече от едно име!

Павел Бобеков замлъкна, като не знаеше дали може да продължи, обаче апостолът веднага му показа, че както неговото приветствие, тъй и представянето на стария комитет трябва да се смята за свършено.

— Седни! — каза той. — Какви сме били — това е история! Важното е едно: дали сега сме добри българи! И това всеки от нас ще има възможност да покаже още днес, утре или вдругиден, когато избухне освободителната революция!

Неговото нетърпение увери всички, дори и прекъснатия оратор, че работата е много спешна и че в Панагюрище те съвършено са изостанали.

Павел Бобеков млъкна, макар и твърде смутен, и бързо седна на своето място. Чувство на изостаналост направи да увехнат лицата на много от тия мастити мъже, имената на които се славеха като имена на най-дейни и способни хора — от Панагюрище до Цариград.

— Не се отчайвайте! — каза Георги Бенковски. — За да тръгне работата по-бърже, аз ще остана между вас!

Събраните панагюрци го изгледаха смаяни, сякаш не заслужаваха тази чест. Но като помислиха, че той иска да остане между тях поради тяхната изостаналост, още повече се свиха и посърнаха.

Те не бидоха запитани искат ли апостолът да се установи в Панагюрище. Той бе избрал да се установи в него.

— Като ви казвам, че смятам да се установя тук — прогърмя неговият глас, — това ще рече: тук ще бъде установен целият мой щаб и тук ще бъде центърът на съобщителната мрежа с целия окръг.

Съзаклятниците на Панагюрище вдигнаха отново глави и погледнаха апостола, за да се уверят, че са чули добре неговите думи. Додето Дякон Левски се криеше от хората на селото, този говореше открито за свой щаб. Толкова далече ли бяха стигнали без тях народните работи? Толкова лошо ли бе станало изведнъж положението на Турската империя?…

— Изисквам от вас незабавно да ми приготвите няколко тайни квартири, охрана и местна полиция. Тази полиция да се състои от стражи, които да разпращам по всяко време, където се яви нужда, и други, които да вардят нощно време селището и пътищата около него!

Това означаваше, че като се засели между тях, Георги Бенковски наистина нямаше намерение да се крие, а изискваше няколко тайни квартири и да бъде охраняван от панагюрци като истински княз!

За българска стража не бе ставало дума от векове. Павел Бобеков, учителят, можеше да си спомни сега за времето на български царе, като Крума Страшни, Симеон Велики, Ивана Асеня и Ивана Александра, за които се учеше само в училището. Не за последен път думата стражи се е чула в България преди пет века при последния Шишман. Това, което си позволяваше да иска сега от тях Георги Бенковски, бе безумна гордост, ала и безумна дързост. Когато Павел Бобеков почувства тази безумна дързост, но и безумна гордост да раздрусват цялото му същество, той се врече на ума си да стане първи страж на този княз, който в началото го бе поразил със своя говор.

Човекът, който може да има такава сила да изиска стражи, за които е ставало дума преди пет столетия, нему подхождаха и силни речи!…

— Да ми се намерят няколко писари! — продължи да гърми гласът на Георги Бенковски. — Денонощно под моя диктовка да пишат писма, защото нашата работа ще трябва да се върши бърже и аз ще водя голяма преписка с всички революционни места в моя окръг. Да ми се намерят веднага верни и тайни куриери, които през всяко време да разнасят тия писма!

— Ти ще имаш на разположение най-верния куриер! — ненадейно извика Найден Дринов, стопанинът на хана. — Това е моят дядо Райно, стар пощаджия и кираджия, който всяка неделя ходи със своята талига до Пловдив и Пазарджик. Сам Дякон Левски го удостои с голямо доверие, като го назначи таен куриер на комитета между Панагюрище, Татар Пазарджик и Пловдив.

Георги Бенковски продължи, без да обърне внимание на неговите думи:

— Да ми се намерят десетина млади, пъргави и бързи конници, които да разнасят писмата ми из окръга, и други двама, които да изпращам с писма по всяко време до апостолите на другите революционни окръзи!

Найден Дринов наведе глава, а другарите му го изгледаха със съжаление. Найден Дринов не бе схванал веднага, че са дошли нови времена, че старият бачо Райно и неговата талига, която пренасяше тайната поща на Дякона, принадлежи вече на историята. Един княз като Бенковски, който има щаб, стражи и писари, се нуждаеше от множество млади куриери на хвърковати коне.

— Готови ли сте да намерите каквото ви искам? — запита новият апостол.

Панагюрските заговорници се спогледаха. Всеки се боеше вече от неговия проницателен поглед, от неговия присмех и от неговата реч, която шибаше като бич. Кой можеше да се принизи и да откаже на своя княз и неговия щаб тайни квартири, стражи, писари, куриери?…

— Готови сме! — отговориха до един като смаяни събраните мъже, въпреки че това нещо, което му обещаваха, бе невиждано и нечувано досега.

— Готови ли сте веднага да изберете помежду си една Приготвителна комисия, която ще има за дълг да приготви в най-скоро време жителите на Панагюрище за предстоящото въстание?

Ако в Панагюрище щеше да има княз с няколко главни квартири, щаб, стражи, куриери, то селището имаше и свои първенци и старейшини, които да влязат в Приготвителната комисия.

То се знае, че в тази комисия трябваше да влязат селските векили Щърбанов и Гешанов, а вътре можеше да влезе и Найден Дринов ханджията, защото бе стар бунтовник и другар на Васил Левски.

Нейчев, Койчев, Симеон Кирилов и Тодор Влайков, Марин Шишков и Петър Мачев — можеха и те да влязат в Приготвителната комисия като първи жители на Панагюрище.

— Вие — обърна се към избраните новият заповедник — ще се събирате на заседание всеки ден! Всеки един от вас трябва да знае, че до повдигане на революцията трябва да захвърли всяка частна работа настрана и денем и нощем да се труди за народната работа! Всеки трябва да мисли, че времето ни е твърде кратко, ограничено! Както знаете, нашите съседи в Босна и Херцеговина се вдигнаха вече с оръжие в ръка срещу своите потисници. Нам е определен един ден през месец май, в който да се вдигнем на крак и всички като един човек да се присъединим към тях.

— Май!… — извикаха с дрезгавите си гласове старите панагюрци.

— Но ние с нищо не сме готови!…

— Затова съм дошъл при вас, да ви приготвя! — на часа прекъсна техните възклицания апостолът. Неговият горд поглед, неговата самоувереност казваха, че да се приготви бързо едно всенародно въстание, не е Бог знае каква трудна работа, стига да се работи и денем, и нощем.

Старите съзаклятници наведоха прошарените си глави. Дякон Левски им беше казал, че в България още твърде малко е приготвено за въстание и че трябва барем още една цяла година да се готвят, за да има въстанието изгледи за успех. Това положение бе по негово време, когато той от село на село подготовляваше народа и въоръжаваше съзаклятниците.

Ами сега, когато много нещо беше вече забравено и развалено, как щяха да се приготвят толкова скоро, за да вдигнат байраците през месец май?

— За революцията обаче — издигна се отново гласът на Георги Бенковски — няма да работят само апостолите и Приготвителната комисия, избраните в щаба юнаци, стражите, писарите и куриерите, а също така всички мъже, годни да носят оръжие, в селището, всички жени до последната бабичка и всички деца освен тия, които са още в пелени, което ще рече, цялото панагюрско население! Мъжете ще се обучават за война, ще стягат оръжие, ще строят укрепления, ще правят фишеци и ще леят куршуми. Булките и момите ще тъкат навуща, ще предат черни върви, ще пълнят фишеци и ще леят куршуми. Старите бабички ще месят хлябове и ще пекат сухари. Прочутите ваши обущари ще правят само цървули за въстаниците, паласки и раници. Калпакчиите ще правят калпаци за бунтовниците, а шивачите и абаджиите ще шият бунтовнически дрехи. Ковачите ще коват ножове, кирки и лопати, зографите ще правят мушами за пушките и ще рисуват лъвове върху частните знамена. Златарите ще правят лъвски знаци за калпаците, ще леят гюллета и куршуми. Воденичарите ще мелят житото на брашно, налбантите ще подковат всички волове и коне, защото няма да знаем кой ще ни потрябва. Лечителите ще приготвят мехлеми за рани. Мъже, жени и деца ще цепят бинтове и превръзки от ленено платно, а децата ще вият фишеци от книги и ще ги потапят в лой и восък!

Като работим всички до един, като работим денем и нощем, като работим от все сърце, няма ли да се приготвим за месец май?

— Ще се приготвим!… Ще се приготвим, апостоле! — скочиха на нозе и го заобиколиха младите панагюрски съзаклятници. Заедно с тях бе скочил и Павел Бобеков, парижанинът с мечтателните и горещи очи.

Георги Бенковски изгледа с въодушевление младите мъже, които викаха срещу него, и като издигна ръка, за да им даде знак да млъкнат, каза тържествено:

— Пък вас днеска аз назначавам за мои офицери — хилядници, стотници и десетници!… Ти, първият, не си ли Павел Бобеков?…

— Аз, войводо!…

— Тебе назначавам за хилядник!

— А ти, ти и още ти, и тез, които ще посоча, излезте напред и кажете имената си!

— Павел Хаджисимеонов, Стоян Тропчев, Рад Джунов! — извикаха гордо един подир други тримата момци, които първи излязоха напред. Следущите се обадиха с не по-малко силен и бодър глас: — Иван Орчо, Крайчо Самоходов, Илия Илиев, Никола Хаджигеоргиев, Кръстьо Томов, Стоян Пъков, Рад Клисаров!…

— Назначавам ви за стотници! — извика апостолът. — Всеки да си избере по десет души десетници! Останалите ще бъдат редници в първата българска войска!…

Дружно „Да живей!“ разтърси като взрив хана на Найден Дринова. Първите български офицери приветстваха своето назначение.

Те не искаха да знаят, че за такова назначение е нужно само едно свидетелство — героизъм! Че такова свидетелство се подпечатва само с един печат — собствения живот!

В този миг на тържество и лудешка гордост те не мислеха, че стават офицери на една войска от роби. Те бяха забравили за миг, че се намират сред Турската империя. Не мислеха, че трябва да излязат из мрачен гроб — те виждаха пред себе си само блясък на зора. Те не мислеха, че трябва да пролеят кръвта си — те очакваха само победата!

Всички виждаха напреде си вече свобода, без да мислят, че тя може да дойде, когато те ще бъдат мъртви.

Тяхното „Да живей!“ бе отправено към зора, към победа, към свобода!…

4. Мисли около предстоящата революция

Ако старите панагюрски съзаклятници, когато чуха, че революцията ще се дигне през месец май, извикаха в един глас: „Ние с нищо не сме готови!“… — те го направиха, защото другояче бяха подготовлявани за предстоящата революция от Дякон Левски.

Защото Дякон Левски, когато нарече пред тях своето освободително дело Революция, в помисли и дела бе отрекъл нейните стихии, което ще рече, бе отрекъл елементите на революцията. Той в действителност подготовляваше една освободителна война, като даваше ново съзнание на народните маси. Постепенно и сигурно той доставяше храна за техните умове и оръжие за ръката им. За да ги научи да работят с умовете и с ръката си, той употребяваше всичкото си време за това, а още казваше, че твърде малко е приготвено и че трябва още една цяла година народът да се приготовлява, за да има въстанието изгледи за успех.

Той се страхуваше от избухване на внезапното, което е дух на всяка революция, от изненадата, която е най-силното й оръжие, и бързината — неин единствен шанс за успех.

Като вдигнеше своето освободително въстание, той искаше да припечелва и надстроява, не да разруши и погуби.

Тия постановления обаче траяха до неговото бесило.

Неговото бесило бе утвърдило робството на един народ подир петвековен мрак. Подир първите пристъпи на отчаяние бе настъпило онова спокойствие, което е неподвижност, истинско мъртвило. Вкочанени от студ членове, вкочанени от безнадеждност умове.

И това бе траяло години. Панагюрище не правеше изключение от другите населени места на България.

Изведнъж обаче мъртвилото бе зашумяло и над Панагюрище повеяха пролетни ветрове. Никой не бе казал, но вече се знаеше, че в селището е дошел апостол! Че се подготовлява буря, че котелът завира над подпалени ветрове. Никой не бе казал, че ще има бунт, но това се знаеше от всички. То се носеше из въздуха. Това знание връхлиташе, както връхлитат ветровете върху земята. Млади и стари започнаха да шумят, окопитиха се. Раздвижиха се вкочанените членове. Мъжете започнаха да забелязват, че подир бесилото на Дякона техните умове са били вцепенени от отчаяние. А още забелязаха и това, че туй, което е било длъжно да стои неподвижно, започва да се движи. Туй, което е било неподготвено по дух, е станало готово. Внезапното не изненадваше никого, а бързината, която ги плашеше някога, се явяваше желана от всички. Мнозина вече мислеха: „Ако бяхме побързали тогава, нещастието може би нямаше да се случи!…“ Бурната нова надежда заглуши предупрежденията. Страхът, който служеше за ключалка на душите, бе разтрошен.

Даут онбаши, представител на властта в Панагюрище, който досега изглеждаше само застрашителен, започна да изглежда призрачен, а неговите подозрителни и мрачни погледи — смешни.

Когато твърде наскоро мъжът домакин донесе вкъщи вместо хляб и месо невиждани и нечувани неща: барут и олово, жената домакиня не се показа изненадана, нито извика от уплаха. Той веднага слезе в избата и се затвори да лее куршуми през цялата нощ.

Домакинята не се възпротиви на неговите занимания, нито се оплака от неговото необичайно отсъствие от трапезата. Тя мълчаливо нахрани децата и когато ги сложи да спят, остана да ги гледа с дълъг и унесен поглед, защото вън идеше буря. Никой не казваше нищо, но всеки знаеше, че селището е застрашено. Тя гледаше своя дом, своята покъщнина и своите деца, а колкото съзерцанието й ставаше по-упорито, толкова тези неща ставаха повече призрачни. Най-близък й се струваше онзи, отсъстващият, който лееше в мрачината на избата куршуми.

Домакинята почака до полунощ, после наметна плещите си с шал и слезе при съпруга си.

Щом работата е толкова бърза, дай да помогна и аз! — рече тя.

Неговото лице беше зачервено от огъня. Това не бе само огънят на малкото огнище, а онзи огън, който боботеше вече под нозете им в земните недра.

Помагай! — отговори кратко той.

Когато сутринта мъжът излезе и отиде на работа, жената остана да лее куршуми вкъщи. Тогава при нея слезе старата бабичка — нейна майка. Като видя заниманията на дъщеря си, тя подви съсухрените си и разтреперани нозе край огъня, хвърли върху му още съчки и сложи тиганчето с олово да се нагрее.

Това мога да работя и аз — каза тя с разтреперан глас, — а ти иди горе при децата!

Ала децата не дочакаха майка си, сами слязоха в избата. Те погледнаха калъпите за куршуми, в които баба им сипваше с разтрепераната си ръка разтопеното олово, и книжните намаслени фунийки, които навиваше майка им. Те заподскачаха от радост като полудели, защото усетиха, че в избата възрастните приготовляват една истинска славна игра, ала майка им ги сгълча.

Мълчете! — извика тя. — Ако Даут онбаши ви чуе, ще извика турците в Панагюрище да ни изколят до един!…

Но децата не искаха да си вървят. И те искаха да вършат нещо като големите.

Тогава вземете това тиганче, то е пълно с лой! — каза майка им. — Клекнете до баба си и го натоплете на огнището. След туй свивайте тези книжки на фунийки и ги топете в лойта!

В зимниците на Панагюрище закипя денонощна трескава работа. Бащата и възрастният син излизаха сутрин в града да поемат своята обикновена работа, ала тия, които бяха обущари и работеха прочутите панагюрски обуща с високи токове, отиваха да правят цървули за въстаниците, паласки и раници. Калпакчиите отиваха да правят калпаци за бунтовниците, а шивачите отиваха да шият бунтовнически дрехи. Ковачите ковяха ножове, кирки и лопати, зографите правеха мушами за пушките и рисуваха лъвове върху множество малки знамена. Златарите правеха лъвчета за калпаците. Воденичарите мелеха несметни количества брашно. Налбантите подковаваха от сутрин до вечер коне и волове, а лекарите нямаха време да прегледат болен, защото неуморно бъркаха в хаваните си мехлеми за мазане на рани.

Вечер, като се завърнеха вкъщи, всеки слизаше в избата, за да смени при огъня жените и децата… И тъй пълненето на фишеци и леенето на куршуми продължаваше през нощта. Когато дойдеше смяната, старата баба се качваше вкъщи да меси хлябове, да ги пече и препича на сухари, а булките и момите да тъкат навуща, да предат черни върви и да цепят и навиват стотици метри превръзки ленено платно.

В кратко време селището се превърна в един огромен арсенал, в който се правеха трескави приготовления.

Стотници и десетници открито извеждаха големи групи млади и стари мъже на обучение вън от града, караха ги да залягат, да стрелят върху нишан и с яростни викове да излизат от дупките и да се нахвърлят с нож в ръка срещу въображаемия враг. В околностите на Панагюрище през деня и през нощта се провеждаха обучения, които правеха впечатление на същинска сеч. Стотниците и десетниците се връщаха наперени от гордост в града и минаваха по улиците с високо вирнати глави. Всеки знаеше, че това са първите офицери на България, и ги сочеше с пръст.

Щом замръкнеше, по пътищата тръгваха да се разтъпкват двама по двама въоръжени стражи, които питаха всекиго къде излиза и по каква работа е тръгнал. Всички им се подчиняваха и даваха с охота своя отговор, защото те бяха първите български стражи, назначени от едно върховно българско място, което седеше още скрито, но се знаеше вече от всекиго в Панагюрище. От време на време, късно през нощта на улиците извиеше като вихрушка висок и златен конник, за който се говореше, че бил приказно красив. Това бе Княза. Когато влезеше в Панагюрище, стражи завардваха едновременно няколко къщи в селището, като че ли бяха истински дворци. Писари влизаха през завардените врати. Куриери на коне излитаха от тях към четирите посоки на България. Присъствието на Княза правеше всички в Панагюрище да губят от гордост ума си и границите на реалността. Малцина от тях бяха виждали този княз, както го виждаше например хилядникът Павел Бобеков, който бе захвърлил вече училищната работа и твърде рядко излизаше от „дворците“, за да се мерне по улиците с високо вирната глава, и стотниците, които бързаха насам-натам. Ала този „княз“, това невидимо нещо, за тях бе реалност. Не мит, а съществувание. Те получаваха изневиделица неговите заповеди и на часа ги изпълняваха. По всяка предадена заповед на това невидимо нещо те бяха готови да оставят всичко, което правеха, имаха и пазеха досега като своя най-мила собственост. Когато той им заповяда да се приготовляват, те се приготовляваха, а когато щяха да получат неговата заповед да се бият за свободата, готвеха се да се бият.

Всички се готвеха за война, всички вярваха, че ще победят. Всяко невярване се считаше за смърт, по-лоша от бесилката на Дякона.

Имаше ли вяра в свободата, имаше вяра и в Княза, колкото и невидим да бе той.

Тъй в Панагюрище призрачното и нереалното се смесиха с търговията и занаятите на едни отлични стопани на многолюдни семейства, добри търговци на едър и дребен добитък, притежатели на 38 000 глави овци, 40 000 угоени овни, 8000 говеда и 3000 коня, на обширни пасбища из Софийско, Пиротско, Нишко, из Витоша и Рила, из Стремския балкан, около Баба Ески, Люле Бургас и Одрин, производители на търсени до Цариград аби и шаяци, табаци и козяци, майстори на обуща, металически украси за църкви и женски накити, бакърджии и железари, прочути из цялата Турска империя. Ала бе дошло времето никому да не се вижда чудно това.

Защото всички живееха с идеала за свобода. Този, който издигаше обикновеното и човешкото до безсмъртното и великото, стопанина и търговеца до героя и светеца, видимото до невидимото, тленното до нетленното, отсам до отвъд. Където домове и покъщнина, имот и деца, безбройни стада и обширни пасбища, аби, шаяци, табаци и козяци, майсторски украси за църкви и женски накити, бакърени и железарски произведения биват изоставяни без голямо съжаление от едни войници, призовани да се бият за него.

Само свободата можеше да превърне тези отлични стопани и търговци във войници, които, като гинеха с меч в ръка върху развалините на своя имот, ставаха жители на безсмъртен дом и като подхвърляха на унищожение несметни метри вълнени платове, аби, шаяци, табаци и козяци, оставяха върху себе си единствената дреха, дрехата на безсмъртието.

VII

Пастирът

1. Село Баня

На югозапад от Панагюрище имаше си едно негово село, наречено Баня. Негово беше то не само защото беше в неговата околия, а защото живееше част от неговия живот, вършеше неговата търговия и работеше неговите занаяти. Всичко това село Баня вършеше в малък размер, но по всичко се стараеше да прилича на Панагюрище. Всяка къща си имаше своите чекръци и станове. Чаркове и тепавици тракаха по бреговете на Банска река. Гайтани и въжа, черни върви и аби, козиняви черги и чулове, изработени в село Баня, се продаваха из пазарите на широката Отоманска империя наред с панагюрските. Овчари пасяха по хълмовете стада от угоени овни с големи рога на главата. Тия рога, наесен украсявани с цветя, със запалени свещи, поставени начел на панагюрските овни, влизаха за продан в Цариград. Запалените свещи върху големите рога на банските овни произвеждаха вечерно време по улиците на Цариград едно твърде интересно факелно шествие, наблюдавано и от прозорците на сарая от очите на самия султан.

Когато тази пролет Панагюрище внезапно прекъсна своята търговия с външния свят и промени своите занятия, село Баня първо усети тази промяна.

Неговата душа и неговото тяло бяха вече тъй жизнено свързани с богатия и с изобилни сили организъм на Панагюрище, че то не можеше да не усети станалото в него сътресение, както плодът в една утроба усеща туй, което става в организма на майката.

Отначало само озадачени, жителите на село Баня се притекоха да видят какво се върши в Панагюрище, а това, което видяха, порази техните умове и очи. То беше вън от техните възможности да го подражават и затуй съгледвачите се промъкнаха нощно време в село Баня и се свиха по къщите си като онемели.

Любопитни да узнаят по-скоро какво се е случило, селяните навлязоха в домовете им през нощта и ги запитаха:

— Е, какво става в Панагюрище?

— Оставете се — отговориха съгледвачите, — не е за разправяне от прости хора.

— Я гледай! Така ли? — извикаха още повече раздразнени селяните. — Я го разправете с простите си речи, че и ние по простому да го разберем!

Тогава съгледвачите отвориха уста и разказаха неща, които бяха малко за вярване.

… Старата долна чаршия на Панагюрище станала столица на България, а ханът на Найден Дринов бил превърнат в конак на някаква нова власт. Тази власт била чисто българска и щяла да извърши въстание в цяла България, за да освободи българите от турско робство…

Новата власт заповядала всеки панагюрец да зареже досегашното си занятие и да се заеме с приготовление на въстанието. Мъжкото население започнало да излиза навън и да се обучава за война от истински хилядник, стотници и десетници. Копаели ровове, купували оръжие, олово, барут, леели куршуми, пълнели фишеци! Обущарите не правели вече обуща с високи токове, а цървули, паласки и раници. Калпакчиите правели само бунтовнически шапки, а терзиите и абаджиите шиели бунтовнически дрехи. Ковачите ковели ножове, кирки и лопати, зографите не приемали вече да рисуват икони, а само лъвове върху новите знамена. Златарите правели лъвчета, които бунтовниците се готвели да поставят отпред на калпаците си, а също така леели гюллета и куршуми. Воденичарите имали заповед денонощно да мелят брашно за новата войска, а налбантите да подковат всички коне и волове в Панагюрище.

За войната не работели само мъжете, а жените и децата. Булките и момите тъчели навуща, прели черни върви, цепели и навивали стотици метри превръзки от ленено платно. Старите баби месели хлябове и печели сухари, децата заедно с майките си леели куршуми и пълнели фишеци.

Всичко това се вършело по заповед на един княз, който излизал само нощем на хвърковат кон из града, а държал наведнъж по няколко къщи в Панагюрище, които панагюрци наричали дворци. Вардела го стража от панагюрци, а той наредил такава стража да варди и селището, и всички пътища, които влизат в него. Те били на три пъти спирани и разпитвани от такива стражи, като да не ги познавали, че те са техните хора от село Баня, а трябвало на дълго и широко да измислят и разправят защо отиват в Панагюрище, при кого и по каква работа.

Слушателите стояха като гръмнати от такива новини и не знаеха да ги вярват ли и какво да кажат за тях.

Ако вие говорите с целия си разум — отговориха те на угрижените съгледвачи — и ако Панагюрище е полудяло, то следва ли, че и ние в Баня трябва да полудеем?

Обаче техните съселяни не можеха нищо да кажат по това. Всеки знаеше, че диша и живее заедно с Панагюрище. Те можеха да потвърдят само едно, че панагюрци наистина са полудели и че се приготовляват за война с турците, като че ли отиват на сватба.

На това събрание присъстваше и банският свещеник поп Груйо Тренчов, който служеше в черковата „Свети Никола“. Като чу тази приказка, той се засмя, тъй като сам се разправяше със сватбите в своята енория.

— Добра ще да им е тая — каза той — кървава сватба!

Съдено му бе само подир няколко дни да чуе същите думи от една чужда уста и тия думи да променят из корен неговия живот.

С тези думи поп Груйо Бански биде призован от бъдещето да напусне своята енория и селото, в което бе събирал и градил свой имот, за да иде да гради един подвиг.

Тези думи изведоха неизвестния селски поп от малката църква „Свети Никола“ в село Баня, за да го въведат в един неръкотворен храм, където той за вечна слава трябваше да извърши обряда на тая кървава сватба.

2. Един некръстен поп

Късно вечерта банският селянин Стоян Каралеов потропа на вратата на поп Груйовата къща, която се намираше под две големи рано напъпили върби. Поп Груйо му отвори вратата, твърде изненадан от късното посещение. Стоян изглеждаше силно развълнуван, само не можеше да се разбере дали иде от сватба или погребение.

— Стягай се! — каза той на поп Груйо. — Ще те водя у дома!

— Да взема ли със себе си патрахила и требника? — запита поп Груйо.

— Вземи само душата си! — отвърна му Стоян Каралеов. — Защото много ще ти потрябва.

Тия думи на Стояна излязоха за поп Груйо пророчески.

— Така ли?… Ами какво има у вас бе, Стояне? — запита разтревожено той.

— Има каквото има. Ще го видиш!

— Какво ще видя?

— Княза!…

Поп Груйо остана да гледа като вцепенен. Той се досети веднага, че това ще да е същият онзи „княз“, за когото говореха съгледвачите от село Баня. Същият, който заповядвал сега над цяло Панагюрище, който излизал само нощно време на хвърковат кон из града и живеел в няколко „дворци“ едновременно, завардени от стража. Но какво диреше той в малкото село Баня?

— Ильо Стоянов, панагюрецът, който е назначен стотник, го доведе у дома — каза Стоян Каралеов, все още като зашеметен. — Първия миг като го видях, разбрах, че той е истински княз! Дрехите му от злато и коприна, а гърдите му покрити със сребърни оръжия. За да влезе през моята врата, трябваше да се сниши наполовина. Досрамя ме, че имам такъв малък покрив!

Поп Груйо мълчаливо навлече расото си и бързо тръгна подир него.

По пътя Стоян Каралеов се отби в къщата на даскал Тодор и още у Атанас Калаяна, който взе със себе си, а накрая похлопа на поп Стояновата къща и изведе поп Стояна.

Малката дружина мълчаливо забърза по брега на Банска река към неговия дом.

Когато влязоха в малката Каралеова къщица, те наистина видоха високия гост седнал в единствената стая. Неговата хубост, бойните му снаряжения и дрехи говореха, че той е истински княз, и то такъв, пред какъвто те не бяха достойни да се изправят.

Изведнъж тези, които дръзнуваха да съперничат на панагюрци в изработка на шаяци, аби и гайтани, в отглеждане на едър добитък и угоени овни и се намисаха в търговските им работи сред най-големите пазари на империята, какъвто беше Цариград, пред тогова се почувстваха маловажни и недостойни. Петстотин години българинът бе имал достатъчно време да мисли за господари и роби, ала едва сега тия селяни видяха и почувстваха, че има князе, но има и простолюдие.

Поп Груйо видя как главите им клюмнаха като увехнали от срам. Дори и тясната глава на поп Стояна, с дългата и раздвоена брада, която падаше на гърдите му, стоеше наведена надолу, въпреки че и той като поп Груя бе техен духовен пастир, поел пред Бога длъжността да ги поучава, да ги води и брани. Тогава той събра всичкото дръзновение в душата си и като се изправи пред сияйната особа, поклони й се, а после й заговори колкото се може по-умно и сякаш четеше требника си в църква.

— Вие по някои ужасни потайности ходите ноще и вашият кон не види дневна светлина — зареди той. — А именно, вий как се зовете, каква работа вършите и кажете още защо сте ни призовали да дойдем при вас?

Княза не се учуди на неговата реч, а се изправи и оръжията по гърдите му блеснаха и издрънкаха. Светла усмивка озари лицето му и скоро изчезна в строгия поглед на сините му очи.

— Аз съм странник за вашето село — отвърна той в духа на неговото слово. — Георги Бенковски е моето име. А сега ще ви кажа и каква работа върша, а още и защо съм дошъл при вас. Аз съм калесар, ходя от село на село и калесвам за „кървава сватба“. Да се съберем и оженим една баба, овдовяла от петстотин години. Тя толкова беди и неволи е прекарала, че цялата е вече побеляла. Аз първом калесвам малозвани, които трябва да бъдат като вас добре избрани, а после те ще съобщят за сватбата другиму и тъй всеки ще се приготви, като си набави оръжие и всичко друго, каквото е необходимо. В уречения ден всеки да се яви приготвен като лъв за лов! Защото сватбарските синове, вместо вино да пият, много кръв ще има да пролеят! За това, което ви казвам, пари не вземам, само искам от вас вярна клетва, че ще се приготвите и час по-скоро ще дойдете с мен на тая „кървава сватба“!

Поп Груйо сам бе казал преди няколко дни за приготовленията на панагюрци, че тяхната сватба ще бъде „кървава“. Тази обща мисъл, която бяха имали с Княза, го приближи към него и той се почувства по-весел и по-свободен. Стори му се като че ли тази сияйна княжеска особа е дошла не да калесва за „кървава сватба“, а за веселие и сигурна сполука.

— Аз съм слушал вече тази вест от Дякон Левски — каза той, — но тогава не я взех твърде за в работа, защото и наскоро тази работа се откри, Дякона Левски обесиха, а други изпратиха в Диарбекир.

Княза го изслуша внимателно, вперил очите си в неговите. Поп Груйо млъкна и помисли какво ли бе казал, че Княза не снема очите си от него? Дали той досега не бе чувал името на Дякон Левски, или му стана неприятно, че поп Груйо науми пред всички за изпратените в Диарбекир мъченици?

Ала Георги Бенковски в това време мислеше съвсем друго. Където и да стъпеше, той намираше закълнати войници на Дякон Левски. Трябваше наистина да дойде тук, в село Баня, за да намери един некръстен войник, и то един поп!…

Той гледаше първия свой войник, който приемаше светото слово направо от неговата уста.

Поп Груйо, понеже не разбра другояче неговия втренчен поглед освен като неодобрение на своите думи, побърза да се поклони отново до земята:

— А вие знайте, като сте калесар, че и аз искам бабина сватба и с всички сили и доколкото мога ще се старая за нея. Нямам важна работа, която не мога да оставя. Аз съм свещеник и моят кон види и дене, но много повече обичам да ходя с оръжието си ноще!…

Княза се усмихна още веднъж с усмивка, сгряна от обич към него, и рече:

— А какво ще кажат тия, които са зад тебе?

Поп Стоян бе издигнал вече дългата си и раздвоена брада, а Стоян Каралеов, Атанас Калаян и даскал Тодор се ободриха от думите на поп Груя, от лъчезарната усмивка на Княза и се притиснаха зад него.

— Вие знаете какво се върши в Панагюрище — рече Княза. — Готови ли сте и вие да вършите това?

Селяните на Баня се усмихнаха вразумително, защото още по-добре разбраха тия негови думи. Откакто се знаеха, те бяха вършили само онова, което вършеше Панагюрище.

Това можем ние да свършим не по-зле от тях! — отговори по навик поп Груйо гордо и високо, а селяните зад него поклатиха одобрително глави. Да се стараят да работят това, което работеше Панагюрище, и то не по-зле от него, бе смисълът на техния живот.

Тогава Княза неочаквано издигна глас:

— Тебе, поп Груйо, назначавам за войвода на село Баня!

Мисълта му обаче, стоплена от обич, литна изведнъж много по-напред в бъдещето, когато той щеше да разпорежда всичко в една нова и свободна България.

— А когато се освободим — каза той весело, — аз ще те направя български екзарх!

3. Златният сън на поп Груйо

Поп Груйо не разбра твърде добре последните му думи, но войводството го накара да полудее от гордост. Свещеникът смъкна от плещите си черната власеница на отречението и като запаса на кръста си тежък кожен селяхлък, втъкна в него остра кама и дълъг пищов с дръжка от ковано сребро. Тънка сабя лъсна на бедрото му, където досега бе висяла кадилницата, а на рамото, върху което мяташе патрахила, увисна дълга белгийска пушка.

— Готов ли си? — запита го Княза.

— Готов съм, Княже! — отвърна гордо новият бански войвода.

— Тогава тръгни с мен! — рече Княза.

Тъй накичен с оръжия, поп Груйо тръгна подир него да върши чудни дела.

Когато излязоха вън от село Баня, гласът на Княза отново се обади:

— Заведи ме в големите села наоколо да ги разбунтуваме!

Поп Груйо отговори:

— Ние сме седем села около твоята столница Панагюрище: Стрелча, Попинци, Бъта, Мечка, Поибрене, Петрич и Баня. Като всички свещени неща и ние сме седем около тебе.

— Добре — рече Княза, — заведи ме в най-близкото!

— Да отидем в село Мечка!

Посред нощ насред път срещу тях изскокна Кокльо, меченският воденичар, дребен и скоклив, с торбичка на рамо и гайда на кръста.

— Това ли е Княза? — запита Кокльо.

Поп Груйо се удиви, че и Кокльо, който знаеше само воденицата си, съградена от камъни, за да не я горят разбойниците турци, и знаеше само гората около нея, която го пазеше от турците, бе научил вече за Княза, затуй не се стърпя и го запита:

— Откъде знаеш?

От горските пилета, които цял ден ми цвъркат около воденицата.

— Той е! — рече поп Груйо.

Тогава Кокльо свали валчестия си калпак, който стоеше като топка върху главата му, и се поклони до земята.

— Аз съм воденичарят на село Мечка, Княже! — рече той.

— Тръгни с мен! — отвърна му Княза. — Нам трябват много воденичари.

— Ала, Княже, аз много те моля в твоята войска да не бъда воденичар! — извика Кокльо.

— А какъв?

— Знаменосец!

— Добре, бъди знаменосец! — отвърна с усмивка Княза.

Кокльо извика от радост, подскокна няколко пъти и тръгна с гайдата си напред, а те с поп Груйо подир него.

— Така бива като на сватба! — провикна се подир него Княза. — Я засвири, Кокльо, и запей някаква песен кървава, кървава, още сватбарска!

— Почнал съм, Княже, почнал съм! — отвърна далеч напреде Кокльо и като наду гайдата, запя:

Стоян през гора минува,

с гора се холам прощава:

„Горо ле, горо зелена

и ти водица студена[15],

що съм по тебе походил,

левент юнаци поводил,

млади овчари поплашил,

вакли агънца попекъл,

люти кучета подразнил,

студени кладенци помътил,

та стягам, горо, отхождам,

че ми е книга стигнала,

че ми е мома годила

в Едрене града голяма

за тънка вита юргана[16]“…

— Браво, Кокльо, да живейш! — викна Княза, а подир това сам отвори уста и запя от хубаво по-хубаво, както е пеел Дякона:

Покрай море войска вода,

войска вода, кралство пази…

Сърцето на поп Груйо потрепера в гърдите, той измъкна дългия си пищов с дуло и дръжка, украсени с ковашко сребро, и го изпразни в тъмното небе на гората.

Кокльо подскокна напреде им, наведе се и още по-силно наду гайдата.

Когато стигнаха село Мечка, срещу Княза наизлязоха повече от двайсет юнака, все отбор планинци, мъже с дълги мустаци и големи мечкарски шишанета в ръце. Това бе една гвардия, достойна за всяка княжеска особа. Поп Груйо гледаше и се дивеше на тяхната спретната униформа, черни колчаклии потури, черни елеци и бели мечкарски ямурлуци на рамене. В поясите им се виждаха дръжките на втъкнати чифте пищови и ножове, широки на края ката просфорник. Така по-късно ги е описал един бележит летописец. Дълги ятагани висяха закачени на техните пояси.

Кога се бяха приготвили и въоръжили тия представителни момци, познати отдавна на поп Груя?

— Времето приготовлява такива като нас!… — отвърнаха те.

— Готови ли сте да тръгнете след мен? — запита вълшебният княз.

— Готови сме! — отвърнаха в един глас меченските юнаци.

— Поп Груйо — рече Княза, — извади меча и кръста и закълни моите телохранители!

Да, каква слава постигна мечени!…

Поп Груйо изтегли саблята, сложи я върху кръста и всички телохранители се изредиха да целуват този странен символ на себеотречението и борбата, на върховната заповед „Не убивай!“ и кръвопролитието. Никому обаче не дойде наум това противоречие. Мечени диреха Бога, когато убиваха мечки в дивите планински усои, още повече щяха да го дирят, когато трябваше да вдигнат ятаганите си в борба за своята свобода.

Свърши се заклеването. Княз, заклинател и телохранители напуснаха Мечка и литнаха към Поибрене. Яхнали врани коне, юнаци поибренчани чакаха Княза пред селото. Вятърът развяваше техните бели ямурлуци, отхвърлени зад седлата, и гривите на техните врани коне.

— Поп Груйо — извика тържествено Княза, изправен пред тази забележителна конница, — извади кръста и меча и закълни моите куриери!

Поп Груйо изтегли дългата си тънка сабя и сложи кръста върху нея високо срещу челата на решителните ездачи. Те издигнаха дясна ръка към небето и викнаха да повтарят свещената клетва с цял глас.

Когато свършиха и свалиха ръцете си, Княза извади бели, различни по големина запечатани пликове, които досега бе носил скрити на гърдите си, под двата реда бляскави оръжия, и ги подаде на куриерите. Те погледнаха за миг техните надписи и като дръпнаха поводите на враните си коне, полетяха към четирите посоки на страната.

Тогава Княза тръгна напред заедно с поп Груйо заклинателя, а телохранителите мечени потеглиха в две стройни редици подир тях. Тъй напуснаха Поибрене.

В тъмнината на нощта бляскаха звезди и учудено гледаха земята. Поп Груйо погледна други звездици, които светулкаха на тая земя като изтървани върху нея. Не бяха ли те овчелъмските села, първите, в които той е свещенослужителствал?

— Те са, Княже — рече той, унесен от сегашната си гордост. — Овчелъмските села!… Първите, в които съм издигнал кръста. Ако биха знаяли те, че сега аз го издигам за свободата над цяла България, какво ли щяха да кажат?…

— Отбий се от нашия път и иди в овчелъмските села! — обади се Княза. — Иди и отново издигни кръста над тях! Когато кръстосаш сабя върху него, те ще разберат, че ти си заклинател за свободата на цялото отечество. След като ги закълнеш, ела и ме намери в Панагюрище!

С прескръбно сърце, че се отделя за първи път от своя княз и повелител, поп Груйо се отби от пътя на гордостта, за да припомни на овчелъмските села за техния скромен свещенослужител.

Овчелъмци го посрещнаха и се чудо зачудиха за неговите оръжия.

— Дойде време, братя! — викна поп Груйо, като издигна кръст и меч и ги кръстоса над главите им.

— С кръста ние те знаем и много пъти сме те виждали — отвърнаха селяните, — но какво означава този меч?

— Вашата свобода!…

— Ти беше един добър пастир, Груйо — рекоха селяните, — а сега стоиш пред нас въоръжен до зъби. Какъв си станал, човече, ти сега?

— Аз съм заклинател и пророк — отвърна поп Груйо. — Аз ви казвам, че е дошло време да видите свобода! Закълнете се, че ще бъдете верни на Княза!

— Ние сме прости селяни, Груйо — извикаха селяните. — Прости бяхме пред Бога, когато ти ни водеше, още по-прости ще изглеждаме сега пред твоя княз!

— Бог обича смирените и се грижи за всяка овца от стадото си — издигна глас и ги надвиши поп Груйо Тренчов, заклинателят, — а Княза се грижи за всички свои. По негова заповед аз дойдох при вас!

Тогава овчелъмци наведоха смирено глави и минаха под кръста и меча на заклинателя. А той, като ги закълна, благослови ги и не рачи да остане при тях. Нямаше време той да пренощува както някога в техните колиби. Сребърният пищов блестеше в кожения му селяхлък. Сабята висеше на бедрото му, а тънката белгийска пушка — от неговото рамо. Такъв накичен с оръжия, той се изви, та си тръгна по своя път, който пред очите на някогашните негови пасоми, изглеждаше неведом и велик.

Ако не го гледаха с очите си, кой можеше да повярва, че този човек, който се отдалечава, превит под оръжия, по пътя на една върховна неизвестност, е младият поп Груйо Тренчов, който биде ръкоположен преди десетина години за техен пастир?

Колко е чудна съдбата на хората! И най-бедният овчелъмец можеше вече да се надява за себе си, като гледа как Божията слава бе възсияла върху поп Груя.

А поп Груйо бързаше вече към столицата на Княза.

Когато влезе в Панагюрище, той намери цялото население заето с работа по приготовлението на близката война и затова никой не му обърна внимание. Той не носеше никакъв отличителен знак върху расото или калимавката си, който да отбелязва благоволението на Княза към него. Наистина той носеше върху себе си много оръжия, необичайни за едно духовно лице, но кой обръщаше вече внимание на такива работи? Тука всички, дори бабичките и децата, изглеждаха въоръжени.

Като мина през златарската чаршия, поп Груйо се отби в дюкяна на Илия златаря, който му беше гостувал миналия Гергьовден в село Баня.

— Помози Бог! — поздрави той. — Ковеш ли, Илия, ковеш ли?

— Дал ти Бог добро, благи отче! — отвърна Илия, като повдигна глава. — Кова сребърни лъвчета, да украся шапките на юнаците.

— Я остави за малко тия лъвчета, Илия! — рече поп Груйо. — Я се заеми да украсиш моята калимавка!

Илия златаря остави лъвчетата настрана.

— А как ще речеш да я украся, отче попе?

— Така!… Вземи среброто и започни! Аз ще ти казвам какво да правиш. Изкови един правоъгълник 4,5 см широк, а 10,5 висок. Отгоре на полукръг сложи една лента с надпис: Л. Б. СВ. ИЛ. СМ., което ще рече: „Лъв български — свобода или смърт“. Така! Събра ли го това от едната страна на лентата?… Добре. Сега сложи върху другата страна на лентата още един надпис: СН. БГ. НА. Туй пък значи: „С нами Бог — напред!“ Направѝ в празния полукръг под лентата един широк и хубав кръст! Сега раздели правоъгълника по средата и се заеми да изпълниш горната половина с фигури, които ще ти кажа: отдясно Бог вседържител, отляво Исус Христос, над главите им изгряващо слънце, а долу и помежду им — скиптър! Свърши ли и тази работа?… Добре… Огради ги с една изкусна рамка!

Сега слез да изпълним и втората половина!… В нея ще ми изковеш един истински разярен лъв с корона на глава и кръст върху нея! Повдигни сега десния му крак, сякаш напада, и вдигни опашката му, да си личи, че е готов за бой! Така… Огради и него с рамка, като горната!… От двете страни на лъва искам да ми измайсториш два символа, вдигнати от човешка ръка. Отляво ръката да държи горяща свещ, а отдясно ръката да държи меч! Тия символи обаче аз искам да ми изобразиш вън от общия правоъгълник. Закрепи ги долу при основата с една широка лента, която да поддържа целия мой герб! А върху лентата с големи букви напиши този надпис, който да се чете отдалече: ПОБОРНИКЪ и ЗАКЛИНАТЕЛЪ на единия ред, а на втория: СВ(ещеник) ГРУЙО ТРЕНЧОВ Село БАНЯ 1876 АПРИЛЪ.

Илия златаря подаде готовия герб на поп Груя. Той го погледна и подхвана с разтреперана от любов ръка.

— Великолепно изображение! — каза той. — Благодаря ти, Илия! Колко да ти заплатя за труда?

— Не струва пари — отвърна Илия, като се залови отново за сребърните лъвчета. — Днеска всички работим без пари! Свободата се кове с общи усилия. Ти си заклинател, аз кова лъвчета, но утре и двамата ще грабнем ножа и ще се хвърлим върху врага. Който има късмет, ще доживее свободна България и тогава нека печели нови богатства! Сега пари не ни трябват! Парите нищо не струват. Всичко е свободата!

Поп Груйо закачи герба отпред на калимавката и я сложи на главата си. Илия златаря го погледна с възхищение, а в погледа му полича още и страх, сякаш това сребърно изображение върху калимавката на поп Груйо не бе излязло току-що от неговите ръце. Сякаш бе таен знак, сложен от някой магесник върху челото му.

— Никой няма да те познае, когато се върнеш в село Баня, поп Груйо — рече той.

Очите на поп Груйо блеснаха. Той самият вече не се познаваше.

— Момко — каза той покровителствено, — това не е голяма беда! Наистина Княза ме прогласи за бански войвода, но като негов заклинател аз принадлежа толкова на село Баня, колкото и на цяла България!

4. Чертозите

Поп Груйо тръгна из панагюрските улици да дири Княза. На един кръстопът той се спрепна в дневната стража.

— Стоп! Накъде? — запита го панагюрецът.

— Отивам да се поклоня на Княза! — с готовност отвърна поп Груйо. — Аз съм неговият заклинател.

Стражът погледна сребърния герб върху неговата калимавка, прочете надписа и каза:

— Свободен си. Върви!

— А можеш ли ми каза сега къде мога да го намеря?

— В един от чертозите.

— Ала кои са те?

— Виждаш ли ония двама мустакати панагюрци пред оная врата в дъното на улицата? Иди и попитай вътре ли е Княза.

— Но това не е ли хаджи Луковата къща?

— Беше едно време… Сега никому нищо не принадлежи. Всичко е на Княза и на свободата!

Поп Груйо кимна с глава и се понесе към хаджи Луковата някогашна къща. Двамата мустакати панагюрци пред вратата кръстосаха своите широки ножове пред лицето му.

— Княза ме очаква — рече гордо поп Груйо Тренчов. — И не ме спирайте, защото бързам.

Двамата стражи, които бяха на караул пред чертога, погледнаха сребърния герб върху калимавката на поп Груя, разчетоха надписа му и повикаха от двора телохранителите. Това бяха същите мечени, на ръце с мечкарски шишанета, които бяха дошли в Панагюрище миналата нощ заедно с Княза.

Като познаха поп Груя, своя заклинател, те наведоха яките си вратове, целунаха му ръка и го въведоха вътре.

По стълбата и големия полутъмен коридор поп Груйо стъпяше върху постланата вълнена пътека като върху пурпур. Главата му бе замаяна от видяното и чутото, ала нему бе съдено още много да се чуди.

В най-широката стая на чертога Княза стоеше прав, ограден от двамата султанови представители в селото — Щърбанов и Гешанов, хилядника Павел Бобеков, който и в това избрано общество се отличаваше като един от първите граждани на Панагюрище, стотниците Иван Орчо, Крайчо Самоходов, Стоян Пъков, Рад Клисаря, Ильо Илиев, Никола Хаджигеоргиев, Кръстьо Томов, Стоян Тропчев, Павел Симеонов и Рад Джунов, петдесетници, десетници и знаменосци. В стаята беше още и старият кротък човек Симеон Хаджикирилов, който за удивление на цяло Панагюрище прие да стане касиер на комитета.

На три маси, поставени на различни места в стаята, седяха ниско приведени трима писари и пишеха с усърдие каквото им диктуваше Княза. Като вървеше напред и назад сред това множество, което го заобикаляше, той смогваше да диктува едновременно и на тримата, като нито веднъж не поискваше да му се прочете продиктуваното преди това.

Той следеше мисълта си в трите различни писма, без да се откаже от обичайните си остри забележки към писарите, но отиваше да хвърли око и върху други две маси в дъното на стаята, където двама бързописци преписвани усърдно преписваха преведената от Любен Каравелов книга на сърбина Любомир Йованович върху бунтовническите правила: „Четование“.

Княза намираше за необходимо да се изпрати по един препис за разучаване във всеки от по-главните въстанически пунктове.

На стол в средата на стаята седеше един черноок и висок момък с тънко бледно лице, един непанагюрец, един непознат, навярно гостенин от далечни места. Той следеше с напрегнато внимание бързото преминаване на Княза от маса на маса и слушаше неговата точна и сигурна диктовка. Никой от присъстващите, изглежда, не го познаваше. Княза сновеше насам-натам пред очите му, хвърляше остротии към писарите и конфузеше преписваните. Всички присъстващи пазеха наоколо гробно мълчание, тъй че поп Груйо не можеше никого да запита кой е новодошлият, който бе допуснат да седне сред събранието на „закълнатите“ в присъствието на Княза.

В това време самият Княз, който далеч не изглеждаше днес в добро разположение, се обърна и го забеляза. Привлекателната усмивка, която той криеше у себе си кой знае в какви дълбини, покрита със заповеднически еднословия към колебающите се и мудните, които действаха върху им по-осезателно от камшици, блесна на хубавото му русо лице и порази от изненада всички присъствующи.

Всички очи се обърнаха и проследиха пътя на неговата усмивка. Но там, в дъното на стаята, не стоеше някой друг, а едно непознато духовно лице, един селски свещеник с грубичко расо, но с някакво сребърно невероятно украшение, закачено на калимавката. Някои се запитаха, без да бъдат сигурни, не бе ли това поп Груйо от село Баня?

— Дойде ли вече? — извика му весело и почти ласкаво Княза. — Я какъв си ми се украсил ти!… Разбутай тия господа и пристъпи да те видя!

Когато поп Груйо застана пред него, той се наведе да разгледа сребърното украшение върху калимавката му. Всички присъстващи изтръпнаха от жал към скромния селски свещеник, защото знаеха, че първом Княза ще се провикне, а после ще изсипе върху него онзи запас от смехории, каквито имаше в неизчерпаемо количество у себе си. Всеки се червеше предварително при мисълта, че те могат да се насочат и излеят върху него. Но Княза се изправи и като сложи ръката си върху слабото рамо на свещеника, каза почти тържествено, за да го чуят всички в стаята:

— Скромна титла на заклинател си избрал за себе си ти, поп Груйо! — викна той. — Титлата, която аз ти давам, е: „Поп Груйо Бански II, екзарх български!“

Общо вълнение изпълни стаята. Всички се спогледаха. Павел Бобеков се смръщи, но като не посмя да зададе какъвто и да е въпрос или изкаже каквото и да е противоречие, извърна лице и се загледа навън през прозорците. Бледният висок момък, който мълчаливо седеше на стол сред стаята, погледна учудено Княза и поруменя. Поп Груйо забеляза това. По-късно той запита кой е бил този непознат момък. Казаха му, че той носел титла: „Главен двигател на Тракия“, а името му било Панайот Волов.

Това име, както и неговата титла нищо не казаха на поп Груя и той го забрави.

Бледният черноок момък бе дошъл и на другия ден отпътува от Панагюрище.

5. Ежедневна работа

Княза потупа поп Груйо по рамото и тръгна да диктува прекъснатите писма на писарите.

„Вашият град и селата около него да съставите статистики на всички жители, пол и възраст, а в други да изброите всякакъв вид животни, каквито притежавате“ — продиктува той на първия писар. След туй отиде над главата на втория писар и продължи неговото писмо: „Да се изброи — кои жители стоят начело, кои са втора ръка, кои са средноимотни и кои съвсем безимотни. Според възможностите от всекиго по няколко жълтици да се съберат и тозчас да се изпратят на комитета в Панагюрище!“

— Иван Джуджов! — извика Княза.

— Аз! — отвърна Иванчо, основател-член на комитета. И като разтика групата на стотниците, излезе напред.

— Приготви се незабавно да заминеш за Цариград! Дядо Симеоне! — обърна се той към касиера на комитета, който седеше до писаря на първата маса. — Брой на Иван Джуджов хилядо сто и десет лири! За тях той ще купи нова система пушки и револвери, които незабавно ще изпрати в Панагюрище!

— Георги Манов! — биде извикано ново име.

— Аз, войводо! — изтика се напред Георги Манов.

— Стягай се да заминеш заедно с Иван Джуджов! Ще спреш в Едрене и ще чакаш знак, че въстанието се е вдигнало. Твоя задача ще бъде да опознаеш Едрене, да си намериш хора и когато дойде часът, да го подпалиш от всички страни!…

Иван, Марин и Георги!… Ще чакате знака на въстанието в София! Този ден ще запалите конака с динамит! Други, по избор, да заминат и подпалят конака в Пловдив!

А като се обърна на трета страна, зададе нови задачи:

— Дойде времето да намерите и донесете в Панагюрище черешови дървета, да се провъртят и обковат с железни обръчи, за топове!

— Черешови дървета имаме ние в село Баня много!… — обади се поп Груйо. — На мен остави, войводо, тая грижа! Още утре ще ги докарам тука в дърводелницата на Бинбаша.

— Да бъде! — рече Княза и отиде да довърши писмото на третия писар.

В това време Павел Бобеков бе заприказвал нещо тихо на своите стотници.

— Слушай, хиляднико — провикна се изведнъж Княза, — и вие, стотници и петдесетници, десетници и знаменосци! Нощес всеки да излезе извън село на тепето! Там поп Груйо ще ви закълне и ще ви каже своето духовно напътствие.

— Защо да не извикаме да ни закълне някой от нашите панагюрски свещеници? — запита Павел Бобеков. — Те са петима, а освен тях имаме още и двама калугери.

— Всеки да си върши длъжността! — беше отговорът. — Никой да не се занимава с чужди работи!

6. Незабравима нощ

През нощта поп Груйо се качи на своя кон и тръгна по пътя между панагюрските ниви към тепето. Когато наближи тъмната могила, той биде изправен пред една великолепна гледка. В подножието на могилата, наредени в две редици, бяха застанали стройните и мълчаливи началници на първата българска войска. Пред всички и както подобава, начело стоеше хилядникът Павел Бобеков, който сега изглеждаше по-друг, отколкото през деня. Щом поп Груйо спря коня си и скочи на земята, той го поздрави пръв и се наведе да му целуне ръка. Зад него стояха, изпънати като струни на лъкове, стотници и петдесетници, десетници и знаменосци. Зад тях, стъпил като орел върху мрачното тепе, стоеше сам Княза. Той държеше в ръцете си револвер и сабя, а русият му образ сияеше, както сияе златният лунен диск през нощта.

Омаян и натежал като истински владика, бедният бански духовник поп Груйо тръгна да се възкачи по камъните на мрачното тепе към Княза. Под неговия светъл поглед той усети как от слабите му плещи се свлича бедната власеница на човешкото нищожество, пренебрежението и окаяната самота, за да се наметне върху тях пурпурната мантия на гордостта и духовната обязаност към цял народ. Един прост пастир захвърляше власеницата заради владишка мантия. Един поп възкачваше пътя към Княза като истински екзарх.

Хилядникът Павел Бобеков пръв го последва нагоре по могилата, а зад него се завъзкачваха в мълчаливи две редици стотници, петдесетници, десетници и знаменосци.

Поп Груйо издигна пред двете наредени редици честния кръст, а другата му ръка с един замах изтръгна сабята от дългата ножница.

— Вие, стотници и петдесетници — разнесе се неговият развълнуван глас — и всички новоназначени чиновници, сега ще почнете от хилядника и така наред до десетника, ще минете под оръжие и ще целунете сабята и честния кръст! Ще се закълнете в името Божие и всеки тези думи ще изрече:

„Заклевам се в светлото Божие име, заклевам се в светлото това оръжие да умра за свобода и отечество! Ще пролея и последната си капка кръв, додето одолея веригите на тирана! И няма да се върна назад, додето туй се не изпълни! Сега това обещание давам, а за в бъдеще ще отговарям пред Бога!“

Хилядникът Павел Бобеков пръв пристъпи към него. В очите му блестеше вечният пламък. Пред олтара на отечеството той се примиряваше с духовното водачество на селския свещеник, както бе приел за княз и вожд един странник. Той се прекръсти, целуна кръста, сложен върху сабята на поп Груя, и горещият му глас прозвуча из тъмната могила: „Заклевам се!…“

Подир него пристъпи стотникът Орчо войвода с весело и усмихнато лице. За Орчо всичко, каквото се вършеше за война и смърт на врага, изглеждаше забавно и весело. Подир Орчо пристъпиха стотници, а подир стотниците целунаха сабята и кръста петдесетници, десетници и знаменосци.

След като всеки се върна на мястото си и двете редици се изпънаха и застанаха мирно, поп Груйо мушна сабята в ножницата, скри честния кръст в пазвата си и се изправи пред новозакълнатите български военачалници като истински духовен глава на народа.

— Вие, закълнати!… — издигна той за последен път развълнуван глас. — Вие, достойни и верни работници на отечеството! Вие получихте високо название: хилядници, стотници, петдесетници, десетници и знаменосци! Вашите подчинени ще искат да го оправдаете. И вие ще трябва да ги поучавате с разум и да ги наставлявате с кротост, та и те да се покоряват вам със смирение и почит. Да ви благослови всемогъщият Бог и да ви запази от всяко зло. Амин!

7. Сънуване наяве

Когато Княза начело на своите военачалници нагази в мрака на панагюрските ниви и се загуби към своята столица, поп Груйо се качи на коня си и омаян от невероятните преживелици на изминалия ден, се упъти през нощта към своето село Баня, където бе оставил един дом, на който бе стопанинът, и забравил една църква, на която бе отреден Божи служител.

Копитата на коня трополяха равномерно и приспивателно върху утъпкания път. Едри полунощни звезди грееха от небето върху една чудна земя.

„Какво ще правиш сега ти, о, поп Груйо? — сякаш питаха те, като му мигаха със светлите си очи. — Бедни поп Груйо, бедни поп Груйо, ти ли си заклинател, ти ли си екзарх?… Всичко е сън, всичко е звън!… Скоро ще се събудиш в село Баня и твоето велико пътешествие ще изчезне в първите лучи на зората!…“

Конят прецапа през една нему твърде позната плитчина на Банска река, която си му бе обичаен брод, а поп Груйо продължаваше да си повтаря: „Сега ти, заклинателю, ще се събудиш и ще се запиташ: «Ах, какво бях наистина аз?…» А твоите съселяни и енориаши ще ти кажат: «Ти си бедният наш енорийски свещеник…» «А къде остана Груйо Бански II, екзарх българский?» — ще питаш ти. «Не сме чули такова нещо — ще отвърнат селяните с горко съжаление, както се отговаря на луд човек, — такова нещо ти, поп Груйо, си видял насън… Сънувал си… сънувал!… Сънувал си един княз, една столица, пълна с новозакълнати военачалници, и един екзарх, който ги е благославял!…»“

„И тогава ще заридаеш с ридания, които никога няма да замлъкнат, и ще бъдеш осъден до края на живота си на Йеремиев плач.“

Най-сетне конят му мирно застана пред една дървена порта под две широко разклонени върби.

— Я виж, че това бил моят дом! — каза поп Груйо. — Лозата още си пълзи по своя тежък чардак и държи в пълна сянка долния кат на къщата. Денем в долните прозорци не може да проникне слънчев лъч, а нощем лунен блясък. Затуй пък на горния кат и четирите прозореца на стаите и големия дъсчен кьошк по средата са облени завинаги в силна светлина. Слънчев мой дом, колко весел щеше да си ти, ако днес не си напуснат от мене и от своята стопанка!…

Покойната презвитера Нейка бе оставила в сърцето му постоянна скръб. Само пет години живя тя в този дом, в който даде живот на неговите пет дъщери, от които най-голямата Димитра и третата, Ана, бяха останали живи. Втората му дъщеря Мина и близначетата Мария и Стана той погреба още с неотворени очи. Тежка въздишка се изтръгна из гърдите на поп Груйо. Тежък бе кръстът на неговия вдовишки живот, който той носеше с пастирско примирение.

В това време портата на неговия дом скръцна и се открехна. Някой се криеше зад нея и го дебнеше. Кой можеше да бди тука по това петльово време освен някой душегубец и враг?

Поп Груйо веднага изтегли дългия пищов от силяхлъка си и викна с цял глас:

— Кой си ти, който се криеш зад портата, приятел ли си или враг? Покажи се, иначе ще стрелям в главата ти!

— Немой, тате, аз съм! — обади се извътре бодрият глас на голямата му дъщеря Димитра и скоро тя цяла надникна през отворената врата, наметната с дълъг бял ямурлук. Димитра бе навършила вече осемнайсет години и се занимаваше с домашната работа вкъщи.

— Какво правиш по това нощно време на вратнята? — викна поп Груйо, изпълнен с лоши мисли, причинени от бащинска грижа.

— Тебе чакам, тате! — отвърна шепнешком Димитра. — Сам ли си?

— Сам съм, ами защо?…

— Не водиш ли Княза?

Поп Груйо скочи от коня и като избута дъщеря си весело, влезе в двора и заключи пътната врата.

— Какъв княз мари, лудо момиче? — викна той с разтреперано сърце.

— Цялото село говори, че ти си тръгнал с Княза и че Княза ще дойде у дома! — прошепна Димитра, разочарована до плач. — Цяла нощ чаках да ви посрещна.

Поп Груйо се изсмя и я потупа по рамото:

— Не ми се тъжи, чедо — каза той. — Ще дойде той! Княза непременно ще дойде!… Той отиде да свърши важна народна работа в столнина Панагюрище и тогава ще дойде.

— Тате, ами какво е това, дето лъщи на челото ти? — запита Димитра.

Поп Груйо се хвана за калимавката и напипа големия сребърен герб, който гласеше: „ПОБОРНИКЪ и ЗАКЛИНАТЕЛЪ. СВ. ГРУЙО ТРЕНЧОВ. С. БАНЯ 1876 АПРИЛЪ“.

Той едва сега си спомни за него и въздъхна от блаженство. Значи всичко е истина! А колко много приличаше на един златен, измамлив сън!

— Това е моят герб на княжески заклинател! — отвърна тържествено той.

VIII

Петър Бонев

1. Един гост през нощта

Петлите пееха вече на разсъмване, когато Петър Бонев излезе да изпрати своите гости. Това бяха трима мъже, двамата от които в селски дрехи, ниски и сухи, с лица, загорели от полска работа, а третият — висок и снажен мъж, облечен по градски в дълга черна мушама и лилав фес на глава. Очите на Петър Бонев бяха вперени в него, сякаш се впиваха в неговите бляскави сини очи, за да изсмучат още нещо, недоизказано през нощта, и да допълнят този шеметен рой от въпроси, които вече и без туй оглушително изпълняха неговата глава.

Когато чужденецът стисна за сбогом ръката му и придружен от двамата селяни бързо се отдалечи по каменливата пътека на двора, той остана да стои в сянката на трема и да се взира все тъй изпитателно в неговия висок и черен силует, като човек, пред който бяха изникнали внезапно безброй неразрешени въпроси.

Наистина те бяха разговаряли и разисквали по тия въпроси през цялата нощ, но сега, останал сам в тъмния трем, Петър Бонев разбра, че те са се отнасяли само до него и че той е останал да ги разрешава сам.

Главата му бе тъй зашеметена, а сърцето му тъй силно и болезнено биеше в неговите гърди, че той съвсем не забеляза малката фигура на жена си Ванка, която бе излязла по нощна риза, наметната до петите в черен вълнен шал. Той не забеляза с какво тревожно внимание и колко дълго са се взирали нейните очи не в двамата селяни, а само във високия, представителен чужденец. През тъмния процеп на полуотворената врата за миг Ванка бе зърнала бляскавите оръжия на гърдите му, които той веднага бе покрил с реверите на дългата си черна мушама.

Когато тя проговори зад гърба му, Петър сепнато се обърна и я погледна с тих вик, който неволно се изтръгна от неговите устни.

Двамата дълго време се гледаха очи в очи. Той — потресен, сякаш едва сега си спомняше за нея, а тя — занемяла от ужас под неговия поглед. Този поглед тя бе видяла само веднъж и други път в тяхното минало, при обстоятелства, фатални за техния живот, когато двамата бяха изправени не между доброто и злото, между щастието и нещастието, а между живота и смъртта.

— Кой е този, който стоя цяла нощ при тебе? — запита разтреперано тя.

Двамата селяни не я интересуваха. Единия от тях тя позна — беше брациговецът Васил Аврадалията. И други път бе дохождал у тях. А другия съвсем и не погледна.

— Защо не ми отговаряш? — запита глухо Ванка.

Петър се изтръгна с мъка от своето вцепенение.

— Ти не спиш ли? — запита я той вместо отговор. — Ние са разприказвахме, и то… нощта минала. Хайде, прибери се вътре… ще настинеш. Виж колко е пребледняло лицето ти…

Той се помъчи да вдигне изстиналите си пръсти и да помилва нейните нежни, останали почти детски страни, но Ванка вдигна веднага ръка да се отбрани от неговата нежност, която искаше да забави или да скрие зад устните му отговора, който чакаше. При това движение на ръката й единият край на дългия черен шал се отметна и Петър видя тежката и напреднала бременност на жена си. За първи път той помисли, че тази нощ бе забравил Ванка, но не само нея, а и своето дете, което спеше в нейната утроба. При това той имаше още една дъщеря, пойната птичка на тяхното семейно гнездо, Мария, която спеше спокоен сън на своето детско креватче вкъщи. А тази нощ той и за нея не бе помислил…

— Прибери се, Ванке — каза меко и виновно той, като загърна плещите на жена си в дългия вълнен шал, и я побутна към вратата, но като видя, че тя не отстъпва, а продължава да го гледа с бледно и разстроено лице, и като помисли за нейното болезнено състояние, проговори без охота: — Какво те интересува този човек? Един чужденец!… Васил Аврадалията го доведе на гости. Учител иска да стане в нашето село.

Пред очите на Ванка отново се мярнаха бляскавите оръжия, които бе зърнала само за миг върху гърдите на чужденеца. Тя никога не можеше да забрави един друг чужденец, също такъв рус и затъкнат в пояса с ками и пищови, които преди три години влизаше нощно време в тяхната къща.

Силните ръце на Петър я стиснаха за раменете и въвлякоха вкъщи. Там той я пусна, заключи вратата на антрето, тогава с тежки уморени стъпки премина коридора и я последва в общата стая. Ванка никога не бе чувала нозете му да пристъпват тъй уморено и тежко, сякаш на тях влачеше окачени камъни. Мрачен страх отново присви сърцето й, без туй притиснато и измъчвано от наедрелия плод, който носеше в своята утроба.

Когато той се съблече и като потисна една тежка въздишка, седна на общото легло, Ванка не се сдържа и отново запита:

— Е, какво имаше този учител да приказва цяла нощ с тебе?

— Разпитва ме за нашето училище и как се работи по нас — отговори разсеяно и с голямо неудоволствие Петър, като едва помръдна устните си.

— Откъде иде? — подир малко запита тя.

— Не зная, не го запитах — след дълго мълчание отвърна Петър, като се отпусна до нея.

— Аз да бях, щях да го запитам — проговори Банка. — Най-първом ще опознаеш чуждия човек, като запиташ за родното му място. А научи ли поне как се казва?…

— Д…а!… Георги Бенковски.

Ванка млъкна, обаче старите някогашни страхове съвсем не бяха млъкнали в гърдите й, след като чу да се назовава пред нея това чуждоземно и странно име. Тя искаше да протегне своята малка ръка и както правеше от три години насам, да я сложи в голямата, силна и топла шепа на своя съпруг, но усети, че в мислите си той е отишъл вече далеч и много далеч от нея. Именно тази тъмна далечина, която тя бе изпитвала и други път, я караше да се свива самотно на единия край на голямото общо легло. Такава далечина тя си спомняше в тяхното общо минало, но такива мракове тя почувства да се сгъстяват и напред в тяхното бъдеще. Цяла нощ така ги бе усещало нейното будно и притиснато сърце. Тя много искаше да стисне ръката на Петър, да говори надълго и нашироко с него, за да се успокои. Най-сетне се одързости отново и запита:

— Петре, какво криеш пак от мене? Защо не ми кажеш истината?

Петър сепнато отвори очи и дълго време ги държа отправени към виделината, която се процеждаше вече през прозореца.

— Не ме питай повече, Ванке! — каза най-сетне кратко и решително, както някога. — Нищо друго не мога да ти кажа. Не рови в пепелта на едно угаснало огнище. В нея аз съм заровил жарава, която не трябва да се пипа!

2. Заровената жарава

Като чу тия думи, Ванка потрепера и дълго време не можа да поеме дъха си. Тя знаеше твърде добре това огнище, за което говореше Петър. То бе горяло в нейния дом. Това огнище бе стъкнато и запалено тогава от ръката на един друг чужденец, също така накичен с оръжия като този, който излезе от пътната врата.

Тя знаеше за каква жарава говори Петър, беше я видяла с очите си, помнеше я добре и никога нямаше да я забрави. Тази жарава застрашаваше да изгори нейния дом. Кървава жарава, която се готвеше да причини стихиен и непоправим пожар.

Тази жарава се наричаше Дякон Левски.

Дякон Васил Левски влизаше нощно време в техния дом, въоръжен до зъби, и тихо разговаряше с Петра, докато петлите пропееха на разсъмване.

През нощ Петър се изтръгваше от топлите прегръдки на тяхното легло, изправяше се до прозореца и се ослушваше в безмълвието на мрака.

— Кого чакаш?… Кой може да дойде толкова късно през нощта? — шепнеше Ванка.

— Не ме питай! — казваше той кратко и решително, както сега. — Нищо не мога да ти кажа!

По някой път Ванка се вдигаше изтерзана от страхове, намяташе върху изтръпналите си рамене някой шал и отиваше да види… Сърцето й като ударено с нож намираше вън онзи опасен рус чужденец, с лице бляскаво и строго, който носеше пищови и ками, втъкнати в дълбокия пояс.

Без да знае защо, тя трепереше напреде му. Не я плашеха нито предупредителните погледи на мъжа й, които й заповядваха веднага да се прибере в стаята, нито неговият гняв. Плашеше я синият поглед на непознатия човек, който я гледаше усмихнато и открито, но я заклеваше за вечно мълчание и вечна тайна.

Кой бе този нощен странник? Откъде дохождаше да й отнеме Петра? Нямаше ли своя жена, нямаше ли свой дом, в който да се прибере през нощта?

На всички свои въпроси тя получи един отговор, който съдържаше смъртна заплаха за живота им и който изискваше пълна тайна, ала сам не казваше нищо: Дякон Левски!…

Ванка бе започнала да мисли, че никога вече няма да се отърват от този човек, но твърде наскоро по онова време Петър заразправя навсякъде, че се е условил за учител в Татар Пазарджик. Зарадва се сърцето й. Тя се застяга бързо за път, а през туй време до ушите й започнаха да долитат неясни думи, които не можеше да разгадае, тъй като много отскоро бе влязла като невеста в този дом и много работи не знаеше за своя съпруг.

„Петър Бонев — разправяха хората, — не за първи път бяга от Перущица. Това направи той и преди три години, когато чорбаджиите разправяха, че се заклели да го убият.“

„А защо да го убиват, защо?“… — питаше разтревожена Ванка.

„Защото говорел на младите мъже за бунт, за свобода, а при него всяка нощ дохождали комити от далечни места.“

Сърцето на Ванка болезнено се сви от тия думи, защото Петър и сега никоя нощ не заключваше пътната врата. Полека-лека Ванка разбра, че онова, което хората говореха, е вярно, а разбра още и това, че Петър отново бяга от родното си село. Но и тъкмо затуй не се побоя да го последва. Олекна на сърцето й, като си помисли, че там, на онова чуждо място, те ще бъдат най-сетне сами и че Петър сигурно ще заключи още първата нощ пътната врата.

Надеждата й обаче не се сбъдна. Още на другия ден след тяхното пристигане къщата й се изпълни с млади мъже, буйни и бъбриви, с прясно наболи мустаци и бради, които се хвърлиха да прегръщат и целуват нейния Петър, сякаш го бяха довели на сватба.

— Това са моите ученици — каза Петър. — Учих ги тука преди три години.

От всички тия млади мъже най-силно впечатление й направи един широкоплещест мургав здравеняк на име Кочо. Той идеше от махалата Чиксалан[17] и носеше както върху лицето си, тъй и в огъня на черните си очи нейния отпечатък. Мъжете на Чиксалан от детска възраст се отличаваха със своята охота към разправии и побоища. Разправяха, че не се знаело някой да е израсъл в Чиксалан без пукната глава. Малките момчета, въоръжени с прашки, отиваха често пъти и по други махали, за да се бият. Най-много обичаха турската махала, където се биеха с малките турчета до кръвопролитие.

Този Кочо, който носеше прякора Чистеменски, бе станал по занятие кундурджия и изглеждаше отдавна минал годините на ученическата скамейка. А когато Ванка научи, че той никога не е учил четмо и писмо при Петър, в гърдите и се надигна и закипя такъв страх от този човек, че тя веднага запита съпруга си:

— А какъв ученик ти е бил този чиксаланец Кочо Чистеменски, когото ти никога не си учил да чете и да пише?

— Вярно, че не съм го учил да чете и да пише — отвърна спокойно Петър, — но, той, Ванке, е наистина мой ученик. Преди три години Кочо всяка вечер дохождаше при мене в училището, слушаше каквото разправях на моите ученици и взимаше най-живо участие в пиесите, които подготовлявахме, като играеше винаги главните роли. Той запомняше ролята си наизуст. Неговата памет е толкова силна, че никога не е поискал ролята му да се прочете втори път. Когато играеше Велизарий, цялата публика плачеше. И аз плаках…

Щом затвореше кундурджийския си дюкян, този буен младеж дохождаше в нейния дом, отделяше Петра от Ванка и малката й дъщеря Мария и запълняше неговите вечери с буйни и невъздържани разговори, които траеха понякога до късно през нощта.

За нея бе истинско спасение, когато Кочо залюби хубавата гъркиня Теохана и не се вести вече в техния дом. По някой път тя мислеше за гъркинята, за нейната хубост и за умението, с което бе привлякла и затворила буйния Кочо в своя дом, и още за това, как бе успяла да завърже ногата на един сокол с веригата на домашното огнище.

Скоро тя чу, че им се родило момиченце, което нарекоха Райна.

— Кочо съвсем те забрави — каза веднъж с удоволствие Ванка на мъжа си.

— Той се пресели с цялото си семейство в Пловдив — отвърна Петър. — Там си отвори кундурджийски дюкян.

И тъй сърцето на Ванка съвършено си отдъхна. Другите младежи, които се събираха с Петра, не й се виждаха нито толкова буйни, нито опасни като чиксаланеца Кочо Чистеменски.

Наскоро след това обаче една нощ тя се събуди от неясна тревога. Побара възглавницата до себе си и я намери празна. Петър бе нагласил завивката тъй, сякаш спеше до нея, и бе излязъл навярно отдавна, защото възглавницата му бе изстинала. Ванка скочи, наметна шала на раменете си и погледна вън в тъмния коридор. През цепките на съседната врата се процеждаше слаба светлина от запалено кандило. Като стъпваше на босите си пръсти, Ванка се приближи тихо до вратата, залепи се на нея и погледна през една светла дъга. Сърцето й подскочи и се дръпна като улучено с нож в гърдите. На светлината на кандилото тя видя същия онзи опасен рус чужденец, с лице бляскаво и строго, заради когото бяха избягали от Перущица. До него стоеше мъжът й Петър.

От мраковете на своето битие и по незнайната мрежа на своите нощни пътища той бе донесъл в нейния дом страшни оръжия — пушки, които сега лежаха натрупани върху тяхната маса — и двамата мъже внимателно ги разглеждаха.

Пред очите на Ванка притъмня. В своята изненада тя разбра, че те не бяха избягали от него в Татар Пазарджик, а още и това, че този опасен човек се намира навсякъде като у дома си.

Останала без сили, тя се върне пипнешком в стаята и се хвърли в леглото. Нейният мъж Петър бе загубен!…

Животът на Ванка Бонева през тия години минаваше от суша към бурно море и от лед към огън. След като видя онази нощ страшното оръжие, натрупано върху една маса в своя дом, тя престана да яде, да спи, гледаше вече на мъжа си Петър като на сянка, като на човек умрял, с когото тя мислено всеки ден се прощаваше, а на малката си дъщеря Мария — като на едно бедно сираче. Да приказва с Петра за това, което бе видяла, тя не можеше, оставаше й само едно — мълчаливо да дочака неизбежната катастрофа.

Не се мина много време, един ден нейният мъж Петър се върна твърде рано вкъщи и й каза накратко, както винаги:

— Прибери покъщнината, Ванке! Ще се завърнем в Перущица!

Ванка повдигна глава и отново слаб лъч блесна в очите й. Всяка промяна си има своите надежди.

— Истина ли ще си отидем у дома?… — запита изведнъж тя, като мислеше, че опасното оръжие ще остане тук. — А защо изведнъж така реши?

— Викат ме… отново да поема старото училище — отвърна кратко Петър. — При това домъчня ми за нашия дом. Да си вървим, Ванке!

Погледът, с който бяха придружени тия думи, бе тъй ласкав и нежен, че сърцето на Ванка се разтопи. Ледът на мълчанието и страха, натрупван в разстояние на две години върху това чуждо място, се пръсна на хиляди капки роса. Тя облегна челото си на неговите гърди и зарида.

Петър не я запита за какво ридае, само я притисна в прегръдките си и дълго време мълча, сякаш размисляше.

— Когато се върнем у дома, ще се успокоим! — каза най-сетне той.

Тия негови думи излязоха колкото пророчески, толкова и страшни. Той сам не знаеше какво зловещо ще да е за него това успокоение, което го чакаше в Перущица.

И тъй Петър и Ванка се завърнаха в родното си място.

Един ден през дълбоката зима на декември, когато перущенци риеха пъртини по улиците, дълбоки до колене, и кучетата, когато преминаваха от двор в двор, се губеха в снега, Петър Бонев дотича запъхтян от училището, тръшна вратата зад себе си и като залитна, опря гърба си на нея. Из дълбините на цялото му тяло излезе един рев, сякаш то бе улучено с такова оръжие, че всяка една от неговите разкъсани части сега крещеше от болка. Ванка скочи срещу него и се хвърли в разтрепераните му ръце. Тогава той я погледна с този ужасен поглед, който тя нямаше да забрави никога. Той я погледна, поразен, че я вижда пред себе си, като нещо, което бе съвършено забравил. След миг обаче Петър отвори посинелите си устни и цял разтреперан извика:

— Той е заловен!…

— Кой бе, Петре?!…

— Дякон Левски!… Сега всичко е свършено!…

Той се хвърли върху леглото и зарида лудо, неудържимо, сякаш се хвърляше в пропаст, за да умре. Ванка бързо заключи вратата и като не знаеше какво да прави, приближи се до него и сложи ръцете си върху широките му, разтърсени от плач рамене. Устните й бяха заключени, а езикът й изсъхнал и залепен за зъбите. По едно време и тя тихо заплака над него, но той не я чу, нито искаше да знае за нейната мъка, целият вдаден в злочестината, която бе поразила неговия живот.

Сълзите на Ванка тихо се ронеха върху раменете му, заради него, а още и заради себе си, за всички борби и страхове, които бе преживяла през своите самотни нощи заради този рус чужденец, заради този опасен нощен странник, когото бяха заловили.

Риданията на Петър нито спираха, нито отслабваха. Тя стана и запали кандилото, което висеше на стената, дано Петър да намери от Бога утеха за душата си. За нея заловения бе вече мъртъв.

— Дай мир на душата му! — тихо прошепна тя с поглед, впит в кроткото пламъче на кандилото, а после прибави с неволна въздишка: — Нека настъпи най-сетне мир в нашата къща!…

Този ден Ванка помисли, че „жаравата“ в огнището е угаснала. Угаснала… от неспирните потоци сълзи, които Петър проля под бесилото на Апостола. Ала от неговите думи едва сега тя узна, че тази „жарава“ бе останала заровена в пепелта на тяхното семейно огнище. Че през тия три години, които бяха минали оттогава, години на спокойно семейно щастие, Ванка бе отглеждала деца и шетала вкъщи върху нейните живи въглени.

3. Разровената пепел

Напразно Ванка бе замлъкнала. Петър не можеше да се успокои и да заспи. Напразно се предпази той да не би нейната ръка да разрови пепелта в неговото затрупано огнище. Тази нощ една чужда ръка бе разровила вече това огнище. Това бе ръката на неговия гост, който бръкна в натрупаната от години пепел и разкри под нея живите светлеещи въглени.

„Аз съм апостол, името ми е Георги Бенковски — каза му той. — Дойдох да те предупредя, че тази пролет двама с теб ще дигнеме въстание да освободим народа си!…“

Петър Бонев затвори очи и усети как потъва и потъва в една дълбока бездна, в която цялото му същество се стремеше да се стопи и да изчезне.

„Да заспя… да забравя… — шепнеше той сам на себе си, — а когато отново се събудя, ще знам, че всичко, каквото съм чул и говорил тази нощ, е било сън!“

Ала болката в гърдите му не му даваше да заспи. Разровената пепел го душеше и притискаше, като че ли, каквато бе сива и студена, задушлива и тежка, не бе изгорели въглени, а оловен прах. А тя можеше да бъде и оловен прах, защото беше пепел от бойните думи на Дякона Левски, пепел от техните общи изгорени оръжия, пепел от техните общи военни планове. Тази пепел бе негова действителност, въпреки не от години той я наричаше свое минало.

„Но аз съм мъртъв!… — въздъхна Петър Бонев. — Аз съм умрял още преди три години!… Какво иска сега този Георги Бенковски от мене?“

Убийствените ония дни, изминали през тия три години между сивите стени на неговия дом, се занизаха пред очите му. Додето те се нижеха, неговият живот изглеждаше вцепенен, спрял в една-единствена точка: „Дякон Левски е вече мъртъв!…“

Тези думи не означаваха само един факт. Те бяха още и дело, фактите се превръщаха в развалини, а развалините в човешка нива.

От бунтовник Петър Бонев се преобрази в добър стопанин. Човекът, който се готвеше да гори къщи, си изгради нов и хубав дом.

Човекът, който тръгна рамо до рамо с Дякон Левски да сее Божията нива с човешка правда и свобода, зася свои ниви с жито и засади свои лозя в земята на плодородна Перущица.

„Всичко си имам сега аз — казваше Петър Бонев, — хубава къща, нивите ми дават едро жито, а лозята ми — грозде, сладко като медовина. Какво ми липсува на мен? Какво ми липсува, за да бъда щастлив като хората? Жена ми Ванка ме обича и ми дари една прекрасна дъщеря. Аз обичам Ванка, обичам дъщеря си Мария и ги пазя като свое най-скъпо благо на света. Скоро чакам да ми се роди и син. Защо да не съм щастлив? Какво искам повече на света?…“

А ето че тази нощ бе забравил малката Мария, бе забравил Ванка и своя бъдещ син, който спеше още в нейната утроба.

„Какво се случи с мене? — питаше се той. — Думите на този Георги Бенковски ли ми взеха изведнъж ума?“

„Въстание… свобода“ — две думи, които Петър Бонев не бе споменувал нито веднъж от три години насам. А ето изведнъж тази нощ той ги чу и намери себе си върху този кръстопът, върху който преди три години викаха заедно с Васил Левски: „Въстание, свобода!…“ — ала сега той бе сам и бе станал друг човек.

Стопанинът, съпругът и бащата Петър Бонев стоеше сега на този кръстопът, върху който някога тъй весело бе стъпил въстаникът Петър Бонев.

Съкрушеният приятел седеше сам сега на този кръстопът, сам под едно бесило, сам със своите тежки преживелици от миналото, сам със своите тежки мисли за настоящето, сам със своето недоверие в бъдещето.

„Да си или да не си?“… Безсмъртният въпрос на нещастния датски принц трябваше да получи сега своя отговор и от Петър Бонев. Искаш ли още да се бориш? Можеш ли? И да се бориш ли, или да презреш? По-достойно ли е да понасяш ударите и стрелите на вилнеещата съдба, или пък да се въоръжиш срещу море от злини, да се опълчиш срещу тях и да ги спреш?…

А кой вярва още, че може да се опълчи срещу насилието на съдбата и да го победи?… Не беше ли Дякон Левски, който застана на нейния път с обнажен меч, да се бие с нея и да я повали? И какво стана с него?

Но по-достоен ли щеше да бъде той, ако признаеше нейните права и превиеше врат под общия хомот? По-честен ли щеше да изглежда, ако си съградеше хубав дом, обиколен от ниви и лозя, и жена му напълнеше този дом с отхранена челяд, додето наоколо му сиромашките деца писукат за корица хлебец под сламения покрив, майките им просят по чуждите порти, а бащите им се люлеят на бесилките?

Кое е по-почтено: да признаеш насилието в законника на съдбата или да излезеш на борба срещу него, да пропаднеш, да умреш?… Ето къде е въпросът?

Кой е герой? Който презре наредбите на този свят, „прогнил от корен“, или презирайки, загине в безполезна борба срещу злото?

И коя е тази непреодолима сила, която отнима разума на хората, прави ги неблагоразумни и ги кара да връхлетят срещу хиляди непобедими опасности?

Коя бе тази сила, която направи Дякон Левски да излезе с обнажен меч на пътя на съдбата и като загуби борбата, и като увисна на бесилото, да изглежда толкова велик?…

Тази сила не се ли казва любов!… Любов към ближния, към страдущия, към угнетения? Тази сила не пита, не се бави, не пресмята ползи и загуби, не разглежда въпроса от никоя страна.

Тя веднага вдига меч и връхлита, за да се притече на помощ.

Тази любов бе някога тяхна обща сила. Тази любов бе жаравата, която Петър Бонев бе заровил в пепелта на своето огнище. Тази жарава, грейнала от разровената пепел, гореше сега неговите гърди.

Любов!… Любов към ближния, към роба, към страдущия, към угнетения… Едни издигат меч да защитят слабия, други раздират ризата си на две, за да облекат голия, а има още и такива, които горят на клади, разпъват се на кръст и увисват на бесило, от любов към него.

— Петре, Петре, стани! — чу той един глас из дълбините, в които се бореше отчаяно. Той изпъшка от болка и скочи. Този глас му се стори пророчески.

Пред него стоеше жена му Ванка, мъничка, пожълтяла от тежката си бременност, от безсънната нощ, и го гледаше с подпухнали очи.

— Стани, Петре — каза му тя е отпаднал глас. — Ще закъснееш за училище!

4. Към събранието

Петър Бонев извърши с голямо усърдие всичко, каквото си бе наумил да върши през този ден. След като излезе от училището, той отиде с колата в Дълбоки дол да насече колове за лозето, а оттам докара и един товар дърва вкъщи. Трябваше да побърза да не закъснее и за ония два часа по математика, които привечер преподаваше безплатно на по-слаби ученици. Оттам той се прибра веднага за вечеря вкъщи. Ванка бе сложила вече трапезата, а Мария бе кацнала в своето високо столче, разтворила на коленете си книжка с приказки. Тя чакаше преди вечеря баща й да поговори с нея за Кума Лиса, която накарала болния Кумчо Вълчо да я носи на гърба си и викала по целия път: „Болен здрав носи!“, и за щъркела, който отишел на гости у кумицата, а тя му дала да яде мляко в плитка чиния. Но Петър я помилва по розовото личице, което с радостна усмивка бе вдигнала към него, и без да й проговори, седна на масата. Ръката му едва посегна към топлото и вкусно ястие. Ванка го погледна с разтревожен поглед, но не посмя да го покани да посегне още веднъж. Гъсти мрачни облаци се трупаха по лицето на Петра и го правеха застрашително. Неговият поглед бе хлътнал в посинелите дупки на очите му, а в тях се виждаше само мрак и нищо повече.

Тази вечер той трябваше да стане и отиде на нощното събрание у поп Петър Велчев. Георги Бенковски го призова да даде своя отговор на това събрание и той му обеща, че ще отиде.

„Ама на мене защо ми е тази беля на главата? — викна Петър и цял се стресна, като погледна Ванка, сякаш с глас го бе извикал пред нея. — Как да отида на такова събрание, като знам защо ме викат? Та не съм ли патил веднъж тия работи? И защо ми е сега тази беля на главата? Къща ли си нямам, пари ли си нямам, та животът ми с Ванка ли е лош? Какво ми липсува?“

— Защо не се храниш, Петре? — запита най-сетне Банка.

— Тази вечер аз ще изляза! — рече изведнъж той, сякаш смъкна от плещите си някакво тежко бреме, което бе носил през целия ден. Остави ножа и вилицата си настрана и веднага скочи. — Закъснял съм!…

— Закъде си закъснял! — попита Ванка, като подскокна веднага, не по-малко бледна и развълнувана от него.

— Ще отида у поп Петър Велчев — отвърна мрачно Петър. — Свикано е събрание да разгледаме читалищни въпроси.

Когато излезе навън и се намери сам в нощта, Петър Бонев каза: „Аз луд ли съм? Цял ден решавах, че няма да отида!…“

А вървеше… Стъпките му бяха бързи и решителни като на човек, за когото няма други път.

„А може и заседанието да не се състои — успокояваше се той. — Сам поп Петър може да не се е решил и да не го е приел…“

Поп Петър бе на четиридесетгодишната разсъдителна възраст, която за някои мъже е праг на живота. Отсам този праг остават шарените кули, чардаците от рози, царкините и всичко друго, принадлежащо към рицарските доспехи на младостта, а отвъд прага стъпва строителят мъж с длето и чук в ръка. Оттук нататък той ще чука и кове и каквото изкове, това ще бъде неговият истински живот. А Петър Велчев от ранна възраст, още като ученик на прочутия Христо Г. Данов в Перущица, се отличаваше с разсъдлив ум и трезв характер.

Той бе само една година по-възрастен от Петър Бонев. Когато Петър отиде да се учи в Пловдив, и той замина да се учи с него. После тръгна по неговия ум да добие повече наука в Белград, но се спря насред път, защото му липсуваха достатъчно пари, а нямаше склонност към неразумни дела.

Когато Петър Бонев се завърна в Перущица, той намери другаря си вече учител в родното село. След няколко години младият учител се реши и отиде да се запопи в Цариград, ала и учителското си място не напусна никога. Здрав и практичен ум имаше поп Петър Велчев. Мъчно можеше да го склони човек на една или друга страна, ако той имаше веднъж противно мнение.

„Поп Петър може да не е склонил и да не е приел Георгия Бенковски в своя дом! Неговият здрав разсъдък има да каже много нещо против работата, за която е дошел той!…“ — говореше сам на себе си по пътя Петър Бонев.

Когато погледна отдалече поповата къща тъмна и пуста, той усети радост и освобождение. За миг се спря и помисли: „Ето веднага ще се върна у дома, а утре, като видя попа в училище, ще му кажа: Дойдох до вратата ти и се върнах, като видях къщата ти тъмна и пуста.“

Ала някаква забравена сила понесе краката му нататък, към мрачния двор, в който не се процеждаше никаква светлина, и го залепи на черната врата.

„Какво правя аз? — запита се той. Сърцето му глухо биеше. Ръката му вдигна желязното мандало на вратата и удари уговорените три последователни удара. — Чукам на мрака и нощта! — успокояваше сам себе си той. — За да съм чист пред съвестта си. Утре ще му кажа: Дойдох и почуках на твоята врата, но никой не ми отвори.“

Ала в това време други равномерни и силни чукове заудряха в черния коридор на къщата, сякаш удряха в неговите уши. Това не бяха удари на чук, а тежките стъпки на поп Петър Велчев, които идеха към вратата из дълбините на глухата и мрачна къща. Това не бяха стъпки, удари на съдбата бяха… То бе една команда за спиране на това и започване на онова. Те бяха една ясна и категорична команда за промяна. Стъпките на неизбежното идеха с тежки чукове към вратата.

Поп Петър спря зад тая заключена врата, която сега изглеждаше една съвсем тънка защитна преграда между слабата човешка и всепоглъщащата сила, и я отключи.

— Ти ли си, Петре? — запита той. — Влизай! Чакаме те! Закъсня!

Гласът на свещеника бе повишен и задъхан от вълнение.

— Закъснях ли? — учуди се Петър Бонев и прекрачи като насън неговия праг. — Че аз тичах по целия път!…

5. Първи поглед върху събранието

Поп Петър не отвърна нищо. Той бе зает с много по-важни мисли, които го правеха разсеян и му причиняваха чутото вълнение в гласа. През тъмния коридор той го въведе в една малка стая. Вътре гореше свещник, но отвън Петър Бонев не бе видял никаква светлина, защото единственият прозорец бе закрит с дебела вълнена черга. Стаята бе пълна с мъже, насядали в кръг около една малка маса, върху която, под свещника, лежаха поставени на кръст револвер и кама. До масата стоеше прав Георги Бенковски. Върху гърдите му блестяха златни украси и сребърни оръжия. Главата му бе издигната високо, а синият му поглед като стрела светна от тази височина и се впи в очите на влезлия. Пламенната реч, която държеше пред занемялото събрание, биде прекъсната само за миг.

— Седни! — каза той повелително и Петър Бонев седна все тъй замаян в задимената с тютюнев дим стая. Сега той почувства, че вече не е сам, какъвто бе навън, а се превръща в част от това малко общество, насядало около револвера и камата, сложени накръст върху малката маса. Те бяха нему познати, тези револвер и кама, сложени на кръст!… И това клетвено събрание на въодушевени мъже, с погледи, светнали от любов, жадно впити в лицето на апостола!

Очите му срещнаха очите на стария негов другар Атанаса Хаджитилев, седнал някъде отляво на апостола. Атанас бе член на Първия революционен комитет, закълнат преди седем години от незабравимия Дякон Васил Левски.

„Помниш ли?… — питаха го тия очи на Атанаса, като се усмихваха през една влага, която бе сълзи. — Това събрание ми напомня за онуй… Само Дякона не е между нас!“…

Насядалите около него мъже бяха най-добрите мъже на Перущица. Личеше си, че Георги Бенковски е човек опитен, решителен и знае къде пипа. Но повечето от тия мъже бяха новооглашени, не бяха работили с Дякона и тази нощ те слушаха прехласнато вдъхновените слова на новия апостол.

До Атанаса седеше брат му Иван, който бе петият поред от шестимата братя Хаджитилеви. Той бе твърде млад и току-що бе минал под венчило. Жена си Божия той бе взел още малолетна и с голяма любов. Преди месец тя му бе родила първото си момиченце Марийка.

Защо брат му Атанас, който бе най-големият, бе избрал именно него от петимата си братя и довел на събранието, това остана една голяма тайна. Младият Иван седеше до стария съзаклятник бате си Атанаса с наведена глава, като не изпущаше нито една дума, нито един звук от гласа на апостола. Накъде го тикаше да върви този глас? Той сега надали мислеше за това, но върху лицето му падаше една черна сянка. Петър Бонев ясно я виждаше от своето място. Това бе сянка от ръката на апостола, която пламенно се размахваше над неговата глава.

По-късно не само присъстващите, а всички хора виждаха тази сянка, останала завинаги върху Ивана — запечатана върху неговото лице.

6. Късметли Иван

От дясната страна на апостола седеше Спас Гинов, който нямаше пълни трийсет години, но се считаше пръв търговец в града и родоначалник на едно голямо семейство.

Спас Гинов бе единствен наследник на най-богатия човек в Перущица, стария Иван Гинов, за когото казваха: „Иван е роден с късмет.“

Своето несметно богатство Иван бе сдобил от късмета си, всички знаеха това. Този му късмет заработил твърде навреме, още в дните на ранната му младост, когато мустачки едва се виждали като мъх под носа му, а в дома му отскоро шетала булка.

Ако и да бил вече женен мъж, Иван си имал още момчешките навици. Един подиробед, като пасли към Цинципарец воловете с добрия си приятел Мито, те станали да си поиграят на копие, като надхвърляли своите копрали и дългите си остени, с които бодели воловете, към циганските бодили, нацъфтели с големи морави цветове в ливадата. На върха техните копрали били снабдени, като същински копия, с железни остриета и двамата приятели се мерели да улучат корена на някой бодил, за да го прережат и повалят заедно с моравия му цвят на земята.

След като си поиграли доста време, Иван хвърлил копието си към един бодил, а то останало да стърчи дълбоко забито в неговия корен. Когато отишъл да го измъкне, той намерил под корена на бодила една голяма глинена делва, пълна със златни пари.

И тъй, след като намерил това злато и забогатял[18], Иван Гинов бил наречен „Късметли Иван“. За да благодари на Бога за големия подарък, той издигнал сред Перущица, върху левия бряг на реката, голямата каменна черкова „Свети Архангел“. Нему само едно нещо още липсувало, което той много искал да има — свой син. А Къта, жена му, раждала едно след друго само дъщери. Първа дошла на свят Люляна, която люлели в златна люлка, но тя все пак била жена. Втора дошла Николина, трета Митра, а подир нея — Божана и Мария.

Разтъжило се сърцето на Ивана, но нали бил Късметли Иван, чул Господ молбата му и на стари години, прехвърлил вече петдесет и четирите, му се родил син. Кръстили го Спас.

„Спасение ми се роди! — викал старият Иван, разтреперан от радост, като черпел всеки, който идел у дома му да го поздрави. — Кому щях да оставя аз името си, търговията си и такъв тежък имот?“

Очакван с нетърпение до стари години от баща си, Спас започнал да се развива и расте пред очите на цялото село, натоварен с големи задължения. Всеки виждал как Късметли Иван остарява, как тежко влече нозете си към своята яхана на реката, в която двата камъка от сутрин до вечер се въртели под удара на водните струи и мелели печени орехови ядки или сусам, като ги превръщали в гъсто и много хранително растително масло. Как трудно карал колата си той към своите стари лозя, гюлове и тютюни. Много имот натрупал Късметли Иван, ала не можел вече всичко да обходи, защото нозете му вече треперели. Старостта го теглела за петите.

Но и тука той се надявал на късмета си. „Не ме е той напущал досега — казвал старецът. — Спас ще порасне и ще поеме моята работа.“

„Какво ще излезе от Спаса, като е толкова глезен и расте на голямо богатство?“ — питали се перущени, които знаели от памтивека, че много имане не е на добро, че беднотията стяга мъжката душа, а богатството я разваля.

Само Късметли Иван не мислел така. Той едва дочакал Спас да навърши 15 години, и го повел към своята яхана, в която две каменни въртележки денонощно мелели печени орехови ядки и сусам и ги изливали през дървените си улеи в тахан и шарлаган. Цяла Перущица заедно с околните села мелела такова мливо в яханата на Иван Гинов.

— Спасе — обърнал се старецът към още невръстния си син, — моето беше дотука… Оттука ще започнеш ти и ще караш нататък, додето е рекъл Господ.

И като откачил големия железен ключ на яханата, който тежал половин ока — на черно желязно синджирче, закачено на пояса му, — той го закачил на пояса на сина си. Този ден старецът и неговият син излезли от яханата и обиколили своите лозя в околността. Дълго време те престояли пред великанските орехови дървета, които растяха по синорите и пресмятали колко могат да вземат за тях.

— Отсега нататък няма да продаваме орехи, тате — казал най-сетне Спас важно като зрял мъж. — Аз мисля да ги пека сам, да ги меля в яханата и да продавам готов шарлаган по селата. Ако видя, че ми потръгне в тази търговия, може да си отворя тука и някое дюкянче, и друго в Брацигово или Татар Пазарджик.

Старецът Иван, като чул тия думи на сина си, се просълзил от радост. Нямал той още 16 години, днеска стъпвал, току-речи, в яханата, а вече мислел как да разшири търговията на баща си.

„Не е бил добър търговец онзи, който не е научил на търговия сина си. А най-добър учител е тоя, който е бил надминат от ученика си.“

— Добре си наумил, чедо — отвърнал той.

Подир лозята двамата мъже обиколили розовите градини. И тук Спас рекъл:

— Много пъти съм си мислил, тате, да купим казани и да варим в тях нашето розово масло и каквото селяните донесат. Какво ще речеш ти?

— Не е лошо да направим и това — отговорил старецът.

— Тогава можем да накупим още гюлове. Моето желание е да отида с мускалите си по чужди земи.

— Ти можеш… ти ще идеш и в чужбина — отвърнал развълнувано Късметли Иван. — Аз никога не съм мислил за там…

От розовите градини баща и син отишли да обиколят тютюневите разсади.

— Догодина съм намислил да сляза в Гръчко — казал все тъй сериозно Спас. — Там ще продам розово масло, а ще взема от Ксанти тютюнево семе. Казват, че тамошното семе било по-добро от нашенското.

— Ще идеш сине, ще идеш! — рекъл задъхан от вълнение Късметли Иван.

И за първи път, откакто бил намерил двата товара злато в земята на Цинципарец, той повдигнал очи към отвореното над главата си небе и благодарил, разбрал, че е късметлия човек и затуй Бог му бил дал такъв добър наследник.

На същата година Спас се ожени за най-голямата хубавица на селището Гюргя, дъщеря на хаджията Тодор Гинчев. Гюргя бе здрава жена и за четири години му народи едно подир друго четирима синове: Рангел, Георги, Димитър и Иван, а подир тях и две дъщери: Йорданка и Галена. В утробата си тя носеше вече седмо го му дете, но бе все още най-хубавата жена в цяла Перущица.

Това, което Спас бе говорил на баща си първия ден, когато поел неговата работа из ръцете му, скоро се превърна в неговите ръце в живо дело. От години вече Спас Гинов можеше да се види навсякъде из селището и околността, където се водеше напрегната търговия и кипеше живот. Само на едно място Петър Бонев не бе помислювал да го види някога: на клетвеното събрание у поп Петър Велчев, седнал отдясно на апостола.

Той слушаше патриотичното слово на Георги Бенковски с очи, които бляскаха смело и предизвикателно, както си гледаше той на търговията и живота.

Разправяше се, че тая зима на една сватба, където имало поканени много турци от съседното турско село Устина, Спас Гинов вдигнал чашата си и се провикнал към тях: „Тежко ви и горко, когато стана аз български бинбашия!“

Устинци останали като гръмнати от неговите думи. И до техните уши в село Устина бяха достигнали слухове за въстания на раите в Босна, Херцеговина и Сръбско. Чуваха още, че башибозук и турски аскер се бие с разбойнически чети в Балкана, а за разбойниците, че се наричали „комити“. В самата Перущица добрите момци започнаха да пият и да се веселят повече отпреди, носеха изострени ножове, втъкнати в поясите си, а понякога и пищови, които вадеха по сватби и тлаки и гърмяха на всички страни, като се правеха на пияни. Повечето от тях се бяха научили да пеят песни, за които читаците знаеха, че са бунтовнически.

Ала сам чорбаджи Спас, който пред всички турци беше на почит заради златото, което имаше — като че ли сам беше от злато, — той да се обърне пред всички перущени с такива думи към тях, каквито говорят само комитите?!…

Устинските читаци изгледали смаяни „златния“ Спас, ала се въздържали и не му отвърнали нищо, защото златото е било винаги на голяма почит у турците. На утрото обаче, когато видели перущени в Устина, те им подвикнали високо още отдалече: „Брей, камитоолу Спас стана ли вече бинбашия?“

Перущенските търговци се върнаха в Перущица и разгласиха навсякъде, че устинските читаци разправяли, какво Спас Гинов станал комита.

Като гледаше тази нощ Спаса Гинов, седнал отдясно на апостола, Петър Бонев си спомни ония думи и се запита дали с тях той бе искал само да подразни устинските читаци, или те са имали някое по-дълбоко значение?

И какво можеше да дири Спас Гинов с големите си имоти, със златната си търговия и със златните си товари на едно такова място? Нима нему не бе известно, че на него всичко се залага, а можеше нищо да не се спечели! Той беше един добър търговец! Не гледаше ли с четири очи даванията и вземанията в своя търговски тефтер? Какъв договор можеше той да сключи тук? Не знаеше ли, че такъв клетвен договор, за какъвто е повикан, се пише с две кървави думи: „Свобода или смърт!“ Че който се договаря върху тия две думи, трябва да даде всичко, ала може всичко да загуби!

Нима Георги Бенковски можеше да договаря тук на живот и на смърт срещу едно съкровище, тъй голямо като това на Спас Гинов? Коя сила прочее бе довела Спаса на клетвеното събрание — ето какво се питаше Петър Бонев.

7. Клетвата

До Спас Гинов седеше аптекарят Васил Соколски, който бе отворил миналата година своя аптека в Перущица, а също бе и лечител и в свободното си време поет.

Представителен по външност, с лице почти красиво, върху което светеха две големи сини очи, Васил Соколски бе смесил в себе си по един твърде сполучлив начин мечтателя и поета с лечителя и правача на церове.

Единият заместваше, където трябва, другия, и правеше живота на Васил Соколски хубав и интересен.

Разправяха за него твърде често, че когато отивал да лекува в някоя бедна къща, той никога не позволявал да му се заплати за труда. „Аз съм длъжен! Длъжен съм!…“ — многократно повтарял той, като се усмихвал любезно и се кланял на смутените домакини.

В долапа на аптеката заедно с хаванчето, в което триеше разни лекарства и мехлеми, праховете за главоболие и хаповете за настинка и малария, той държеше тетрадка със свои стихове, които обичаше да декламира възторжено пред близки и приятели.

Неговите стихове бяха пламенни изразители на още една личност в неговото разнообразно същество. Изразители на бунтовника и революционера у Васил Соколски. Те възпяваха хайдутите в Балкана и бяха пропити с омраза към „народа агарянски“, който винаги биваше римуван с „тигър африкански“.

Петър Бонев отдавна знаеше, че този човеколюбец и поет храни в живота си сами една омраза, ала тя бе неукротима — омраза към поробителя на неговия народ. И затуй никак не се учуди, когато го видя седнал на клетвеното събрание, вперил големите си сини очи в апостола, целият блеснал от възторг и плувнал в блянове.

Ала нерадостните мисли, които цял ден бе премислял в училището, в гората и по пътя за насам, отново изпълниха цялото му същество. Той бе довел в Перущица Василя Соколски миналата година от Татар Пазарджик, където се занимаваше с ваксиниране и лекуване на населението. Беше ли му направил с това що-годе някое добро?

„И какво знае той?…“ — помнели Петър Бонев, като си припомни всички патриотични стихове на своя приятел, които бе слушал в аптеката при закрити врата.

„О, ти нищо не знаеш за мен! — довери му се тайнствено един ден аптекарят. — Аз съм от Добруджа, хей далеч оттука!… Там бях овчар, а после слуга в един хан. Бях още момче, съвсем невръстен, когато тръгнах по ума на един варненец и влязох в неговата чета. Тогава намериха убит един от нашите гонители, хванаха ни и аз цяла година лежах в затвора…“

Разказът на Соколски можеше да беше истински, ала мъгляв, развлечен и повечето приличаше на поетична въздишка, отколкото на жива история.

„В затвора моята дейност против поробителите свърши — признаваше той. — Отидох при д-р Гръмникова в Сливен и му станах слуга. Хареса ми неговият занаят. Той ме учеше да слагам инжекции и да ваксинирам деца. По-късно, когато докторът се пресели в Татар Пазарджик, аз отидох да се поизуча на лекарския занаят в Румъния. Върнах се в Българско и пак подирих д-р Гръмникова в Татар Пазарджик, където ти ме намери…“

Това бе историята на Васил Соколски, проста, ясна, като разказ на дете.

Да, какво знаеше той?… И не бе ли сгрешил Петър Бонев, като го увлече подир себе си в Татар Пазарджик, като го посвети в революционните работи, а миналата година доведе и тук, в Перущица?

А да се увлече едно пламенно сърце като това на Васил Соколски, не бе трудна работа и неговият съблазнител трябваше да чувства голяма отговорност спрямо него.

Такава отговорност чувстваше сега и Петър Бонев. Особено го угнетяваше мисълта, че ако любовта към родината бе довела Васил Соколски на клетвеното събрание, той хранеше от известно време една друга силна любов, която трябваше да го държи далеч от него.

Това бе любовта му към Велика Лачкова, вдовицата на първия поет и книжовник в Перущица Димитър Лачков[19]. Още миналата година, когато видя тук Велика Лачкова, младият преселник се влюби в нея с любов гореща, която можеше да го погуби, ако всички не разбраха навреме това.

Велика бе жена величествена и красива. Тя криеше в гърдите си, под вечно шумящата черна тафта, едно добро сърце и под черното си дантелено боне — един бистър и проницателен ум.

Като вдовица на високоуважавания учител и книжовник Димитър Лачков тя бе посветила вече живота си на възпитанието на единствения си син. Васил Соколски се втурна в живота й като една лъчезарна буря от чувства, от копнежи, от обожание и преданост. Васил Соколски не бе само един представителен и красив мъж, но още едно голямо сърце на поет, каквото тя, за своя горест, бе вече загубила със смъртта на своя първи съпруг.

По всеобщо одобрение и на перущени, Велика бе склонена най-сетне да напусне черното си вдовство и от няколко месеца Васил Соколски бе влязъл като съпруг и пламенен поклонник в нейния дом. Любов и щастие чертаеха неговия жизнен път с Велика. Можеше ли някой да помисли, че и за друга, и то скрита любов бе останало място в сърцето му?

„Аз ще кажа на Велика!… — реши Петър Бонев. — Тя трябва да отведе тоя поет далеч от нашата революция!“

Отговорност за едно голямо сърце — ето грижата, която трябваше да изпита всеки съблазнител на Васил Соколски. Тази грижа помрачи погледа на Петър Бонев и направи останалите лица край него и призрачни, и неясни. Той едва забеляза, че там седи, някак встрани, старият му другар Калофер Спасов, а до него Никола Иванов-Колакман, и двамата членове на Първия таен революционен комитет, и двамата закълнати от Дякон Левски. Там бе и Димитър Малинчов, а поп Петър Велчев, който седна до него, бе прегърнал с черния си ръкав гърба на неговия стол.

В това време над неговите мисли и чувства се разнесе гласът на апостола:

— И тъй… станете, о, братя, да се закълнем, че ще измрем до един за народна свобода!…

Всички присъстващи скочиха на крака, а пръв към апостола пристъпи Спас Гинов. Той сложи лявата си ръка на сърцето, а дясната вдигна нагоре.

— Повтаряй след мене! — заповяда апостолът. — „Заклевам се своеволно в честта и в отечеството си, пред Бога и пред честното събрание на съзаклятието, че от всичко, което ми се яви, няма да кажа и открия никому нищо до смърт и до гроб! Заклевам се и обещавам, какво ще работя с всичките си способности за освобождението на отечеството си България! Заклевам се и обещавам… Заклевам се!… А в противен случай, ако бъда предател или престъпник… съгласявам се да бъда прободен от оръжието на това съзаклятие… Заклевам се!…“

В настъпилата гробна тишина се чу сподавено стенание. Плачеше неудържимо Калофер Спасов. Той дъвчеше мустака си, за да потисне някой изблик на кипналите в него чувства и спомени. Сълзи течеха по бузите и на Колакман, и на Атанаса Хаджитилев. Петър Бонев стоеше с глава тъй ниско наведена над гърдите, че всеки можеше да помисли, че той плаче по-неудържимо от тях.

Георги Бенковски изгледа тържествуващо поред старите съзаклятници. Заради тях бе избрал той да закълне събранието с клетвата на Дякон Левски. Бурните, горещи спомени щяха да се окажат по-силни от неговите думи. Те бяха обрекли някога тия верни мъже на борба до смърт и до гроб!

„Заклевам се!… — повтаряха те един подир други като ехо. — Заклевам се!…“

— Предлагам — издигна се отново наложителният глас — да се избере за касиер на Втория революционен комитет Спас Гинов, а за негови членове — Васил Соколски, Атанас Хаджитилев, Димитър Малинчов. Приемате ли ги?

— Приемаме ги! — отговориха вкупом всички мъжки гласове.

— Петър Бонев! — прозвуча отново гласът на апостола. — Приемаш ли да станеш председател на Втория революционен комитет и да го водиш с тази вярност, с която си водил Първия?…

Цялото събрание притихна, като видя как Петър Бонев вдигна сепнато глава и го изгледа с един поглед остър, сив и почти страшен. Дъх не се чуваше в стаята. Само един Георги Бенковски гледаше право и непоколебимо в неговите очи. Той виждаше в тях отчаяна борба, решителен отказ. Пълното безверие беше неговият решителен отказ. Ала изведнъж в настръхналата мъртва тишина Петър Бонев отвори уста и каза тихо:

— Приемам!…

8. Двете лица на честността

Когато съзаклятниците излязоха от къщата на поп Петър Велчев, вече се развиделяваше и утринният хладен вятър посрещна лицата им. Зашеметени и още настръхнали от новите мисли и чувства, като актьорите, които напускат сцената след бурна драма, те размениха помежду си мълчаливо горещи братски погледи и се разпръснаха по всички посоки, които водеха към едно страшно съучастничество.

Петър Бонев се намери сам на пътя с едрия и русокос Васил Соколски, който тръгна да го придружи до дома.

„Животът на човека е истинска драма — мислеше Петър Бонев, — и то такава, писана с кръв, изпълнена с войни и революции. Историята на човечеството разправя ли нещо друго освен за войни и революции? Кой беше казал, че мирните години на човека приличат на кратките паузи, останали незабелязани между действията?…“

— Братко — обади се в това време разтрепераният от вълнение глас на Васил Соколски, — погледни. Селото се събужда. Хора и животни, птици и насекоми са прекарали една спокойна нощ! Сега всичко е скочило на нозе да поднови своята обикновена работа. А като погледнеш навсякъде каква енергия се изразходва, брате мой, каква сръчност, сили и богатства се изискват за построяване на жилище и набавяне на храна! Странно и смешно ти се вижда това, когато излизаш от една такава нощ като нашата!…

— Животът е драма, да… — отвърна Петър Бонев, сякаш продължаваше своята мисъл, — но колко често той е комедия! Толкова скърби и радости, надежди и разочарования всеки ден около строежа на едно жилище, около неговото обзавеждане, трупане в него запаси от покъщнина и храни, изхранване на хора и добитък, снабдяване семейството с имоти, лозя, ниви, градини!… И всичко това, когато имаш един господар на главата си, който всеки ден може да похлопа на вратата и като му отвориш, да изтегли ятагана си и да каже: „Зърното, което си изкарал, занеси в моя хамбар, гроздето от лозето си изсипи в моята възелница, всички запаси в твоите хранилища са мои, твоят дом е мой, твоят живот за мене е по-малко ценен от живота на моето куче. Ако то не ми се покори, аз мога да го набия, но ако ти не ми се покориш, аз ще те насека с ятагана си, защото гяуринът не заслужава да се изхаби за живота му един куршум!“

— Ето ни пред дома, драги приятелю — спря се той, като застана пред вратата на своя дом и хвана ръката на Васил Соколски. — Бих те поканил да влезеш вътре, но се боя, че ще събудиш жена ми в това добро настроение, в което се намираш. То и твоята Велика навярно още спи или те очаква, както подобава на младоженка. Всъщност аз исках да те запитам, ти каза ли й къде отиваш тази нощ?…

— Казах й, разбира се. Мога ли да скрия от Велика това? — учудено отвърна Соколски.

— А тя какво?

— Тя е по-твърда от много мъже, брате! — отвърна с възхищение Васил. — Думите, с които ме изпрати, бяха недвусмислени и резки: „Мястото на един мъж е там, където се решават съдбините на народа му!“ А ти защо ме гледаш така и защо ми зададе този въпрос? Какво става с тебе тази нощ, братко? Всички сме развълнувани, но ти изглеждаш като болен! Да влезем ли да те прегледам? Ръката ти гори!

— Остави, аз си зная болестта! — дръпна ръката си Петър Бонев и му се усмихна: — Велика е права. Мястото на един мъж е там, където се решават съдбините на народа му. Ние, няколко хиляди мъже, ще кажем на този народ, че е дошло времето да свърши с това позорно робство, което трае векове. Ние ще му кажем какво да прави, за да се отърве от тази вековна мизерия и безполезен труд. Всичко това, брате, зная и мога да го изрека добре като всеки честен човек.

— Чувал ли си ти честността да е имала някога две лица? И аз не съм чувал, ала дохожда човек до едно място, когато започва да усеща това. Например аз мога да ти кажа: „Брате Василе, това, което си говорихме досега, е така, но това, което ти казах за «комедията на живота» може да бъде и инак“. Нека се изкажа с твоите думи: „Навсякъде каква енергия се изразходва, колко сили, сръчност и богатства за строене на жилища и за приготвяне на храна!…“ Аз добавих: „Когато и животът, и имотът ни са в ръцете на поробителя.“ Ала това не бе моята мисъл, ако и тя да изглежда честна като мене. Моята мисъл бе тая: „Има ли смисъл цялото това напрежение на населението, когато ние му готвим бунт, революция, война? А нима житейската наша комедия не върви и без това бърже към своя естествен край? Имат ли смисъл тогава войните и революциите?…“ А? Какво ще кажеш? Честна ли е тази мисъл или не?…

— Ще кажа, че си болен — отвърна загрижено Васил Соколски. — И аз настоявам да вляза вътре да те прегледам и да помоля Ванка да те сложи на легло.

— Не, моля ти се, не прави това! — усмихна се Петър Бонев, като го дръпна за ръкава. — Нали знаеш, че тя е бременна в последния месец и се дразни от най-малкия шум вкъщи? Напразно ще я разтревожиш…

И като стисна ръката на своя приятел, той се изсмя:

— Чуваш ли ме, ще я разтревожиш, защото искаш да ме сложиш на легло. И напразно ще дигнеш шум. Това ти го казвам аз, който се готвя да загърмя върху цялото село. Аз, който готвя революция, пазя да не се вдига шум вкъщи! Виж, брате, човек подълства до гроб в своите мисли и дела и пак се има за честен човек!… Сбогом и помисли за това, което ти казах!

Той обърна гръб на смаяния доктор и влезе вкъщи.

9. В тихия дом

Когато се намери в своя дом, Петър Бонев се огледа сред утринното спокойствие и тишина, които царуваха в малките бели и чисто подредени стаи. В ума му се чуваше постоянно все един и същи въпрос:

„Защо правя всичко това? Защо не казах на Васил Соколски, че революцията е опасна игра за поети и че той веднага трябва да се махне от нейния път? Защо ще се меся аз в една революция, когато знам, че не може да има изгледи за успех? Защо ми е на мен тая революция, когато моят живот е добър и мене нищо не ми липсува, никой не ме гони, никой не ме насилва? Защо да се нагърбя с нова отговорност, защо да застана начело на Втория комитет, когато знам къде отиде Първият? Защо да направя това, когато нямам вяра в сърцето си? А като съм там и стоя начело, няма ли да вдъхвам напразна вяра в другите и умишлено да ги въвлека в гибел? И щом аз самият нямам вяра, а стоя и вдъхвам вяра у други, няма ли с това да бъда измамник и подлец?…“

Ала един глас, отдавна нечуван, отдавна затрупан в развалините на душата му, се обади тихо, като ромолене на поток, и го запита:

„А кой друг, Петре, кой друг?…“

„Да, кой друг? А защо да съм пак аз? — провикна се в него новият човек. — Та нямам ли и аз право най-сетне на свой живот? И защо всичко да разруша, когато мене ми е добре? Никой не ме гони, никой не ме насилва?…“

В това време Ванка открехна вратата на неговата стая и го погледна, натежала от своята бременност и подпухнала от мъките на една нощ, която бе минала без сън, изпълнена с душевни терзания. Той я погледна и обърна глава настрани, сякаш беше неин палач.

Ванка, детето в нейната утроба, тяхната малка Мария, да, целият негов бял, чисто нареден дом, тихите стаи, обиколени от пространна градина, и неговите обитатели, всичко тегнеше върху решението, което той трябваше да вземе…

Той скочи и погледна Ванка раздразнен, сякаш тя не бе застанала мирно до вратата, като някаква обречена мъченица, а тропаше лудо върху везните на неговата съвест и ги правеше да подскачат нагоре и надолу.

Той не помислюваше, че и преди, когато ходеше с Дякон Левски, че и тогава бе имало Ванка, но той твърде малко бе мислил за това. Той не допускаше, че не Ванка го хвърля от едното блюдо на везните върху другото, а неговите собствени питания и отговори. Не бе Ванка, която му сочеше плода в своята утроба, малката Мария, щастието на семейния живот, заключен в тихите бели стаи на неговия дом, в обширната градина наоколо, за която имаше само добри години, плодове и цветя, не бяха те, а неговите собствени мисли.

— Защо ме гледаш така? — викна той, сякаш тя му бе враг. Сякаш Ванка бе негова жертва. Той се чувстваше изпитван, терзан от нея, сякаш тя късаше парчета жива плът от тялото му, както бе застанала до вратата и го питаше с измъчените си очи.

— Петре, Петре! — каза тихо тя. — Какво става с тебе?… Какво? Защо не ми кажеш?

— Какво искаш да ти казвам? — викна той. — Та мога ли да кажа някому нещо аз? Кой може да ме чуе? Кой ме разбира?…

Това бе един вопъл, който се изтръгна из гърдите му. Той се впусна към вратата, отвори я широко и вече се готвеше да се втурне навън, когато чу нейния тих вик:

— Къде излизаш, Петре?

— Как къде? Отивам в училището — извика той. — Забрави ли, че съм учител?

— Не съм забравила, че си учител — отвърна Ванка с треперлив глас, — но мислех, че ти си забравил това, Петре.

Той повече не искаше да я слуша, а с бързи крачки изскокна навън и затръшна пътната врата зад себе си.

„От Ванка избягах — каза си той, — но от себе си как ще избягам?…“

10. Две неприятни срещи

Като минаваше край двора на своите съседи, Петър Бонев по навик хвърли поглед към буренясалия двор и се намръщи. Този двор бе на Мияловата Гоца, когото миналата година намериха намушен на седем места в Дълбоки дол, където и Петър Бонев обичаше да ходи за дърва. Гоцата бе един кротък човек, фурнаджия, гледаше си добре занаята и нямаше разправии с никого. Едничък другар си имаше той — един кон, с който всяка утрин преди изгрев слънце отиваше в Дълбоки дол за дърва. Когато Петър Бонев излизаше от дома си да отиде на училище, Мияловата Гоца се връщаше с товар дръвца от Дълбоки дол и ги разтоварваше пред вратата на фурната.

— Да ти помага Бог, фурнаджия — провикваше се той, — да не прегориш днеска моя гювеч!

Фурнаджията се усмихваше и отговаряше:

— Да ти помага Бог, даскале, да напълниш с ум и разум главата на моя Гочка!

Гочката бе единственият негов син, добро момче, което се учеше с прилежание в училището и караше да тръпне от гордост сърцето на стария му баща. Петър Бонев често пъти даваше Гочката за пример на останалите ученици.

Миналата година Гочката трябвало да иде в Кричим на роднинска сватба. Покачен на гърба на едничкия си бащин другар, с бъклица черно перущенско вино, закачена отзад на седлото му, Гочката пристигнал в Кричим като истински сватбар. Ала съдено му било да не иде на чужда сватба, а на своята черна и кървава. Не той отишъл да види зрелище, а сам станал зрелище ужасно за хората, тъй че никой вече не можеше да го забрави до края на живота си.

Когато рано подир пладне Гочката си карал кончето бавно по малко познатите нему селски улички и се оглеждал за своя път, срещу него връхлетели две турчета, които влачели за ръце и нозе едно българско момиче. Момичето тъй страшно пискало и се борело в ръцете им, че разкъсало сърцето на Гочката. Той скочил на земята и се намерил сам срещу двамата похитители. Околните къщи, които той не знаел, че били все турски, стояли здраво затворени и жива душа не надниквала зад решетката на някой прозорец или вратня, да отърве нещастното момиче от ръцете на двамата хаймани.

— Спрете, агалар! — извикал умолително Гочката. — Къде влачите момичето?

— Това не е твоя работа, краставо куче! — озъбил му се единият.

— Махай се отпреде ми, ако искаш да не те съсека на две!

Гочката не се уплашил от неговото движение, а сам изтеглил своя нож, както бил затъкнат в ножницата. В това време и турчинът изтеглил ножа си и го забил в едната му протегната ръка.

Гочката извикал от болка, отдръпнал се, но веднага замахнал с ножницата си по главата на нападателя. За негов ужас младият турчин тозчас паднал мъртъв на земята. Тогава на всички съседни къщи решетките на прозорците се отворили, всички врати по уличката се заблъскали, турци и кадъни тозчас връхлетели с крясъци върху смаяния Гочка, повалили го с ритници и юмруци на земята, тъпкали го, късали го, газили го, плюли отгоре му хиляди пъти, после го свързали с въжета и потътрали на шейна, като торба окървавени дрипи към джамията.

Тозчас върху Гочката бил произведен съд и старейшините на селото решили, че според имперския закон той трябвало да бъде осъден незабавно на смърт.

Довлекли един дръвник сред мегдана и повалили примрелия Гочка върху него. Някой турчин от съседните на джамията къщи изтичал да донесе брадва. С тази брадва отсекли главата му, като ударили няколко пъти по врата му, додето тя отхвръкнала настрани.

Всички турци, кадъни и турчета заиграли наоколо с радостни крясъци. Само българското момиче, което също така били довлекли до джамията, горко плачело в своята разкъсана престилка. Нея всички били забравили, въпреки че Гочката дал живота си заради нейното спасение.

Подир някой ден намериха в Перущица и стария Гоца, намушен на седем места в Дълбоки дол. Разправяха, че кричимски турци ходили този ден на гости при братята си в Устина.

И тъй къщата на съседите опустя. Дворът буреняса. В това глухо свърталище на змии остана да живее като зловеща птица старата жена на фурнаджията, Пауна, майка на заклания Гочка. Нейното живеене ден из ден се състоеше в едно постоянно търпеливо очакване на смъртта. По тая причина Пауна не работеше нищо. До миналата година добра къщовница, тя от сутрин до залез слънце седеше въшлясала и невчесана на двора. Къщата й се изпълни с мръсотии, прах и мухъл, а дворът й с гъсти отровни бурени. Каквато бе станала душата на Пауна, такива бяха станали къщата и дворът й. Страшно ставаше човеку да хвърли око върху тях. Те приличаха повече на свърталище, обитавано от зли сили, на една почерняла язва до цъфналата градина на Петър Бонев. Той винаги се мръщеше, когато излизаше от дома.

Този ден той по навик погледна изоставения дом на съседа си. Старата Пауна с разпусната бяла коса на утринните лъчи бе седнала вече сред бурените на двора. Тя не се боеше нито от гущери, нито от змии.

„Тъкмо тази сутрин ли трябва да видя тази картина?“ — викна в себе си Петър Бонев, без да мисли, че от деня на нещастието я вижда всеки ден, когато излиза или се прибира у дома.

Той не се досещаше, че я гледа с нови очи и че те не са очите на раздразнението, а очите на справедливостта.

— Ей, човече, какво ме изминаваш? — чу се един познат глас, старчески, но още жив и бодър. — Какво си се размислил такъв?

Петър Бонев вдигна смръщените си очи. Пред него стоеше зет му Рангел Гичев, мъж на сестра му Спаса, който носеше с пъргавина и бодрост своите седемдесет години. Чистите му бели коси се къдреха като коприна върху розовото му лице, а черните му очи още пазеха младежкия си жар.

„Че какво му е на бае Рангела, та да остарее, та бялата му коса да не се къдри повече над челото му, та розовите му бузи да пожълтеят и черните му очи да угаснат като въглени под пепел? — запита се Петър Бонев. Старо неразположение към зетя му Рангела, затрупано в дълбините на сърцето му през последните няколко години, избухна с прежната сила в гърдите му. — Та кое му е лошото на него?… Златни пари натрупал с купове, имоти и къщи накупил да червяса в тях, от него по-голям чорбаджия няма в Средногорието, защо да остарее?…

У него има ли нещо, което може да чувства, да страда, за да прецъфти и увехне? Хе, просто бих могъл наистина да се пръсна само ако си помисля, че у Рангела Гичев има такова нещо!“

С някогашните чувства към стареца той си припомни времето преди двадесет години, когато неговото учение в Пловдив и Сърбия бе зависело от неговия богат зет и скъперник. Когато трябваше да гладува, за да не моли. Припомни си унижението на дългото и безполезно очакване.

Всичко това бе минало преди двайсет години, но Рангел Гичев, който се смееше сега пред него, бе останал същият. Само косата му бе загубила предишния си цвят.

Доброто му разположение тази утрин накара всички някогашни чувства на Петър Бонев да изригнат в гърдите му. Помислювал ли беше някога този човек за народно добро? Помислювал ли беше за нечие добро освен за своето? Додето най-достойните люде на Перущица бяха бодърствали тази нощ заради цял народ, той си бе отспал добре. Затуй сега можеше да се смее и да се шегува.

— Какво си се намръщил бря, момче? — подвикна весело старецът.

Петър Бонев го изгледа ядно изпод вежди.

— Сега се мръщя на туй, за което ти оттам насетне ще има да се мръщиш! — отвърна рязко той.

Рангел Гичев се замисли и веселата усмивка угасна върху още свежите му устни. Години бяха минали, откакто не бе виждал той шурея си така мрачен и ядовит. Такъв изглеждаше той някога, когато ходеше по селото като хала, бунтуваше младежите, заканваше се на чорбаджиите и пееше бунтовнически песни. След като турците заловиха и обесиха башкомитата на царството Васил Асланоолу, наречен Дякон Левски, Перущица се умири. Петър се прибра у дома си, изгради нова къща, направи градина, купи си ниви и лозя. Стана човек и заприказва човешки с хората. Какво се бе случило с него тази сутрин, та се бе обърнал изведнъж?

Не любопитство, а скрита тревога, която винаги бе изпитвал от своя роднина, накара стария Рангел да продължи шеговития си разговор с него.

— Е, я ми кажи да видим, на какво се мръщиш ти сега и за какво има да се мръщя оттам насетне аз?

— Няма да ти кажа — отвърна Петър Бонев, — за да не можеш да вземеш мерки и да се спасиш!

— Я, така ли било? — възкликна хитрият старец. — Ами ако тази беля е обща и я имаме двамата на главата си, защо не ми я кажеш, аз да помогна на тебе и ти да помогнеш на мене?

— Ще ти я кажа непременно, когато му дойде времето.

— А кога ще дойде това време?

— Когато закука кукувицата. Тя сама ще ти я каже. Чакай я да закука напролет!

— Бря, момче — извика дядо Рангел. — Я дай да се разберем! Я ме погледни по-весело. Че какво ти е на тебе бря, човек? Я погледни зад себе си какъв палат си издигнал! Я си виж градината… райска градина! Жена ти е здрава, пъргава. Рожба ти роди, а от нея тия дни чакаш нова рожба и нов късмет. Накупи си ниви и лозя. Ти каквото речеш, и в училището, и в читалището, па и в цяло село, това става навред. Има ли нещо, което да ти липсува? Кажи бря, човек? Защо да не си добре?

— Има, бае Рангеле, има — отвърна Петър Бонев. — Че я погледни дома на моя комшия като моя ли е? Че я погледни в двора му, така ли е нацъфтяло като в моя? Ти знаеш, че това е къщата и дворът на Гоцата и защо са те станали сега такива. Къде му отидоха животът, челядта, цялото му състояние?…

Старият Рангел Гичев[20] не очакваше да чуе този отговор от своя шурей и той го много повече уплаши и смути, отколкото, ако бе чул най-лошата вест за самия него.

— За Гоцата всички съжаляваме — уклончиво отвърна той, за да не го раздразни нещо повече, — но волята Божия бе отредила за него такава тежка участ!

— Не волята Божия, а волята на тирана! — отвърна рязко Петър Бонев. — Ти ме запита какво съм се намръщил, като на мене ми е добре! Ето, чуй какво ще ти отвърна аз: само когато се махнат тези черни дни за моите братя, само тогава ще бъде добре и на мен!…

11. Причините и последствията

За Петър Бонев настанаха дни, огреяни от мрачната светлина на една постоянна мисъл, която се превърна в основна вяра, а тази вяра бе: „Революцията, която готвим, няма да успее!“

Целият негов живот бе минал в опити за революции и освобождение, така че тази вяра той извличаше из своята житейска опитност.

Тази негова житейска опитност си имаше своите възрасти: юношеска, която се отличаваше със своя ентусиазъм, и младежката, която си имаше своето пламенно убеждение. Незабравими възрасти, свързани с Дякон Васил Левски.

Подир туй дойде бесилото на Апостола. Под него свърши младостта на Петър Бонев. Свърши онази възраст на пламенна вяра, с която двамата чакаха народът да се вдигне на крак като един човек и да извоюва своето освобождение.

Настъпи за него зрялата възраст. Образът на въстаналия народ остана погребан в гроба на младостта му.

Събитията, които обаче настъпваха сега, го караха да се пита: „Възможно ли е младостта ми да възкръсне?“

Не, това не е възможно вече.

„За вярване ли е сега целият народ да се вдигне току-така наведнъж, да се въоръжи и да направи революция, за каквато го подготовляваше Дякан Левски тъй продължително?“

Не, това не е вероятно.

Ала тези невероятности се сблъскваха с фактите на следущите дни и поставяха в съмнителна светлина неговите отговори.

Явил се бе някакъв непознат, нечакан Георги Бенковски, който зовеше на революция, а народът се вдигаше от всички страни и сам идеше при него да се въоръжава.

Едно време Дякон Левски сам ходеше между народа да му вдъхва вяра за освобождение и събираше пари за оръжие, а сега хората сами идеха, диреха комитета, питаха за оръжие и му носеха пари.

Как ставаше прочее всичко това?

Фактите бяха налице.

Неговата мрачна житейска опитност диреше да открие причините на това странно зрелище, а не се досещаше, че то е последствие от една причина. Причина, в която той бе участвал рамо до рамо с апостол Васил Левски.

В лицето на Георги Бенковски той виждаше някакъв самозван наследник на Дякона, а не се досещаше, че той е само жетварят. Жетварят, позован да ожъне жетвата и да прибере зърното, посеяно с такава любов и грижи от безсмъртния Апостол. Той не виждаше, че хиляди класове бяха узреяли за свобода под бесилото на сеяча.

12. Необикновени явления при една революция

Никой не бе казал още, че ще има революция, но това се знаеше вече от всички, а още и това, че Петър Бонев ще стои начело на бунта.

Той не бе подавал знак народът да се въоръжава, но в скоро време от всички страни в Перущица започнаха да навлизат барут и олово.

Ден през ден по някой перущенин подкарваше колата си към Пловдив и се връщаше с по някоя и друга рогозка, навита в дъното на колата. Съседите на такъв перущенин отиваха в дома на завърналия се и намираха в рогозката увита нова пушка.

А и най-богатият търговец в Перущица — Спас Гинов, за когото се говореше навсякъде, че бил назначен за помощник на Петър Бонев и касиер на бунтовния комитет — отиваше вече по два пъти през седмицата в Пловдив и се връщаше по късно през нощта. В колата си той докарваше много такива увити рогозки.

С този товар Спас Гинов спираше не пред дома си, а винаги пред своята яхана на реката.

От някое време яханата бе престанала да мели нощно време печени орехови ядки и сусам. Това не я правеше обаче да изглежда в мрака изоставена и пуста. Напротив, щом си отиваха клиентите със своето мливо и тенекии гъсто, полезно масло, яханата се изпълваше веднага, като истински кошер, с безброй черни сенки, които на светлината на газеничето веднага се заемаха с някаква скрита нощна работа. Наклякали около големите валчести камъни, те мажеха своите хартийки в маслените дървени улеи, свиваха ги на фишеци и ги пълнеха с барут.

Когато колата на Спас Гинов спреше късно през нощта пред яханата, от нейната тъмна врата веднага се откъсваха две-три мъжки сенки, грабваха навитите рогозки от колата и с голяма бързина ги внасяха вътре.

Според лекотата, с която извършваха тази работа, можеше да се помисли, че рогозките, макар и навити, съдържат някакъв лек товар, но когато свършеха пренасянето, мъжете влизаха в яханата запъхтени от умора и цели потънали в пот. Тогава те отиваха да надзърнат в рогозките, които Спас Гинов нареждаше пред един отворен долап в стената. Този долап бе една добре замаскирана врата на дълбоко скривалище. Той ги развиваше пред смаяните им очи и от тях излизаха пушки, пищови, готови куршуми и барут, които скоро изчезваха в скривалището.

Спас Гинов заключваше долапа в стената, но щом пропееха първи петли, той всяка утрин отново идеше да го отключи. Тогава пъргавите нощни работници се вдигаха от маслените улеи, слагаха приготвените от тях фишеци в кошница и ги отнисаха в скривалището.

Не беше обаче само Гиновата яхана на реката, в която нощем блещукаше треперливата светлина на газеничето. Кандила и газеничета пушеха нощно време и в дълбоките перущенски изби. Между бъчвите с прочуто черно вино мъже, жени и деца лееха куршуми и пълнеха фишеци. Който имаше мрежа за ловене на риба, изрязваше оловните й топчета, а жените отнисаха за продан в Пловдив златните си нанизи и донасяха в избите торбичка барут и кюлчета олово.

По същия предутринен час, в който Спас Гинов отиваше да отключи тайния долап на скривалището, за да прибере в него изработените през нощта фишеци, из улиците на селището започваше тайно движение. Отваряха се безшумно пътни врати. Първа, втора, после трета сянка, сложили нещо тежко в торба, се промъкваха под мрака на стрехите към Гиновата яхана. Това бяха нощните работници из дълбоките изби на Перущица, които носеха изработените от тях фишеци в общия склад.

Само за Петър Бонев не се знаеше приготовлява ли се за бунта или не. По едно време се разчу, че у дома му отишли петимата братя овчари, които имаха обща кошара на Орли камек. Те бяха млади и левенти. Дошли у дома му нощно време, след като запрели овцете, завити с ямурлуците си, защото нощите бяха още студени. Те му се представили, както подобава, и заговорили:

— Чуеме горе на Орли камек, че тук долу се готви голяма битка с турците. Дойдохме да се запишем и петимата при тебе за войници. Само ти трябва да ни кажеш кога ще стане тая битка, да набавим на овцете туй-онуй за храна и два-три дена да ги затворим в кошарата.

Петър Бонев отначало се изсмял на думите им, а после така се разсърдил, че от очите му започнали да фъркат искри.

— Кой ви каза на вас бре, глупци — викнал той, — че Туркията може да се повали за два-три дена? И я да видим какво оръжие имате приготвено и с какво оръжие мислите да я повалите?

— Е па… ние засега имаме тия геги и по една брадва — уплашено отвърнали овчарите, — но дойдохме ти да ни дадеш друго оръжие, ако имаш.

А Петър Бонев скочил насреща им и се разкрещял:

— Махайте се от главата ми и да не съм ви видял да слезете от Орли камек в Перущица, че всинца ви ще избия!…

Това печално събитие, което се случи с петимата левенти момци, много озадачи перущени.

„Че нему тъкмо такива войници му трябват — казваха те, — защо ги пъди?“

Наскоро след това при него отидоха двама перущени да го запитат, дошло ли е до ухото му, че в село Сотир се продава барут?

Петър Бонев, разправяха те, ги изгледал с такъв мрачен поглед, че те си загубили думата и не знаели какво да мислят за него.

— Няма да ходите в Сотир за барут! — казал той най-сетне, като че ли те били дошли да го оскърбяват. — Сотирчани са изедници. Те продават барута смесен с пясък!

И като казал това, замлъкнал тъй, че те повече не посмели да го запитат друго нещо и си отишли.

13. Продължение на загадката

Животът в Перущица промени своя обикновен ход. Дневната земеделска работа се замени с нощен потаен труд, който се извършваше в избите на селището. Орачи и копачи напуснаха полето. Нивите потънаха в бурен, а лозята оставаха неразкопани. Кафенета и кръчми от ранно утро се изпълваха като пчелни кошери с бръмченето на неспокойни мъже, които си разказваха чудновати сънища, сънувани през малкото часове на нощта, прекарани в почивка. Едни тълкуваха сънищата, а други разказваха, че скоро щяла да се появи „опашата звезда“, която била знак от Бога, че ще има война.

Всред тази бъркотия, която бе настъпила в обикновения живот на Перущица, един мъж оставаше на вид напълно спокоен, занимаваше се с тази работа, каквато бе вършил досега, и не избягваше нито едно от своите предишни задължения.

Този човек бе Петър Бонев.

Всички знаеха, че той е поставен начело на бунта, ала неговото спокойствие можеше да слиса и разколебае дори и такива, които не участваха в приготовлението, но знаеха за предстоящите събития само по слух и се надяваха да играят последната роля в тях.

Мнозина видяха с очите си как, седнал насред двора, Петър Бонев дялка и заостря пръти за новото си лозе.

„Та сега до пръти ли му е дошло? — питаха се учудено хората. — Защо му са тия пръти, като се знае кой ще забие прътите, ала не се знае кой ще бере гроздето?“

„Сигурен е, че ще победим! — говореха други. — Петър Бонев е учил за офицер в Сръбско. Ходил е и в Черна хора. Говорил е с ония хора и знае, че ще дойдат да се бият заедно с нас. Той разбира езика на московците и тях е повикал да прецапат Дунава.“

А Петър Бонев заостри прътите за новото си лозе, обгори ги до едно място, за да не се червясат, натовари ги на колата и подкара през село. Видяха го в лозята внимателно да разкопава главните на своето лозе, да подрязва сухите пръчки и да повдига грижливо към слънцето останалите сочни вейки.

Макар че бе още рано за забиване на колове, той остана до вечерта и заби всички пръти, които бе донесъл, сякаш се боеше, че няма да е жив да ги забие по-сетне, когато филизите ще пуснат зелени листа. Като извърши тази работа, той събра на купчини сухата шума, направи при всеки корен легловище и улей за дъждовната вода, после нарами изрязаните сухи лозови пръчки и ги натовари на колата. Можеше да се помисли, че той е твърде загрижен да оплете кошници от тези лозови пръчки, затуй ги тъкми тъй внимателно между ритлите, сякаш се боеше да не изпадне някоя пръчка при тръскането на колата по неравния лозарски път.

„Дали ще има наистина бунт?“ — запитаха се ония, които видяха Петър Бонев да се връща от лозята, натоварил колата си със сухи лозови пръчки.

Но вечерта, като седнаха в Гиновата яхана да пълнят и свиват фишеци, у тях всяко съмнение изчезна. Те само едно нещо не можеха да разберат, защо Петър Бонев отиде днес да разкопае лозето си, когато всички лозя стоеха неразкопани?… И защо докара с колата си тия лозови пръчки? Кошници ли ще седне да плете вкъщи? Защо през това време не лее куршуми и не вие фишеци?

При друго време кой би се чудил на едни сухи лозови пръчки? Такива навред имаше, натрупани с купища. Те гниеха от години във всеки двор. Но настанали бяха времена, когато някакви сухи лозови пръчки, натоварени в кола и прекарани сред село, можеха да накарат всеки минувач, който ги види, да помисли, че ще загуби съзнание и ще падне на земята. Можеше ли някой, който всяка нощ с напрегнати мишци лее куршуми и пълни фишеци, да бъде накаран през тия дни да си оплете една лозарска кошница? Той би хванал пръчките в ръката си, но би полудял. А Петър Бонев бе разкопал лозето си и донесъл лозовите пръчки вкъщи. Кой нямаше да намери чудно това?

На другия ден, когато се завръщаше вкъщи, той същият забеляза много жени и мъже да копаят земята по дворовете си.

„Земята се затопли, времето се задържа хубаво — каза си Петър Бонев. — Излезли са и копаят. Ще садят цветя, ще садят зеленчук. Животът въпреки всичко продължава.“

Но когато се загледа в един от дворовете, той забеляза, че двама мъже копаят една дълбока яма, но още и толкова широка, че не можеше да бъде кладенец. Той влезе в двора и се изправи пред копачите.

— Каква е тази дълбока яма, която копаете сред двора — запита ги той. — Сигурно много ви трябва, че сте се решили да развалите цялата си градина?

Мъжете го поздравиха с почитание и се усмихнаха, като отриха с ръкави изпотените си лица.

— Копаем скривалище — тихо отвърнаха те.

— Какво скривалище? — запита Петър Бонев.

— Когато удари часът, ще струпаме тука покъщнината си и ще я заровим — все тъй шепнешком и развълнувано отвърнаха двамата стопани. — Ако къщата се запали, покъщнината няма да изгори в земята.

Те погледнаха в очите тогова избраника. Те знаеха това, което знаеха и другите, че той е посочен да стои начело на бунта. Ръцете им трепереха от вълнение, погледите им ожидаха неговата похвала. Ала той не каза нищо.

— Така решихме ние. Същото вършат и съседите — прибавиха те, смутени от неговото мълчание.

Петър Бонев излезе от техния двор и тръгна надолу по улицата. Той не им каза, че бе видял вече да копаят по всички дворове.

През нощта влезе в Гиновата яхана, придружен от нощната стража. Всички работници на фишеци, сгърнати около вал честите камъни, почти невидими за пушливата светлина на газеничето, станаха на крака и го поздравиха.

Спас Гинов, който се бе навел над тъмната дупка на скривалището, като го видя, също се изправи да го поздрави. Петър Бонев и тази вечер изглеждаше мълчалив и сърдит, какъвто бяха навикнали да го гледат напоследък. В комитета той издаваше едносрични заповеди и само тогава се чуеше неговият глас.

„Какво става с тоя човек? — питаше се Спас Гинов, като се взираше в лицето на председателя, но веднага се укоряваше за своите мисли и си казваше: — Един водач може ли да не бъде загрижен? Цялата отговорност ще легне върху неговите плещи. Война е то, не е шега…“

И сякаш не за да купи неговото добро разположение, а да го зарадва, Спас Гинов разви рогозката, която лежеше в нозете му, и поднесе към него първата пушка.

Петър Бонев я пое и като човек вещ обърна оръжието няколко пъти в ръцете си и го разгледа от всички страни. Спас Гинов със затаен дъх чакаше да чуе неговото мнение, ала Петър Бонев мълчеше.

Неговата мисъл бе литнала три години назад в една друга нощ, при едни други такива пушки, донесени от Дякон Левски в татар-пазарджишкия му дом. Тия пушки бяха донесени от Дякона с хиляди опасности за неговия живот. А как им се радваха те! Как ги разглеждаха двамата също така всяка една от всички страни! Каква надежда имаха в тия пушки! Как им вярваха те!… Къде изчезнаха ония пушки, раздадени на комитетски хора?… Какво стана с Дякон Левски?…

Той видя, че Спас Гинов го чака да заговори, но като се видя заобиколен от всички работници в яханата, подаде му знак и двамата излязоха вън.

— Спасе — каза глухо той, — това оръжие, което ти си донесъл, струва много пари. Откъде ги взимаш?

Спас Гинов почувства, че от срам цялото му лице се облива в огън. Той можеше да бъде заподозрян от председателя, че като касиер на комитета своеволно разполага с комитетски пари.

— Тия пари са лични мои пари, бае Петре — отвърна той.

Петър Бонев го погледна в мрака на нощта.

— Как ще ти се наплатим, братко — проговори развълнувано той.

— За тях аз не диря наплата — отвърна не по-малко развълнувано Спас Гинов. — Сега няма мои, няма твои пари… Всичките пари са български пари.

— Ако всички наши чорбаджии, които държат парите, бяха говорили като тебе — каза Петър Бонев, — България отдавна да е забравила, че е била в робство, а ние нямаше да бъдем в това страшно положение, в което сме сега.

14. Първи новини

Мълчанието на Петър Бонев, което озадачаваше селото, започна да тревожи членовете на комитета. Време за набавяне на оръжие и приготовление на въстанието имаше твърде малко, а още по-малко време имаше да се мълчи.

Мълчанието на Петър Бонев означаваше нещо недобро за един водач, натоварен с изпълнението на определена и отговорна задача, но още по-лошо можеше да бъде, ако означаваше недоверие в предприетото. Всред общото възбуждение и деятелност това мълчание можеше да се превърне в бездействие. Приятелите на Петър Бонев виждаха в това негово мълчание размисъл, но най-сетне можеше ли той да бъде оставен да размисля до деня на въстанието?

Всеки ден в комитета се задаваха въпроси, които целяха да го изтръгнат от неговата замисленост и да го накарат да действа, ала на такива въпроси той отговаряше свъсено и едносрично, като възрастен човек, който се дразни от детинщини.

Един ден Васил Соколски се върна от Пловдив с няколко пушки и пищови, най-свиден подарък за няколко безимотни младежи в Перущица. Такива разходки до Пловдив, по примера на Спас Гинов, и той бе започвал да предприема твърде често, като донасяше ту някой пакет барут, ту някое кюлче олово и калай за смесване. При завръщане от такава разходка русото му лице сияеше от щастие, сякаш бе прекарал времето си в най-весела забава. Този ден Васил Соколски доведе в комитета един тюфекчия от Сотир. Сякаш нарочно той най-напред го изправи пред Петър Бонев и тогава запита:

— Петре, доведох този доверен човек, тюфекчия от Сотир, да прегледа и поправи всички стари пушки и пищови, които се намират в селото. Ти какво ще речеш?… Да започне ли работа?

Петър Бонев вдигна сините си очи към него и проницателният му поглед стана пак тъй мрачен и студен, какъвто бяха свикнали да го виждат напоследък. Цялото му лице се сви и намръщи, сякаш той усети от неговите думи жива физическа болка.

Когато отвори уста, Васил Соколски изтръпна, защото помисли, че неговият стар приятел за първи път ще изрече нещо непозволено или ще нагруби тюфекчията, когото бе довел. Ала Петър Бонев, както отвори устни да каже това нещо, тъй ги и затвори. Погледна сотирския тюфекчия с дълъг изпитателен поглед, в който се таеше една неизказуема мъка. След малко той отново отвори уста и рече тихо:

— Разгласете между цялото население!

И като наведе глава, не каза нищо повече.

Друг ден в събранието на комитета влезе Калофер Спасов и се развика:

— Другари, тази нощ властта е изпратила от Пловдив на читаците в Устина и Кричим по два товара барут. Срещу кого се изпраща този барут, ако не срещу нас?

Спас Гинов и Васил Соколски веднага скокнаха на крака и предложиха доставките на барут за Перущица да бъдат удвоени и утроени. Да се изпрати специален пратеник в село Сотир за изкупуване на целия барут, който е останал наличност. Техните другари от комитета останаха не по-малко разтревожени и започнаха да се надпреварват с тях в изказване на препоръки и проекти. Викането от възбуда и възмущение не стихваше. Само Петър Бонев остана на мястото си спокоен и замислен както винаги. Последната дума бе винаги негова, затуй и Калофер Спасов се изправи пред него, но като го видя тъй спокоен и замислен, викна:

— Председателю, чу ли, че в Кричим и Устина са докарали по два товара барут?

Петър Бонев се намръщи при неговия вик, но отвърна спокойно:

— Още призори ми съобщиха, че са го докарали. — И прибави: — А ти какво си вдигнал врява за тия два товара барут? Или досега смяташе, че читаците ще останат невъоръжени и с голи ръце срещу нас? Или мислеше, че ние открито ще се приготовляваме за бунт, а читаците никога няма да научат това? Не виждате ли колко циганки са изпратени напоследък за просия в нашето село? Те са техните очи и уши. И тия скривалища, които се копаят навред посред бял ден из дворовете, не се ли копаят пред техните очи? Знайте, че ние няма да се борим само срещу тия два товара барут в Устина и ония два в Кричим. Когато се вдигнем на въстание, на тях ще изпратят още и най-нови пушки, а от Пловдив ще им дойде на помощ и войска с крупови топове!

— Е тогава как мислиш ти, че ние ще удържим срещу такава сила? — извика Спас Гинов.

— И аз чакам Георги Бенковски да дойде и да ми обясни това — отвърна Петър Бонев. — Дотогава ще смятам, че всяко наше приготовление е на шега.

15. Решението

Ранната пролет през средата на март бе в пълната си деятелност. Перущица тънеше вече в зеленина и цветове. Ала и друга трескава деятелност се извършваше още в това селище, не вече от природата, а от самите жители. Ако вън от къщите се приготовляваха изобилни цветя, вътре в къщите се приготовляваха фишеци и куршуми. Ако вън се приготовляваше живот, вътре се приготовляваше смърт. Но тази смърт трябваше да донесе нов живот. На това селище трябваше свобода. Едно селище на земята, подобно мравуняк, загубен сред полето, денем и нощем работеше да докаже по безспорен начин, че смъртта и животът в мирозданието са едно и също нещо, тоест няма унищожение, пресъздаване има… Че всичко е деятелност, живот, в този или онзи вид. Че смъртта е деятелност, каквато е животът.

Без да мисли да доказва това или онова, човешкият този мравуняк в село Перущица с трескаво усърдие приготовляваше в жилищата си смъртта, както навън пролетта приготовляваше живота.

В това време „Княза от Панагюрище“ слезе отново в Перущица да види как се приготовлява народът.

Този път той влезе в селището денем и веднага свика на събрание комитета, което показваше колко той е станал сигурен и могъщ. Ако в тази земя имаше султан, то имаше и княз, ако досега е имало султанови закони, сега вече имаше княжеска воля! Всичко българско и родено от една вяра трябваше да види това и да се подчини!

Княза влезе в Перущица с оная трескава бързина, с която бе изпълнен през последно време целият му живот. Когато всичко, което се смяташе, че участва в бунта, се изправи пред него, той забрави, че бе дошъл всъщност да ги пита за техните нужди и да ги похвали за техните постижения.

— След 15 дена ви искам въоръжени до зъби! — викна той заповеднически. — За всяко бавене и закъснение шест куршума в гърдите! Веднага започнете окопаването! Окопи и засеки около цялото село! Добитъка приберете отвсякъде! Складовете напълнете с брашно и хляб! В уречения час аз ще пристигна с моята чета и ще забера мъжете с мен! Ще горим турски села и градища, ще погнем с огън и меч мръсните поганци и ще освободим завинаги вашите хубави Родопи от тая сган!…

Светлият му господарски поглед, бързите му, смели и дръзки думи не можеха да оставят съмнение у никого, че е възможно това да бъде другояче. Всички мъже, които го чуха, зашумяха весело, започнаха да тълкуват оживено неговите думи и по лицата им можеше да се забележи, че рогът на вярата и надеждата, които този „княз“ тъй дръзко носеше в своята ръка, с тия негови думи бе изсипал своето щедро изобилие върху тях.

Само едно лице между всички оставаше студено и замислено, а това бе лицето на водача. Петър Бонев стана.

Той се изстъпи напред и всички занемяха, като го видяха как се изправи с такова лице пред очите на Княза.

— Апостоле Георги Бенковски — високо заговори той, — ние чухме какво ти каза и сега мислим, че ти трябва да чуеш какво ние ще отговорим на твоите думи.

Княза погледна изненадан войводата на Перущица, който бе издигнал глас из общата народна маса. Той не бе запитвал нищо и бе забравил да чака отговор. Той нямаше повече време за нищо друго освен за кратки заповеди. В неговите очи се изписа почти удивление, когато чу Петър Бонев да казва:

— Ти рече да укрепим селото, да приберем добитъка отвсякъде, да напълним складовете с брашно и хляб. Ала ти забравяш, че освен нас, мъжете, тук са нашите жени и деца. Прави ли се въстание между жените и децата? Ние сме стопани човеци. Утре ти казваш, че ще дойдеш с четата си да ни забереш, а жените и децата где ще денем?…

— Аз ти казах, че ние ще погнем и заберем всички турци пред себе си да очистим Родопите от тях! — отвърна Княза. — А ти ме питаш къде ще денем жените и децата… Къде ще ги дяваш? Те ще си останат в село, осигурени с храна за цяла година.

— Много добре би било, ако можеше това да стане така — тихо, но упорито отвърна Петър Бонев, — но, апостоле Георги Бенковски, в близко съседство ние имаме две чисто турски села, с които ни дели стара вражда и от които ние много се боим. Ако погнем турците в Устина, кричимските читаци ще дойдат и ще избият нашите жени и деца. Ако подгоним кричимци из полето, устинските кръвопийци ще нахлуят за един час да ни изколят. Можем ли ние, перущени, само с твоята чета да погнем две села читаци, въоръжени вече до зъби с най-нови оръжия, когато в случай че ние въстанем открито, те могат да разчитат и на подкрепата на редовна войска?

— Ако ти се плашиш от едни голи читаци и седнеш да му мислиш тъй или инак още отсега — викна ядосано Княза, — по-добре не прави въстание!…

Всички перущени в комитета се стъписаха при това предизвикателство, което Княза хвърли в лицето на техния водач Петър Бонев, но той остана пред него хладен и невъзмутим, сякаш всичко това „за“ и „против“, което се бе люшкало досега върху везните на неговото решение и се бе колебало, всичко това, което бе питало с луда тревога и отговаряло само незадоволително, в този миг се бе успокоило и съсредоточило в него. Той изглеждаше почти недосегаем за всяко предизвикателство дори, когато то бе излязло от устата на апостола.

— Моето решение е такова — каза той спокойно и твърдо, сякаш бе съсредоточил в ръката си съдбините на цялото свое село: — да не трупаме в селото брашно и хляб, а да си направим пексимет. Тогава да вземем жените и децата си и да ги заведем в манастира „Свети Тодор“, който се намира горе в Родопите под Манастирски камък. Това е една скала толкова висока, каквато няма из цялата планина. Тази скала ще пази гърба ни. Освен това манастирът е заобиколен от гъста букова гора, изпълнена още и от висока папрат, тъй че, ако поставим една прилична стража около манастира, ние ще можем да оставим нашите жени и деца в него като в истинска крепост. През манастира минава хубав път, който излиза под връх Свети Никола. Ние останалите мъже ще тръгнем по този път и ще се приберем на особено място, къдего ще чакаме да се съберат и въстаниците от околните села. Ако станем до 10 000 души, тогава ти, апостоле Георги Бенковски, можеш да дойдеш вече с четата си да ни забереш, да емнем Родопите и да горим турските села и градища. По друг начин само ще станем убийци на челядта си!…

Гробна тишина, настъпила в стаята, посрещна неговите думи. Старите му другари, които до вчера бяха гледали с недоумение на неговото мълчание и чувствали боязън от неговата замисленост, сега го слушаха с възхищение и почит. Страхът и недоумението, които се бяха изписали по лицата им, при тия негови думи отстъпиха място на разбиране и успокоение. Всички имаха жени и щяха да се бият с весело сърце, ако не се биеха в своите стопанства и куршумите не падаха върху главите на децата им.

Княза ги погледна и за един миг схвана промяната, която бе настъпила в израза на лицата им. Тази промяна бе в полза на Петър Бонев. Да се обяви против неговото твърдо решение, значеше да остане сам и да загуби своите поддръжници в Перущица.

— Добре — изведнъж каза той, — приемам твоето решение като разумно. Няма да въстанете в самото село, а ще заведете жените и децата си в манастира „Свети Тодор“, след което всички ще се съберем в Батак. Съгласен ли си да доведеш хората си в Батак?…

Петър Бонев кимна с глава в знак на съгласие. Дружен вик на радост се издигна около Княза.

Животът на многочислените перущенски семейства бе осигурен!

Перущица можеше спокойно да чака обявяване на въстанието!

IX

Книга на княгинята

1. Забележителното дете

Току след Нова година, през януарските студове и снегове на 1856 година, в Панагюрище се роди, между другите деца, едно дете чудо. Това дете бе момиченце. То се яви на света в благословения дом на свещеника поп Георги Футеков. Неговата майка презвитера Нона бе строга и благочестива жена.

Момиченцето, което се роди в дома на свещеника, още през първите дни на живота си привлече вниманието на родители и съседи със своята красота. Когато се наведоха над бялата дантелена възглавка в неговата люлка, всички казаха, че върху нея не лежи главата на дете, а глава на роза, като ония, които изобилно цъфтяха долу в голямата градина на свещеническия дом.

— Попадийо, как ще кръстите вашето момиченце? — запитаха съседките.

— Ще я кръстим Райна — отвърна строго попадията.

— А защо не я кръстите Роза? — запитаха съседките. — Такова име много ще й прилича.

Презвитера Нона погледна с гордост своята рожба, която лежеше още със затворени очи върху дантелената възглавничка, но бързо се окопити и сви вежди, което правеше винаги, когато искаше да изглежда неподкупна и благочестива, каквато всъщност беше в живота.

— В нашия род никоя жена не е носила такова име — отвърна тя.

— Едно момиче не може да бъде кръстено с друго име освен с такова, каквото са носили жените от неговия род.

Свещеникът баща сам прие от ръцете на кръстника своето чедо и като го потопи в кръщелната купел, даде му името Райна. Ала в ума му се въвираше постоянно тази лукава мисъл, която той искаше да отхвърли като непозволена гордост за един пастир, и тази мисъл бе: „Защо не дам на своето момиченце друго име? Та то е хубаво като ангел!“

Малката Райна, без да подозира неговата горда мисъл, излизаше мокра от свещената купел и сияеше, издигната в ръцете му, като като роза, окъпана в роса. Нейната малка цъфнала устица и големите й сиви очи се смееха на света.

Когато Райна стигна до определената възраст и влезе в училището да се учи на четмо и писмо, всички нейни учители казаха в един глас, че тя е забележително дете.

За една година Райна се изучи да чете и пише, а й оставаха години да събира знания в местното училище. Като я гледаха колко бърже учи уроците си, учителите започнаха да й дават книги, за да ги чете и разказва на учениците.

Тъй Райна се научи сама за чудесните странствания на непослушния Робинсона Крусо и за неговите патила, прочете житията на много светни и светици, които се препоръчваха за знание на младежта, а в скоро време изучи наизуст и Новия завет, като списваше баща си със знание на Исусовите притчи.

Толкова много знания в главата на едно момиче можеха да смутят духа на всяка грижлива майка и един ден попадията запита своя съпруг:

— Попе Георгие, какво мислиш ти за нашата Райна? Хубаво ли е това, дето чете толкова много книги?

— Додето чете житията на светиите и Новия завет, хубаво е — мъдро отвърна поп Георги.

Но добрата презвитера Нона, която бе жена с трезвен ум и здрав усет на майка и домакиня, каквато трябваше да бъде всяка що-годе прилична жена, много добре знаеше, че благочестивите люде на този Божи свят са твърде малко и затуй техните жития се изучават в непродължително време, а Новия завет поп Георги прочиташе често в църква пред енориашите за една седмица от кора до кора. Какво можеше да се случи по-нататък, когато Райна се насити да преповтаря свещените книги?

Не се мина много време, и тя пак заговори на своя съпруг:

— Попе Георгие, не се ли питаш какво прави нашата Райна?

— Че какво може да прави? — запита учудено добродушният свещеник. — Нали ходи всеки ден на училище и се учи? Нали учителите я хвалят?

— Какво ми е на мен до тяхната похвала? — каза разтревожено попадията. — С тия похвали те размътиха ума на моето момиче. Веднъж да стане на 13 години, ще си я прибера вкъщи и ще си отдъхна отдън сърце! Веднъж да й дам тенджерата да ми разбърка лука, веднъж да й запаша престилката къщата да ми измие и прането да ми опере… Едва тогава ще ми олекне!

— Е, че какво толкова се тревожиш? — учудено я погледна попът. — След училището и науката и то ще доде, попадийке!

— Ех и тая ваша наука! — извика попадията. — В мое време лошо ли беше на момичетата, като не се учехме? Когато бях на възрастта на Райна, моята умна майка вече ме имаше за своя най-добра помощница. Аз требех и постилах вкъщи, аз миех всяка събота белите дъски, като ги жулех с чукана керемида и корава четка, аз слагах и дигах софрата, миех чиниите, всеки ден триех с пясък опушени котлета, тенджери и тави, хранех стотина пилета, кокошки и патици, тъпчех гъски, колех ги и ги приготовлявах за печене, аз доех овците, носех помия в кочините и подривах на прасетата, а често пъти ние сме гоили на годината по два и три шопара. Всичко това смятаха за моя обикновена делнична работа, който вършех с удоволствие от сутрин до вечер. Но това не бе всичко, което умеех да върша. Аз вече плетях на пет куки вълнени чорапи за всички мъже и жени вкъщи, на мъжете прешарвах червени вълни с бели лъвчета, а на жените — розови цветя и по шест фигури на моми и ергени, наловени на хоро. Шиех вече чеиза си, везех на гергеф, бродирах шевици и всякакви други ръкоделия, рисувах на атлазени възглавници и влизах в стана да тъка… А с кое от тия занимания мога да се похваля за моята Райна? Като я гледам цял ден навела глава над книгата, забола очи надолу питам се, каква къщовница и майка ще стане нашето момиче?

— Тя е хубава — отвърна поп Георги, унесен по онази лукава и горда мисъл, която винаги го навестяваше, колчем зърнеше дъщеря си. А за да се оправдае малко заради своята суета, прибави: — И ще стане учена жена!

— Нито нейната хубост, нито нейната ученост ще въртят къща! — строго прекъсна неговото мечтание попадията.

2. Новата светлина

Наскоро презвитера Нона забеляза в ръцете на дъщеря си някаква нова книжка, която особено много привличаше нейното внимание. Тя побутваше настрани сложеното пред нея на масата за обед и нетърпеливо чакаше родителите й да преглътнат последния залък, за да грабне новата книжка и изтича с нея в градината, където оставаше скрита до вечерта. Колчем попадията минеше покрай нея, уж да изгони пилетата от лехите с магданоза или да отнесе котела с помията на прасето, тя виждаше нейните хубави сиви очи жадно впити в пожълтелите от четене страници, а когато ги вдигнеше, бляскави и унесени, нагоре към небето, разтревожената майка разбираше, че дъщеря й не си почива, а мисли за прочетеното.

— Това четене аз повече няма да търпя! — викна изведнъж попадията и веднага се прибра вкъщи. Разтревожена и запъхтяна от решението, което бе взела, тя изтегли последното чекмедже на своя момински скрин и с разтреперани пръсти затършува в него. От неговата отдавна оставена на покой вътрешност я лъхна миризмата на един забравен момински аромат, който още се съхраняваше между надиплените тафти и атлази. Дантели от бели паяжинни нишки, до ония, плетени от черни корави конци с възли и мъниста, за украса на празничните рокли от тафта, се омотаха между пръстите й и на разбъркани купчинки, изхвръкнаха навън. Кошчета от банели и атлазени кутии, пълни с разноцветни копринени, мерсилизирани и памучни конци, сърма и пайети, шарени вълни с ярки бонширити и сюйтажи се показаха между надиплените атлази на дъното на чекмеджето. Тя ги извади и с разтреперана ръка дълго време преседя над тях в отбиране на копринени конци и сърми. След туй раздипли един квадрат от зелен атлаз и го погледна с потънали в спомени очи. Върху този квадрат от зелен атлаз бяха изрисувани преплетени рози и макове, заобиколени с венец от зелени листа. Преди години, когато бе само момичето Нона, тя започна да изпълня с копринени конци и сърма изрисуваните фигури. Зеленият атлазен квадрат в скоро време трябваше да се превърне в една красива възглавница за украса на гостната стая. Но тъкмо по това време поп Георги изпрати двамина старци да запитат родителите й съгласява ли се Нона да стане попадия.

Вкъщи настъпиха веднага дни на голямо оживление. От сутрин до вечер шетаха около нейната прикя, стягаха се дюшеци, юргани, женски и мъжки долни дрехи, както и безброй чифтове вълнени и памучни плетени чорапи.

За бродиране на възглавницата не остана време. Зеленият атлазен квадрат се сгъна заедно с копринените и сърмени конци в последното чекмедже на моминския скрин и замина към новия дом заедно с прикята на новата попадия.

След много години сега, но не вече за украса на гостната стая, а от друга грижа, тя разгръщаше своето моминско ръкоделие, за да го разгледа с овлажнели очи: „Рози и макове на младостта! Вие още цъфтите върху зеления атлаз, а моята младост увяхва. Дано харесате и на моята Райна, както харесахте някога на мен. Ще ви дам сега в нейни ръце. Научете я да бродира с копринени конци и сърма — едно добро изкуство, което трябва да знае всяка домакиня! Ако моята кухня не я привлича и моите тенджери не я съблазняват да надникне в тях, ако миенето на дъски и храненето на кокошки и прасета са за нея едни груби занимания, то вашите хубави цветове ще откъснат погледа й от нейните книги и ще я карат да ви вземе в ръце. Вие ще покажете може ли Райна да стане добра домакиня или не. Вие сте мои приятели и помагачи. Вие не ще ме отчаете. Вие ще ми вдъхнете нови надежди!“

Тъй си говореше попадията, като свиваше сърмените и копринени конци в зеления атлаз. Същите мисли я съпроводиха до градината и шепнеха в нея, когато тя се изправи с ръкоделието в ръка пред дъщеря си.

— Какво четеш, какво учиш? — запита я тя с глас, в който се чуваше нетърпение и недоволство.

— Чета за една светица на име Жана — отвърна все още унесена малката Райна, като вдигна глава.

— Такава светица аз не съм чувала до ден днешен! — каза строго и предупредително презвитера Нона. Като съпруга на духовник тя броеше всяка година празниците на светците, като почнеше със света Матрона Солунска и свършваше на декемврия със света Екатерина. Относно светиците Райна не можеше да покаже повече знания от нея. Нима се опитваше да я измами, че чете позволените от баща си свещени книги?

— Каква е тая светица Жана? Такова име аз не съм чувала между светиците досега!

— Това е една нова светица, мамо — отвърна Райна.

— Е добре, къде е живяла тази преподобна майка?

— Живяла е във Франция и не е била майка, а момиче на моите години.

— Какво момиче говориш ти? — запита подозрително попадията. Един още неясен страх, предизвикан от жадния интерес, с който Райна бе чела досега житието на новата светица, изпълни сърцето й. — Я ми разкажи какви са нейните подвизи!

— Когато света Жана била на моите години — започна възторжено Райна, — тя пасла бащините си овци на полето. Щом камбаните на селската черквица започвали да бият за утринна, тя ги извеждала на паша, а когато камбаните биели за вечерня, тя ги връщала от полето вкъщи.

— Това ли било? — запита попадията, като си отдъхна.

— Франция тогава била заробена от англичаните — продължи Райна, без да забелязва какво изразява лицето на майка й. — Френският престолонаследник Карл имал голяма грижа. Той трябвало да спаси последната крепост, която имал — Орлеан. Неговите войници не искали да се бият… нямали добри войводи, нямали добро оръжие. Карл бил много беден. Много лошо време било за Франция. Света Жана по това време извеждала бащините си овце на полето, когато камбаните биели за утринна молитва, и ги прибирала, когато камбаните биели за вечерня. Една вечер, когато се връщала дома, тя чула камбанният звън да я вика с човешки гласове, единия на мъж, а другия на жена. Тя веднага разбрала, че идат от небето. „Жано, Жано — викали те, — предай овцете на баща си и остави хурката вкъщи! Иди, облечи мъжки дрехи, сложи броня, препаши се с меч и прогони англичаните от Орлеан! Франция загива! Ти си определена от Бога да я спасиш!…“

— Престани! — извика попадията. — Какви са тия глупави гласове? Защо ще карат на такава мъжка работа една жена и то една пастирка?

— Света Жана разправяла, че това били гласовете на свети Михаил и света Маргарита! — отвърна дълбоко засегната Райна.

При споменаването на тия две имена презвитера Нона замлъкна, защото те се тачеха най-високо от нейния съпруг. Ала тя не можеше да се съгласи, че свети Архангел Михаил и света Маргарита са се обаждали на една пастирка и са я пращали да се бие и освобождава Франция.

— Е, добре, добре… — изръмжа най-сетне тя. — Я да видим, какво й казали те по-нататък?

Тя много искаше да чуе докрай тази нелепа история, за да я поеме с клюна на здравия си разум, да я разчопли и разнищи нишка по нишка и после да я хвърли като дрипа в нозете на своето прехласнато момиче и да му каже: „Виждаш ли колко са глупави книгите, които четеш? И какво свястно нещо можеш да научиш от такива книги? Добре, захвърли ги! Аз ти нося копринени конци и сърма, да избродираш една хубава възглавница! Погледни, Райно, тези рози и макове, които ще цъфнат още по-хубави и пъстри в твоите ръце!… Да избродира добре една възглавница, това е предназначението на всяка жена!“

Но всичко, което чу по-нататък от устните на Райна, омаловажи нейните планове.

— Божиите гласове — тихо и благоговейно продължи дъщерята, като издигна очи към небето, — започнали всяка вечер да се обаждат на света Жана от звъна на камбаните и да я подканят да остави хурката и вретеното, да прибере овцете в бащината си кошара, да сложи ризница, да препаше меч и да прогони англичаните от Орлеан. След туй те й казали да короняса престолонаследника в Реймската катедрала. И тя направила това, което й повелявали гласовете. Оставила овцете в бащината си кошара, а хурката си оставила вкъщи, отишла при войниците, облякла се като войник, вдигнала знаме в ръка, повела след себе си всички френски войски, разбила англичаните при Орлеан, прогонила ги и коронясала Карл VII в Реймската катедрала!…

— Луда жена! — възкликна възмутено попадията. — Как ти позволяват в училище да четеш такива книги!

— Така се изпълнила волята Божия и френският народ нарекъл малката пастирка света Жана! — извика Райна.

Попадията стоеше и гледаше дъщеря си, занемяла от лоши мисли.

— Това истина ли е било? — запита най-сетне тя, но сама веднага си отговори: — И да е било истина, такава несвястна жена се ражда на хилядо години веднъж. Защо трябва да се пишат за нея книги и да се четат?…

След кратко размишление тя каза строго и мрачно:

— Остави веднага книгата и вземи да разгледаш тази възглавница! Искам от тебе да я избродираш с тия копринени и сърмени конци! Ти стана вече голямо момиче, време е да се откажеш от глупави занимания и да се заемеш с едно добро ръкоделие. Знай, че ще идвам при тебе всеки час да те упътвам и да гледам как върви твоята работа!

Попадията взе разтворената книга от коленете на дъщеря си, а на нейно място разгъна зеления атлазен плат, в който бе увила пъстрите конци и сърми.

Отначало Райна смръщи вежди, но като погледна рисунката върху зеления атлаз, извика:

— Какви рози… какви макове!

Попадията схвана този вик на дъщеря си като съгласие от нейна страна да избродира възглавницата и като договор между тях двете, сключен за нейното добро бъдеще.

На нея и наум не й идеше, че с това старание, което полагаше да научи дъщеря си на бродерия, тя сключва за нея друг, фатален договор с бъдещето, на който в недалечно време всички трябваше да се подчинят.

3. Съдбоносно изкуство

Презвитера Нона вярваше, че едно от седемте достойнства на домакинята е да знае да шие и да бродира. Скоро тя трябваше да се убеди, че нейната Райна е била родена да носи с търпение и сигурност това достойнство в своите ръце.

Още до вечерта под нейните тънки пръсти цъфна първата голяма роза върху зеления атлаз. Попадията дойде и с радостен трепет надникна в нейното ръкоделие. Цветовете на конците бяха подбрани сполучливо, а в бодовете на розата тя намери само една малка грешка.

На следния ден нейният радостен трепет се превърна в истински възторг, когато видя върху зеления атлаз, цъфнали под пръстите на дъщеря си, други две рози и един ален мак, обиколен със зелени листа. Тя не можеше да се съмнява повече. Райна имаше сръчни ръце, каквито според нея трябваше да притежава всяка добра жена. Голямото знание, което бе добила в училище, и книгите, които бе прочела, не бяха пресушили нейните пръсти.

Когато Райна слагаше вече последните бодове на възглавницата, попадията се изправи пред нея да погледа с очи това тържество и рече с умиление:

— Виждаш ли какво хубаво нещо може да изучиш и да направиш? За какво ти трябва да четеш книги като житието на оная пастирка?

— О, каква е била света Жана! — извика разтреперана Райна, като вдигна сивите си очи от своето ръкоделие и ги отправи към небето, сякаш над нея витаеше светицата. — Какъв подвиг е извършила тя! И моят народ е поробен, както е била заробена Франция!…

Попадията се отдръпна и остана да я гледа смаяна от нейните думи. Може би тя усети, че този наглед прост извод, който нейната малка дъщеря бе извлякла от светостта и подвизите на овчарката Жана, ще стане фатален и неотменим за техния живот. Тогава обаче тя почувства само един смъртен страх, без да може да разбере какво толкова опасно иде срещу нея от думите на дъщеря й. Без да иска обаче, дълго време останаха да звучат в ушите й тия думи:

„Моят народ е поробен, както е била заробена Франция!…“

Тя не знаеше, че призованият може да бъде подтикнат към изпълнение на своята задача не само от камбанни гласове, а и от други, които никога няма да бъдат чути, но които в своето безмълвие говорят по-ясно от всяка заповед.

Тя само наблюдаваше с трепетен страх как дъщеря й вдига глава и се услушва… Тогава тя мислеше, че от нея се отдалечава всичко добро, което бе мечтала за нейното бъдеще: изкусните ръкоделия, стаите вкъщи, които чакаха да бъдат разтребени и постлани, белите дъсчени подове, които всяка събота трябваше да бъдат изтъркани с хоросан и корава четка, софрата, която по три пъти на ден трябваше да се сложи и разтреби, чиниите, които чакаха да бъдат измити, опушените котлета, тенджери и тави, които всеки ден трябваше да бъдат изтърквани с пясък, стотината пилета, кокошки и патици, които искаха своята храна, охранените гъски, които още имаха да се тъпчат, после да се колят и да се приготовляват за печене, овцете, които чакаха да бъдат издоени, и шопарите — подринати и нахранени с помия. Тя виждаше да чезнат безвъзвратно още и вълнените плетива на пет куки, и домашният стан със своите изкусни тъкани.

Всичко това чезнеше далеч в една тъмна далечина и в едно опасно бъдеще, над което се носеше вечерният камбанен звън и в което с вдигната глава се вслушваше нейната Райна.

4. Последна съпротива

Най-сетне презвитера Нона започна да брои дните, които оставаха до последния училищен изпит на Райна. Подир туй тя щеше да седне заедно с поп Георги на първия ред в училищния салон и да се нагледа от начало до край на последното училищно тържество на дъщеря си. Райна се готвеше да получи свидетелство за завършено образование, най-високото, каквото бе получавало едно момиче в Панагюрище. С това завършваше и нейната тринадесета година. Време беше да си я прибере вкъщи и да я въведе в кухнята, веднага да й повери стаите, избата, двора и да я научи на истинска домакинска работа.

Нетърпението, с което попадията очакваше този ден, бе скрито дълбоко в нейното същество и тя мислеше, че само едната закрилница на бдящите майки наднича в нейното сърце. Но когато се яви на училищното тържество, съдено й бе да разбере, че и други очи го бяха пронизали.

Празникът настъпи с песни, с херувимски гласове, декламации и оценки. Навсякъде, където учениците пееха, декламираха и играеха, на първо място се появяваше хубавото лице на нейната Райна. Изпълнили училищния салон, гражданите на Панагюрище буйно и продължително приветстваха нейното появяване на малката сцена. Райна завършваше своите младенчески години, завършваше любимото си учение. Всички постъпваха тъй, щото това тържество да бъде нейно, тя да блести начело на забръмчалия училищен кошер, като негова царица. Всички хвалеха нейната ненагледна хубост, всички с възхищение говореха за нейния ум, който бе събрал много наука в тази сграда, както пчелата скътва меда си в пчелния кошер. Всичко се казваше тъй хубаво и трогателно, както подобаваше на такъв празник.

Завършваше безгрижният ученически живот. Какво очакваше Райна отсега нататък в бащиния дом?… Всички знаеха строгостта на презвитера Нона. Желанието й да направи от дъщеря си една добра домакиня. С каква упоритост тя я научи да бродира най-добре от всички моми в Панагюрище! Щеше ли отсега нататък хубостта на Райна да цъфти в нейната кухня, тъй както бе цъфтяла в училището? Щяха ли нейните знания да се покрият с пепел, заровени в домашното огнище?

Райна се появяваше на малката сцена, посрещната с бурни одобрения, за да получи своята награда за хубостта си, за науката, която бе събрала, за надеждите, които бе вдъхнала у всички. Тия бурни одобрения показваха как скърбяха всички, че това хубаво, което бе Райна Попгеоргиева, трябваше да свърши днес науките си и да напусне училищната сграда, тоест да изостави всички блянове и да захвърли всичките надежди занапред.

Когато започна раздаване на свидетелствата и Райна първа бе повикана на сцената, в училищния салон настъпи истинско мрачно мълчание. Директорът на училището, сам развълнуван до сълзи, сложи ръката си върху главата на своята най-добра ученичка и като й подаде прощалното свидетелство, изправи я на сцената пред занемялата публика, постави върху свидетелството й един изписан лист и каза:

— Мило дете, прочети това високо, за да го чуят всички! Райна Попгеоргиева пристъпи напред и цяла тръпнеща като птичка, зачете с ясен и висок глас:

Мили мои родители,

С Божа благословия и с ваша помощ днес завършвам училищното си образование в родното ни Панагюрище.

Но аз научих, че другаде и в някои градове на Българско има училища, в които се добива по-висока наука. Тъй като досега аз показах примерно прилежание и отличен успех, а в сърцето си чувствам неудържим стремеж към по-голяма наука, то моля ви да ми позволите да продължа в Ески Загра своето образование!

Бурни, неудържими викове разтърсиха отвред училищния салон:

— Браво! Иди, Райно, иди да се учиш!…

— Позволете й! Позволете й! — викаха стари и млади, станали на крака. — Позволете й, поп Георгие и попадийо! Позволете на вашата Райна да се изучи докрай!

Поп Георги се въртеше и гледаше развълнувано на всички страни, като добродушно се смееше, но презвитера Нона остана да седи като вкаменена на своето място. Нейният поглед бе впит неподвижно напред. Само лицето й пребледня, като че ли тя се готвеше да примре.

Когато обаче настъпи гробна тишина, която ги подканяше да проговорят, попадията първа дигна глас и рече твърдо:

— За какво е на една жена по-високо учение? Никоя жена в Панагюрище не е учила толкова много, колкото нашата Райна. А кога тя ще научи това, което трябва да знае всяка жена?

Дружен ропот и неодобрение възпряха нейните думи.

— Срамота е! — обадиха се няколко мъжки гласове. — Та струват ли едни тенджери и тави колкото една наука?…

— Или ти, попадийо, искаш и твоята Райна да остане проста и глупава като нас? — издигнаха се над общия вик няколко пискливи женски гласа. — Нали ти се увери с очите си, че тя се научи да везе и бродира най-добре от всички? И другите домашни занимания тя ще изучи с такава леснина, когато й дойде времето. Да готви, да меси, да тъче и плете може да се научи всяка жена, по нейното знание коя може да добие?

— А защо й е на Райна толкова много знание? — стана и се изправи срещу всички презвитера Нона. Тя се чувстваше изтерзана и като че ли разпъвана от родилни мъки, сякаш не преди 13 години, а сега бе настъпил часът да даде живот на своята рожба. Сега трябваше тя да я покаже на света, да я закрепи на нозете й, да я защити и да създаде нейното бъдеще. — Защо й е наука, когато на жената е дадено да бъде съпруга, майка и домакиня? Кажете ми, какво ще прави нашата Райна, като изучи всички училищни науки?

— Ще стане учителка, ще стане учителка! — развикаха се от всички страни. Попадията погледна смаяно своя съпруг, сякаш диреше от него закрила, но поп Георги се усмихваше на всичката тази врява около себе си, почервенял от гордост и с очи, изпълнени от сълзи на умиление, тъй като целият град се бе развълнувал и загрижил за бъдещето на неговото чедо.

Той отдавна си знаеше, че Райна е най-хубавото момиче, което бе кръщавано в Панагюрище, и най-умното, което бе влизало в панагюрското школо, но сега всички признаваха това.

— Чуло ли се е досега жена да стане учителка? — викна попадията.

— Ако не е било такова нещо у нас, ще стане, попадийо! — завикаха учителите от сцената, а изправената на крака публика го подхвана от всички страни в училищния салон: — Искаме Райна да стане учителка!…

Тогава както удавникът лови сламка върху разбунените вълни, тъй и презвитера Нона улови в този миг една спасителна мисъл.

— За да отиде Райна да се учи в Ески Загра или другаде, за туй се искат средства, които ние нямаме! — заяви тя решително, като се обърна на всички страни. — Малко ли похарчихме по нейното образование досега? Откъде да вземем повече? Ние имаме и други деца, и то мъжки, които искат да се учат!

В това време от всички ъгли на училищния салон се издигнаха нови гласове.

— Ние ще съберем пари помежду си и ще изпратим Райна да се изучи в Ески Загра! — развикаха се всички. — Вие, поп Георгие и попадийо, само кажете, позволявате ли тя да продължи учението си на наши разноски, или не!…

Презвитера Нона седна на мястото си, сякаш политна и падна в пропаст. Устата й остана сключена и няма. В този миг тя усети, че губи своето дете, че срещу нея се изправя като стена непреодолимата оная страшна вълна, от която никой от тях нямаше да убегне.

Разхълцан от вълнение, поп Георги се обърна към нея и сложи пастирската си десница върху нейната измръзнала ръка:

— Да се съгласим, попадийо! — каза умолително той. — Виж, целият град ни моли!

Презвитера Нона не го погледна и не му отговори.

Като взе нейното студено мълчание за съгласие, поп Георги стана и като се разкланя на всички страни, с ръце, скръстени на гърдите, каза:

— Благодарим от все сърце!… Позволяваме!

5. Гласът на вечните камбани

Един мартенски подиробед Райна Попгеоргиева посрещна в училището своя колега Искрьо Мачев. Панагюрци бяха свикнали да я дирят в тази сграда, в която тя учеше децата им. Литнало по света, пилето се бе завърнало преди три години и прибрало в училището като в родно гнездо. Райна Попгеоргиева изпълни желанието на панагюрци — стана учителка.

Понеже Райна бе първата жена-учителка в Панагюрище, изглеждаше тъй, като че ли училището принадлежеше ней, като че ли бе неин дом, а всички деца, които учеше, бяха нейни чеда. Никой не казваше, че Райна Попгеоргиева е още твърде млада, едва двадесетгодишна, за да бъде майка и наставница на толкова деца. При нея възрастни жени идеха да получат наставление и старци тропаха с тояжките си на училищната врата, за да поприказват и получат нейния съвет.

През този мартенски подиробед Искрьо Мачев, който от известно време по неизвестни причини бе изоставил напълно училищните занимания, потропа на вратата на училището, а когато видя учителката Райна пред себе си, забрави се от смущение и заприказва бързо-бързо, като се запинаше на всяка дума:

— Хайде, учителко! Остави всяка работа! Остави училището! Ела… ела с мен!…

Къде ще ме водиш, бае Искрьо? — запита го Райна, твърде озадачена от неговото смущение и забъркана реч.

— Ще те водя у дома! — отговори припряно Искрьо. — Ала бързо тръгвай, учителко. Чакат ни!

— Кой ни чака у вас? — запита отново Райна, като го изгледа строго. Искрьо не приличаше на себе си от вълнение.

При нейния въпрос той се огледа на всички страни, повдигна се на пръсти и като се наклони към ухото й, изшепна силно:

— Княза!…

Райна отстъпи няколко крачки назад и малката й розова уста зина, сякаш тя не смееше да повтори това име или да зададе друг някой въпрос. Като всички жители на Панагюрище и тя много добре знаеше кой е този „княз“ и тъй като домът на поп Георги Футеков бе само през две къщи от главния „дворец“ на княза — хаджи Луковата къща, където всички знаеха, че заседава военният съвет, тя всяка сутрин минаваше на път за училището край тази къща и мислеше за него.

Нейният баща, поп Георги, също мислеше за него, когато се хвалеше пред близки и познати, че неговата къща е истинско кале, че страничните зидове са двойни и между тях има скривалища, че от горния кат се наблюдава цялата източна част на града, а неговият двор е ограден с широки и яки зидове, правени от дялан камък.

Че той е достъпен само откъм северната страна, където има една малка вратня, и от източната страна, където е голямата порта, направена от дебели диреци, железни заключалки и мандала. Той чувстваше може би тайно огорчение и се чудеше, че „нечие скрито око“ не бе зърнало неговата къща когато бе избирало хаджи Луковата за дворец и седалище на военния съвет.

За него мислеше и попадията, когато мърмореше всеки ден не знам какви си молитви, които минаваха през ума й, колчем въоръжените с мечкарски шишанета мечени излезеха да бъбрят шумно пред хаджи Луковата къща.

Общото опиянение я бе оставило трезвена и тя наблюдаваше живота, който кипеше вън от нея, като игра на полудели хора. А тя всъщност твърде малко знаеше за него. Мислеше само, че я дразни грубото бърборене на меченските телохранители пред хаджи Луковата къща. Тя не знаеше, че я дразни не техният весел и непрекъснат говор и че не тоя говор чува тя. Презвитера Нона чуваше онзи ужасен шум от гръмотевични кречетала, който произвежда в небето, когато настъпва, унищожителният градоносен облак. Сърцето й се бе свило от смъртен страх, като фиданка сред полето, която долавя още отдалече бурята, която иде.

Под нейния покрив не се лееха куршуми и не се правеха фишеци, но всички, които живееха под него, много добре знаеха, че вън се приготовлява „Нещо лошо“, и го чакаха.

Това знаене за Райна Попгеоргиева бе някак си отвлечено и приказно. Тя си мислеше, че не може да участва в живота вън, тъй като нейният живот всецяло бе вътре в училището. Тя не знаеше много добре какво правят хората вън, тъй като го долавяше само по възбудените приказки на своите ученици, които бяха започнали да дохождат по-рядко на училище. Когато пък дойдеха, те показваха, че не мислят повече за уроците си, изглеждаха неспали цяла нощ и като влезеха в класната стая, клюмаха полузаспали на чиновете си. В междучасие те играеха на „турци“ и на „българи“ и се биеха помежду си настървено, до пукване на главите. Те вадеха от джобовете си малки пищови, ножове и железни топчета от малки кантари. Всичко това учителката виждаше добре, то бе станало неразделна част от живота на училището и то идеше отвън, но външният живот за нея още нямаше реални очертания.

Когато Искрьо Мачев пошушна в ухото й: „Княза!“ — този живот вън изведнъж доби пред нея своя реален образ. Приказката стана действителност. Призрачният герой оживя. Неговият херолд беше Искрьо Мачев!…

— Да вървим! — каза тя, като че ли решаваше и действаше насън. Тъй Райна Попгеоргиева тръгна към невероятното, което трябваше да стане нейна действителност.

Когато вървеше бързо-бързо подир Искрьо, като подтичваше по улицата към неговия дом, над главите им се разнесе гласът на вечерните камбани, които оповестяваха на населението спиране на дневния труд и го призоваваха на вечерна молитва в храма. Изведнъж в паметта на Райна възкръсна споменът за други едни вечерни камбани, за които бе чела и мислила в годините на своето ученичество. Тя си спомни за камбаните на света Жана, в които пастирката се бе вслушвала, когато връщала вечерно време своето стадо у дома си. В тия камбани се преплитали небесните гласове на свети Архангел Михаил и на света Маргарита, които й викали: „Жано, Жано, предай стадото на баща си, остави хурката си вкъщи, иди облечи войнишки дрехи, сложи броня, препаши се с меч и прогони англичаните от Орлеан! Франция загива! Ти си предопределена от Бога да я спасиш! Остави всичко и върви при краля!“

Райна бързо се изравни с Искрьо Мачев, който немилостиво бързаше напред, и го запита със задъхан глас:

— Ти не ми каза, за какво ме вика Княза?

Искрьо не се обърна да я погледне, нито се възпря да намали стъпките си. Подир малко тя чу само неговия глас, също тъй запъхтян като нейния, който й отговори:

— Той каза да оставиш всичко и да вървиш при него!…

6. Среща на бляновете

Когато Райна влезе в къщата на Искрьо Мачев, стори й се, че бълнува. Нейната същност на учителка и наставница в Пангюрското училище се смъкна от раменете й и потъна в земята под Искрьовия праг. Минало и сегашно се преплетоха и забъркаха в едно. Четено някога, слушано като приказка и мечтано ставаше действителност. Все едно бе дали тя се казваше Райна Попгеоргиева или Жана. Нямаше значение и това, че едната бе чела много книги, а другата подписваше своето име, като натискаше върху лист палец, натопен в мастило.

Райна биде въведена в това съдбоносно място. Тя не бе идвала други път, но й се струваше, че познава всяка педя, където стъпваше сега нейният крак.

Телохранители, наметнати с бели ямурлуци и с големи пушки в ръце, сновяха навред из къщата. Мълчаливи стражи стояха в напрегната стойка на своя пост и я гледаха с вперени очи. Тя никога не би могла да мине покрай тях, ако Искрьо Мачев не я държеше за ръка. Той спря пред една врата в дъното на коридора и я отвори.

— Водя учителката! — викна той на прага, като се изпъна по войнишки и очевидно се обръщаше към някое невидимо лице, което бе вътре.

— Да влезе! — чу се в отговор рязък мъжки глас, който прозвуча като неотменима заповед.

Цяла изпълнена с трепет и боязън при звука на този неповторим глас, Райна Попгеоргиева пристъпи прага, който трябваше да се превърне за нея в праг на живота й. Зад него оставаше всичко от нейната досегашна същност. Зад този праг тя трябваше да разбере, че заповедта на Княза да остави всичко и да иде при него е била изпълнена. Вън остана всичко, каквото тя бе учила и за което бе полагала неимоверен труд. Вън остана учителката Райна. Вътре бе влязло онова неспокойно младо момиче от нейното минало, което четеше житието на света Жана.

Пред нея тутакси се изправи рус, висок мъж, с красиво, уморено от нощно бдение и работа лице, което имаше строг и заповеднически израз. Този човек бе Княза. Той я погледна и тя разбра, че той погледна „онова момиче“. В строгите му очи се изписа изненада. Очевидно „князът“ бе чакал „учителката“, единствената жена в Панагюрище, прославена със своята ученост.

Претрупан с отговорни и спешни дела, преуморен от безсънни нощи, с нерви, напрегнати до скъсване от черното кафе, което пиеше чаша подир чаша, за да се държи буден и не се остави да заспива, този подиробед Георги Бенковски се готвеше да приеме учителката на Панагюрище, което значеше, че той се приготовляваше да изтърпи една неприятна среща, тъй като тази жена се славеше със своята ученост. Той се приготовляваше на тази среща не да разговаря, а да издаде своите заповеди. Но когато Искрьо Мачев въведе учителката в стаята, той бързо трябваше да промени своето намерение. Трябваше да промени и държанието си. Но как?… И той просто остана да я гледа ням и учуден на своето място.

Неговите преуморени очи бяха отвикнали от такава гледка. Той мислеше от месеци насам само за оръжие, за големите шишанета, които се тъпчеха толкова неудобно откъм цевта с барут, за белгийките, които се палеха с капсул, за ножовете на въстаниците, на които пишеше „Свобода или смърт!“, и за черешовите топове, от които бързаше да му се приготви цяла артилерия.

Той не бе помислювал през това време, че освен тия неща има на света и жени. Този свят за него се състоеше от въстаници, оръжия, война!… Той дишаше не въздух, а барутен дим. Слънчевата светлина бе светкавици от вистрели. Неговото бъдеще бе война, всеки негов жест — кръвопролитие. Смърт и разрушения бяха сегашните му мигновени сънища.

Какво да прави? Как да й заговори? Как да пристъпи към нея?… Той бе забравил дори и най-обикновените думи, които можеше да каже на жена…

В същия миг обаче той чу нейния нежен и малко уплашен глас, който се обръщаше към него с приетите думи:

— Кого имам чест да видя и откъде сте родом?

Изведнъж духът му се възвърна, той се окопити и дори помисли, че ще се изсмее на нейния въпрос, ако навреме не му дойде на ума, че така бе прието да се пита при среща с непознат човек. Райна веднага схвана неговото недоумение, а още повече и неговия присмех.

Смутеното й сърце лудо заби в гърдите.

В същия миг се чу глас, додето неговите очи гледаха спокойно и строго в очите й.

— Положително да ти кажа това, не мога — отвърна той. — Но приблизително: аз съм този, който знае всичко и не знае нищо, който бива навсякъде и никъде, говори за всичко и за нищо, тоест аз просто съм бунтовник, ако искаш и апостол, който проповядва на народа да се подготвя, защото скоро ще настъпи денят, когато турците ще ни нападнат неочаквано и ще ни изколят като овци.

— Ти как можеш да стоиш спокойно в училището и да учиш децата, когато навред поробените от турчина народи около нас се бият на живот и смърт за свободата си? Не виждаш ли как нашият поробител се е разярил, как денем и нощем прекарва през нашата земя войска и топове и как се заканва да изтреби всички гяури в Отоманската империя? Не разбираш ли, че сега иде нашият ред! Спиш ли? Не видиш ли, че башибозукът от околните турски села се въоръжава срещу нас? Не видиш ли по колко товара барут минават катадневно по всички посоки край Панагюрище? Какви пушки им се пращат от Пловдив, колко патрони и ятагани? За кого са те? Не са ли да колят и убиват нас?… На основание на човешките права и религията ние сме длъжни да се обединим и в съгласие решително да браним живота си пред олтара на отечеството. Не е ли право това?

— Да, право е! — отвърна като ехо Райна.

— Като е така, то и ти си длъжна да помогнеш на своя народ! — завърши Княза.

— Какво мога да помогна аз, една жена? — запита го тя с тих глас, който едва излезе от пресъхналите й устни.

Княза изправи глава. Той бе забравил, че я повика тук, за да й даде своите кратки заповеди, а й отвърна с глас висок, но пълен с добрина и нежност:

— За тебе се говори навред, че в изкуството да бродираш с коприна и сърма като тебе нямало втора в цялата страна. Вярвам да си чувала, че тук, в Панагюрище, както и навред из Българско, всички се готвим за война. Всяка война си има своя войска, а всяка войска си има бойно знаме. Ти си определена да ушиеш нашето знаме!…

Княза не й предлагаше да облече войнишки дрехи, да препаше меч и да прогони турците от Балкана. Неговите думи, които изразяваха такава похвала, не й казваха: „Ти си предопределена от Бога да спасиш народа си!…“ — а само туй, което не по-зле можеше да свърши и всяка друга жена. Неговите думи изведнъж я отрезвиха и възвърнаха мисълта й към презвитера Нона, която бе сложила бродерията в ръцете й и с такава строгост я бе учила да бродира. С тръпки на ужас тя се сети за майка си, за нейното голямо недоволство и това я накара да отвърне бързо и плахо:

— Добре, но аз трябва да поискам съгласието на родителите си за такава работа.

Княза се усмихна, сякаш бе получил отговора на дете, но усмивката му бе кратка и студена.

— Днес вече никой не може да пита за съгласието на родителите си — каза той рязко. — Общото събрание реши ти да ушиеш знамето и ти си длъжна да го ушиеш! В противен случай, тоест ако откажеш, ще пусна куршума в челото ти още в тази стая. Сега сигурно всичко ти е ясно?

Райна го погледна, сякаш искаше да се увери по лицето му, че неговите думи са верни. Погледът му, бляскав и безпощаден, се впи в нейните очи. Тя наведе глава и отговори:

— Добре, готова съм да изпълня общата заповед.

— Тогава ела с мен! — рече Княза.

Двамата се изправиха пред иконостаса, където гореше кандило. Княза взе кръста, който стоеше пред иконата, изтегли сабята си и ги кръстоса пред лицето на младото момиче.

Тя погледна кръстосани над главата си оръжието и кръста, сякаш това бяха не истински знаци, а ония символи от нейната младост, по които летяха нейните момински блянове.

— Целуни кръста и сабята и повтори след мен: „Заклевам се!“ — заповяда Княза.

Райна се повдигна на пръсти и сложи трепетни устни върху острието на неговата сабя. С тази целувка тя не знаеше, че се обрича не само на бъдещата революция и не само на делото на свободата с целия си живот.

— Заклевам се! — тихо повтори тя.

7. Знамето

На следния ден още при изгрев слънце Райна потропа на вратата на Джуджовия дом. Посрещна я Мария, младата съпруга на Ивана Джуджов, която бе останала сама вкъщи.

— Влез, Райно — каза й Мария, като я посрещна на прага и въведе в една от задните стаи. В стаята към пътя спяха двете й дъщери Зорка и Тодора. — Тука ще бъдем по-далече от хорските очи — прибави тя. — В тази стая най-късно прониква слънцето. А и твоята хубост не се нуждае от много слънце. Тя прави да свети и най-тъмната стая.

Райна се усмихна и я погледна. Мария Джуджова минаваше за една от най-красивите жени на Панагюрище. Който я погледнеше, виждаше блясъка на нейните черни очи и дълго време потопяваше погледа си в тях, сякаш потъваше много надълбоко. Черна лъскавина и огнен блясък имаше в лицето й. Устните й бяха червени като кръв. В нея имаше нещо чародейно, което се криеше и в нейната мълчаливост и донейде отпуснатото й държание.

Знаеше се вече в Панагюрище, че Иван Джуджов е член на бунтовния комитет и че по заповед на Княза е заминал в Цариград да закупи оръжие. Мария се затвори с двете си дъщери вкъщи. Но през това време за нея се говореше много из града.

Разправяха, че наскоро след заминаването на Иван Джуджов прочутият пехливан Мустафа излязъл на мегдана, препасан с кожения си силяхлък. В силяхлъка стърчал неговият бял кулаклия нож с позлатена дръжка. На мегдана имало събрани много млади хора, а между тях и членове на комитета. Мустафата се оглеждал навсякъде с мишите си, лъстиви очи и виждало се, че жадно дирел да види някого. Срещу него се изстъпил Крайчо Самоходов, стотникът, и го запитал:

— Мустафа, какво се въвираш между гяурите! Кого дириш?

Мустафата отначало се стреснал, но после, като видял ухиления Крайчо, навел се над ухото му и пошушнал тъй, че да го чуят всички наоколо:

— Не виждаш ли из мегдана Мари-й-й-ка бре?!…

— Коя Марийка, Мустафа? — запитал Крайчо, като наперил уши.

— Марийка на Иванчо Джуджов бре! Не я ли виждаш някъде?

— А че тебе защо ти е Марийка? — запитал Крайчо.

— Да я видя бе! — отвърнал безсрамно Мустафата и лиги покапали от дългите му мустаци. — Ти какво ще речеш, Крайчо, такава гяурка като Марийка честна не може да бъде, а?…

Крайчо стотникът, като чул тия думи, изтръпнал от глава до пети, защото знаел, че Иван Джуджов не е в Панагюрище, а още и по каква работа е изпратен в Цариград. Той се уплашил много и рекъл на Мустафата:

— Слушай, Мустафа, аз от два часа ходя по мегдана и Марийка не съм срещнал никъде. Но ти бъди рахат. Тази нощ ела на бостана край Стояновата воденица! Марийка ще бъде там!

Тази нощ Мустафата изчезна завинаги. Даут онбаши го диреше из цяло Панагюрище. Пускаше полицейски кучета из околността, въртеше се и край Стояновата воденица. Никъде никаква диря от Мустафата. Той бе изчезнал изведнъж, сякаш никога не бе имало такъв пехливанин на света.

Мария Джуджова знаеше може би къде бяха спрели на земята неговите нечисти стъпки, защото на това парче земя комитетски хора бяха спасили нейната чест, но в нейните черни очи не можеше да се проникне никога.

— Твоята хубост, Мария, е по-голяма от моята — любезно отвърна Райна — и затуй твоят съпруг я пази в такава сянка. По каква работа ми е заповядано да дойда толкова рано?

— Трябва да ти дам плата, сърмата и конците за знамето — отвърна Мария. — Княза заповяда ти да почнеш работата още днес, а си дошла толкова рано, защото неговото разпореждане е ти да дохаждаш на разсъмване и да си отиваш по тъмно, за да не те виждат хората в коя къща влизаш всеки ден и да не те питат каква работа вършиш.

— Но аз нали ще трябва да излизам през деня да отивам на училище? — запита Райна.

— Не, на училище ти няма да ходиш повече! — кратко отвърна Мария. — Поне дотогава, докато ушиеш знамето.

Райна я изгледа с широко разтворени уплашени очи. Така, от устните на Мария, тя узна, че всичко в нейния живот, което тя мислеше за сигурно, изучено и установено, не значеше повече нищо сигурно и установено.

Мария погледна спокойно на нейната тревога и каза кратко:

— Аз ще ти помагам с всичко, каквото мога, да ушиеш знамето, но дотогава един Бог само знае какво може да се случи.

Райна наведе глава.

— Ела да ти покажа плата и конците — продължи Мария. — Когато Иван ги донесе от Пловдив, той ми каза, че е броил за тях 15 турски лири!…

— Нима толкова много? — възкликна Райна.

— Ела да видиш дали струват толкова пари!

Мария отвори един долап в стената и извади от него два топа чисто копринено кадифе. Едното имаше тъмночервен цвят, а другото тъмнозелен. В една чисто бяла кърпа бяха увити топчета златна сърма и копринени конци, а в друга цяла купчина тежки сърмени реси.

— Да, това е твърде много и твърде скъпо — съгласи се Райна.

— Да кроим плата! — каза Мария, като простря върху една дълга маса в средата на стаята най-напред тъмночервеното кадифе. — Знамето трябва да бъде широко 1.5 метра и дълго 2 метра…

Райна пристъпи към масата и към прострения плат със замаяна глава. Когато Мария й подаде метъра и ножицата, тя каза:

— Трябва най-напред да видя модела, че тогава да кроя.

Мария отново отвори долапа и от неговата вътрешност, затрупана под много дрехи и домашни вещи, извади една голяма бяла книга, която разгърна на масата върху червеното копринено кадифе.

В средата на бялата книга бе изобразен един грамаден, горд, разярен лъв, издигнат на задните си крака, стъпкали полумесеца. От устата му излизаше пламък, а над главата му стояха изрисувани думите: „Свобода или смърт!“ На долната страна на листа имаше друг надпис, изобразен със също такива големи букви: „IV Панагюрски окръг.“

Райна дълго време стоя наведена върху рисунката на новото знаме. Мислите й се носеха към едно друго знаме, което света Жана бе издигнала в ръцете си над победоносните французки войски към Орлеан. Въздухът на онова героично време повея през цялото й същество и го разтърси. Сякаш ония събития се извършваха сега пред нейните очи. Малката й ръка конвулсивно стисна червеното копринено кадифе, простряно върху масата, и тя почувства, че издига разярения лъв нагоре и развява това страшно знаме върху главите на въстаналия народ.

Мария помисли, че Райна е завършила разглеждането на модела, затуй нагъна голямата бяла книга с рисунката и я сложи настрана.

Знамето трябва да бъде с две лица — каза тя. — Лъвът и буквите трябва да излязат ушити със сърма и върху зеленото, и върху червеното кадифе. А после трябва да обшиеш двата плата с тия сърмени ресни. Така заповяда Княза!

Райна я погледна, сякаш възвръщаше мисълта си отдалече. Но Мария не можеше да знае, че тя иде от укрепленията на Орлеан, към които, преодолявайки тъмнината на историята и под своето знаме, света Жана водеше победоносните французки войски.

— Ех — каза тя, — такова знаме ще стане много голямо и много тежко! Женска ръка никога не би могла да го издигне!…

Ала една неизвестна воля бе казала иначе.

8. Райна княгиня

На другия ден Княза изпрати своя куриер в дома на Ивана Джуджов.

— Марийо — каза куриерът, — дойдох да запитам докъде сте шили по знамето. Заповедта ми е да видя с очите си каква работа сте извършили.

Райна посрещна мълчаливо пратеника на Княза. Погледът й изразяваше неодобрение и почуда от неговата настойчивост. Тя все още мислеше, че върши услуга на своя народ, а и лично на Княза, като бе приела да ушие знамето. Тя не знаеше, че цялото население сега работи под негова заповед, а още и това, че първата гласи: всеки да работи пряко сили и с най-голяма бързина!

Затуй, откакто бе дошла в дома на Ивана Джуджов, Мария не се отлъчваше от нея и помагаше без почивка в съшиването на кроеното кадифе, в гладенето на пара, което се извършваше трудно, и в полагане на модела, работа, която изискваше голяма сръчност. Нейните устни оставаха стиснати в мълчание, додето нейните ръце непрестанно работеха около двата плата на знамето. Додето Райна не бе подозирала нищо, Мария знаеше всичко. Нейният съпруг Иван Джуджов бе един от първите посветени в Панагюрище. А като знаеше, Мария бе длъжна да работи вече за делото денем и нощем.

— Довечера пак ще дойда — каза на сбогуване куриерът. И той, вижда се, нямаше да пожали труд и сили. Денонощно изпълняваше стотина задачи, много по-тежки и отговорни от тази, да следи ушиването на знамето, и всички тези задачи той трябваше да помни и докладва наизуст.

Когато Мария го изпроводи и се върна в стаята, тя завари Райна, приведена над лъвската фигура на знамето, да прокарва сърмения конец през двата плата с намръщено и недоволно лице.

— Княза изисква всички да работим пряко сили — каза Мария, — но и сам той работи денем и нощем. Княза никога не ляга да спи. Баба Стойковица ми разправя, че по цяла нощ се разхождал из стаята, диктувал на писарите и приемал куриерите. Ако поседнел на някой стол и волята му се прекършела да задреме, той на часа скоквал и я викал да му вари кафе. На една нощ той изпивал около двадесет и пет кафета…

Райна я погледна с един поглед, който показваше, че е разбрала и че гневът и е вече минал.

— Тъй да се уморява един млад човек! — каза тя. — Чудно нещо! И при това той е толкова красив!…

— Бог ни го е пратил от небото да ни спаси! — отвърна кратко Мария. Черните й огнени очи блеснаха с оня фанатизъм, който Райна забелязваше вече по лицата на всички панагюрци. Това бяха още блясъците на една вяра, която заплашваше да се превърне в унищожителни, стихийни пожари.

„И това ще стане — помисли Райна — когато борбата избухне. Тези, които едва се сдържат веч, ще полудеят. Пламъците, които сега само блестят, ще забушуват.“

Тя не знаеше, че първа ще се понесе от вихъра на общия пожар. Засега тя само наблюдаваше отстрани и се чудеше на всеобщото напрежение и бързина. Всички приличаха като да са качени в една въртележка, която се е завъртяла и вече започва да се върти с шеметна бързина. Всички изглеждаха като замаяни, а мнозина тичаха по работата си тъй, сякаш им се виеше свят.

Привечер куриерът дойде отново и запита:

— Княза иска да знае, колко време ще шиеш знамето?

Райна го погледна със сивите си големи очи като човек, който се бе съгласил вече около него да стават нередни неща. В обикновено ли време живееха? И можеше ли животът да върви, както бяха свикнали досега? Бе ли тя първата учителка в Панагюрище? Бе ли заобиколена с почит от цялото население? Защо нейната работа сега да не може да бъде наблюдавана от един прост куриер? Какво мислеха вече хората около нея? Кой имаше по-голямо значение сега — учителката или куриерът на Княза? Че и така ли е, както е било досега? Имаха ли те още султан, щом като в Панагюрище имаше княз?…

— Подир един месец знамето ще бъде ушито — примирено отговори тя.

На третия ден, придружен от всичките си телохранители, в дома на Иван Джуджов пристигна Княза. Неговото пристигане бе шумно и цялата къща се изпълни с тревога и дрънкане на оръжие.

Райна простря знамето върху голямата маса и се изправи да посрещне новия владетел. Със зачервени от вълнения страни тя погледна в неговото студено и бляскаво лице, в неговите възпалени от безсъние очи, които я гледаха неумолимо. Тя помисли, че може би други път някога той е бил един прекрасен мъж, но сега, при тия обстоятелства, той бе само един суров княз. Пред него тя не струваше нищо нито със своята хубост, нито с редките знания, които бе събирала досега. За него тя бе само бродирачка на знамето. Чувството, че повече не е отделен човек, а едно малко звено от веригата, която придвижваше колелата в неговата бойна машина, накара Райна да се отдръпне настрана и наведе главата си пред неговия поглед. Нейният поздрав излезе беззвучно от изсъхналите й устни.

— Трябва да бързаме! — извика той вместо отговор. — Трябва да бързаме!

Това бе смисълът на всичко, каквото той имаше да каже сега и което трябваше да повтаря отсега нататък.

— Трябва да бързаме с всички сили и навред! Следователно налага се да бързаме и със знамето! И ние мислим, че работим, когато с нищо не сме приготвени за уречения час! Когато куриерите ми донасят, че по другите окръзи се извършват чудеса! Ето какво писмо ми е изпратил първият апостол на III окръг: „Както ни се види, братя, вие ще останете с окръга си да дигате въстание идущата пролет!…“ Може ли да се търпи такава гавра? И когато гледам колко бавно сме кадърни още ние да работим, разбирам колко тази гавра е справедлива!

Ето и хайдушки Сливен ми праща по куриера си такова послание: „Всички въстанически потребности са изнесени в планината още през месец март. Войводите ни са назначени кой на коя страна ще действа и една чета нетърпеливи юнаци обикалят вече из Коджа Балкан.“

А I окръг ми праща такива писма: „Вие, байновци, следвате да броите вашите работници със стотици, а ние отдавна време ги имаме готови с хиляди. Само кавалерията ни, която е определена да обикаля из търновските полета, надминава числото хиляда, ако не и повече…“

— Кажете ми, докога ще бездействаме? Трябва ли да стоим със скръстени ръце? Няма ли да потънем вдън земя от срам и да бъдем прокълнати от целия български народ, ако революцията се обяви навред и ни свари съвсем неподготвени, каквито сме сега?…

Райна стоеше пред него с виновно пламнало лице и сведени надолу очи. Тя се бе вляла твърде отскоро в общия поток със своя труд по ушиване на знамето. Тя бе оставила своето училище и класните стаи бяха запустели, както бяха буренясали нивите и лозята около Панагюрище. Денонощна усилена работа кипеше из подземните помещения на цялото селище, приготовляваше се оръжие за въстаниците, храна за войската и населението, въстаническо облекло, превързочни материали и лекарства. Денковете с прочутите панагюрски шаяци не пътуваха вече към панаирите из страната, търговията беше спряла. Нямаше копачи и орачи из полето. Нямаше в селището дори и сватби. Никой не мислеше за печалби и веселие. Навред се копаеха скрити укрепления и фортове, ала тя не знаеше, че над целия този труд, който денонощно кипеше, всеки час се разнасяше недоволният глас на Княза, който гърмеше от гняв и нетърпение: „Докога ще си влачим краката?… Ако работим така, няма да вдигнем въстание и идущата пролет! Няма ли да умрем от срам, когато нашите братя дигнат байрака и отидат да мрат на бойните полета, а ние ще останем тук и ще ги гледаме със скръстени ръце? Защо ме карате да се червя и да се смятам за най-некадърния апостол?…“

Неговият глас гърмеше навред. Никой камшик не бе приеман тъй драговолно върху превитите от работа гърбове на мъже, жени и деца. Този камшик плющеше непрестанно. Нощите в Панагюрище станаха бели. Той сам не спеше, ала и другите не оставяше да спят. Той нямаше почивка, ала и другите нямаха право на отдих.

Райна се укори, че през тия три дни е работила само от разсъмване до настъпване на нова тъмнина и че бе допуснала да си почива през нощта. Срам и притеснение обагриха страните й. А Княза спря очите си върху лицето й, същите очи, които блестяха от възхищение и умора, която не знаеше никакъв отдих. В тия негови очи, които бяха станали такива поради неуморното приготовление на бунтове и гибел, се изписа някаква кратка нежност, някакво съжаление почти, че едно кърваво време го бе изправило пред нея, че вместо да й въздаде своето благоволение, той трябваше да изисква, че вместо да я стопли със своята нежност, трябваше да я изплаши със своите заповеди. Но той не каза нищо. Очите му се отвърнаха от нея и впиха в червеното копринено кадифе, простряно върху масата. Той видя рисунката на разярения лъв, който бе започнал да се изпълва с едри сърмени бодове, подходящи за неговата големина и сила, за да блести. Никога той не бе виждал такова ръкоделие. Никога не му бе идвало наум, че едни широки бодове със сърма могат да предадат такава страшна сила и гневна изразителност на една лъвска картина. Българският лъв ревеше като жив върху панагюрското знаме.

— Е — запита той повелително след като с мъка откъсна очите си от неговото изображение, което го бе смаяло, — колко дни ти трябват да завършиш това знаме?

— Половината на тия, които ти съобщих, Княже! — отвърна с трепетен глас Райна, като повдигна очи и погледна в очите му с покорност. — Защото отсега нататък аз ще работя и през нощта.

Той изви към нея своя уморен поглед, прецени нейния отговор, но не й благодари. Този труд тя бе длъжна да даде на своя народ, както даваше той своя, както го даваха всички.

— Ако работиш през нощта — каза той, — за мене ще бъде по-лесно да идвам и да наблюдавам твоята работа.

Изненадана от неговите думи, Райна продължаваше да стои като вцепенена, когато той шумно напусна къщата, като повлече всичките си телохранители.

Мария излезе да ги изпроводи и заключи подир тях пътната врата. Когато се върна, тя завари Райна с наведена глава и замаян поглед да се взира в нещо, което не бе пред нея, а в мислите й.

— Щастлива си ти! — каза Мария, като въздъхна.

Райна повдигна сепнато глава и я погледна уплашено.

— Защо говориш тъй? — запита най-сетне тя.

Мария отиде и събра плата на знамето от масата.

— Утре навсякъде ще се разчуе какви думи ти е казал Княза. И всички ще ти завиждат!

X

Обкръжението

1. Предупреждения

Ако въстанието, което трябваше да избухне през тази 1876 година, бе подготовлявано от хора, които денонощно бяха събирали оръжие, то на същото място бе имало други, които бяха гледали с всички сили да предотвратят неговото употребление.

„Там, където бурята почва да свири, добрият пастир прибира овцете под покрива на кошарата“ — казват някои. А ето, и такива пастири по онова време е имало много.

Гласове на предупреждение са се надигали от всички страни на този къс земя, която всички са чувствали силно застрашена. Това са гласове на добри съотечественици, останали хладнокръвни сред общото сгорещяване на умовете, но и умове на чужденци, които се превръщат в едни ужасени наблюдатели. Това са крясъци на птици, които бягат пред ураган. Те предупреждавали навсякъде и зовели народа, ала навсуе. Това, което ги следваше, нахлу и се разрази с такава сила, че техните гласове не достигнаха до ушите на ония, които трябваше да загинат.

На 4 март 1876 година руският вицеконсул, българинът Найден Геров, изпрати първото си шифровано послание-доклад до руския посланик негово превъзходителство граф Н. П. Игнатиев в Цариград като едно предупреждение за Русия, към която бяха устремени всичките му надежди:

„До негово превъзходителство

г. Игнатиев,

С приближаването на пролетта вълнението на духовете се усилва все повече и повече. Според най-нови сведения между българите наистина се правят приготовления за въстание и опит за това ще бъде направен непременно някъде. Дали с оглед на това или поради нещо друго турците от своя страна, по внушение на властта, също се въоръжават. В същото време в джамиите се проповядва народът да се опълчи против неверните. Настроението и на двете страни е такова, че в случай на избухване ще стане голямо кръвопролитие.

Геров“

„Уважаеми господин Николай Павлович — следва неговото обширно послание-доклад от 12 април 1876 година. — С докладите ми от… имах чест да доведа до знанието на Ваше превъзходителство слуховете, които се носеха тогава, от една страна, че българите се подготовляват за въстание, а от друга страна — че турците замислят да изтребят българите.

Тъй като тези слухове не престават, считам за неизлишно да Ви представя по-подробно сведения за тях със заключения за последствията, които може да има в известен случай това възбуждение на българи и турци едни против други.

От докладите ми е станало известно на Ваше превъзходителство, че няколко години вече наред емисари в качеството си на агенти на така наречения Таен български комитет обикалят България, за да подготвят българите за въстание, което този комитет ще организира за сваляне на турското иго.

При тежкото потисничество на турското господство народът се поддавал толкова по-лесно на внушението на споменатите агенти, колкото от година на година по-непоносимо ставало неговото положение.

В изпълнение на заповед на централното правителство местните власти обявили навсякъде на турското население — сега това се знае положително — да се въоръжава, защото българите подготвят заговор за изтребването му.

Имали ли са българите в заговора такъв замисъл — да убиват поголовно турците, — това би могло да се узнае само при следствие, такова изявление било направено от местните власти още преди началото на следствието и така възбудило турците, че те сами започнали да заплашват, че ще извършат това.

Заплашващото положение, което турците са взели по отношение на българите при този случай, безчинствата, убийствата и всякакъв вид насилия, на които се отдавали, и безнаказаността, с която ги извършвали, възбудиха и онези българи, които не знаели нищо за заговора и съвсем не мислели за въстание и ги заставили също да се въоръжават за защита в случай на нападение на турците.

Това взаимно възбуждение на турци и българи едни против други се поддържа у първите, от една страна, от самата власт, която не престава да внушава на мюсюлманите предстоящата опасност от българите, а от друга страна — от дервиши и други тайнствени лица, които обикалят градове и села и проповядват свещена война против неверните.

У турците има предание, че те са гости в Европа и рано или късно трябва да си отидат оттук. Народът вярва в това, че така уже писано в книгите; а интелигентните турци вадят същото заключение от хода на нещата и че всичко това е само въпрос на време.

Заедно с поверието, че рано или късно трябва да си отидат оттук, у турците има и друго предание, че според писанията тази земя, която е взета с помощта на оръжието, ще бъде отстъпена с оръжие в ръка. Това предание е така разпространено, че няма турчин, който да не го знае, и по повод на Херцеговското въстание едни от турците го посочваше като заплаха за християните и казваше, че ако се случи турците да си отидат оттук, то в съгласие с него те не ще оставят страната, преди да я облеят с кръв.

Въоръжаването на българите отначало се извършвало бавно и тайно, но с настъпването на пролетта то станало по-усилено и започнало да се върши открито, така че било забелязано от турците, че селяните само купуват оръжие, барут и олово. И наистина в началото на този месец за една неделя са продадени в Пловдив до десет хиляди оки олово, което е закупено все от селяни.

Такова настроение на умовете сред българите, което сега вече не е тайна, възбудило само по себе си, разбира се, още повече турците против тях. Сега турците от своя страна се готвят да нападнат българите, за да ги избият, и говорят открито за това по кафенета и други публични места. Така миналата неделя в калема (в канцеларията на губернатора), четейки във вестниците съобщения от Херцеговина, писарите повели във връзка с това разговор помежду си в присъствието на един наш поданик арменец и всички се съгласили на това, че в положението, до което са достигнали нещата, друг изход за турците няма, освен да изтребят гяурите, за да се избавят от тях, или сами да загинат при това последно усилие да се спасят.

Българите от своя страна също не скриват, че едни се въоръжават, като казват, за да се защищават от турците, в случай, че се опитат да изпълнят заплахите за изтреблението им, а други — открито за въстание против турското господство.

Геров“

Един чужд наблюдател, една прелетна птица в Отоманската империя, разтревожен от признаците на настъпващата буря в същото това време надава първите си предупредителни гласове, предназначени да бъдат чути вън от пределите на страната. Още на 7 април докладът на британския вицеконсул И. Хътън Дюпюи летеше от Адрианопол към:

„Негово превъзходителство

сър Хенри Елиот

британски посланик в Константинопол

Господине,

Имам чест да съобщя на Ваше превъзходителство, че драгоманът на вицеконсулството, който напоследък се завърна от Ески Заара, ме запозна със състоянието на духовете там, от което стана ясно, че страхът у народа никак не е преминал и че всеки момент може да се дойде до конфликт между мюсюлманското и българското население. Той ме уведоми също, че и двете страни са в състояние на въоръжена подготовка, за да дойдат до открити действия на насилие при най-малкото предизвикателство.

Имам чест и пр.

И. Хътън Дюпюи“

От Цариград-Ортакьой на 12 април тръгна първото Окръжно писмо, подписано от екзарха на българската православна църква Антим I, адресирано до негово високопреосвещенство г-на Доситея Самоковски, митрополит в Самоков:

„Ваше високопреосвещенство,

Длъжността, която имате като пастир, да удържате повереното Вам от Бога паство към престола на Негово императорско величество султана и чувство на вярност и преданост, Ви е толкова познато, защото напомнюването й само от наша страна в обикновени времена би било докачение за Ваше високопреосвещенство. Но понеже се намираме в смутни времена, затова Ви писахме досега два пъти нарочно с тая цел, да Ви направим особено внимателни и бодри в това да положите всевъзможни старания да предпазите християните на богоспасяемата Ваша епархия от всякакви тайни или явни достоосъдителни подбуждения, които би се стремили да ги извадят от правия на верноподаничеството път и да ги вкарат в жалостни безчиния, на които гибелните следствия да тежат после върху целия народ.

Антим, екзарх български“

На 21 април котленските села бидоха призовани от своя народен пастир сливенския митрополит Серафим със следущото послание:

„Чада наши, от Господа много възлюблени, дължа като народен пастир да ви кажа в тия смутни и опасни времена и следущите си пастирски съвети:

Нека бъдем, чада мои, внимателни и добри, особено же в тия смутни и опасни времена, та да се предпазим от всякакви тайни или явни достоосъдителни подбуждения, които биха се стремили да ви извадят из правия на верноподанничеството път и да ви вкарат в жалостни безчиния, на които гибелните следствия щат тежат после на целия народ.

… Чада, не считам за излишно да ви подканя и вторично да разберете добре, че днешните времена са от най-критическите, смутни и опасни, та най-настоятелно да бдите всички, а най-паче вий, свещениците, за съхранението мира и тишината между християните на всяко място, същевременно же да не забравяте и към Всевишнаго Бога в молитвите си да се молите за скорошното прекратяване на тия бурни и опасни времена. Призовавам Божията благодат над вас и оставам ваш

архиепастир Серафим“

В това време, когато отвсякъде се надигаха гласове на предупреждение за настъпващата буря, стотини безименни куриери и вестоносци кръстосваха из цялата страна, като носеха нейните ветрове от място на място. Тайнствени и непознати лица, облечени като търговци и лодкари, минуваха Дунава и оставяха на българския бряг нейните светкавици. Всяка телеграма, която имаше най-невинно съдържание, носеше смърт, всеки куриер, който носеше в подплатата на гърдите си пришито писмо, притискаше на гърдите си гибел.

Една телеграма от Бекет, пратена до Димитър Горов в Гюргево, гласеше:

„Един търговец от Враца дошъл в Оряхово с пари. Отговорете какво да правим. Искат сами да видят стоката, да връчат парите.“

Тази телеграма получи следния отговор:

„Търговецът с парите непременно да дойде да вземе стоката, с колата заедно. Чакаме го заедно с търговеца на хотел «Гран Тудор».

Горов“

Едно писмо на Тома Кърджиев от Гюргево до Димитър Горов в Букурещ, изпратено на 15 април, започва със следните думи:

„Нужно е днес-утре непременно да изпратите всичките картуши[21] 4000 за отсреща[22]… Сега имам на ръце всичко и всичко 1300 картуша. Днес тях ще изпроводя, а утре нямам какво да провождам, пък работата не търпи отлагане — не може да се чака.“

На 16 април същият Тома Кърджиев пише на Георги Петкович в Русе:

„Днес ти изпращам 1000 картуша. Отговори за приемането им. Тъй също вчера дадох на наш бай Димитър 400 картуша, които не знам дали е занесъл.“

На 17 април една телеграма, изпратена от Иваница Данчов до Янко Ангелов в Гюргево, издава следното невинно съдържание:

„Стоката, която иде от Браила, изпратете я до Иванча (х. Димитров) у Зимнича. Той ще я разправя.“

На 18 април куриер от Горна Оряховица донася писмо от първия апостол на главния Търновски окръг до Петрана Обретенова в Русе:

„Сестро Петрано… мене ми пишат от Гюргево, че ви изпращат 17 револвера и 3500 картуша… Други път, като ни пращате нещо, забелязвайте колко парчета давате на хората ни, за да знаем каква сметка от тях да дириме. Сега те ни донесоха 12 револвера, 3 ками и 23 сигнални пищялки…“

Същия ден друго писмо на Стефан Стамболов пристигна в дома на Георги Петкович в Русе:

„За динамит писахме да ни купят 2–3 оки. Помисли си, байновата, че вам е най-потребно това вещество. Добре е, ако и вие изпратите няколко наполеона, за да си купите.“

Други куриер е отнесъл вече трето писмо от Горна Оряховица до Тома Кърджиев в Русе:

„Като обиколят тримата ви хора селата, които са покрай пътя, и ви разкажат какви са те във всяко отношение, ще определите вие сами какви ще бъдат вашите действия, дали явни и насилствени, или тайни и предпазливи. Работата е час по-скоро да се изпратят хората да узнаят пътя и по-скоро да се приготвите, защото нашите селяни взеха вече сами да се бунтуват, без да чакат заповеди. И сега ние вече не ги разпалваме да станат, но ги уговаряме да чакат до определения ден, който ще им се извести.

Ваш брат Стамболов“

2. Обкръжението

Стотици безименни куриери и вестоносци, които кръстосваха цялата страна и носеха ветровете на близкия ураган от място на място, всеки ден като светкавици прекосяваха IV революционен окръг.

Колкото повече куриери пристигаха от другите окръзи и носеха известия, че техните апостоли са приготвени и едва задържат революционните работници да не развеят байрака преди 1 май, толкова Георгн Бенковски ставаше по-затворен, по-мрачен и по-ядовит. Една дълбока и остра бръчка почти не се махкаше, впита като змийски зъб между орловите му очи. Той не говореше вече с някого за писмата, които получаваше по куриерите, и през деня оставаше за дълго време затворен сам в някоя стая. Дошъл в тази земя като незван пророк на нейното освобождение, той бе започнал да приготовлява народа за борба, но сам бе станал арена на едни непознати за него досега противоречиви чувства.

Три месеца Георги Бенковски приготовляваше IV Панагюрски революционен окръг за същото въстание, за което другите окръзи бяха готови вече. Той бе влязъл на това място във всяка къща и превърнал всяка изба в арсенал. Той повдигна на работа от тия домове мъже, жени, старци и деца, прекара в денонощно бдение над тях, додето ги учеше да пълнят фишеци и леят куршуми, да приготовляват превързочни материали, въстаническо облекло и храни. Придума жените да изнесат сватбените си дарове, за да купят на мъжете нож и какво-годе огнестрелно оръжие. Изведе мъжете вън от града и ги обучи като свои войници, научи ги да копаят окопи и строят укрепления, организира им тайна полиция и стража, която да ги варди, с една дума, той имаше вече своя войска и държава и нейните граждани го наричаха свой княз.

Тази държава бе негово дело. Той бе неин творец. И само той един, Георги Бенковски, можеше да каже кога ще бъдат приготвени за бой и кога ще победят.

Вместо да възбуди клането, за което бе дошъл, той вече трепереше над живота на своята новородена рожба. Вместо да предизвика пожар с нейния покрив, той бързаше да укрепи основите на нейната сграда.

Грижлив, но станал вече подозрителен за своето дело, той ловеше всяка вест, носена от куриерите, за големия интерес, който будеше в чужбина. Той виждаше вече руски, сръбски и румънски войски на Дунава, а непрестанни известия от Север съобщаваха за генерали и войводи, които се сношаваха вече писмено с апостолите на другите революционни окръзи и се готвеха с тяхна благословия да влязат в страната.

Още в края на месец февруари той научи писмения проект „за действането на нашите войводи и пр., и пр.“ на полковник Раевски в Севастопол, даден на представителя на Одеския български частен революционен комитет Васил Василев. В този проект се съобщаваше за две писма, изпратени от същия до висшето началство в Одеса, а именно до главнокомандуващия на южната армия генерал Семека, и друго до началника на щаба генерал Горемкина, в които се казваше следното:

„Стига сме лъгали вече, става два пъти, българите — в 1828 и 1853 г. Макар и нашето правителство да имаше искрени чувства към тях и силно желаеше, за да освободи българите в тях години, однако тези цели не се оправдаха и българите до днес не престават да мислят, че Русия ги е лъгала и може да ги лъже и занапред. Тъй като събитията на Балканския полуостров вземат повече и повече сериозен характер и вряд ли ще избегнем и ние, русите, на лято от столкновения. Затова ние трябва да дадем на българите възможност да се подготвят малко, каквото могат, да ни посрещнат лятос и заедно да ударим врага. Помощта на българите засега състои: 1) пари; 2) пушки и 3) да приберем всичките младежи българи, що се жертват да мрат за отечеството си и що преживяват в Русия, в нашите казарми, да ги изучим, доколкото е възможно до пролет, и тогава да ги пуснем.“

Друго писмо от 16 март, писано в Галац от Атанас Иванов, известяваше на Димитър Иванов в Букурещ, че:

„От няколко време насам гледам, че тук се навърта Филип [Тотю], известният ви войвода, и според както се научавам от добър източник, [нашето] дружество го обдържа тука с цел да го прати да мине отсреща [България].“

Едно писмо от Турну Мъгуреле летеше на 18 март към Белград:

„Като видяхме, че няма способни хора, за да управляват народните ни работи, решихме засега да не се съставя Централен комитет, но всеки град да въоръжи по един войвода с няколко способни хора и да ги изпроводи отсреща.“

Друго писмо на 5 април съобщаваше от Галац:

„Както и да се мислят работите, никой път народът без войводите не може да се вдигне, затова с време трябва да се примъкнат по-познатите войводи и да си отидат на определените места, като се споразумеят с народа, тогава издрапай стари хайдуци, че напред Бог е с нас. Ако чакаме пак, като миналата есен, отвътре да се вдигнат, то няма да го видим ний. Може подир 10 години да се родят таквиз българи, засега ги няма…“

Георги Бенковски четеше тия писма. През последните дни до знанието му достигна едно пространно писмо из руския град Николаев, изпратено от бившия руски консул в Турция Владимир Йонин до Тодор Пеев в Браила, в което изразяваше готовност да вземе участие като обикновен доброволец в настоящото въстание. Какви планове можеше да си крои един руски консул, за да предлага себе си като обикновен доброволец във въстанието?

В едно обширно изложение, един дипломатически трактат, този ярък представител на „коварната дипломация“ молеше за скромно място на прост доброволец в редовете на първата чета, която щеше да даде сигнал за народно въстание, а даваше ум, като че ли бе вече пръв министър на освободена България.

Друго кратко писъмце из Кишинев съобщаваше на Кирияк Цанков в Букурещ за идването от Русия на генерал Михаил Черняев:

„Уважаеми господин Цанков,

Предявителят на това е господин Черняев, известен на славянския мир и българите от 1867 г. Моля Ви, приемете го откровено и искрено, като го рекомандувате, където трябва. Негова милост е за българите това, което е в днешно време най-важно и нужно. Трябва да съумееме да оценим тези славянски мъже, които ний, българите, още нямаме.“

Друг един хвърчащ лист между Браила и Гюргево уведомяваше Българския революционен комитет, че ако се нуждае от офицери българи, трябва да се обърне към Иван Ст. Иванов в Кишинев.

Авантюристи, дипломати, генерали, жадни за слава и власт, офицери, които бълнуваха генералски еполети, подушили дима на пожар и миризма на кръв, вече се лепяха по сградите на революционните окръзи в България. Георги Бенковски не знаеше сега откъде заплахата за неговия народ е по-голяма: дали от вековния му враг, или от новите му приятели. Кое ще го зароби по-добре: този, който победи със старата вражда, или оня, който го превземе с новата любов? Кое ще го погуби по-сигурно: омразата или любовта?

Георги Бенковски се почувства обкръжен, а новото обкръжение, което се тълкуваше като жадуваната намеса отвън, го застрашаваше. Застрашаваха го дипломати, генерали, вещи във военното командване, офицери, обучени за война, воеводи, опитни в четуването. Всички тези хора застрашаваха него, апостола, подготвител и едничък водач на бунта. Застрашаваха неговата малка войска със своите полкове. Неговото оскъдно въоръжение от леяни в избите куршуми и фишеци, пълнени от треперливите пръсти на баби и деца, се видя застрашено от техните модерни пушки, револвери и крупови топове.

Цялата негова държава изглеждаше сега застрашена от чужденци и от такива българи, които се имаха за големи дипломати, войводи и военачалници, живееха вън от България и се бяха спотайвали нейде си до днес, сякаш бяха чакали Георги Бенковски да влезе в самата утроба на лъва и да организира в нея своята държава, за да я обкръжат отвън, да я нападнат и превземат.

3. Разузнаване

Особено много той чуваше да се говори в Северна България за поп Харитон и руския офицер Петър Пармаков. Първият революционен окръг и най-вече Стефан Стамболов постоянно пращаха кариери отвъд Дунава, за да ги викат да влязат в Българско. Без да ги видят кои са, бяха ги назначили вече за воеводи и военачалници.

Георги Бенковски веднага изпрати свой наблюдател в Търново и той отиде в Преображенския манастир, но там твърде малко можа да научи за поп Харитона.

Поп Харитон дошъл в манастира от родния си град Габрово преди 10 или повече години и веднага се подстригал за монах. Тогава бил 20-22-годишен. Наскоро бил ръкоположен и за свещеник, но не се минало много време, напуснал завинаги Преображенския манастир и се преселил в известния Мъглижки манастир, Казанлъшка околия. За поп Харитона монасите в Преображенския манастир можаха да кажат само едно, че бил един буен младеж, който се бунтувал за всичко.

Наблюдателят на IV окръг веднага се отправи през балканските проходи на юг към Мъглижкия манастир край Казанлък. Там за поп Харитона монасите пазеха жив и незабравим спомен.

„Поп Харитон беше левент, гиздав и юначен човек — разправяха те. — Носеше се напето, ходеше въоръжен и яздеше хранен кон.

Осман ага от Яйналии, един бабаитин и деребей, имаше също така хранен кон и го яздеше самичък, носеше на рамото си добро оръжие и не се боеше от никого. Той намрази поп Харитона заради неговата смелост и хубост, но и заради неговия хранен кон и се закани открито да му отнеме коня.

Поп Харитон отвърна скоро на неговата закана. Той продаде своя кон и отиде да причака Осман ага в Яйналийската кория. Оттам насетне ние не сме го видели, но ни разправиха, че той нападнал бабаитина. Хвърлил се върху него, съборил го на земята, взел коня му, оръжието и всичко друго, само живота му пощадил.

Там той яхнал охранения кон на агата и забягнал в Добруджа, където си направил чета от юнаци и се укривал до миналата година в селото Касапкьой. На селяните той проповядвал, че скоро в България ще има революция… българският народ щял да се освободи от турско иго…

Там той научил миналата есен, че въстанието в Заара е потушено, затуй разпуснал четата си и сега, мислим, живее при хъшовете в Браила…“

От Мъглижкия манастир наблюдателят на IV окръг замина за село Градец, Котленско, да издири Петър Пармаков.

— Тука живее само старият му баща дядо Никола Жейнов, казваме му още Алтъпармаков[23] — казаха селяните. — Дядо Кода си го знаем тука между нас… Той е богат човек, има воденица, тепавица, дарак, лозя, ниви, градини, ливади… Най-малкият му син Петър ли? Той е живял в Градец само като дете и ние твърде малко знаем за него.

Може да ти кажем само, че като тринайсетгодишен бе още овчар, но после надви на баща си и на братята си и влезе в училището да се изучи. Не му хареса науката в Градец… отиде и се записа ученик в Котел, дето живееше у свако си, даскал Въльо Бандата. След туй разправяха, че отишел да се учи в Тулча, но ние вече не сме го виждали, защото през училищните отпуски не се връщаше при баща си в Градец, а отиваше на бащиния си чифлик в село Малък Гаргалък край Кюстенджа, при братята си Тодор и Васил.

Преди шестина години дядо Кода се хвалеше, че Петър отишел в Цариград и оттам заминал за Одеса. Някой полковник с големи препоръки го настанил в тамошното училище за офицери. Сега пък разправя навред, че Петър бил прапорщик в град Николаев.

Друго за него не сме чули и не можем да ти кажем…

Пратеникът се върна в Панагюрище и донесе на Княза каквото бе научил в Мъглижкия манастир и село Градец, Котленско. До това време куриерите бяха минали с цял куп писма през революционната столица на IV окръг, които се изпращаха отвред с едно и също съдържание към Влашко, Белград и Русия.

Писмо от Браила до Димитър Горов и Янко Ангелов в Гюргево гласеше: „В отговор на писмото ви от 7 март ви обаждам, че приносящият настоящето ми е поп Харитон, който според желанието ви дохожда в града ви.“

От Горна Оряховица на 16 март пишеха до Янко Ангелов в Гюргево: „Ще се постараеш за поп Харитона и за дядо Никола[24], защото са много нужни.“

Едно писмо от Галац гласеше: „Поп Харитон и дядо Никола да се спомогнат от Браилското дружество и изпратят с колкото се може, само тайно да се примъкнат в Балкана…“

Друго писмо: „Младежите в Одеса са съставили една дружина, която досега е събрала повече от 500 рубли. Има надежда до три месеца да се събере още 1000 рубли. Събраните досега пари дружината е разнесла поради Филип Тотя и някого си офицерина Пармаков, които е пратила във Влашко с мисия да съставят революционни комитети между тамошните българи. Пармаков достигна до Браила и се спря тук…“

Писмо из Болград: „Времето, което чакахме от пет века, е днес, ако го изпуснем, никога не ще го намерим вече. Филип Тотю пристигна тия дни в Болград и с него има още няколко души, побягнали отвътре, също и един офицер-българин от Русия по име Пармаков.“

Писмо от Георги Измирлиев — Търновско, до Петру Пармакову в Браила: „О! Напролет има голяма беритба-жетва. Ела си по-скоро!… Обещал си се!…“

Друго писмо, изпратено на 3 март от революционната столица на I окръг Горна Оряховица: „Постарайте се да изпроводите поп Харитон и дядо Никола за насам, защото голяма нужда има от тях!“

Писмо от Гюргево до Браила: „Поканете дядо Никола и поп Харитона от страната на много техни приятели-работници[25], ако се пак завземат за общото дело и да минат в отечеството ни, нека напуснат всичко и да дойдат тук, в Гюргево, отдето ще им се улесни минуването в Българско и ще се препоръчат, където трябва.“

На 15 март Стефан Стамболов пращаше бързо послание до Сидера Грънчаров в Гюргево: „Поп Харитон ще гледате както-както да изпратите за мястото си.“

На 25 март едно писмо от Браила оповестявате: „Завчера се изпратиха оттука дядо Никола Хаинчанина, тулчанският поп Харитон и други още шест души отлични юнаци изпратиха се по заповед на комитетите в Българско.“

Същия ден Стефан Стамболов бе пратил бързо писмо в Гюргево: „Очакваме попа[26] и дяда[27] с нетърпение.“

А всичкото това викане и събиране на воеводи и военачалници в I революционен окръг, който бе прогласен за главен двигател на революцията в България, се извършваше пред лицето на друг апостол и подготвител на бунта — Георги Бенковски.

Никой не го питаше той иска ли, има ли нужда и одобрява ли новите военачалници.

За него не оставаше повече съмнение, че чужди хора бяха обкръжили и нахлуваха в неговата държава!…

Чужди хора навлизаха в неговото дело!

4. Неспокойствието роди една велика идея…

Мрачното мълчание, в което Георги Бенковски бе изпаднал, трая няколко дни. През една нощ той свика всички свои писари и куриери. Притичаха десетници, петдесетници и стотници. Главният войвода се изправи пред тях и каза:

— Веднага да се изпратят повиквателни писма до всички села и градове в окръга, да се призоват депутати от всяко място, снабдени с официални пълномощия и статистики, които да се съберат в Панагюрище на 13 април!…

Обявявам свикването на Велико народно събрание!…

Панагюрските революционни работници останаха смаяни от неговите думи. Те бяха чели някъде, между пожълтелите страници на историята, в която се описваше старата българска слава, че техните прадеди били свиквани на събрание от великия Крум и славния Аспарух на военни съвети. Те обсъждали държавните въпроси върху седлата на конете си.

Бяха чували, като нещо далечно и останало в преданията, за събиране на представители от народа при княз Бориса и през време дори на незабравимото царуване на Симеона, въпреки че той прекарвал времето си повече под стените на Цариград, отколкото в Преслав. Народни събрания бяха свиквали много български царе, но от петстотин години насам, през време на турското робство, никой нищо не бе чувал да се говори за събиране на българи, за да гласоподават вътре в пределите на своята поробена страна. Робите имат ли право на глас? Робите имат ли избор? Петстотин години никой не бе чувал за такова нещо…

„Обявявам свикването на Велико народно събрание!…“

Това можеше да каже само Георги Бенковски. Той беше княз!

Никой не можеше да подозре, че тази велика идея, родена подир 500 години, бе възникнала в неговия ум поради жестоки противоречия у него самия и външни опасности, които застрашаваха вече неговата държава.

За един миг всички приготовления бидоха спрени, проекти се отсрочиха. Никой нищо не можеше да върши повече, всички викаха в един глас:

„Свиква се Велико народно събрание!“…

Това събрание бе изразител на изгреялата свобода. Никой не мислеше, че тя още не е извоювана. Имаха ли Велико народно събрание, имаха вече и победата!…

Депутатите започнаха да пристигат в Панагюрище. Всеки панагюрец си намираше вече работа само из улиците, други стърчаха до мръкнало по портите или се люлееха като пъстра и шумна вълна на мегдана, опиянени от безделие. Те посрещаха всеки чужденец и правеха това, което именно не трябваше да правят: разглеждаха го с нескрито любопитство и го разпитваха весело и на висок глас кой е той, как „върви работата“ по техните места, какво е времето, мирише ли на пушек и пр. Един знаменит очевидец на тия щастливи дни описва тъй първите народни представители: „Един носеше на гърба си кожи, друг няколко топа шаяк, трети беше си вързал главата, че го боли уж зъб, четвърти продаваше нещо и т.н.“

На 12 април сред пладне пристигна апостолът Панайот Волов, облечен като турчин, с цигански шал на главата, на един кон с рязана опашка, който се разиграваше пред петнайсетина души депутати от околията на Гьопсата, между които имаше и няколко духовни лица. При пристигането им из долната чаршия на Панагюрище, където бе ханът на Марин Дринов, се вдигна такъв шум и веселие, че ханджията тозчас отърча при Княза:

— Войводо, загубени сме! — извика той изморен и запотен повече от конете на депутатите. — Моят хан е препълнен и гъмжи като кошер. Даут онбаши обикаля наоколо и ми се закани, че ще съобщи за моите „кярове“ в Пазарджик! „Аз не знам каква е тази работа — казва, — толкова години, как живея в това село, досега не съм виждал толкова външни хора!…“

Георги Бенковски скочи и викна с ярост:

— Тези хора са способни да опропастят всяко разумно начинание!

Поп Груйо, който никога не се отделяше от него, се хвърли напреде му и този път му попречи да изхвръкне навън и излее върху главите на пристигналите оня поток от обвинения, които той имаше в голям запас у себе си. А щом видеше поп Груя, Бенковски като по чудо веднага се успокояваше. Поп Груйо бе първият кръстен от него в светото дело войник. И той мислеше, че оръжието ще освободи света, требника и патрахила си носеше в силяхлъка между нож и пищови, а откакто започна приготовлението на революцията, той бе забравил съвършено Божия дом в село Баня, който бе поверен на светите му грижи.

— Не се ядосвай, Княже!… — викна поп Груйо. — На всяка болка се намира цяр! Ако депутатите не могат да останат в Панагюрище, друго място ще им намерим! Аз познавам едно такова място, сгодно и затулно. Заповядай на всички депутати да заминат за Меченската гора!…

XI

Оборище

1. Затуленото място

Койчевичено кале! Сива грамада камъни, последен остатък от разрушена крепост, която още господстваше над всички останали възвишения, пътища и пътеки, които водеха към Панагюрище и околните села.

Разказваха, че някога на това място турци много по-умни, по-войнствени и далновидни от тия, които го разрушаваха, градили крепост. Дълги години робите от съседните села дялали камъни и зидали стени, додето един ден турците ги повлекли насила и заселили на върха около крепостта. Няколко български села пренесли горе оскъдната си покъщнина, ала добитъка си укрили долу под калето в едно дълбоко и тъмно, усойно дере между двата бряга на реката. В това дере, дълбоко и тъмно, скрито от всеки човешки поглед, тия села запрели своя добитък и нарекли Оборище.

Гъстата гора над Оборище приличаше на тъмнозелен плащ, захвърлен върху него. Слънчевите блясъци и лунните лъчи го топлеха и осветляваха отгоре, без да го проникнат.

Това затулено място в Меченската гора си бе припомнил поп Груйо. Към него тръгнаха всички народни избраници, повикани в Панагюрище.

Към Оборище тръгна и Княза.

Когато наближи гъстата и тъмна гора, в полунощната тишина се раздаде силен и бодър мъжки глас:

— Кой живей?…

Това беше първата стража.

Княза веднага отговори с уговорената парола, а подир него се обадиха цял хор мъжки гласове. В този хор се разпознаха гласовете на двамата панагюрски депутати Георги Нейчев и Искрьо Мачев, на апостола Захари Стоянов и стотника Крайчо, а подир тях се обади охраната на Княза, която се състоеше от трийсетина конника. Непосредствено подир Княза яздеше поп Груйо Бански, за когото Захари Стоянов е оставил следния спомен: „Разбира се, тия последните[28] блещеха с оръжие, блещеха всинца, но свещеник Груйо надминаваше всички. Той влачеше дълга сабя, останала от времето на султан Селима, която час по час вадеше да я върти над главата си, като свиваше в същото време своя кон назад и напред. Два пищова с жълти тапанджи, на големина като турски часовник, повдигаха от двете страни пастирското джубе. Кръстът му бе пристегнат с мешинен силяхлък, на който имаше нанизани различни паласки, арнаутски пиринчени кутии, съдържащи всякакви потребности за оръжията. Над силяхлъка отгоре се подаваше червеният патрахил, който държеше място на сермилията джевре, употребявано от бабаитите за украшение. Между пищова и харбията гордо заемаше мястото си червеният требник, дървените кори на който бяха охлузени като лопата.

В това време от своите скривалища зад дърветата излязоха трийсетина мъже, въоръжени до зъби, и първата нощна стража на Оборище взе за почест пред Княза, като сложи пушки на рамо и гръмко извика: «Да живее България!».

След туй стражите отново се върнаха в горската шума, а Княза и свитата му продължиха своя път към втората и трета стражи. Оттук до Оборище бе вече твърде близко. Левият бряг на реката бе накичен с фенери, увиснали по клоните на високите букове, които показваха и осветяваха пътя с една фантастична светлина.

Оттук нататъка се виждаха напреде ни ред други фенери по левия бряг на реката, които образуваха крива линия и представляваха една градска улица само с тая разлика, че наместо къщи тук имаше дебели букове с бяла кора, като че бяха мраморни колони. Ние се провирахме между гъстите шумки, които ни шибаха по лицето — пише същият очевидец.

До дървото на първия фенер стояха трима-четирима души, нарочно изпратени да ни посрещнат, понеже в Оборище знаеха вече за нашето идване. Тия последните не ни попитаха кои сме, понеже знаеха, че ако бяхме лошави хора, по никой начин не можехме да достигнем до дървото на първия фенер. След като ни поздравиха с обикновеното: «Да живей!…», на което ехото се отрази в кичестите клонове на буките, те се изгубиха отпреде ни като вихрушка. Бенковски и тук не можа да се въздържи от своето буйство, без да гледа на поздравленията, които се правеха повече за него. Той забеляза със свойствения нему диктаторски тон на тримата водачи, че само на мечки се вика с такъв висок глас и че те трябва да знаят, че султанът е още господар на тия места. Тези последните носеха със себе си друг един фенер, които въртяха във вид на колело, за да ни показват де са.“

2. Оборище

Княза, а подир него и цялата му свита прегазиха най-сетне малката рекичка и пред очите им се разкри един величествен горски театър. Това бе залата, в която чакаха събрани вече 150 народни представители на първия български парламент. Правите и бели стволове на буките, накичени с фенери, се извисяваха като мраморни колони около сцената. Самата сцена бе една кръгла полянка, закътана между две високи речни бърда, покрита отгоре с непроницаем купол от гъсто преплетените клони на букови дървета.

Край гората горяха огньове, върху които меченските съзаклятници с ножове в поясите и с пушки на гърба въртяха на дълги шишове, по хайдушки, малки агънца.

Апостолът Волов, който бе пристигнал първи в Оборище, бе разпоредил своите новоселци да очистят сцената на театъра от папрат и нападала букова шума. В средата на поляната бе построена на самото място маса от бели и гладки букови дъски. От четирите страни на масата бяха сковани пейки от букови дървета, постлани отгоре с дебел пласт зелена букова шума.

Когато дружината начело с Георги Бенковски влезе в Оборище, всички депутати скочиха да ги посрещнат, построиха се в редици и дружно „Да живей!“ разтърси купола на целия горски театър.

Пръв стъпи на тая свещена сцена конят на поп Груйо. Нахлузил на врата си червения патрахил, от който надничаха двата пищова, с коси, разпилени по раменете, обещаният екзарх на България носеше кръст, издигнат в едната ръка и гола сабя в другата.

Подир него запалените край гората отново и фантастично увиснали по буките фенери осветиха едно колкото величествено, толкова и невероятно полунощно шествие.

Приказно декориран княз въвеждаше една призрачна свита; актьори, които трябваше да изиграят върху една невероятна сцена, с прегръдки, сълзи и целувки, срещата на загубените братя, които се бяха търсили един други 500 години. Додето се прегръщаха, лееха сълзи и целуваха, всички пееха бунтовни песни.

Когато настъпиха часовете на утрото, фантастичната сцена не се бе променила с нищо. Лъчите на слънцето, които грееха изобилно върху Койчевичено кале, не можеха да проникнат в Оборище и горският театър си оставаше потънал в дълбока сянка, осветен от блясъците на огньовете, запалени край реката.

Поп Груйо, придружен от всички свещеници, които бяха дошли като депутати в Оборище, облечени в своите черковни одежди, зае място пред скованата сред поляната маса и я превърна в олтар. Като истински екзарх той обърна главата си и гордо изгледа останалите духовни пастири, които се наредиха зад него с кръстове и евангелия в ръка. Зад тях застанаха апостолите, които изтеглиха сабите си и ги наведоха към земята.

Зад апостолите, в кръг около масата, се наредиха всички останали депутати — множество заклети революционери, които бяха получили разрешение да присъстват на събранието като наблюдатели, куриери, водачи, стражарите-квестори от набързо устроената полиция на Волова, които бе дал под командването на перущенския депутат доктор Васил Соколски, готвачи и разносвачи… над 350 души.

Всички запалиха свещ в ръка и наведоха глави. Очите на поп Груя, изпълнени със сълзи на умиление, се издигнаха от охлузения требник над всички тия жълти светлини, които трепкаха към високия зелен купол, и неговият глас се издигна също тъй нависоко, като зачете молитва подир молитва. Всякъде, където срещнеше „наши врази“, той прибавяше „наши врази неверни агаряни да разточатся“.

Свещениците, които тихо го следваха с носови гласове, като движеха очи по своите требници, когато чуха за първи път тази фраза, учудено надникнаха зад гърба му в неговия требник.

Бъдещият екзарх се обърна към тях и ги изгледа строго.

— Вие тая книга не сте чели още! — каза той. Подир туй се вдълбочи и зачете „Веруюто“.

Апостолите, които дотогава държаха главите си наведени в благоговейно мълчание, като чуха какво се чете, издигнаха ги и се изгледаха слисани.

„Веруй в единаго хъша балканското небо и земли — гърмеше гласът на поп Груйо.

Видим же и всем мръсни турци да не видим.

И в единаго господа Исуса Христа —

да погибнат врази до конца.

Нас ради человек и нашего ради спасение —

да се намерят всички мръсници в сметение.

Сшедшаго с небес и въплотившаго ся

да разточатся вси врази его,

от духа света и Мария Деви —

да са сметат мръсници в шамските предели.

Погребениа и воскрешаго в третия ден —

да се намери агарянец ни един.

И паки градущаго со славою судити живим,

да изчезнат от земли български отоманци до един.

И мертвим его же царство не будет конца —

да съкрушитса агарянская власт до конца!“

Като свърши своето „Верую“ с тържествен глас, поп Груйо затвори требника, изтегли двата арнаутски пищови изпод патрахила си и ги изпразни в зеления купол на храма. По този начин той оповестяваше, че Божията работа е свършена. Започваше народната!

3. Пълномощното

Всичко бе извършено вече тъй тържествено, както подобаваше да се извърши, ала Георги Бенковски все още се бавеше да открие събранието.

Благоговейният и празничен израз на лицето му бе изчезнал и отстъпил място на онова напрежение, което се изразяваше в една сурова гънка между орловите му очи. Той продължаваше да стои на своето място, сложил ръце върху дръжката на голата си сабя, съсредоточил своя мрачен поглед в земята.

— Да започваме! — каза Волов, като се приближи към него.

Бенковски вдигна очите си и каза решително:

— Преди да почнем, трябва ние, апостолите, най-напред да се съберем на особено място и да поговорим!

Волов веднага се съгласи на това и отиде при депутатите, които бяха насядали вече по пейките и тревата на поляната и чакаха с нетърпение откриването на Великото народно събрание.

— Апостолите ще се оттеглят на кратко съвещание! — оповести той.

Сред народните представители настъпи шум и брожение. Те бяха чакали два дни на това място, а изправени пред върховния миг, нямаха повече сили за чакане дори ако се касаеше и за няколко мига. Подир петстотин години те бяха загубили вече всяко търпение. Но главният войвода поведе своите другари апостоли към дъното на гората и се закри от очите им зад гъстите букови дървета.

Когато четиримата апостоли се видяха сами, а още и сред непроходими храсталаци, без да се бави повече, Георги Бенковски се изправи сред тях и заговори:

— Другари, вие си спомняте добре часа, когато преди три месеца преминахме Дунава и стъпихме на българска земя. Вие си спомняте онази мразовита нощ, когато заедно с влашките вълци прегазихме отсам, като всеки от нас рискуваше живота си. И за какво, братя? Чакаше ли ни тук нещо добро, за да се подлагаме на такива изпитания? Всеки знаеше какво ни се готви на българска земя. Бесилка… и куршум в гърдите! Но ние не се побояхме, а смело дойдохме тук да помогнем на своите братя!

Когато ние минахме по замръзналия Дунав и стъпихме в своето царство, без да ни познава народът — дали бяхме истински негови доброжелатели или турски шпиони, — той ни прие с отворени обятия, повери съдбата си в нашите ръце. Ние го приготвихме да се освободи, набавихме му каквото можахме оръжие, научихме го сам да си изготви разни военни припаси, обучихме го как да води война и да укрепява градовете и селата си.

За всичко това народът ни послуша с доверие и възторг и изпълни до днес всичко, каквото поискахме от него.

Въобразете си сега, когато нас — бедни и компрометирани емигранти — ни посрещнаха така гостолюбиво, какви почести ще окаже същият този народ на ония авантюристи и философи българи, руси, сърби и други славяни, които, като чуят за успеха на нашето дело, с батальони ще нахлуят в България и ще вземат всичко от ръцете ни, което ще опропастят.

До нашите братя апостоли в I окръг се е получило писмо от генерал Киселски, българин на руска служба, който иска да прави съюз с апостолите за взаимно действие срещу общия неприятел — обади се Георги Икономов, сливенски апостол, когото Георги Бенковски лично бе поканил с писмо за войвода на Старо ново село.

При неговото съобщение Бенковски го изгледа тъй, като че ли за миг бе изпаднал в такава ярост, че издутите и посинели вени по челото му имаха вид да се пръснат.

— Колко такива генерали са се явили и ще се явят още! — каза най-сетне той, като възвърна с труд своето самообладание. — Но ние трябва да се надяваме само на нашите чакмаци, а генералите, авантюристите да туряме на заден план. Може би, като лица вещи във военното изкуство, да ги приемем да ни служат с определена заплата и нищо повече!

Той се замисли за кратко време, а след туй прибави решително:

Заради това, преди да се отвори заседанието, трябва да вземем от депутатите едно пълномощно, в което да се говори, че само апостолите имат право да вдигат въстание, когато намерят за добре, от тях да зависи да избират войводи, с една реч — те да разполагат със съдбата на населението.

Ако не направим това, те, които са се събрали тук по наша заповед, при най-малката несполука ще ни натирят и ще си поверят съдбата другиму.

Наистина, че русите, сърбите и прочие са наши братя славяни, но твърде възможно е да дадат друг характер на чисто народното дело; а особено когато знаем, че нашият българин е наклонен да отдава по-голямо предпочитание на чужденеца и лъскавата униформа.

Аз от своя страна обичам всички славяни, славянин съм по сърце и душа, но никой път няма да се съглася и предателство ще бъде от наша страна, ако допуснем да се развее пряпорецът на някоя от гореспоменатите народности над историческо Търново или по върховете на стария Балкан. Ние сме славяни, но по-напред трябва да бъдем българи, да изкърпим своята съдрана черга, че тогава да мислим за великата идея!

— Я гледай как изтънко си разбирал тия работи, братко! — викна от възхищение Георги Икономов. — Че си апостол, че си организатор, че си храбър боец, туй знаех, но никога не ми е идвало на ум, че си дипломат!…

Апостолът Панайот Волов обаче не се присъедини към неговия възторг, а погледна своя помощник с притеснен и напрегнат поглед.

— Защо трябва да искаме подобно пълномощно от народа? — смутено запита той. — Имаме ли ние нужда от него? Нашата апостолска длъжност е да организираме въстанието и да подигнем знамето на бунта. Подир туй народът нека сам избира за предводител такива лица, на които той доверява.

Георги Бенковски го изгледа, а синкавите жили отново се издуха на челото му.

— А защо ние да нямаме право да избираме тия водачи и да контролираме всичко? — рязко запита той.

Тримата апостоли го изгледаха плахо. Той бе увиснал върху тях, цял настръхнал като орел, с поглед, впит в техните очи. Те разбраха, че той няма да отстъпи нито крачка и няма да махне своя поглед от очите им, додето не стане неговата воля.

— Наистина ние не сме някои прочути войводи — продължи той, — малко познаваме правилата на четуването, но и засега от нас подобри няма между българите. Ако има някои хора честни и способни да вземат командата на действията, тях пак ние ще посочим. Народът е неопитен.

Панайот Волов в това време мислеше с притеснение за народните представители, насядали на поляната, които ги чакаха и шумяха от нетърпение, додето те губеха тука времето си в глупави и безполезни препирни.

— Добре, дай да напишем пълномощното! — каза той, като скърши глава. Беше му болно, че трябва да отстъпи.

Бенковски омекна и тозчас му подаде молив и книга.

— С това пълномощно ще откриеш Народното събрание! — каза той. — Ще го прочетеш лично ти и на висок глас!… На тебе подобава като на пръв апостол да направиш това!

4. Първо слово

Когато Панайот Волов се изправи на масата пред това събрание, наречено „народно“, което заседаваше под буковите дървета, и зачете на висок глас пълномощното, той все още беше спокоен.

Народните представители, на брой около 150 души, бяха насядали навред около него. По-изтъкнатите градски представители — върху пейките, а останалите, с кръстосани нозе, върху нападалата букова шума, на земята. Малцина от тях бяха истински образовани, а всички бяха роби. Пред очите на всекиго се мяркаше бесило.

За да дойдат тук, те бяха минали край него, излизайки оттук, те щяха да минат под него. Всички бяха мъже отвикнали да говорят за своите права. Злото бе тяхно ежедневие. През тия петстотин години малцина бяха помислювали как да му противодействат, а бяха мислили как да го понесат. Тяхното безмълвие бе станало обичайно и вековно, като мълчанието на товарния добитък.

Такива мисли правеха Панайот Волов спокоен, додето той четеше на висок глас пълномощното. Около него царуваше дълбокото безмълвие, което не го смущаваше. То можеше да означава навик да се изпълнява натрапената чужда воля. Можеше да означава и липсата на навик да се мисли със собствен ум, а още и в името на собствения интерес. Можеше да означава още и равнодушие. Каквото и да означаваше тяхното мълчание, той не мислеше за него. Те трябваше след прочитането да станат и до един да подпишат исканото пълномощно.

Срещу него им се обещаваше свобода.

Свободата бе залогът, оня безценен залог срещу техния ум, срещу тяхната воля и техните чувства.

Когато той свърши четенето на пълномощното и първи перущенските и пловдивските депутати станаха да се приближат към масата, за да го подпишат, от края на пейката се изправи председателят Иван Соколов, висок по ръст, с лице енергично, с поглед умен и проницателен и с глас на войник, който викна с всички сили ясно и развълнувано:

— Братия!… Нито един от нас не трябва да пристъпи към подписване на пълномощното, додето не обсъдим всички какво то представлява и какво то изисква от нас!

Депутатите, които бяха тръгнали към масата, за да подпишат, останаха по местата си, а останалите се изправиха на крака и го загледаха смаяно. За първи път от тях се искаше да обсъдят нещо. И това нещо можеше да бъде в техен интерес или вреда.

Мнозина набърчиха челата си от напрежение, като че ли Иван Соколов ги изправяше пред едно непреодолимо препятствие.

Колко просто и ясно бе това, което искаха от тях апостолите. Защо да не подпишат пълномощното веднага? Не бяха ли се подчинявали до днес безпрекословно на техните разпоредби? Не ги ли бяха слушали във всичко? Но ясният глас на Иван Соколов загърмя отново над техните глави. Той беше мъж учен, с ясно чело. Очите му гледаха право в депутатите, сякаш той ги държеше с тях нащрек и ги зовеше на борба. Най-сетне какво беше това пълномощно, което на пръв поглед им се бе сторило тъй невинно? Защо така тревожно вика Иван Соколов?

— Братия!… Ние сме дошли тук да обсъдим кога да вдигнем знамето на свободата и как да се отървем от ярема, който нашият народ влачи от 500 години, а сега ни се предлага с едно пълномощно да навлечем друг ярем на врата си!

Досега султанът е казвал как да живеем, как да се управляваме и никога не ни е питал искаме ли ние своите управници, или не, а сега апостолите искат да им подпишем тука черно на бяло, че само те имат право за бъдеще да ни казват как да живеем, как да се управляваме и те да назначават нашите управници, без да ни питат искаме ли ги ние, или не.

Какво означава това, братия? Помислете си, как наричаме ние досега тази управия? Не я ли наричаме робство? Какъв смисъл има да се освобождаваме от едно робство, за да налетим на друго? Българският народ ламти да се освободи от един тиранин, а ще налети на друг!

— Защо, защо такива думи!… — чу се изведнъж един опечален и кротък глас, който прозвуча с укор. Колкото и да бе тих, напрежението, което бе настъпило между депутатите се бе засилило дотолкова, че този укор прозвуча ясно, като ехо в планина, сред млъкналото Оборище.

Всички погледи се насочиха малко встрани от Соколова, където пред една група депутати от копривщенските села стоеше изправен един млад мъж. Той правеше впечатление с облеклото си и с хубавото си светло лице. В облеклото му имаше нещо чуждестранно, а в мъжествените черти на лицето му — нещо необикновено кротко и смирено, някаква фаталност, с която неговото лице бе отбелязано между другите.

Като бе извикал, сякаш без да се усети, този тих укор към Соколова, момъкът бе навел русото си хубаво лице и продължи да гледа с печален поглед в земята.

Мнозина се запитаха един други кой е този чуждестранен гостенин в Оборище и за какъв депутат се има, но никой не го позна откъде е, никой не го бе виждал досега. До него стоеше, почти залепен за рамото му, копривщенският депутат хилядникът Найден Попстоянов и одобрително кимаше глава. С косата си, дълга до рамене, и с брадата си, дълга до гърди, той бе застанал като някакъв орел над него, готов всеки миг да го закрили. И тъй, никой не можеше да каже кой е този момък. За него по-късно проговори историята, за да напомни на признателното потомство неговия образ.

5. Душанцалията

Това бе Тодор Душанцалията, избран като Найден Попстоянов с вишегласие за депутат на Копривщенския частен революционен комитет. Чуждоземното в неговото облекло бе туй, че той току-що го бе донесъл от египетска Александрия, в която бе живял цели осем години. В своята родна Копривщица той се завръщаше за първи път. Само преди десетина дни бе донесъл за Великден богати подаръци на сестра и стари родители.

Тодор Душанцалията се бе завърнал от Египет възмъжал, хубав и забогатял — един нов копривщенски чорбаджия.

Щастието никога не лети само. Около богатството, славата, успеха лети и любовта. Тя се прави невидима, но при първо вдигане на погледа, при първо оглеждане явява се изневиделица пред очи.

И да не я е повикал щастливецът, тя скоро ще го намери и ще му се обади. Цветето най-добре цъфти в градина, птиците най-хубаво пеят на слънце.

Нямаше нищо чудно в това, че току-що дошел в Копривщица, Тодор Душанцалията се бе намерил вече обречен и сгоден за една от ония млади и хубави копривщенки, заради които родното му място носеше такова име.

Когато любовта сви добро гнездо в душата на младия и хубав Душанцалия, между приятни за окото украси, донесени от Египет, усладена от източни лакомства, потънала в пуховете на изобилието и охолството, в Копривщица всички познати хубави домове с еркери над високи зидове и големи сводести порти бяха обречени вече да се превърнат в развалини. Вместо украси от злато и сребро, в тях денем и нощем се лееха куршуми от олово и пълнеха фишеци с барут. Вместо прежните лакомства печеха се сухари за време на гладуване. Богатствата на живота се продаваха, за да се набавят оръжия на смъртта. Говореше се за борба и за смърт, както някога бяха говорили за любов и семейни забави.

Сам Тодор Душанцалията не можеше да повярва, че връщайки се у дома, наистина бе попаднал тъкмо на едно чуждо и непознато място.

Напълно почтен и изправен пред турските власти, за които вярваше, че трябва да държи сметка, той дори и не помислюваше, че влизайки в Копривщица, бе престъпил вече границите на една друга, невидима власт, много по-могъща от властта на турците, която се разпореждаше със своите граждани на живот и на смърт. Нейните права бяха неотменими, защото даваше срещу подчинението на поданиците си своя живот, а изискваше да й се отвърне със същия страшен залог. Границите й бяха божествени, защото срещу всички земни блага обещаваше нещо небесно — свобода! Възможности имаше, каквито нито една земна власт не бе имала! Подчинението на нейните граждани се диктуваше от любовта към отечеството, а неподчинението на нейните закони се наказваше от съвестта, наказанието на която никой никога и никъде не можеше да избегне.

И тъй Тодор Душанцалията бе прекрачил в държавата на тази власт и тозчас бе съгледан от две очи, които денонощно бдяха от нейни връх като сокол от наблюдателница.

Прелетната птица, която весело се завръщаше в родното си гнездо от Египет, веднага бе зърната от Тодор Каблешкова.

Между двамата била последвала някаква среща. Кога, къде? Тодор Душанцалията е трябвало набърже да научи, че освен видимия свят, тоест старото гнездо в родното му селище, което подир осем години идел да види със синовна преданост, на същото място имало друг свят, невидим, който се надигал в този момент от петвековно робство за борба на живот и смърт, и той трябвало да има към него наум синовния си дълг!

Че освен любовта към жената, сестрата, родителите и дома има по-висша любов — любовта към отечеството!

Че всички придобити за живот блага са нищожни, ако не са сложени пред отечествения олтар!

Че всяко богатство е пръст от гроб, ако не служи на общата борба!…

Тодор Душанцалията чул тия ми, а историята разправя, че той ги още и разбрал твърде добре направил каквото се искало от него. Ако неговото име остана да се помни, записано с буквите на народната признателност и любов в ония страници, които се отварят само за избраните хора и големи дела, то показва, че това, което бе сторил Тодор Душанцалията, не е било нещо обикновено.

Придобил в чужбина сили и младост, той бе стъпил в своето родно място, за да придобие в него своето мъжко достойнство. Любовта към жената, която неговата младост жадуваше да придобие като заслужена награда за своята хубост, трудолюбие и доброта, се бе превърнала от неговото мъжко достойнство в любов към родината. Бе дошел, за да получи, а се видя приготвен да даде. Тук трябваше да дойде той, за да научи, че да вземеш любов е радост, а да дадеш живота си от любов — наслаждение.

Богатствата, с които се гордееше и носеше със себе си, като залог за лично щастие, тук бяха придобили истинските си стойности. Общото въодушевление, което бе обхванало наоколо му всички умове, намери неговия млад ум готов бързо да схване и разбере истината, че жертвата е най-голямата ценност.

Че това, което носеше със себе си за украса на своя дом и накит за любима жена, щеше да ръждяса и да се претопи от огън, крадци ще го отнесат, молци ще го разядат и мухъл ще го развали, но жертва, сторена пред олтара на отечеството, никаква вреда не можеше покътна през вековете.

Че стари родители, сестри, мила съпруга и ненагледни рожби — всичко ще погине по своя ред, само стореното в името на любовта към отечеството ще пребъде.

Без да има пред очи велики люде, които със своите примери запълнят страниците на историята, този копривщенин, който никога не бе учил история, а само науката на труда и печалбите, вдигна каквото бе припечелил за осем години в Египет, за да го положи скромно като дар пред олтара на отечеството. Прости се с роднини и близки, при които бе дошел да започне мирен живот, за да се присъедини към чужди размирни хора и да се нарече техен брат.

Попаднал в Оборище като депутат на Копривщенския частен революционен комитет, замаян още от великата тази народна стихия, в която, увлечен тъй ненадейно, бе станал вдъхновен борец, Тодор Душанцалията чу протеста, изказан от Иван Соколов срещу пълномощното, и биде поразен от резките му, невъздържани думи. В своите пламенни, пълни с въодушевление чувства Тодор Душанцалията не бе допуснал, че пред олтара на отечеството, пред който с готовност бе сложил всички свои съкровища, можеха да се издигат не само тамянени благовония.

— Защо такива думи? — само това можа да каже той и укоризнено наведе очи към земята.

6. Едно народно събрание, което заслужаваше името велико

— Българският народ не ще нов султан! — викна гръмко Иван Соколов.

Апостолът Панайот Волов, останал прав на своето място, отвърна очите си от Душанцалията, който скръбно бе навел глава, и погледна отново оратора. Очите му се наляха със сълзи поради толкова остри и несправедливи подозрения, които видя струпани върху себе си.

Георги Бенковски стана. В същото време неговите депутати от Панагюрище, столицата, която той бе увенчал, скочиха, но не за да се изправят до него, а до Иван Соколова.

— Никакво пълномощно няма да подписваме!… — завикаха те почти едновременно и в един глас. — Ако ние не си изберем управлението и не си назначим началниците, нам не трябва и свобода! Няма да си проливаме кръвта, за да сложим нов тиранин на главите си!…

Силни възгласи да се спре подписването на пълномощното се чуха от много места сред купа на депутатите, които в настъпилата суматоха се бяха събрали на едно място сред поляната. В това време се разнесе гласът на Георги Бенковски:

— Братия!…

При звука на този силен и толкова познат глас, който сега изглеждаше спокоен, всички се стъписаха и млъкнаха.

— Братя! — извика повторно той. — Искам да ви дам известни разяснения. Някои учени и философи, които се намират между нас, ви дадоха погрешни тълкувания на пълномощното, което апостолите искат от вас да подпишете, преди да се започне всякаква друга работа. Това пълномощно апостолите искат от вас не от своеволие и за своя изгода, а то се иска само поради нашата длъжност да ви служим и за ваше добро. Онова, което е убило всички водачи, е своеволието. Ако пък имаме някаква изгода от подписване на пълномощното, то е, за да изпълним длъжността си. Защото, ако пренебрегнем длъжността си към вас, това значи да се откажем от правата си. Колкото човек е по-високо поставен, толкова по-строго трябва да изпълнява своите длъжности.

Я помислете, братя, ако ние не сме снабдени от вас с такова пълномощно на ръка, как ще ви браним от всевъзможни авантюристи и натрапници чужденци, които в размириците се готвят да навлязат и да се нахвърлят от всички страни върху вас, за да спечелят лесно извоювана победа?

Може би на някои философи да не е по волята това пълномощно, но аз не съм дошъл да работя за тяхна полза, а за народна!

— Приказки! — развикаха се едновременно няколко гласа от най-гъстия куп на депутатите. — Срещу такива натрапници ние знаем как да се пазим. Не се боим от тях. За такива измислици никакво пълномощно няма да подпишем!

Всред народното представителство настана такава суматоха, че не можеше да се разбере кои държаха речи и кои просто викаха. Някои депутати от селата се приготовляваха да напуснат вече Оборище и да си разотидат, додето пък други се бяха нахвърляли група срещу група, като държаха ръце на ножовете си.

На сцената на този горски театър наистина се разиграваше едно странно и велико действие. Душата на един народ, приспана от столетия, се събуждаше за живот по един чудесен начин. Роби хвърляха вериги. Обезправени се тревожеха за своите права. Вековно покорство противоречеше и противодействаше. Но имаше още нещо, което ужасяваше и подлудяваше всички. То бе онова вековно безмълвие, което отведнъж бе намерило уста, заговорило и закрещяло!…

Без да мисли, че цял живот бе работил, за да предизвика тази гледка, покрусен от нея, защото я бе предизвикал като бунт срещу себе си, Панайот Волов се хвърли към гъстия шумак на гората, закри се от очите на всички депутати и горко заплака. Той бе станал изкупителна жертва на своето въжделение за всенародна пробуда.

Неговите синджирлийци и новоселци веднага се притекоха и го наобиколиха. Те го следваха навред с преданост, която стигаше до обожание, и сега, когато го видяха да пролива горещи сълзи, завайкаха от съжаление и милост. Напразно те го молеха да им обясни за какво се е подигнала такава врява.

А в това време от поляната се издигаха все по-високи и застрашителни гласове:

— Ние не искаме тиранин, бил той турчин или християнин, все едно!

— По-добре е да стоим под турски ярем още петстотин години, отколкото да приемем това пълномощно, което ни връзва ръцете и ни прави прости оръдия във време на въстанието!

В същото време сред поляната се разиграваше една вече сърцераздирателна сцена. Георги Бенковски бе скочил върху един повален дънер и като изтегли сабята си, извика с цял глас и с всичките си сили:

— Петричани, мечени и вие, муховци с мечкарските шишанета! Тук ли сте, братя? Дойдете ми ако не на помощ, то поне да се простим за последен път!… Аз отивам!

Гробна тишина прекъсна онова страшно действие, което се разиграваше на горската сцена и достигаше своя патетичен край. Всички слисани погледнаха към това възвишено място, върху което викаше Георги Бенковски, и го видяха. Разтреперан от глава до пети, с гърди, издути до пръсване, с лице, което приличаше на стихия, и очи, които пръскаха светкавици, той викаше:

— Петричани, мечени, муховци с мечкарските шишанета, тука ли сте братя?…

— Тука сме!… Тука сме!… — екнаха от стотина различни места гласове от гората и позованите, вдигнати като от вихрушка, от всички страни се струпаха около него. Настъпи мъртва тишина, в която никой не смееше да диша.

— Братя! — викна Георги Бенковски. — Около три месеца се изминават вече, откакто аз ви дойдох на гости, откакто се запознахме един други. Тежки времена бяха тогава, братя! Когато чухте най-напред да излезе от моята уста ужасното слово: „Да въстанем против тиранина!“ — вие имахте пълно право да ме предадете на тоя последния още тогава, защото не ме познавахте що съм за човек! Хиляди пъти щях да бъда по-благодарен, братя, ако бяхте ме предали тогава на турците, отколкото да слушам сега, да бъда свидетел, да гледам, че нямате на мене и на моите другари апостоли за пара доверие. Сега именно, когато дойде време да се отплатим и ние, да познаете дали от сърце и душа сме били ваши братя и доброжелатели, да ви помогнем в тая критическа минута, когато имате най-много нужда от помощ, аз съм принуден за кефа на няколко тук присъстващи братя философи да ви напусна против волята си заедно със своите другари! Сбогом, мили братя!… Благодаря ви за гостоприемството, което показахте към мене! Простете ми, ако съм оскърбил някого, което е твърде възможно. Аз отивам в Батак да вдигам въстание, а вие правете щото знаете. Нека Господ да ви помогне. Сбогом!…

Като каза тия думи, Георги Бенковски втъкна сабята си в ножницата, хвана за юздата белия си кон, който чакаше завързан за дървото, и сложи крак на неговото стреме.

Внезапно млъкналата сцена отново оживя. Петричани, мечени и муховци се сгъстиха един до друг като стена около белия кон и хванаха неговите стремена.

— На кого ни оставяш, войводо? — извикаха отчаяни гласове от купа на депутатите. — Ние без тебе не чиним нищо!

Войводата изгледа отвисоко цялото събрание.

— Право да ви кажа, братя, аз не мога да си обясня що сте за хора вие. Предложих ви да подпишете едно невинно парче книга, което е пак за ваше добро и без което не е възможно нищо да стане, вие повдигнахте врява до небесата и поискахте дори да си отидете. Сега аз сам искам да си отида, вие казвате: „На кого ни оставяш?…“

С подобни хора аз не се наемам да вдигам бунт, заради това пуснете ме да вървя!

— Кой не иска да подпише? — завикаха заплашителни гласове от всички страни.

— Вие и вашите учени граматици! — студено отвърна войводата.

— Ние сме готови да подпишем всичко, което се предлага от тебе! — отвърнаха гласовете. — Бунт, бунт!… Бунт и свобода желаем ние!…

Тези викове потресоха всички, дори и тия, които бяха държали речи против подписване на пълномощното и призоваваха народните представители да се борят срещу него. Никой не бе предвидил възможността войводата да си отиде. Нямаше ли Георги Бенковски, нямаше да има бунт, нямаше да има свобода!…

И тия хора, които за един миг бяха живели свободно, които бяха покряскали на свобода, изказали своето мнение, правила своя избор, пред вероятността да загубят тая свобода полудяха.

Сега те можеха да се чудят на ума си, как са видели в лицето на апостола Георги Бенковски тиранин и узурпатор на правдините си. Нали той дойде да се бори за тяхната свобода?… Нали той ги научи да приготовляват своето оръжие, да се бият според военните правила на групи и поединично с врага, да се отбраняват и да нападат, той им назначи и обучи военачалници, стражи и свърза с тайна поща Панагюрски окръг с цялата страна?

Не бе ли той същият, който ги упъти как да си приготвят всички военни припаси и храни? А всичко това не бе ли само за да добият свобода?…

Не бяха ли всички синове на едно отечество? Не се ли стремяха към една-единствена цел?…

Георги Бенковски свали крака си от стремето на коня и отново се изправи върху високия дънер.

— Който иска да върви с мене и да изпълнява всичките ми заповеди безпрекословно — извика той, — нека си извади ножа!…

Стотици лъснати и намазани с масло ножове блеснаха на въздуха. Малцината, които не изтеглиха ножовете си, гледаха тая гора от лъснати острия с овлажнели очи. Те разбираха всичко. И у тях копнежът за свобода бе толкова силен.

Иван Соколов излезе из тяхната среда, премина между депутатите, качи се при апостола, прегърна го силно и го целуна в уста.

7. Резултати, които потърсват историята

Когато Георги Бенковски получи пълномощното, той веднага поиска да узнае с каква човешка сила, с какви бойни припаси и с какви налични средства разполага в своето владение Западна Тракия.

— Статистиките! — извика той, като седна на масата.

Панайот Волов биде извикан от шумата, където бе пролял безутешни сълзи, за да дойде и заеме място от дясната му страна. Останалите двама апостоли — Захари Стоянов и Георги Икономов — се настаниха от двете им страни, а поп Груйо, като духовен глава на целия народ, зае самостоятелно място срещу тях.

Всички депутати със своите статистики в ръце се наредиха около масата и в благоговейна стойка зачакаха своя ред.

Народното събрание биде открито. Двама писари отвориха върху масата нарочно приготвени за това книги. Всяко село трябваше да влезе със своята статистика на особена страница в една от тия книги.

Първият депутат пристъпи към масата и сложи своята статистика заедно с пълномощното, което бе получил от своя комитет.

Георги Бенковски прегледа внимателно пълномощното и като го сложи настрана, което показваше, че го одобрява и приема, вдигна неговата статистика и зачете на глас: „Толкова и толкова души съзаклятници, мъже на тая и тая възраст, деца, жени, старци, годни да носят оръжие или да вършат друга полезна работа във време на бунта. Пушки от тая и тая система… на брой толкова, револвери толкова, ножове, фишеци, куршуми…“

Следваха сведения за селото, къщите по брой, стопаните по имотност, едрия и дребен добитък на глави, поминък, местоположение, годно ли е селището да се защищава само, или ще стане нужда да му се дойде на помощ отвън.

След него наред се сложи статистиката на втория депутат и пак гласът на Георги Бенковски започна да диктува на писарите: „Толкова и толкова души съзаклятници, мъже на тая и тая възраст, деца, жени, старци, годни да носят оръжие или да вършат друга полезна работа през време на бунта…“

След като статистиките бидоха прочетени и записани, войводата възложи на писаря Караджов да събере нанесените данни и да направи една обща сметка за състоянието на целия окръг.

Когато Караджов се наведе над статистиките, той скръсти ръце на гърди и с достойнство на истински владетел зачака резултатите от неговата работа. Народното събрание бе доказало, че той владее над техните души и техните чувства. Статистиките щяха да покажат с какви материални богатства разполага.

Писарят Караджов най-сетне свърши възложената му работа и подаде листа със сборовете. Лицето на Георги Бенковски пламна от буйна червенина, изглежда, и той не бе очаквал този резултат, защото скочи и обяви с ясен и рязък глас, който можеше да се чуе из цялото Оборище:

— Статистиките показаха, че IV революционен окръг с център Панагюрище разполага с въстаници на брой:

— 73 532 души!

Гласове на силна изненада и въодушевление се задавиха сред общи викове от всички страни. Самите апостоли, изненадани от такъв резултат, скочиха на крака и направиха опит веднага с кратки речи да приветстват своите братя депутати. Дневният ред на Народното събрание се загуби сред всеобща врява. Победата — неоспорима, сигурна — грабна всички души и ги понесе на крилете си.

73 532 души!

Каква нужда имаше прочее да говорят за всичко друго?

Когато гласът на войводата Георги Бенковски се издигна и надви тяхното въодушевление, което застрашаваше да се превърне в опасно безгрижие, мнозина замлъкнаха, но никой от тях не бе склонен вече да слуша заплахи и предупреждения.

Всеки се чувстваше обезпечен от една войска въстаници — 73 532 души!… Никой не питаше къде е тази войска, разпиляна по всички села на окръга.

Един Георги Бенковски, изправен с целия си ръст, издигаше глас и изискваше от депутатите строгост и внимание. Те трябваше един по един да се изкажат как да се събере тази войска и по кой начин да се извърши въстанието.

Депутатите най-сетне се умириха и започнаха да се съвещават помежду си. Повилнелите от веселие деца отново ставаха мъже. Безгрижните роби отново придобиваха отговорността на свободни хора. При това всеки трябваше да мисли и да говори за цялото свое село.

— По-добре ще бъде — казаха едни — всяко село да образува юнашки чети, които да излязат с оръжието си в планината, а населението да остане мирно и да помага.

— Ние не можем да се съгласим с това предложение — обадиха се изведнъж гласове от няколко места. — Ние не можем да допуснем мъжете да тръгнат по гората, а жените и децата да останат без нашата закрила по селата, изложени на турски ятаган. Около нас всички турски села са въоръжени.

— Ако излязат само някои чети в Балкана — обадиха се трети, които се грижеха повече от другите за политическата страна на въпроса, — турското правителство ще ги обяви за разбойници, както е постъпвало досега, ще им изпрати войска, ще ги огради поотделно, ще ги избие и Европа никак няма да може да се намеси и протестира за тази работа. Ако обаче въстане цялото население, всеки ще види и разбере, че движението е всенародно.

Още веднъж всеки депутат трябваше да застане пред войводата, за да изкаже точно своето мнение по този въпрос, за да се състави план на кое място трябва да отиде населението на неговото село, когато получи вест, че въстанието е обявено.

— Трябва ли или не да се горят селата? — запита високо Георги Бенковски, като се обърна към всички депутати.

Мъжете, които представляваха селските комитети, се спогледаха и се приближиха едни към друг, за да се съвещават. След туй един от тях пристъпи към масата, а другите мълчаха.

— Да, трябва — отговори той за всички твърдо и с болка в гласа, защото, като бе решил да се горят села, той бе сложил огън върху своето село.

— Но всички ли села трябва да се горят? — запита отново Георги Бенковски.

Селянинът изведнъж си отдъхна и болезнената бледавина, която се бе разляла по лицето му, се замени с руменината на нов живот.

— Не всички — отвърна той, без да губи време и без да се обърне за съвещание към своите другари.

— Кои са прочее селата, които трябва да се горят? — запита отново войводата.

Депутатът отново се върна при своята група селяни. В историческия протокол тяхното решение било записано с тия думи:

„Всички ония села, съществуванието на които пречи и може да допринесе вреда на нашето дело, непременно трябва да се изгорят.“

В този протокол са останали да се четат по-нататък следните въпроси и отговори:

— Нужно ли е да се изгорят градовете Одрин, Пловдив и Татар Пазарджик?

— Да, трябва да се изгорят!

— Трябва ли да се съсипят градовете: Карлово, Златица, Ихтиман?

— Да.

— Какво значение трябва да имат Копривщица и Панагюрище?

— Трябва да се поставят в отбранително положение, щото да могат да послужат за прибежище на околните села.

— Нужно ли е да се развалят железниците и телеграфните жици? — Да, нужно е.

— Как трябва да постъпим с ония българи, които не въстанат при пръв позив?

— Трябва да ги принудим да направят това чрез различни средства.

— Как трябва да се отнесем към турското население в селата?

— Въстаниците, без да губят време, трябва да ги нападнат и чрез меч и огън да ги накарат да стоят мирни.

— Какво трябва да правим с ония мюсюлмани, които, се покорят?

— На часа ще трябва да им се съберат оръжията, мунициите и имуществата, срещу които ще им се дава по една разписка, подписана от главатаря на въстанието. Тия техни имущества ще се пазят в българските съкровища и по никакъв случай не могат да се злоупотребяват, защото принадлежат на мирното население.

— Где трябва да държим покорните мюсюлмани?

— Тие ще се поверят на нашите стареи, които ще ги отведат във въстаническите пунктове. Оттам ще се изпроводят заедно с фамилиите си, децата си и старците към ония избрани места, които служат за прибежище на собствените наши семейства; тие трябва да живеят заедно, като същи братя. Наша свята длъжност е да надзираваме за тяхното благоденствие, за честта и живота им така също, както и за нашите фамилии.

От всяка една страна въпроси и отговори се редяха без прекъсване, но въпросът, който всички считаха за единствено важен, все още не бе зададен от никого.

Той избухна спонтанно от всички уста, когато един бързоходен куриер от Враца влезе в Оборище и остави пред войводата Георги Бенковски запечатан с червен восък плик, изпратен от апостола Стоян Заимов.

Войводата го разпечати и прочете сам, а после стана и като го вдигна над главите на всички депутати, извика с висок и развълнуван глас:

— Апостоли, народни депутати, чуйте какво ни пише апостолът от Враца: „Ние сме вече готови, братя. Ако днес ни се представи случай, тоест че и другите окръзи са така също готови, ние ще развеем знамето на свободата!“

Дружни викове от всички страни подхванаха и разнесоха тия думи надалеч из цялата гора.

След туй въпросът, който чакаха, избухна от всички уста:

— Кога, кога ще развеем нашия байрак, войводо?

Георги Бенковски погледна в светналите очи на своите другари апостоли, които го подканяха да заговори, и кимна с глава:

— Обявявам… — извика той, като заглуши всички останали гласове — че денят, в който ще се развее байракът в IV революционен окръг, не е далеч!

Нови бурни викове грабнаха и понесоха неговите думи. Той обаче остана да стои прав и да чака бурята, която бе повдигнал, да затихне. Бе наумил да каже нещо, което трябваше да се чуе на всички страни.

— Братя! — провикна се той, когато настъпи тишина. — Колкото и близък да е денят, ако турското правителство подуши работата и посегне да хване някого от работниците, то селото, в което се случи това нещастие, трябва да въстане, за да отърве своя брат, и бързо да извести за това в Главната квартира в Панагюрище, отдето ще се провъзгласи бунтът!

Нито той, който чакаше да замлъкне радостната буря на Оборище, нито тия, които викаха от радост, можеха да знаят, че тия негови думи са съдбоносни, че те ще решат техния живот и изхода на бунта.

8. Поличбата

Ония, които оцеляха в бурята и много нещо имаха да си спомнят за Оборище, разправяха, че в това време малкото небесна виделина над главите им съвършено потъмняла, силна буря връхлетяла върху гъсто сплетените буки на тяхното скривалище и ги запревивала до земята. Светкавици, гръмотевици, дъжд и град тъй поройно завалели в тази дупка, скрита между двете речни бърда, че големите огньове, върху които врели казаните, угаснали, пороите завлекли пепелта им в реката, казаните се изпълнили догоре с град.

През това страшно време, в което всички депутати гледали как да запазят главите си от дъжда и градушката и се криели под големите буки, една черна и лъскава змия, една усойница, изпълзяла от своето горско легло, застанала на поляната сред Оборище, само за миг вдигнала страшната си глава и огледала всичко наоколо. При блясъка обаче на първата светкавица тя изтеглила напред съскащия си език и потеглила към депутата от село Балдьово.

„Тогава ние не можахме да познаем, че това е поличба“ — разправяли отсетне ужасени очевидци.

Тъй в „Илиада“ се разправя как, преди да започне битката за Троя, над троянската войска, наредена за бой, и над главите на всички военачалници се появила страшна поличба. Орел, понесъл змия в човката си, летял над войската, но летял отляво, което било на лошо. Змията го кълвяла по гърдите. Орелът вече не можел да я държи… изтървал я и змията паднала пред войската.

„Показва ни се страшна, зла поличба! — завикал един от главните началници — Да не приемаме войната, която иде!“

Ала не бил послушан нито от войската, нито от народа и това, което било предречено за Троя, станало.

Тъй една светкавица като орел хвърлила черната лъскава усойница сред Оборище. Но пак и в това събрание намерил се само един старец, който поклатил побелялата си глава и казал:

„Това никак не ми харесва!…“

XII

Разразяване на гръмотевицата

1. 20 април

Летописци и съвременници описват този ден 20 април като ден хубав, но обикновен. Ясно слънце изгреяло на синьото безоблачно небе. Овчарите посрещнали изгрева, като се катерели по най-близките баири и подвиквали подир стадата. Ранобудни панагюрки с мотики на рамо пъплели вече из близките лозя и градини.

Георги Бенковски наблюдаваше тази картина с телескоп от прозореца на горния кат на Тутевата къща, додето Орчо войвода, застанал на стража със своите момци на пътната врата, го гледаше с обожание и му държеше оръжие за почест.

Всяка утрин това наблюдение на местността бе за войводата час на разузнаване и размисъл.

Между високия връх на Средна гора Братия, който се виждаше на север, и хълмистите Родопи на юг Панагюрище бе застроено в едно горско гнездо, сред море от височини. През средата на това горско гнездо шумно и весело протичаше Луда Яна, която стремително се спущаше от Братия.

На север неговият телескоп улучи кичестия връх на Лисец, до който се стигаше от Панагюрище подир час и половина добър ход. Под него бе прикътана от всички страни вдълбана местност — Разлатица. Ръката му подвижи телескопа надясно и още надясно към стрелчанския път. Тогава спря на възвишението Илинден, връх-наблюдателница, от който можеха да се разгледат надолу с най-големи подробности Белите камъни, между двете големи реки Свинарска и Черешка, високото плато Стрелешки дервент и самото поле на село Стрелча.

От Илинден можеха да се разгледат с най-големи подробности Каменица и неговият близнак Кукла. Между тия двете възвишения нависоко се чернееха големите дървета на Балабанова кория като рошав калпак върху изядените от порои плещи на връх Висок. Тези възвишения бяха за Панагюрище естествени крепости, поставени над редица хълмове, реки и блата, които се снишаваха постепенно към североизток.

Телескопът се обърна право към юг, където всяка сутрин диреше височината Свети Никола, кацнала като страж над пазарджишкия път. На Свети Никола той мислено изпращаше всяка сутрин нови и нови подкрепления, назначаваше войводи, правеше размествания и подсилваше изпратените групи. Каквото и число въстаници да струпваше на Свети Никола, следната утрин това число му се струваше недостатъчно. Свети Никола бе фокусът, в който, съсредоточавайки своята мисъл, той срещаше окото си с окото на врага.

С връх Свети Никола той завършваше разглеждането и разучаването на околните височини. Преди да свали тази сутрин телескопа, войводата Бенковски се изяви и хвърли един разсеян поглед на североизток към копривщенския път и Копривщица, но веднага отпусна ръка. Той бе оставил Тодор Каблешкова да охранява пътя, който свързваше Панагюрище с Копривщица.

— Дано не получи някоя нова треска — каза той, като си спомни, че именно по причини на силна треска Тодор Каблешкова не бе могъл да присъства лично като апостол в Народното събрание на Оборище. — Но и да му дойде нова треска — няма от какво да се тревожим… Турски крак никога няма да стъпи на този път!…

2. Продължение на ежедневната работа

Като завърши прегледа на околните височини, той напусна прозореца на горния етаж на къщата и свика апостолите на заседание.

— Аз се чудя как можете да спите в такова време, когато всичко живо се е събудило! — каза той, без да гледа, че повечето от тях току-що бяха сложили глави да поотдъхнат кой където свари. — Станете да напишем прокламация към българския народ!

Апостолът Панайот Волов, който бе задрямал, с глава, опряна на ръката си, веднага скочи. Той се интересуваше твърде много от написване на прокламацията. Като най-образован от всички, отдавна имаше съставен своя проект, който бе озаглавил Възвание към българския народ.

— Тази прокламация трябва да бъде написана твърде внимателно — започна той, за да прокара приемането на своя проект и предотврати нечия намеса. — Образованият свят ще съди по нас само по нашето Възвание.

Бенковски веднага даде своя отговор.

— Аз нямам нищо общо с коварните дипломации! — каза той. — Българин съм, апостол съм на свободата, искам да ме разбират само ония, на които съм дошел да помагам! Без да гледаме дали са употребени на място омразните точки и запетаи, седнете да напишем нашата прокламация, както излезе от сърцата ни!

Георги Икономов, който бе съгласен с него във всичко, скочи и пръв се настани на масата, като каза, че българският народ има нужда само от такива прокламации. Че граматиката никаква роля не играе там, където пукат пушки и гърмят топове.

Волов наведе нежното си и поруменяло лице. И този път черните му, добри очи овлажняха. Ала и този път той не искаше един негов проект да попречи, щото приготовлението за бунта да не се върши тъй бързо и успешно, както се вършеше под заповедите на неговия помощник. Той мълчаливо оттегли своя проект за Възвание, както и цял преди това бе оттеглил себе си.

Когато през този съдбоносен ден апостолът Захари Стоянов отправи към него почти шепнешком и в ухото му този въпрос, защо мълчи, защо отстъпва и оставя всичко в ръцете на Бенковски, когато нему е поръчано да организира IV окръг, когато той е отговорен за всичко, което се върши в него и пред лицето на народа, и пред своите другари, Панайот Волов се изчерви, но намери сили да овладеете гласа си и да му отговори кротко: „Аз му отстъпих доброволно, защото е по-достоен от мене.“

В скоро време шестима бързописци преписваха вече с най-голяма бързина по един препис за всяко село в IV окръг Прокламацията на Георги Бенковски към българския народ, която носеше подписите на четиримата апостоли:

„Братя българи!

Дойде краят на зверската тирания, която от пет века търпим под османска насилническа власт. Всеки от нас очакваше това с нетърпение. На… настъпва денят на народното въстание на всички българи в България, Тракия и Македония. Всеки честен българин, в жилите на когото тече чиста българска кръв, тъй както тя е текла и в жилите на нашите царе от старо време Крум, Симеон, Борис и Асен, трябва да въстане с оръжие в ръка, та с първия ни още удар да зашеметим врага.

… Нашите юнаци българи не трябва ни най-малко да се боят от смъртта. Те не трябва да се страхуват от прогнилата от само себе си турска власт, която отдавна чака своята разруха. Напред, братя! Грабнете оръжие в ръце и с него всички дружно да се бием храбро против нея, за да защитим по такъв начин свободата си и родината си!

О, българино, докажи, че си жив, покажи, че знаеш да цениш свободата си! Въставайки днес, спечели свободата си с бой и със собствената си кръв! Нека се строши хомотът, що реже врата ни като трион!

Ти, който търсиш чест и правото на свобода, защити честта, правото и свободата на оня, който ще потърси закрила у теб! Бъди смел и храбър! Бий се безстрашно срещу врага, но не отказвай великодушието си към падналите в плен.

От днес от името на нашия народ ние обявихме пред целия цивилизован свят: Пълна свобода или смърт!

Напред, напред, братя, Бог е с нас!“

— На мястото на датата ще оставите три точки! — обърна се към писарите Георги Бенковски. — Числото аз ще попълня собственоръчно.

Тази мярка той взимаше, за да не узнаят писарите датата на обявяване на въстанието — 1 май, която дата бе уговорена вече само между апостолите — и да я разгласят из селището.

Той не знаеше, че друга сила, по-висша от всички началства, бе решила вече датата за обявяване на въстанието и че тя нямаше да бъде 1 май, а тъкмо датата на днешния ден — 20 април!…

3. Кървавото писмо

На 3 часа подиробед вратите на къщата, в която квартируваха апостолите, се отвориха с трясък, стражите отхвръкнаха в градината, а през прага връхлетя младежът Никола Салкин от Копривщица, цял потънал в пот и прах, на един вир-вода обезумял кон, който, щом стъпи в двора, изби с четирите си копита искри в камъните, грохна на земята и издъхна.

Четиримата апостоли, които видяха всичко през отворения прозорец на одаята в долния кат, в която писарите преписваха възванието, пред това необикновено явление, което се извърши пред очите им, грабнаха револвери и се хвърлиха към външната врата.

Да няма някое предателство? — извика с грозен глас Георги Бенковски.

Цял замаян, запъхтян до задушаване, Никола Салкин се измъкна изпод трупа на коня, изтегли из пазвата си едно писмо и се помъчи да застане по войнишки пред него. Черни вади пот течаха по изпитото му лице.

Писмо от Каблешков! — едва и с последни сили извика той, като на няколко пъти си пое дъха. — Този кон е неговият! Той ми го даде преди два часа, за да стигна по-скоро тук!…

По думите му апостолите разбраха всичко и с викове се нахвърлиха от четири страни върху него. Той бе взел пътя от Копривщица до Панагюрище за два часа, когато този път се взимаше от един добър ездач за пет.

Бенковски грабна пръв писмото от ръката му, разкъса го и го издигна с разтрепераните си пръсти. Писмото бе подписано и подпечатано с кръв:

„Братия!… — зачете той, като по-скоро викаше. — Вчера пристигна в село Неджиб ага из Пловдив, който поиска да затвори няколко души заедно с мене. Като бях известен за вашето решение, станало в Оборищкото събрание, повиках няколко души юнаци и след като се въоръжихме, отправихме се закъм конака, който нападнахме, и убихме мюдюра с няколко заптии. Сега, когато ви пиша това писмо, знамето се развява пред конака, пушките гърмят, придружени от ека на черковните камбани, и юнаците се целуват един-други по улиците! Ако вие, братия, сте били истински патриоти и апостоли на свободата, то последвайте нашия пример и в Панагюрище…

Копривщица, 20 априлий 1876 г.

Т. Каблешков.“

Депутатът на Клисура в Оборищкото събрание, който тази сутрин бе тръгнал в тъмни зори да се прибере в родното си място, бе поставил под кървавия подпис и печата с кръвта на мюдюра следната забележка: „Бях очевидец, когато са извърши сичкото гореказано в писмото на Тодора. Тръгвам за Клисура, за да направя същото. Н. Караджов.“

4. Символът

Тримата апостоли, начело с войводата Бенковски и с кървавото писмо на Тодор Каблешков в ръце, останали без глас, заковани, неподвижни, с очи напълнени от сълзи, гледаха куриера Никола Салкин. Бедният младеж почувства, че пред великото събитие, на което бе глашатай, неговата мисия не можеше да бъде тъй проста, че да свърши пред тия вождове с подаване на съдбоносното писмо, колкото и бързо да бе извършил това, като един истински маратонски бегач. Той усети своята душа като една частица от това събитие и заговори задъхано, с прекъсване, но смело, като съучастник:

— Вчера Неджиб ага довтаса ненадейно от Пловдив и доведе със себе си 14 конни заптии. Той отседна при мюдюрина в конака, но ние забелязахме, че конете останаха в двора оседлани, а заптиите — стегнати, с оръжието готово като за път. Веднага се пръсна из къщите слухът, че Неджиб ага е дошъл от Пловдив да залови Тодор Каблешков, Петко Бояджиев, Лука Гьотлийски, Цоката, Георги Тиханек и Брайко Еньов като комити и да ги закара на съд в Пловдив.

Рано сутринта конашките заптии наистина тръгнаха да ловят „комитите“…

В това време Тодор Каблешков лежеше болен вкъщи. Беше го втресло силно през нощта. В дома му заседаваше Военният съвет, както всеки ден. Тодор Душанцалията, който се бе върнал от Оборище, заседаваше също там. Когато Георги Тиханек запита: „Какво да правим?… Кара Хасан в тъмни зори е идвал да ме дири у дома…“ — Душанцалията отговорил: „В Оборище се взе решение и главният войвода Бенковски заповяда: Ако турското правителство подуши работата и посегне да хване някого от работниците, то селото, в което се случи това нещастие, трябва да въстане, за да отърве своя брат!“

В очите на Бенковски проблесна за миг блясъкът на нещо невероятно. Когато издаваше такава заповед в Оборище, той най-малко бе мислил, че с нея ще спасява своята родна Копривщица!… Всичко друго бе мислил, но не и това, че първата пушка ще гръмне в нея!…

Копривщица за него не можеше да бъде селото, застрашено от посегателството на турците, което „да въстане, за да отърве своя брат!“… Чорбаджиите бяха закрепостени в него! Това бяха крепителите на султановата власт, верните поданици, миропомазаните раи. А какво излизаше?… Кой вдига пръв бунта за свобода? — Чорбаджиите. Кой е бил застрашен от тях? — Техният гален син. Какъв е бил той? — Водач на бунта!…

Основни понятия, върху които бяха строени планове за бунт от векове, се срутваха при този мигновен блясък в очите му.

Защо не бе помислил, че има и неписани закони? Че Тодор Каблешков наистина е бил роден гален син на съсловието, закрепостено в своите богатства, наградено с охолен живот, доживяващо до спокойни патриаршески старини, могъщи корени на родословни дървета, с клонове и жълъди неизброими, като вековни дъбове, хранители на султановата власт, изпълнители на султановата воля, любими чеда на полумесеца, за да покаже на народа, че само когато се разклатят и тия вековни дъбове на империята, тиранията на султана ще рухне!…

Че само когато мълнията удари в старите корени, клоните и жълъдите, ще видят светлина!…

Бог не бе ли вложил светкавицата в ръката на Каблешков, в ръката на слабата болна издънка на могъщите дъбове, в момент когато е бил повален от треска, лишен от всички сили освен от една — върховната, — за да изяви нейната воля?…

Нима Каблешков не е бил символ?

Символ за въвличане на чорбаджиите в борбата против султана, за участието на върховната сила в бунта, което ще рече символ за победа!… Всеки трябваше да разбере това!

Гърдите му се изпълниха с тържествуващ рев. Той гледаше сякаш да разкъса с очите си от радост развълнувания куриер, който задъхано продължаваше да нахвърля все нови и нови потвърждения върху предположението, което бе блеснало като светкавица в неговите очи.

5. Първата пушка

Когато чул думите на Душанцалията за решението в Оборище и заповедта на войводата, тежко болният Каблешков скочил от леглото си и се развикал:

— Бунт! Бунт! Свикайте юнаците! Да се разделим на две чети!… Георги Тиханек, ти ще поведеш първата чета през „Бяла река“ към конака! Тази улица е тиха. Втората чета ще поведа аз през Генерилото. По-скоро да хванем жив Неджиб ага и неговите заптии!… Танчо Шабана е съсед на черковата „Свети Никола“. Идете, кажете му да забие камбаните! Либене Кукуринек, мини през нашия комшулук в двора на „Свет Богородица“ и дай от мое име заповед на клисаря да бие черковните камбани!

Трескав, изсушен от силния огън, разтреперан от вдъхновение, той грабнал пушката си, револвера си, най-скъпите, най-добрите, каквито имало в цяла Копривщица, запасал на кръста си меча, хвърлил се върху седлото на своя вран кон, същия, който те сега виждали пред очите си да лежи мъртъв, покрит с пяна и прах, и полетял пред своята въоръжена чета през Генерилото, към конака.

Георги Тиханек повел своите хора през улица „Бяла река“. Когато да завият към конака, те съгледали през дюгена на Петко Кундурджията заптието Кара Хасан, застанал да чака стопанина му, за да го хване и закара пред Неджиб ага като комитетски човек. Кара Хасан вече идвал в тъмни зори у Георги Тиханек да го залови вкъщи.

За един миг се разиграла страшна, невероятна сцена. Кара Хасан вдигнал глава и погледнал въоръжените до зъби хора, които идвали вкупом по улица „Бяла река“, без да може да разбере какво виждат очите му. Османлия, при това ага, не можел да възприеме като реална такава една група хора. Въоръжени до зъби раи посред бял ден в Копривщица, и то в някакви необикновени дрехи, украсени с много зелени ширити по гърдите, с калпаци, на чело със сребърни лъвчета, с бели навуща, увързани с лъскави черни върви, било гледка наистина невероятна. През дните не петстотингодишното господстване нито един османлия не бил виждал такова нещо в Копривщица. И тъй като нямал опитността в това отношение на някои свои прадеди, а бил освен това и много див, Кара Хасан вдигнал глава, погледнал чудноватите въоръжени хора и като познал начело Георги Тиханек, когото търсел от сутринта, засмял се със раззината уста. Това бил обикновеният смях, с който се засмивали всички заптии от петстотин години насам в лицето на хванатия рая. Той не могъл и да помисли, че историята в този миг променяла своето лице. Че него била определила за прицел на първата пушка, вдигната от ръката на раите. Първата пушка, пукнала за бунт и свобода.

Георги Тиханек вдигнал тази пушка в ръка. Той бил избраникът. Негов бил първият изстрел в петвековната тишина. Кара Хасан заревал, разперил ръце и грохнал с чело, пронизано от първия куршум на свободата.

6. Първа среща с врага

В същия миг откъм центъра отвърнал с ясен и сигурен гръм револверът на Каблешков.

„Да живее България!“… — чули се гръмки възгласи от двете страни. Георги Тиханек летял вече пред своите момци към конака. Той заварил Каблешкова там. Хората му заели позиции по прозорците и вратите на съседните дюкяни.

— Затръшнаха вратата пред очите ни! Неджиб ни е чакал! — извика Каблешков.

И наистина Неджиб ага бил нащрек. Несигурност, изпълнена с дял какви пушки стискат в ръце. Сега трябвало да изпита колко бърже действат с тях.

Той заповядал на своите заптии да се качат на конете си и да изтеглят саби, а сам възседнал своя кон.

Вратите на конака се отворили широко и в същото време се затворили с трясък. Всички въстанически пушки мигновено се изпразнили в получения отвор. Неджиб тогава трябва да се е ослушвал внимателно в пълненето на пушката. Втори път той дал заповед да се отворят вратите. Втори залп от 21 пушки запълнил с дим и трясък зиналия отвор, но и този път той моментално бил закрит с тежката врата. В същия миг, в който се чуло повторното пълнене на пушката, вратата се отворила за трети път и Неджиб изхвръкнал начело на своята заптийска конница. Колкото и неговото излизане да било светкавично, той усетил, че една приклада го ударила до откъсване на ръката, че сабята, която държал с нея, отхвъркнала като треска, че фесът му литнал като птица. След миг той усетил само едно — че лети, следван от заптии, обърнати във вихри, и че куршумите на въстаналите раи не могли повече да го стигат…

Но въпреки че се усещал да лети, Неджиб имал само едно на ума си… Клисурския път! Този пловдивски турчин с всичките си дела бил показал този ден в Копривщица, че бил ловък и съобразителен началник. Той не се опитал да бяга по добрите пътища, защото предположил, че били завардени веднага с обявяването на бунта. А избрал клисурския път, който бил стръмен, изоставен дори от пешеходци, непроходим за коли, а за конници — едно трудно изпитание. Очевидци, които видели Неджиб ага и неговата конница да навлиза в клисурския път, разправяли, че камъни, размесени с искри, хвърчали на облаци под копитата на конете.

Мюдюрът на Копривщица, като се видял изоставен от своите защитници, бежешком напуснал подир тях опасната своя крепост. Опитал се да се укрие в прахоляка, който оставили конете им. Въстаниците го зърнали да бяга към Тополница и го настигнали.

Конакът на господарите, този символ на тиранията във всички градове и села, паднал във въстанически ръце! Няколкото заптии, последните защитници, били победени. Знамето на свободата се развяло пред омразната сграда!! Черковните камбани екнали от всички страни! Въоръжени въстаници изпълнили улиците, пресрещали се, прегръщали се разплакани и се целували в уста!…

Каблешков седнал и написал това писмо, което подписал и подпечатал с кръвта на мюдюра. Заповедта на главния войвода в Оборище гласяла, че в случай на предателство някое село се види принудено преждевременно да въстане, бързо да извести за това на Главната квартира в Панагюрище, отдето ще се провъзгласи бунтът!

Никола Салкин завърши със задъхан глас:

— Тодор Каблешков пъхна писмото в пазвата ми, зави на ръката ми юздата на своя кон, който бе най-бързият в града, и ми каза: „Бързай! От твоята бързина зависи нашият живот и нашият успех! Да живее България!“

Неудържими сълзи се търкаляха по пламналите страни на апостолите. Най-силно плачеше, разтърсен до дъното на душата си, апостолът Панайот Волов. В това време Бенковски размаха ръце и неговият глас, който се уподоби на лъвски рев, се издигна над всичко, сякаш имаше на ума си да вдигне на крак цялото селище.

— Бунт!… — зарева той на всички страни. — Въстание!… Бобеков!… Стотниците!… Удряйте камбаните!… Изгърмете няколко пушки да се обяви въстанието! На оръжие! Какво чакате! Три часа става вече, откак в Копривщица гърмят пушките! Нашите братя се бият! На оръжие!…

Апостолът Панайот Волов се втурна в къщата, изнесе своето шаспо и неговият оглушителен рев разтърси тишината на цялото селище.

XIII

История на едно въображаемо царство

1. Какво можеше да се види в Панагюрище от птичи поглед

Какво можеше да се види в Панагюрище на 20 април при залязващото слънце от птичи поглед?

Едни тихи къщици, натъпкани една до друга по двата бряга на буйната и пълноводна река Луда Яна, други — разпилени между незастроени дворове и поляни, изпъплали по каменливата подкова, която ги държеше в гнездо, огреяни още от слънце, варосани прясно за Великден, с перденца дантелени и хасени, с къдри колосани, привързани с широки панделки, зад чисто измити прозорци. Дворове с големи порти, много по-високи от самата къща, както се правеха според тогавашния обичай. Панагюрец, който нямаше такава порта, не можеше да се похвали, че е имотен или че се ползва с уважение между своите съграждани. В тия дворове, между купчините кичести и раззеленени дървета, можеха да се видят по-ниски сгради и покриви, които прибираха през зимата една малка част от ония 38 000 глави овце, 40 000 овни, купени за угояване от Софийско и Сръбско, а откарвани за продан в Одрин и Цариград, 8000 говеда и 3000 коня, собственост на панагюрци, додето повечето от тях зимуваха вкъщи, далеч на юг около Баба Ески, Люле Бургас и Одрин. Четвереногите обитатели на тия ниски пристройки поради рано придошлото хубаво време бяха разпилени вече на паша из наетите пасбища на панагюрските чалове, на шест витошки превала, на три високи чала в Рила, в Стремския балкан и в планините около Пирот и Ниш. Под техните стрехи сега бяха изнесени качета, напълнени със сирене, и сандъци, натъпкани догоре с четвъртити калъпи изсъхнал сапун, здраво заковани с дървени капаци, с шарени етикети, залепени върху капаците, готови да се разнесат за продан из цяло Татарпазарджишко, Пловдивско, Ихтиманско и Златишко.

Под ниските стрехи висеше на големи черни свесла осолено козе месо — ония пастърми, които се ползваха с най-голяма слава в Цариград.

Изнесени на слънце в двора или в чисто измазания с глина пруст, постлан с нова черга поради празниците, се виждаше домашният стан, необходим като покрив на всяко панагюрско семейство, върху който мъже и жени с еднакво усърдие тъчаха ония прочути шаяци и аби, от които всяка година излизаха за продан от Панагюрище 200 000 аршина аба и 10 000 аршина бял шаяк.

На двора можеха да се видят още, натрупани на купчини, черги и чували от козина, едно рядко ръкоделие, което се диреше по всички пазари на Турция, но което бе намерило своите най-добри майстори в Панагюрище.

Стотици пилета, кокошки и петли ровеха с крака и кълвяха с човки между дърветата и бурените на незастроените места. В затворените кочини тлъстееха шопари, а малки черни прасета припкаха по брега на реката, където угоени патици се гмуркаха в затоплените плитчини. Кучета със замижали очи вардеха цели стада едри снежнобели гъски, застанали край придошлите води.

В това слънчево следпладне, сред тишината, която царуваше в цялото селище, от къщата на Иван Тутев се разнесе ясен и силен гърмеж на пушка, който вдигна бял облак дим между дърветата на градината. Още няколко такива вистрели и високата голяма порта на Ивана Тутев се разлетя като от вихрушка, тъй че двете й крила се залепиха назад до плета на оградата.

От нея изхвъркнаха на улицата четирима души с голи саби в ръце, със зелен байрак, развян над глави, с очи, пламнали от едно въодушевление, което при околното спокойствие приличаше на безумие, с една уста раззината, която пееше, но песен невероятна, несъвместима с околната тишина, която вместо звуци изригваше лъвски ревове:

Хей, народ поробен,

що си тъй заспал!…

Ил живот свободен

теб не ти е мил!…

С тези ревове в уста четиримата мъже с размахани голи саби в ръце, под развеяния зелен байрак, който изглеждаше набързо привързан за едно неокастрено дърво, се спуснаха тичешката към моста на Луда Яна, където се намираше чаршията и конакът. След всеки куплет на своята песен те се поспирваха за един миг, вдигаха глави и викаха вкупом със същото настървление и ожесточеност, с който пееха песента.

— Бунт! Бунт!… На оръжие всички!…

Какви бяха тия четирима мъже? Бяха ли те наистина някои луди, изтървани от дома на Иван Тутев?

Пазителите на тишината, тоест конашките заптии, които се излягаха на припек върху пейките пред конака, като чуха техните ревове отвъд реката и се понадигнаха на лакът да ги видят, помислиха, че това са някои от ония комедианти, които ходеха по празниците из селата и под развян байрак, с тъпан в ръка обикаляха по улиците да събират публика.

А през това време един от тия четирима „комедианти“ с голи саби в ръце, под развеяния зелен байрак, свали от рамото си пушка, приклекна на едно коляно и в този миг стана невероятното, нечуваното досега сред това селище — той се прицели в тях и гръмна!…

Техният поглед, отправен към приклекналия, станал внимателен, втренчен и накрая ужасен… трая само миг, но в този миг те разбраха едно, което не бяха чували да е ставало тук, което не вярваха да видят самите те, но което ставаше. Те разбраха, че насреща им не стоят комедианти, не стоят луди, а комити! Че те не развяват байрак за веселба, а са вдигнали байрак за бунт! Че те не оповестяват с тъпан смешно представление, а са извадили саби да изложат на показ пред конака техните изрязани глави и проляна кръв!…

Когато насочената към тях пушка гръмна, нейният пълен с омраза рев, отмъстителен огън и смъртоносен куршум ги намери вече, въпреки тежката им походка, присъща на тяхното положение, да хвъркат като птици през високите конашки дувари. Тракането на техните касатури по стените биде заглушено от дружния залп, с който четиримата, застанали отвъд реката, изпразниха своите оръжия върху тях.

Цяло Панагюрище обаче, тихо до тоя час, огреяно от слънцето, изложило на неговите лъчи своето изобилие, своите имущества, наредени в хубави домове, под стрехите на малките пристройки, оставени на показ по дворовете, всичко това строено с години, работено с две ръце, събирано пестеливо, трупано с усърдие, отглеждано, поено, хранено с щедра ръка, било до тоя час мирно, каквото си е било векове;-въпреки тия ревове за бунт и гърмежи от четири добри пушки си оставаше неподвижно, оставаше безмълвно, вратите му затворени, прозорците му затръшнати, децата му набързо заврени вкъщи, животните му заключени и занемели зад своите ниски огради, жените заслушани в стаите, мъжете му потънали вдън земя, сякаш никога по улиците на това селище не се бяха мяркали мъже.

Стигаше ли до техните уши песента на четиримата мъже, които с развения зелен байрак над глави и с пушки, които още димяха в ръцете им, бяха оставили вече опразнения конак и сега не вървяха, а се носеха като вихри към чаршията?

Хей, народ поробен,

що си ти заспал!…

Техните гръмки викове се носеха на всички страни:

— Бунт! Бунт! Хайде излизайте!… Пет часа става вече, как нашите братя в Копривщица се бият! На оръжие всички!…

— Не чуваха ли?… Защо бяха навред тия врати заключени, тия прозорци затръшнати, тия дворове пусти, тия къщи глухи като стени?…

Един гений на същото столетие за такива къщи е писал: „Тълпата (тоест народът) не се влече лесно подир рицари-хора. Идеалът съдържа приключения, а тя се страхува от тях.

… Един народ не се повежда ненадейно и по-рано, отколкото желае сам. Тежко томува, който се опитва да му вдигне ръката насила. В такъв случай той предоставя въстанието на собствената му съдба. Въстаниците стават като чумави. Къщата става стръмнина, врата става отказ, фасадата става стена…“

Не бяха ли срещнали тази стена Велчо Джамджията, увиснал на бесилката, направена на входа на неговия дюкян? Филип Тотю, ударил главата си в стената на Севлиево? Храбрият Караджа, изложил гърди на хиляди куршуми в Канлъ̀дере? Хаджи Димитър на Бузлуджа, останал да се бие с 20 души бунтовници срещу хиляда турци?… Пред тази стена не бяха ли издигнати миналия септември бесилките в Стара Загора?…

Георги Бенковски се бе похвалил, че през тия три месеца е влизал във всяка къща и превърнал всяка изба в малък арсенал. Тия мъже, които не се виждаха нигде, тия жени, тревожно заслушани в стаите, тия деца, набързо заврени вкъщи, не бяха ли прочее същите, които той научи да слязат в избите, да пълнят фишеци, да топят олово в старите тигани и да леят куршуми?… Които придума да изнесат сватбените си накити, за да си набавят нож и какво-годе огнестрелно оръжие? Които научи да пекат пексимет вместо хляб, да шият бунтовнически дрехи вместо аби и потури, да коват сребърни лъвчета вместо женски накити и гердани, вместо сладко и мармелади да варят мехлем за рани и да тъкат платно не за чаршафи, а за бинтове? Които научи да копаят окопи, да строят укрепления? Къде са неговите десетници, петдесетници, стотници, къде е хилядникът Павел Бобеков? Не бяха ли това неговите войници, които обучи да се отбраняват и да нападат вкупом, да залягат в храсти, в трапове, да скачат и да се хвърлят върху въображаемия враг?

Къде е тайната полиция, къде е градската стража, къде е личната охрана на Княза, която денем пазеше с пушки в ръце пред вратите и по стълбите на хаджи Луковата къща?

„Бунт!… Бунт!… На оръжие всички!“…

Не чуваха ли те гласа на своя вожд?… Не виждаха ли, че този, невидимият до днес, заварден от силни стражи винаги, сега търчеше по улиците сам, придружен само от трима чужденци на селището, и с гола сабя в ръце ги призовава на въстание? Питаха ли се къде бе неговата охрана? Напуснат ли бе от своите стражи?…

Цялото това тяхно дрънкане на голи саби, стреляне с пушки, придружено с ревове за бунт, по едни улици тихи, между едни къщи с вратни заключени, под погледа на едни прозорци, над главите им затръшнати, не правеше ли тия четиримата мъже да приличат на едни обезумели рицари, които върху тяхната сцена с декори, изобразяващи тишина, пълна с изобилие и имотност, искаха да изиграят една невероятна драма?…

Но дошло бе времето никому да не се види странно това.

Когато времената изпратят на някоя житейска сцена своите актьори, тези актьори, каквото и да правят, никому не изглеждат чудни.

Драмата, която е определена да се играе, никому не се види странна. За такава драма всяко време е улучено време и всички декори са подходящи.

Публиката, колкото и тя да е пъстра, опитна или наивна, старци с наведена към земята глава или юноши със завити къдри на челото и деца, които радостно пляскат с ръце, мъже, загрижени за своите тежки печалби, и жени, цели обзети от нежно майчинство, дори и такава публика нямаше да намери нищо странно, ако за декори на едни герои като тези послужеха великденските варосани фасади, пълните със сирене качета, наредени под стрехите, определени за износ към Пловдивско, Ихтиманско и Златишко, сандъците, натъпкани с домашен сапун, с шарени етикети върху закованите дървени капаци, които очакваше цяло Татарпазарджишко, големите черни свесла осолено козе месо, накачени под ниските стрехи, ония прочути пастърми, приготвени като хиляди други килограми угоено овнешко месо за износ в Цариград, стотиците, хиляди аршини бял шаяк и аба, надиплени около тъкачните станове, чергите и чували от козина, които чакаха да бъдат разнесени за продан из цялата Турска империя. Дошло бе времето никой да не изтръпне пред този декор!…

Между такива кулиси, изобразяващи постоянен труд по създаване на земни блага, пълно изобилие и имотност, трябваше да излязат стопаните с пушка на рамо, препасали сабя през кръста, втъкнали ножове и пищови в силяхлъка, с черен калпак на глава и с лъвски знак на чело! Из тия кулиси трябваше да излезе жената, майката, съпругата — с пола, пълна с куршуми, бабата — с престилка, пълна с пексимет, детето — с торбата, пълна с фишеци…

Дошло бе времето никой да не се плаши и да не се чуди на това…

Когато камбаните на цяло Панагюрище забиха и заудряха, когато къщите оживяха, когато прозорците се отвориха, за да дадат път на възгласа: „Да живее България!…“, когато вратите не се отключиха, а отхвръкнаха настрани, за да изхвърлят навън юнаци, мъже, старци, набързо облечени в бунтовнически дрехи, едва препасали силяхлъци, в които бяха наблъскали ножове и пищови, с кривнат набързо черен калпак на глава и лъвски знак на чело, с пушка, размахана в ръка, и с уста, която викаше: „Да живее България!“, когато Георги Бенковски посрещна първия свой войник така окичен на улицата, той се хвърли върху него, сграбчи го в прегръдките си, разцелува го силно в уста, смеси с него сълзите си и викна, целият потърсен, благодарен, възхитен:

„Бог е с нас!…“

2. Встъпително действие

Първото действащо лице, което стъпи върху тази странна сцена, имаше за фон едно всенародно въстание, за оркестър — виковете на цялото въодушевено население, които не искаха нито за един миг да млъкнат, размесени с гърмежи на шишанета и пищови, за хоров мотив — бунтовна песен. А това първо действащо лице, което на тази сцена излезе срещу войводата, бе депутатът на Перущица доктор Васил Соколски.

При първите гърмежи на бунта, вместо да яхне коня си и полети към Перущица, което щеше да рече, след като бе завършило делото на Оборище, да се завърне вкъщи, Васил Соколски с трескава бързина извади бунтовническите си дрехи, които носеше със себе си… „за всеки случай“, изнесе на бял свят оръжията си, облече се, въоръжи се, натъкна върху русото си, къдраво чело черния калпак с лъвски знак върху него и погледна само за миг в огледалото. Вместо бунтовник в неговата светла повърхност той видя две големи сини мечтателни очи, които светеха с една лъчезарна буря от чувства. Тъй като тези очи го караха да се просълзи, той се усмихна на своя образ и излезе на улицата. Вратите вече тракаха, прозорци се разтваряха, викове: „Да живей България!“ — цепеха въздуха. Женски писъци се чуваха от някои вътрешни сгради: „Марийке, изнес фишеците от обора мари!…“, „Хайде, чедо!… В торбата са, окачена на пирона!“

Други пресипнал и писклив глас, цял разтреперан от страх и вълнение, се обаждаше другаде: „Стоене бре, Стоенчо!… Тичай да помогнеш на тейко си да си навие навущата! Къде си му дянал калпака, тюх да се не види!…“

А Стоенчо, който набърже бе облякъл в дъното на зимнина себе си „бунтовнически“ и втикнал в задния джоб на скъсаните си гащи някакво старо пищовче, подвикна нещо в отговор, додето търчеше нагоре да помогне на татко си да се облече, да си навие навущата и да си намери калпака. Но неговият отговор се загуби във всеобщата пукотевица, която настъпваше като буря към мегдана.

Обхванат от вълнението, което бе настъпило вън, изненадан не по-малко от другите, трескав като тях, Васил Соколски се намери приготвен само за едно: въоръжен да хукне по посока на онзи глас, който викаше: „Бунт! Бунт! На оръжие всички!…“

В такива мигове водачът е фокус. От него излиза волята на бунта, в него се вливат народните сили да я подкрепят, както елеят се влива в светилника, за да свети.

Устремен към този фокус, както правеше това целият народ, доктор Васил Соколски се бе превърнал в една капка от неговия елей. Цял отдал себе си, той летеше да се влее в пламтящата лампада на бунта. Забравил Перущица и нейния частен революционен комитет, разтърсен до дъното на чувствата си, трескав от напрежението на момента, нямащ като другите нищо предвид освен гласа на водача: „Бунт! Бунт! На оръжие всички!…“

Васил Соколски правеше туй, което всички други правеха — тичаше към този глас с револвер, размахан в дясна ръка. Тъкмо в този миг в краката му се спречка някакъв турчин…

Това спречкване на турчина в краката на Васил Соколски бе неочаквано и неволно, извършено в момент на бягство, при което уплашеният неприятел се грижеше да отнесе като вихрушка гъжвата си към някой сигурен подслон. Той не бе предвидил, че като се спрепва в нозете на един тичащ към бунта „рая“, улучва нозете на Васил Соколски, който нищо друго нямаше за враг на света освен агарянците. Той се спрепна в неговите нозе, но всъщност неговите очи бяха тия, които той видя. В тия очи блесна светкавица, в ръката на гяура блесна нещо подобно, което бе оръжие, и то изгърмя. Турчинът се хвана за гърдите и се повали по лицето си на пътя. Нозете, в които така злощастно се беше спънал, го бяха отминали.

Когато Васил Соколски първи се хвърли в обятията на Княза и неговата свита, състояща се от тримата апостоли, в пълно бойно снаряжение, с размахан на въздуха револвер и целият обхванат от сияние, той викаше:

— Целувайте, братя, по-напред револвера ми, а тогава мене!…

3. Такава драма се играе върху сцената на бунта

В това време на мегдана въстаниците бяха приготвили вече друга среща. Панагюрските комисари, хилядникът Павел Бобеков, неговите стотници, петдесетници и десетници бяха там. Техните войници бяха около тях, облечени като въстаници, накривили черни калпаци с лъвчета на чело, с лъснати шишанета над глава, с голи ножове в ръце. Сред мегдана лежаха трима турци, безжизнени вече, които бяха посрещнали въстаниците с оръжията си из крайните махали. Щом Княза и апостолите се явиха на мегдана, всички присъстващи извикаха в един глас:

— Да живее България!…

Намазаните и лъснати ножове се вдигнаха в ръце като гора.

Множеството биде разтикано от един висок мъж, който наближаваше 40 години. По облеклото си приличаше да е от другаде. Всред този бунтовнически парад на мегдана той бе излязъл в гражданските си дрехи, нещо извинително само за чужденец, случайно попаднал този ден в Панагюрище. Лицето на гражданина твърде подхождаше на неговата фигура. Издължено и сухо, косата му буйна, а очите му длъгнести, искрометни, те правеха виното в тях да кипи и пръска искри от такава пенлива и шумяща материя, от която изглеждаше направен и целият му организъм. В този момент, когато този човек излезе пред Княза и апостолите, пред панагюрските комисари и военачалници, неговите винени очи ги изгледаха за миг като заслепени, той цял се затресе, сякаш пред очите му блесна осъществено онова ослепително видение, за което бе мечтал, в което бе вярвал горещо, откакто се бе закълнал и целунал меча на Георги Бенковски. Той сякаш виждаше България вече свободна, а под свещеното знаме — събрани всички нейни синове!…

Пред такова видение да бъде изправен човек значи да постигне своя идеал. А идеалът винаги е заслепителен.

Чужденецът цял се затресе от вълнение, вдигна ръце и викна:

— Да живее България!…

Додето тълпата учудено го гледаше, Княза, тримата апостоли, панагюрските комисари и военачалници му отвърнаха с дружеско и радостно: „Да живей!“

Това беше депутатът на Брацигово Васил Петлешков, който от Оборище биде доведен тук, за да заседава в Приготвителната комисия за бунта. Обявяването на въстанието го бе заварило в Панагюрище.

Той стискаше в разтрепераните си дълги и сухи пръсти един свитък бели листове, които бе намерил разлепени в двора на бай Иван Тутев, същия двор, от който преди един час тъй чудновато бяха изхвръкнали четиримата апостоли.

— Ти още ли си тук? — запита го строго Княза. — Брацигово тебе чака да въстане!

— Отивам!… — викна в отговор Васил Петлешков. — Но ето тези прокламации в ръката ми кой ще ги подпише, за да ги разнеса по селата, където минавам, и да ги повдигна на бунт?

— Подпиши ги сам! — отговори Княза, като си спомни „Кървавото писмо“, с което Каблешков му бе известил обявяването на въстанието в Копривщица.

— Сам!… Но как?

— С кръв!… — посочи му Княза първите жертви на бунта.

Васил Петлешков само за миг се поколеба. Неговата изтънчена натура потръпна, от неговото сърце към пръстите му се опъна една болезнена струна, която ги подръпна назад.

— Вместо подпис нарисувай по един червен кръст! — каза Княза.

Васил Петлешков се наведе, разгърна на коляното си прокламациите, потопи показалеца си в изтеклата кръв и започна да рисува под всяка прокламация по един червен кръст.

Над главата му веднага се натрупаха селяни, които бяха получили вече прокламации с поръчение да се върнат веднага в селото си, да разкажат какво се видели в Панагюрище и да го повдигнат на бунт.

— Подпиши и моята книга! — завикаха те. — И моята!… И моята!…

Но като нямаха търпение, пито време да чакат повече и като видяха колко лесно правеше той подписването, започнаха да топят показалеца си там, където той топеше своя, и сами бързо-бързо да подписват своите книги.

В това време Княза наобиколиха други нови чужденци. Такивато напоследък бяха придошли много, повикани по негова работа в Панагюрище. Възхитени, разтреперани от вълнение, те се въртяха около въстаниците в гражданските си дрехи, разпореждаха заедно с панагюрските комисари и с това правеха да изглежда Панагюрище не само на панагюрци, а на целия български народ. С тия чужденци, които се разпореждаха в него, Панагюрище бе придобил вида на общ град, което ще рече, той бе добил вече вид на столица.

Между всички чужденци най-високо държеше главата си един представителен мъж в граждански дрехи. Неговите команди се чуваха най-надалече. Додето народът се веселеше, той разискваше на висок глас с панагюрските комисари военни въпроси, и то така, сякаш даваше последни разпореждания. А наистина този мъж се приготовляваше за път. Най-сетне той се приближи към групата на Княза, за да се сбогува.

— Иван Соколов! — обърна се към него Княза, като го погледна в очи с оная усмивка рязка, която показваше, че и в този тържествен момент не е забравил неговото държание в Оборище. Този представителен мъж бе наистина депутатът на Пазарджик Иван Соколов.

Тази усмивка беше рязка поради своя смисъл, но в момента и при настъпилите обстоятелства идеше да покаже на Иван Соколова колко близък, колко привлекателен можеше да му бъде Княза. Революцията, само по себе си едно страшно острие, затъпяваше през тази усмивка остриетата на ония две копия, които в Оборище двамата бяха хвърлили един срещу други.

Подкупен, привлечен, възхитен, Иван Соколов също се усмихна от сърце.

— Дойдох да се сбогуваме, войводо! — каза той.

— Аз обаче нямам намерение да се сбогувам с тебе! — отвърна му Княза — Ти си учил в Белградската легия военно дело. Такъв човек трябва да остане тук, да укрепи града и да поеме командването на неговата отбрана. Назначавам те за главен комендант на първата българска столица Панагюрище!…

— Да живее комендантът! Да живее България! — извикаха наоколо панагюрските юнаци. Грабнаха Иван Соколова и го понесоха по мегдана над раменете си, над своите шишанета, които лъскаха на последните слънчеви лъчи, над мечовете си, с които го бяха заобиколили като гора.

— Кой е този? Кой е сега… този? — завикаха от всички страни. Някой от групата на Княза даде отговора. Той се понесе от уста на уста надлъж и шир по мегдана между цялото население, което бе навикнало вече да приима всички чужденци:

— Иван Соколов, пазарджичанин, комендант на Панагюрище!…

4. Революцията посреща първия си гост…

— Тичайте!… Турска бричка с бяло платно иде откъм Пазарджик! — извика като през бурия един едър въстаник.

В такова време всеки вик е повод за революционен акт, начало на суматоха, която в бурни времена се нарича кипеж на масите. Наближаваше да се смрачи, но този вик, тази една бричка, покрита с бяло платно, която идеше откъм Пазарджик, сама по себе си едно явление най-обикновено, познато на панагюрци от столетия, накара множеството веднага да опразни мегдана и да хукне към пазарджишкия път.

Най-напред потегли Княза, последван от апостолите и панагюрските комисари, но скоро те бидоха задминати от около 200 души въоръжени въстаници. С пушки в ръце, с ножове и паласки, които силно тракаха, тичешком те стигнаха моста, който се намираше извън селището, и се наредиха от двете страни на пазарджишкия път.

Движението на Княза биде още повече затруднено от струпването по пътя на големи тълпи жени, които най-сетне можеха да го видят!… Млади невести и моми хвърляха върху него цветя, постилаха земята под нозете му с цъфнали клони. Той — усмихнат, с ръка повдигната за поздрав наляво и надясно — напразно правеше опити да пристъпи напред. Стари бабички — нагазили в цъфналите клони — правеха в нозете му метани без прекъсване, целуваха ръцете и нозете му и молеха да ги благослови. Тази новозаветна картина правеше това множество, което бе събрало в себе си цялото население на Панагюрище, дори и пеленаците, писнали в ръцете на младите си майки, да залята на всички страни, да плаче сърцераздирателно, да се смее извън мярката, да се блъска с лакти и да се надвиква от щастие със съседите си, за да се доближи до Княза.

В това време откъм пазарджишкия път се подигна рев, който излезе от стотина мъжки гърла. Бричката, покрита с бяло платно, бе излязла от последния завой на пътя и се търкаляше вече към моста. Турчин с голяма бяла чалма бе подал главата си от прозореца на бричката, като се взираше в необичайното множество народ, струпано от двете страни на каменния мост. Неговият поглед не изглеждаше изненадан. Когато той помисли, както бяха помислювали това неговите събратя векове наред, че това множество е излязло него да посреща, стотина мъжки гласове изреваха из един път:

— Това е Азимаха! Азимаха!… Новият мюдюрин иде! Иде да си заеме поста!…

Тези викове, колкото и да се сториха на пристигащия началник повече гръмогласни, отколкото прилични, достигащи до неблагопристойност, нещо недопустимо за посрещане на мюдюрин от прости, безправни раи, не можеха все още да му дадат указания за страшната действителност, която се бе изпречила вече с една гора от щикове на неговия път.

Това, което бе напреде му, бе нещо тъй невиждано и нечувано за един османлия, че той не можеше да разбере какво е. Той видя щиковете, ала не повярва, че множеството държи пушки. Той чу грубата заповед на повилнелите от веселие посрещани, отправена към неговия колар, да слезе от капрата и задържи конете, но все още се готвеше да приеме всичко наоколо си като изготвено за него тържество.

В това време двеста пушки изведнъж изгърмяха и превърнаха малката каруца, покрита с бяло платно, в нещо, което бе плувало по тихо море и изведнъж бе грабнато от тайфун.

Този ураган, образуван от изгърмяването на 200 пушки в една прицелна точка, биде съгледан издалеч от юзбашията Ахмед ага, който начело на една малка конница заптии тази сутрин бе потеглил от Татар Пазарджик за Панагюрище.

С мургавото си лице, винаги строго и навъсено, с рунтавите си черни мустаци, увиснали над затворени устни, стъпил гордо като всеки османлия, Ахмед ага, един от най-прочутите заптийски началници в околията, от една височина над Панагюрище стана ням свидетел на този ураган, който се извърши на моста край селището, произведен от изгърмяването на 200 пушки върху една турска бричка.

Картина невероятна, която можеше да го накара в първия миг, по примера на Азимаха, да не повярва на очите си. Ала след като този страшен миг изтече, той трябваше да повярва в едно: че като заптийски началник е бил един слепец! Че този взрив, който бе избухнал под очите му в Панагюрище, може би гърми вече из цялата околия!…

Той полетя назад в пълен галоп и връхлетя в Татар Пазарджик презглава, опрашен до очи, вир-вода от пот, а подир него галопираха неговите конни заптии.

Подир тяхното пристигане конашкият глашатай веднага излезе сред пазара, задумка тъпана си и завика с глас, сърцераздирателен от тревога:

— Всички османлии, които могат да носят оръжие, да се въоръжат и да тичат на панагюрския път!…

5. Първият революционен съвет

Да се върнем на моста край Панагюрище, където ураганът бе вече преминал.

Коларят, конете — струпани един върху друг — едва се провиждаха в гъстите облаци дим, когато из вътрешността на бричката под превърнатото в опожарени и почернели дрипи чергило настъпи движение.

— Спрете, не трябва да убиваме Азимаха! — завикаха гласове удавени в дим.

— Кръв! Кръв!… — отвърна множеството. — Стига вече!… Доволно е!… Петстотин години!…

В същия миг от бричката се издигнаха две жълти, разтреперани ръце. Странно нещо, те издигаха насочена филинтра! Преди да гръмнат обаче, една сабя блесна върху тях и ги съсече, филинтрата падна в занемялата каруца.

— Смърт!… Смърт на тирана!… — ревнаха стотици гласове.

Княза, придружен от апостолите и панагюрските комисари, идеше най-сетне към мостчето. Погледът му падна върху остатъците на бричката. Бунтовниците извикаха отново в един глас:

— Смърт на тирана!

Георги Бенковски сложи ръце върху сабята си и зачака виковете да утихнат.

— Братя!… — извика той, когато се въдвори известна тишина. — Добре се събрахме днес, видяхме и понарадвахме един на друг! Сега всеки да иде на своето място, което ще рече: всеки да си вземе длъжността!… Не забравяйте, че ако днес ние сме господари на Панагюрище, то султанът е още господар на българската земя! Най-живо доказателство за това е този пред вашите очи. Той е бил Азимаха, вашият нов мюдюрин. Днес да ви управлява идеше той, да замести досегашния ви господар, да ви науми, че сте султанови роби! Провидението е виновно за това, че той е улучил за своето пристигане една фатална дата!…

Но той ни напомня, че навред из България има мюдюри, които са всесилни, които имат право да ни колят, да ни секат, да безчестят нашите майки и сестри, да ни смучат кръвта, да взимат залъка от устата ни!…

— Затуй казвам: Стига! Стига веселие! Всеки да заеме своя пост! Апостолите Волов и Икономов да заминат веднага през Копривщица и да повдигнат селата на бунт!… Първият в Гьопсата, вторият — в Старо ново село! Орчо войвода да вземе стотина души конници и да отиде в село Стрелча! Нужно е веднага да обере оръжието на стрелчанските турци!

Иван Орчо незабавно възседна черния си ат и гордо зацепи възхитената тълпа. Като приемаше от двете си страни цветя, благословии и нежни въздишки, той веднага потегли да изпълни заповедта, придружен от гръмогласни и нестихващи „Да живей!“ Моми с цъфнали клони и невести с китки здравец в ръце се втурнаха от всички страни да го кичат и украсяват главата на буйния му кон. Той не изглеждаше смаян от въздаваните му почести, а ги приемаше като един опитен войвода.

Около 40-годишен, среден на ръст, с тяло пълно, с нозе и ръце, представляващи една възхитителна система от мускули, които можеха да се преброят под грубия шаяк на неговите дрехи, е врат як и червен, а глава едра, на която светеха юнашки две черни очи, Иван Орчо дишаше сила, огнена енергия и неизчерпаемо юнашко веселие — качества, които правеха дори един току-що назначен войвода благонадежден, силен, желан… Зад неговия черен ат, който се чупеше над главите на възхитеното множество, с чело, накичено със здравец и зелени вейки, като едва прокарваха конете си в навалицата, започнаха да се нареждат двама по двама неговите нетърпеливи за бой юнаци.

В туй време над забръмчалите и раздвижени маси изрева гласът на един въстаник, покачен на гърба на сухия си, нервен и пъргав кон, който много му приличаше:

— Никой никъде не трябва да отива! Най-много войводи трябва да останат в Панагюрище!…

Неговата гръмогласна намеса в разпорежданията на Княза направи цялото разбунтувано множество, струпано около унищожената бричка, да възприеме неговия начин на държание, тоест да почне да разсъждава.

— Наистина какво ще правим ние, ако войводите се разпилеят, а турците изведнъж ни нападнат от всички страни? — започнаха да викат те.

— Вие още тази нощ можете да бъдете нападнати само от стрелчанските турци, които са ви пили много векове кръвта! — извика Княза. — Ако Иван Орчо не отиде още тази нощ да обере оръжието им, това оръжие ще надупчи с куршуми вашите жени, а техните ятагани отдавна са лъснати да секат въстанически глави. Избирайте!

— Прав е главният войвода! Иван Орчо веднага трябва да тръгне за Стрелча!… — завикаха от всички страни. — Но апостолите трябва да останат в Панагюрище.

На това странно място, избрано за седалище на първия революционен военен съвет, тия чудновато накичени и въоръжени конници, които подаваха гласа си за това или онова решение, представляваха от себе си едно възхитително възкресение на своите праотци, за които се казва, че спали на конско седло с оръжие под главите си и върху конско седло яли, пили и държали военни съвети.

— Тука ще остане Захари Стоянов — провикна се отново гласът на главния войвода, — който ви познава. Апостолите Волов и Икономов ще заминат. Ще вдигнат на бунт Гьопсата и Старо ново село, ще подберат оттам две чети и веднага ще се върнат при нас в Панагюрище!

— Добре, нека тогава заминат още тази нощ! — така гласеше новото решение.

— Но какви са гаранциите, че ще се върнат?

— Това са апостоли!… — повдигнаха се укоризнени гласове от всички страни и потомците на неверния Тома млъкнаха.

— Ильо стотника тука ли е? — викна Княза.

— Аз, войводо! — разпенен от разправии с въстаниците около себе си, подвикна Ильо стотникът, разбута с лакти множеството, което силно го притискаше рамо до рамо, и най-сетне изскокна напред.

— Веднага вземи десетина конника и тръгвай с най-голяма бързина за Калофер! — заповяда Княза. — Ти знаеш Горния Метох! Ще кажеш на игумения Евпраксия, че искам всичкото оръжие и пари, колкото ги има в наличност! Главно оръжието! Никаква отстъпка… Никаква пощада!… Ще й кажеш от мое име: „Жребият е хвърлен!“

— Къде отива Ильо стотникът? — завика множеството, но в общата врява не можа да получи отговор.

— Иван Соколов да събере хората си и да върви на укрепленията! — извика силно Княза, като се възви на всички страни да търси Иван Соколова.

Никакъв отговор. Всички уста, раззинати за викове, за питане, за даване на отговори и мнения, млъкнаха и хиляди очи се обърнаха да търсят новия комендант на Панагюрище.

— Той е вече там! — викна някой незван и тълпата, без да дири повече, се откликна:

— Да живей! Да живей!…

Такова сборище от хора се нарича в мирно време народ, а в революционно време — бунтовници, излезли из домовете си, което ще рече, из добрия ред на живота, за да се въврат в хаоса на обществения безпорядък. Вместо прости задължения вкъщи — навън проливане на кръв, вместо яснота — барутен дим, вместо домашен мир — гърмение на пушки, крясъци, в които взимат участие с охота както сополивите деца, тъй и бабите, на които не е останало зъб в уста, и старците, които са излезли на сборището с трети, дървен крак. Вместо удряне на бърдото в домашния стан, което бе докарвало такива добри доходи — удряне с приклада и с меч, вместо домашен труд-подвизи!… Такова революционно събрание, в невероятно кратко време, върху една нереална сцена, не може да бъде друго освен буйно, твърдоглаво, отиващо до лекомислие, да променя бързо решенията си, да се подчинява на всеки, който има намерение да водачества и да се разпорежда.

При това небето бе напълно вече притъмняло.

— Да се върнем в селото и да осветим улиците! — предложиха някои. Веселото множество веднага се задвижи на тъмни маси към почернелите силуети на къщите, останали без хората си, без топлина в стаите си, без запалените си огнища, без светлината си. Това множество продължаваше веселите си подвизи и врява, готово да освети улиците и да осъмне вън от къщи. Имаше ли спокойна глава, която тази нощ можеше да се прибере под своя покрив?…

Улиците са дом на революциите. Небето е техен покрив. Звездите са техен светилник. Разправиите, смехориите, заядливите закачки, заканите на тълпата направо достигат ушите му. Революциите са бури на земята, наблюдавани от небето.

6. Главен щаб

За един миг Княза се намери оставен да решава сам. Пред него бе въстаналата негова столица, веселото буйстване на нейните улици, светлините, които се запалваха вече все по-нагъсто, разлюлени като тълпите, които ги бяха понесли, подвижни като тях, преливащи се от улица в улица, все по-многобройни, по-шумни, по-весели. Наоколо обаче планинските дебри и гънки тънеха в пълен мрак, никакво раздвижване не се забелязваше още в тъмната природа около Панагюрище.

— Тази нощ трябва да обиколя селата наоколо! — каза високо той. — Моите мечени, муховци и петричани, какво правят те?… Имат ли кървавото възвание на ръка? Въстанали ли са?…

— Войводо, бунтовниците в Панагюрище ще се уплашат, ако научат, че си излязъл оттук! — възпротиви се мъжки глас в тъмнината.

— Те ще ме видят отново в Панагюрище, преди да изгрее слънцето — отвърна Княза. — Но да се забавя и до следния изгрев, вие какво има да се плашите от това? Аз ще обикалям с четата си около вас и ще ви пазя. Турците, за да стигнат до вас, трябва да минат през нашите трупове. Вие по-добре кажете, кой желае да дойде веднага с мен?

— Вземи мене, войводо! — извика глас в тъмнината.

— Крайчо е това! Крайчо стотникът! Да живей Крайчо Самоходов!… — завикаха мустакатите юнаци, силно притиснати около Княза. — Крайчо доказа, че е юнак. Той ни спаси от страшния пехливан Мустафа край Стояновата воденица.

През една нощ неотдавна страшният пехливанин бе изчезнал завинаги. Даут онбаши го бе дирил навред из Панагюрище, пускал полицейски кучета из околността и край Стояновата воденица, но никаква диря не бе намерил от него. А днес, щом пропука първата пушка в Панагюрище, Крайчо излезе на улицата въоръжен и всички ахнаха от възхищение. На кръста му бе запасан коженият силяхлък на Мустафата, а в него втъкнат белият му кулаклия нож с позлатена дръжка!

— Да живей Крайчо! Да живей!… Той е юнак!… — викаше множеството, като гласуваше по този начин неговото приемане. — Той ни спаси от най-лошия пехливанин Мустафата!…

— Върви с мен! — рече Княза. — Назначавам те за мой байрактар! С това Крайчо Самоходов получи най-голямата награда за своята самопожертвувателност.

— Войводо, вземи и Марина Шишков! И той иска да дойде с тебе! — развика се отново множеството. — Вземи го, защото е юнак! Той ни заварди със сабята си от ръцете на мюдюрина Азимаха, когато извади филинтра да гърми върху нас!

— Марине Шишков! — отзова се Княза. — Нареди се зад Крайча байрактар! Ти ще бъдеш стотник!

— Да живей! Марин Шишков да живей!… — завика презглава задоволената тълпа, в която пискаха вече само няколко женски гласа.

— Тома Георгиев и Тодор Белопитов! — провикна се над всички Княза. — Ще дойдат с мене като секретари на тази малка чета, която преименуваме тука в Главен щаб!

Поздравителните викове, с които се приеха двамата секретари на щаба, се превърнаха в сърцераздирателни възклицания и въздишки. Не можеха всички панагюрски въстаници да се наредят подир Княза в Главния щаб. Такава чест можеше да постигне само десетина из тях, белязани с пръст от съдбата.

В това време погледът на Княза падна на един рус, светлеещ образ, постоянно усмихнат, плувнал в блянове. Това бе образът на Васил Соколски, доктора и аптекаря на Перущица.

— Докторе — каза той, — ще дойдеш с мен! Назначавам те за лекар на щаба!

Русото, светлеющо лице за един миг трепна и като че ли се отдръпна малко назад. Това отдръпване не бе отказ, а припомнюване на една друга длъжност. В това мигновено трепване се припомнюваше Перущица, перущенските другари съзаклятници, които го бяха изпратили в Оборище като техен делегат, а още и Велика, която броеше вкъщи дните на тяхната първа раздяла.

— Но… — възпротиви се той неохотно — тази нощ аз трябва да вървя… — Да проглася въстанието в Перущица!…

Неговата неохота се дължеше на чувството му на пълно сливане с бунта, който току-що се бе извършил пред очите му в Панагюрище. Подхранвал у себе си през цял живот елемента на неговите стихии, превърнал себе си в една негова частица, той не чувстваше сили да се изтръгне от Панагюрище, както няма сила, която би могла да отцепи прахолинката от един циклон. Съдбата на тази прахолинка бе негова съдба. Речено бе да се присъедини към урагана и да остане в него докрай.

— Васил Петлешков замина преди тебе! — отговори Княза, а този отговор даваше израз на цялото решение на въпроса.

Васил Соколски биде зачислен като лекар на четата, която се назоваваше вече Главен щаб.

Подир неговото име Княза назова името на още един чужденец. Това бе името на апостола Захари Стоянов. Другите двама апостоли бяха заминали вече към своите местоназначения още преди да се стъмни. Техният другар, останал в Панагюрище, бе едно човече младо и усукано от жилите на нескончаеми, бушуващи в него енергии, с коса и брадичка не от косми, а от бодли, с едни очички святкащи, с една уста, която можеше да направи всеки насреща му да се хили и подскача.

И неговото име получи неколкократно „Да живей!…“ Ала тези, които го удостояваха със своите поздравления, някак си и не помислюваха, че това дяволско човече, което вири главичка на всички страни, ги наблюдава непрекъснато със своите живи, святкащи очи и че един ден ще ги предаде на бъдещето с неувяхваща слава, превърнати в безсмъртни образи.

Княза възседна своя сив кон, а щастливите избраници, които назоваваха вече себе си Главен щаб, се наредиха зад него.

Крайчо байрактар, нарамил в тъмнината зеленото знаме, което апостолите бяха донесли със себе си до моста, го развя над главата си и подкара своя кон начело на тъмната колона.

— На добър час, войводо! — завикаха със сълзи на очи панагюрските въстаници. — На добър час! Не забравяй, че си се обещал, преди да изгрее слънцето, да се завърнеш!…

Последва един отговор: тропотът на конските копита, който постепенно се отдалечи и заглъхна в тъмнината.

XIV

Белите нощи на революцията

1. Факелно шествие, записано в страниците на историята

Главният щаб яздеше подир Княза през гъстата Меченска гора. Високите и смълчани буки не пропускаха нито един лъч от оная светлина, с която небесните светила огряваха средногорските нощи, но конниците се движеха по тъмната пътека бързо и сигурно, защото я познаваха. Бяха я извървели твърде наскоро до Оборище и по обратния път.

Когато буките се разредиха дотолкова, че около малката конница се промъкна виделина, която позволи да се различат силуети на букови дървета с бяла кора, те се отклониха от пътя и покачиха на едно бърдо, от което се виждаше село Мечка и цялата Средногорска долина.

На това бърдо те застанаха като замаяни, защото видяха селото Мечка цяло огряно от светлина, легнало като комета върху земята.

А селото приличаше на комета поради това, че имаше на пътя, по който идеше четата, простряна една дълга, огнена опашка.

— Мечка гори!… — възкликна Крайчо байрактар.

Изпълнен с недоумение, Княза гледаше надолу светлата комета, която бе превърнала неговото най-любимо село Мечка, родна люлка на неговите телохранители, на ония славни момци, които се раждаха с мечкарски шишанета на рамо, в нещо непознато и не само странно, а още и опасно, в засада на неговия път. Дали, като са получили кървавото възвание, веднага не са въстанали, дали не са били веднага нападнати от турците, тозчас опожарени и сега горят?… Но къде е имало толкоз турци по тия места, които веднага, щом научат за бунта, да се съберат и нападнат село Мечка? И ако са били нападнати, какво са правили неговите телохранители, славните мечени с мечкарските шишанета, как са се предали тозчас на врага? Ако са видели, че не могат да се борят по-дълго време сами, защо не са препуснали конете си да търсят помощ в Панагюрище, революционната столица, която се намира само на два часа път от Мечка?…

Такива и още много други бързи, парливи като огнени стрели въпроси мълчаливо бидоха зададени от всички, които възпряха коне край гората и погледнаха надолу грейналата опашата звезда, легнала край Меченската гора.

Двама веднага да разузнаят какъв е този огън в Мечка! — заповяда Княза.

Двама конника, два силуета, се отделиха от групата и препуснаха по каменливия път. Скоро обаче те се върнаха вир-вода от галопиране, без душа останали от възхита, махаха калпаците си на въздуха и викаха:

Всички мечени чакат вън от селото, с черковните байраци и поповете начело!… Накладени са големи огньове из цялото село! Запалени дебели борини носят учениците в ръце!… Големи фенери са окачени на върха на черковните байраци! Щом получили кървавото възвание, цялото село въстанало и до един излезли на панагюрския път да чакат Бенковски войвода!…

Моите мили мечени!… — викна войводата. „Моите телохранители!“ — бе неговата мисъл, но той нямаше време да я изкаже, защото летеше вече напред към огреяното село. Малката конница презглава се понесе подир него.

Едва когато съзря черковните байраци, които се развяваха начело на огнената колона, вихрената конница забави своя ход и се нареди двама по двама, като истински Главен щаб подир своя княз. Крайчо байрактар избърза десетина разкрача напред, като развя зеленото знаме над главата си. Всички запяха в един глас:

Хей, народ поробен…

„Хей, народ поробен!…“

Изведнъж стотици детски гласове подеха песента. Това бяха построените в редове ученици. Миг тържествен… Не по силите и на най-твърдата човешка душа… Песен запята от стари бунтовници и подхваната от деца!… Хаос от чувства, избликнали сълзи стиснаха гърлата на конниците, идещи да сеят смърт и свобода. Останаха да пеят силно само децата. Стотици детски очи под запалените борини гледаха вторачено наближаващата тъмна колона. Начело вървеше конник, над главата му се вееше зелен байрак.

Тези деца бяха поколението на робите, отсъдено да посрещне подир петстотин години изгряването на свободата. Тия очи бяха определени да видят първата светлина. Тия деца бяха дошли на житейската сцена, за да вземат участие в една драма, играна от истински герои.

Облечени в черковните си дрехи, кадилници в ръка, обвеяни от облаци благоуханен тамянен дим, застанали начело под черковните байраци, на върха на които се люлееха запалени фенери, свещениците запяха в хор своите духовни песни. Тогава едно вдъхновено множество от мъже и жени, между които се виждаха беловласи глави, разтреперани от старост, навлезе по средата на пътя, падна на колене в краката на конете и започна да целува ръцете на водача, на байрактара и на непознатите конници.

— Да живее Бенковски войвода!… Да живее България!… — Тия гласове познаваха само ехото на високите планини, усоите и свърталищата на мечките. Това бяха гласовете на меченските юнаци, телохранители на Княза, наредени в два реда край пътя. Една нощна гвардия, достойна за всяка царска особа. Те носеха с вирната горда глава своята униформа — черни колчаклии потури, черни елеци и бели мечкарски ямурлуци на рамене. В поясите им се виждаха дръжките на втъкнати чифте пищови и ножове с широки върхове. Дълги ятагани висяха на техните пояси, големи мечкарски шишанета, закачени на гръб, стърчаха като окастрени дървета над техните калпаци.

Пред най-гъстата маса народ: мечени — мъже на всяка възраст, въоръжени със стари кремъклии пушки, брадви, ножове и мечени — жени с вили и мотики на рамо, се развяваше байрак. Тези байрак стискаше в ръце един слабичък, пъргав знаменосец с валчест като топка калпак на глава. Той не бе сварил да му прикачи бунтовно лъвче. С торбичка на рамо и с гайда на кръста, пъргавият знаменосец виреше знамето високо, подскачаше от крак на крак както от тревога, тъй от нетърпение, като едно горско пиле, хванато току-що между клоните на дърветата и вързано за ногата сред село.

Княза съгледа тогова знаменосеца и се усмихна. Това бе Кокльо, меченският воденичар.

Когато го видя за първи път, Княза му рече: „Тръгни с мен! Нам ни трябват много воденичари.“

А Кокльо му се примоли: „Княже, много ти се моля в твоята войска да не бъда воденичар! Нека бъда знаменосец!…“

„Добре, бъди знаменосец!“ — отвърна му с усмивка Княза.

И тъй меченският воденичар Кокльо бе станал знаменосец!… Усмихнат, войводата се обърна да поздравлява народа. Повдигнал ръка, тържествен, спокоен, с красота, каквато само достойнството на човека, а не княжеските отличия придават на едно лице, той сияеше над всички хоругви, над всички светлини, над целия коленичил народ.

— Братя българи — викна той, като остана върху седлото на коня. — Преди три месеца аз дойдох и ви казах: „Българският народ е решен да хвърли своя петвековен робски ярем от врата си“, и вие, братя, тогава ми повярвахте! Започнахте приготовлението, чакахте часа. Този свещен час удари!… Дойдох да ви съобщя радостната вест, че от тази сутрин нашите въстаници в Копривщица — най-богатата, най-охолната измежду нас, най-вярната на турските аги, кръвопийци и изедници, чорбаджийска Копривщица — се бият за своята и нашата свобода!

Да живеят копривщенските въстаници!… Да живее Копривщица! — завикаха мечени, разплакани, разхълцани, паднали на колене, вдигнали глави към небето, без да виждат в него нито тамянените димове от кадилниците, нито блясъка на звездите, а само един образ, който сияеше над тях — образа на войводата!…

— Панагюрските въстаници — продължи той със силен глас — веднага се дигнаха на крак и побързаха да прогласят бунта из целия окръг. Този час техните стражи стоят с пушки в ръце като орли с насочени погледи върху панагюрските укрепления. Цялото население на революционната ни столица е излязло навън, накичено със здравец и цветя, въоръжено с всичките си оръжия, поздравлява се с изгряването на свободата и се приготовлява да посрещне врага.

И вам, храбри мечени, дойдох да кажа: „Честита свобода!…“

Имаме я сега, празнуваме я, честитим си, плачем, тържествуваме. Незабравими, скъпи часове, чакани от народа ни пет века!…

Но знайте, че ние я имаме днес, а за да я имаме и утре, трябва да воюваме, да бъдем готови, както говорехме, на всички жертви. Да забравим дом, ниви, ливади, лозя, семейство и себе си дори, да забравим всичко мило и скъпо досега, а мила и скъпа да имаме само святата свобода!… Оставим ли нашите душмани да ни надвият и отново да ни я отнемат, то губейки нея, ние губим себе си, а нашият дом, ниви, ливади и лоза, жена и челяд и стари родители ще станат плячка на врага.

Мечени, пред нас няма избор!…

Забравете, че сте били стопани! От днес вие сте войници! Жени, забравете, че сте имали дом и деца, вие сте бунтовнички! Когато мъжът вдигне шишането да стреля във врага, жената зад него да подава фишека! Оставете къщи и дворове! От утре вашият покрив ще бъде високият бук, а дворът ви — гъстата шума! Няма да живеете в село! Достатъчен ще ви бъде горският лагер!… Тази нощ вдигнете храни и добитък, деца и старци, натоварете се на колите си и вървете в гората!

В село никой няма да остане освен няколко души от по-яките мъже, които ще изпълняват службата на стражи!

Като даде тези разпореждания, той се обърна към своите телохранители:

Меченски юнаци, тръгнете след мен!

— Да живей Бенковски войвода!… Да живей!… — щастливи и горди повече отвсякога, с гласове, които биха прогонили и най-дивата мечка стръвница в гората, ревнаха младите ловци на мечки, храбрата гвардия на Княза. Черните колчаклии потури, черните елеци и белите ямурлуци на рамене, големите мечкарски шишанета, закачени на гръб, които стърчаха като окастрени дървета над рошави калпаци, се разбъркаха с народа и втурнаха по всички посоки на селото да доведат коне.

— Мечени — още веднъж се провикна от височината на своя кон Княза, — млади момци, които са най-яки измежду вас, двайсет и пет души на брой, да заминат веднага за Панагюрище, да работят на укрепленията!

— Аз искам да отида, войводо!… Мене изпрати, войводо!… Нека замина аз! Аз вече съм копал укрепления, войводо!… — наскочиха от всички страни млади, силни, пъргави мечени, които се изправиха на пътя. Те представляваха от себе си една добра чета.

— Аз казах само двайсет и пет души, по избор! — извика над зашумелите и развълнувани глави Княза.

В това време от всички краища на селото с голямо трополение на тежки и яки конски копита започнаха да се събират на пътя и да се нареждат зад него телохранителите. Върху коне разцвилени, с глави и гърди остри, големи и яки като корабни носове, които бяха посрещали не рошави морски вълци, а рошави мечки стръвници, меченските юнаци разкършиха и развяха белите си ямурлуци зад конете на Главния щаб…

Цялото множество, занемяло от възхищение, се струпа от двете страни на пътя, за да изминат пред очите му неговите синове в редовете на първата българска конница… Конница на свободата!

2. Бунтовен марш

Когато малката войска стигна наполовина път до Поибрене и възкачи острата рътлина, пред очите й се откри чудна гледка.

— Нима и нашето село Мечка изглеждаше отвисоко тъй?… — завикаха мечени.

Апостолът Захари Стоянов им се обади от седлото на своя кон:

— Ние вече знаем, че тази поразителна картина не е някое неприятелско нападение. Тази гора, която свети напреде ни около пътя, и тази долина, осветена като градска улица, това е селото Поибрене, което е въстанало. Поибренчани са излезли от селото да посрещнат войводата. Те са запалили в негова чест край пътя борики и други дървета.

— Вижда се, че Кървавото възвание е стигнало и до Поибрене — обади се Княза. — Минава полунощ, а населението още не си е легнало. Да вървим, но с най-голяма бързина. Напред!…

Когато конницата премина в галоп между запалените редки борики край пътя сякаш между някакви гигантски факли, издигнати да го осветяват, когато струпаното край пътя население биде съгледано да се вълнува като тъмни като тъмни вълни пред сиянията на огньовете, запалени в цялото село, войводата даде знак. Колоната се нареди отново за тържествен марш. Крайчо байрактар пришпори своя кон напред и развя високо над главата си зеленото знаме. Дружината запя:

Хей народ поробен!…

Този път менени бяха тия, които пееха най-гръмогласно. Тия млади ловци на мечки в гъстата меченска гора познаваха много добре две неща: пълното мълчание на дебненето в планината и оглушителния рев, с който се нахвърляха върху мечката, който за тях беше рев на победа. А като навлизаха в Поибрене, чувствайки се вече победителите ревяха.

Когато цялото население падна на колене, а неговият духовен пастир поп Недельо, излязъл пред всички, издигна срещу пристигащата конница хубавия позлатен кръст на поибренската черкова, мечени млъкнаха. Тогава се чу тържественото удряне на дървеното клепало в село.

— Доживяхме, Боже, да видим бял ден! — викна поп Недельо и занемя. Хубавият голям позлатен кръст се забрави в ръката му. Той вече не го виждаше как блести, поздравлява, благославя…

В този миг поп Недельо неволно посочи себе си на провидението, а големия позлатен кръст — на историята.

— Честити сме били да срещнем български аскер!… — викнаха около него селяните, коленичили гологлави. Жените с развързани и развеяни кърпи, старците — разплакани от благодарност, че кандилото на столетния им живот бе домъждукало до тия славни дни. Децата — с широко разтворени очи, уплашени, разтреперани, възхитени, паднали на колене зад своите родители. — Сега и да умрем, няма да ни останат отворени очите!…

Бенковски войвода продължаваше да се взира. Той гледаше поп Недельо. Поибренският свещеник продължаваше да стои вцепенен, с очи, от които се търкаляха сълзи, с хубав позлатен кръст, издигнат високо в едната ръка.

— Поп Недельо — каза високо той, — ти ще станеш кръстоносец! Този голям позлатен кръст трябва да върви пред моята чета!…

Тъй и стана. Поп Недельо остави Поибрене, Божия дом и пасоми, за да понесе пред първата българска войска големия позлатен кръст, на който бе съдено да види слава и гибел, за да се върне един ден, но от други хора, станали вече жители на свободна България.

След като издаде тази заповед, Княза обърна внимание на коленичилия край пътя народ. Очите му отново блеснаха войнствено и вдъхновено. Такива разгорели очи само бунтът можеше да носи в подобна нощ — от едно разбунтувано място на друго.

Братя българи — викна той. — Вие сте получили вече кървавото възвание, чули сте, че въстанието в Панагюрище е прогласено за целия окръг, че въстанали са нашите братя в Копривщица, че днеска са убили мюдюрина си, а изпратеният им от Пловдив Неджиб ага е избягал от тях заедно със своите заптии в позорно бягство!

— Братя, копривщенци се бият за свободата си! Дойде време да последваме техния пример!…

Поибренчани, дойде часът да изпълним своя дълг!

Вие чухте какво казах преди малко на вашия духовен пастир поп Недельо. Той трябва да остави Божия дом, където е възпитавал своите духовни чеда, за да тръгне с нас да се борим за свобода!

Последвайте неговия пример!

Оставете своя дом, където сте отглеждали своите деца! Ние сме въстанали и ще се борим, додето извоюваме пълна свобода! Тази свобода ще стане дом и отхрана за децата ни!

Съберете покъщнина и добитък и още тази нощ вървете в гъстата гора, където ще се приберат и мечени. В селото ви да останат само няколко мъже, годни да бъдат стражи!

— Войводо — обадиха се бодро няколко селяни. — Ние сме си избрали вече по-добро място от това, което имат мечени, и то е по-близко до наше село. Харамлиец е това място. Затулено е от всички страни, а ще си имаме и река… Тополница. Ние сме изпратили вече хора от нашето село да окопаят и поразчистят.

— Идете в Харамлиец — рече Княза. — Но изпратете веднага свои куриери в Мечка, за да приемате заедно всички заповеди от Панагюрище и се съгласувате при всички военни действия е тях! Вашите два лагера ще бъдат считани за един революционен пункт. Аз ще ви навестявам твърде често с моята чета, с която ще обикалям всички села.

— Войводо — завикаха от всички страни млади поибренчани, — вземи и нас в своята чета!

Смелите им очи гледаха със завист гордите мечени, в черни колчаклии потури, черни елеци и бели мечкарски ямурлуци, развени върху врани коне. Ако мечени бяха негови телохранители, поибренчани бяха негови куриери!

— Не повече от четиридесет юнака мога да взема от ваше село — отвърна Княза. — Но кои да дойдат с мен, това трябва да решат вашите бащи и майки!

— Вземи ги, вземи, войводо!… — обадиха се весели старчески гласове, които още хълцаха. — Тъй те ще те подканят да заобикаляш по-често към нас. Когато те са с тебе, все едно ти си с нас!…

Като получиха благословията на родителите си, младите поибренци не искаха повече да се маят, а хукнаха по всички посоки на селото, да възседнат час по-скоро конете си.

Като войската на Княза преминаваше вече сред село, на нейното чело яздеше не знаменосецът, а поп Недельо, високо издигнал в ръка позлатения кръст на поибренската черкова. Той благославяше народа на всички страни. Поибренчани падаха на земята и се кланяха възхитени, но и разплакани от тази гледка. Те приемаха може би за сетен път неговата пастирска благословия и го изпращаха с разплакани очи, защото пътят на бунта, по който отиваше техният духовен пастир, бе труден и опасен.

На края на колоната обаче ставаше нещо твърде весело. Възседнали луди жребци, готови да затъмнят славата на мечени, младите поибренски конници се мятаха на две страни. Около четиридесет души на брой, те стягаха юзди до разкървяване, хвърляха на въздуха калпаци, украсени с лъвове, като мечени бяха разметнали ямурлуци, и техните шишанета святкаха с дългите си намазани цеви високо над главите им, а техните ножове и пищови лъскаха в поясите им. Можеха открито да се похвалят, че са бунтовници, не по-лоши от мечени.

Те се появиха пред разплаканите очи на своите бащи и майки, които още изпращаха с прощален поглед своя духовен пастир, застанал начело на колоната, не телесно, а изпълнен само с духовни сили, с любов към родината, с готовност да се жертва за нея. Техните необуздани „жребци“ заподскачаха пред тях, зарадвани, че стават истински войници, весели, че отиват да вдигат бунт, сигурни, че бунтът е победа, че Турция е вече поразена, че тяхната войска, която броеше стотина конника, е истинска, а табурите и алаите на Отоманската империя — призрак!… Гледаха това чудо и викаха:

— Пазете нашия духовен баща! Деца, не ни забравяйте! Всеки ден напомняйте за нас!…

3. Мухово

На разсъмване издигнатият в ръката на поп Недельо позлатен кръст, който светулкаше в здрача като пътеводна звезда, въведе дългата конна редица в коритото на река Тополница. В него се гушеха многобройните горски кошари на чисто българското село Мухово.

Скоро се показа и самото село.

Мечени и поибренци отново запяха бунтовна песен, а ранобудните петли на селото отвърнаха с ясен и бодър глас.

Да не би муховци да са сметнали, че е дошла пролет и са отишли вече вън по кошарите, какъвто им бе обичаят? Горски чеда бяха те. Затуй ли само петлите отвръщаха на бунтовната песен на юнаците?…

Къде бяха хората?

— Войводо — обади се един поибренец, който не бе твърде млад, но не и много стар, за да не бъде в редовете на първата конна войска. — В това село има много цигани, турски уши. Те ще се изпоплашат от нашето навлизане и ще се разбягат из околните села да съобщят на турските власти за нас. Между тия цигани има един Хасан, всички знаем как той подпомага турци да грабят български момичета, отвличат ги в гората и тия нещастните се връщат чак подир няколко дена…

Войводата сви вежди, очите му светнаха с червени искри, отмъстителни, зловещи, но той не каза нищо. Пред него бе вече Мухово. То изглеждаше събудено в тъмни зори или незаспивало цяла нощ. Населението му се виждаше отдалеч, раздвижено, забръмчало, да влиза и излиза от ниските къщурки, сякаш пчели влизаха и излизаха от кошерища. Пред вратните им бяха запрегнати коли, които тези работни стопани пълнеха с покъщнина. Върху ритлите бяха намятани шарени вълнени черги и накачени черни и калайдисани медници, цедилки и котлета. Зад ритлите се подаваха възглавници, вързопи с най-необходими дрехи за домашните, някоя по-ценна вещ от уредбата, поглеждана много пъти от стопанина и най-сетне сложена в колата, нощви за месене на хляб, чувал с брашно и каче със сирене, свесла жълти царевици, купчина патки и гъски с навързани на обща връв крака, мълчаливо и внимателно загледани в това, което вършеха стопаните им наоколо. Кокошки и пилета — навързани на други куп, притиснати около петли, уплашени повече от тях. До главите им — брадвата на стопанина, мотиката на стопанката, хурката със забодено вретено на момата, която тази пролет е чакала да мине под венчило. В някое кътче тя е мушнала набързо, когато баща й е бил залисан вкъщи, някое вързопче с най-милото и най-хубавото, което е ушила от своята прикя: копринена риза с дантели, плетени като че ли не с копринени конци, а с паяжина, някоя бяла блузка с шевица, на която разноцветните бодове никога не могат да се преброят, новия сукман, с който е мислила да отиде тази пролет при своя любим. Ако видеше това вързопче, бащата щеше да го намери за излишно, да го изхвърли от колата, а на негово място да натъкми качето със солена сланина. Навързани за опашките на колите, грухтяха шопари и прасета, които гледаха да се държат по-далеч от черните даначета, от телето, което винаги биваше най-разглезеното животно вкъщи, и от малките кончета, които обичаха да играят с всекиго, тъй като те бяха глупави и никак не можеха да бъдат загрижени за трудния и дълъг път, който ги чакаше, както можеше да бъде загрижена за това една тежка свиня.

Когато Бенковски войвода влезе в селото, стопаните, заети с товаренето на покъщнината си, оставиха колите и с пожълтели от безсъние и тревога лица се притекоха колкото се може по-бодро да посрещнат първата българска конница. Най-много те се зачудиха, когато видяха поибренския свещеник поп Недельо. Него всички муховци познаваха като тих и скромен духовен пастир. Той яздеше начело на въоръжената колона с позлатения кръст на поибренската черкова, високо издигнат в ръка.

— Защо товарите колите си, братя муховци? — запита Княза.

Наоколо по-възрастни селяни, заморени и запъхтени, заобиколиха неговия кон, свалиха калпаците си и му се поклониха.

— Ние сме въстанали, войводо — отвърнаха те. — Сега товарим едно-друго да вървим на определеното място — Еледжик.

Очите на войводата овлажняха.

— А откога? — запита той.

— Късно през нощта ни довтаса накървавеното писмо, в което се пишеше да въстанем.

В това време откъм мегдана на селото се зададоха бежешком десетина млади муховски юнаци, твърде особено накичени, с оръжия, които по богатство и блясък никой рая не можеше да има. Те тичаха към своите освободители, размахваха калпаци с лъвчета на чело и викаха със своите горски гласове, както се бяха научили да викат по вълци и мечки сред гъстата муховска гора:

— Да живей! Да живей Бенковски войвода!…

Когато пристигнаха запъхтени, с дрънкане на паласки, ножове и пушки, всички видяха, че техните паласки са сребърни, че техните ножове са акапазлии, а пушките, които красяха гърдите им — от най-нова система.

— Да живеят моите муховци!… — извика в отговор войводата. С тия момци той се бе разделил преди няколко дена в Оборище. — Какви са тия оръжия, които виждам по вас!?…

— Това са оръжията на бегликчиите турци, които вчера дойдоха да събират данъка на нашето село — отвърнаха момците.

Тогава най-възрастният от тях, който носеше увиснали черни мустаци, като че ли не бе ерген, а стопанин на голяма челяд, се изстъпи напред и като хвана с ръка пушката, която висеше на гърдите му, обясни какво се бе случило през нощта.

— Тези бегликчии бяха много лоши — започна той. — Те затвориха в плевнята на даскал Стояна няколко души наши селяни, които нямаха с какво да платят. А на нас, които чакахме реда си, викаха: „Който не си плати до утре, вързан ще върви до града!“ Страшна олелия настана из цялото село. До късно през нощта метохме хамбарите, развързвахме десет възела, тичахме по комшиите, дано да ни помогнат, няма, та няма!… А ония изедници се бяха разположили на конак в къщата на даскал Стояна. Тя е най-добрата в село. Ядат ли, ядат меки баници и тлъсти кокошки!… В това време пристигна накървавеното писмо, в което се пишеше да въстанем. Ние тозчас грабнахме мечкарските шишанета и отърчахме при агите в даскал Стояновата къща. Завардихме всички врати и прозорци. Показахме на вратата дългите шишанета и извикахме: „Никой да не е шавнал!“ Така се разправихме с царските хора. За доказателство на това ето всички оръжия техни върху нас… а още и 800 бели меджидии суха пара, която намерихме у тях. — Той бръкна в дълбокия си пояс, извади оттам скъпа кожена торба и я сложи върху седлото на Княза.

Последният повдигна тежката кожена торба и веднага я подаде на своите секретари, които яздеха след него, като каза:

— Издайте на муховските селяни разписка за приетото съкровище!

Тогава се обърна отново към селяните и повиши глас:

— Чувам, че в Мухово сте имали много цигани, които служили на турците. Тъй като селото е в движение, а и действията на моята чета трябва да останат незабелязани, навържете ги!… Додето селото се изнесе, да се държат под най-строга охрана!

— Войводо — обадиха се веднага няколко селяни муховци, — между тия цигани имаме един Хасан, отдавна щяхме да го премахнем, но се боехме да не ни намерите махна.

Войводата отново сви вежди. Поибренчанинът по пътя му бе говорил за същия Хасан, помагал на турците да грабят български момичета, които отвличали в гората.

— Тези дни Хасан обади няколко наши революционни работници на турските власти и сега те гният в ихтиманската тъмница! — добавиха развълнувано селяните.

— Да се накаже за пример на другите! — заповяда войводата.

Когато на края на конната редица се наредиха и муховците юнаци, над тридесет на брой, върху дребни, пъргави коне, свикнали да маневрират в гъсти гори, начело с тия, които носеха на гърдите си сребърните и нови оръжия, когато тази внушителна вече конница потегли вън от Мухово, на високия бряг на Тополница се показаха муховски въстаници, които тикаха пред себе си един едър и мрачен циганин с вързани на гърба ръце.

Той бе извлечен още сънен и замаян от своя бордей.

4. Среща на двете сили

Когато конниците напуснаха Мухово при разпукването на първия слънчев лъч, войводата стъпи върху една висока рътлина, от която се виждаше цялата долина на река Тополница. Той отправи поглед в равнината, която не бе видяла още първия слънчев лъч, току-що блеснал на върха.

Зад него веднага изникна главата на онова немирно, пъргаво младо човече, с едни очи, святкащи на всички страни, за да видят всичко.

То надзърна зад рамото на Княза и видя долината на Тополница. Това, каквото видя, разказа го на бъдещето и то се запомни от всички: „Равнината напреде ни представляваше море от хора, от кола, от добитък, стада, овце, хвърковати гадини: патки, кокошки, които грачеха и хвърчеха над това море от хора. По причина на слънцето, което едвам-що беше изгряло насреща ни, ние не можахме да познаем из един път тоя подвижен град и при помощта на телескопите.

— Всички са българи бунтовници, оставили селата си и тръгнали за Балкана с жените си и децата си — известиха стражите, които бяха изпратени при непознатото множество.

Ние се приближихме. Наистина множеството беше от жителите на три села: Лесичево, Калугерово, мисля и Церово. Когато те приели кървавото писмо, без да му мислят надълго и широко, запрягали колата, надигнали всичко, каквото могат, подкарали добитъка си и заедно със семействата си, въоръжени, потеглили за определения пункт — гората Еледжик, още през нощта. До петстотин коли можеше да има натоварени с едно-друго. Пред тоя голям керван вървяха няколко момичета, заловени за ръцете, на редове, които се надпреварваха да пеят. Други се обръщаха към своето село и жално-жално плачеха, че няма да го видят вече; трети ги усмиряваха да си не късат сърцето, защото така трябвало да стане; четвърти приспиваха своите малки деца, които пищяха за любимата си люлка; пети, от радост или от скръб го кажи, свиреха с гайди и прочее. Викове: «Хайде карайте по-бързо да наближим гората», «Вардете даначетата да не избягат!», «Теглете пушката на ония, които се връщат, да не останат на душманите» и прочие, заглушаваха скърцането на колата и плачовете на малките деца. Прибавете при това отчаяното лаене на кучетата, блеенето на овцете, рева на говедата, и вие ще имате пълна картина на тия бунтовници с кола и дребни дечица!“

Смаян, Георги Бенковски гледаше своето дело, без да може да го познае. Тия хора — мирни стопани селяни, които до днес не бяха имали нещо по-мило от своето парче земя, от оралото, мотиката и вола, които знаеха едно — черния земеделски труд от тъмно до тъмно, които нямаха друга защита над главата си освен покрива на своя дом и друга радост освен пълния хамбар — да се изнесат по негова заповед три села бежанци, натоварили на коли покъщнина и храни, повели за юлара добитък, да се движат из цялата равнина… — тази картина го смая като нещо невероятно. Сърцето му болно затрепера в гърдите и очите му се изпълниха със сълзи.

Той сам не можа да повярва в своята заповед. Възможно ли бе тя да е имала тази власт и сила, че да повдигне чернозема от гръдта на земята, да превърне ралото в оръжие, улегналите труженици във въстаници, спокойните домашни добичета в пътешественици и преселници?…

— Моята заповед ли направи това?… — извика войводата.

Туй море от хора, които бяха изпълнили долината и бяха влачили цяла нощ своята покъщнина, храни и добитък, оставили плодородна земя и мили домове, за да идат в гората да търсят свобода, бе великият план, в който неговото място бе мястото на войвода. Този план движеше трите села в долината, той бе възправил всички сред вихъра на преселението и ги караше да не се боят. Той бе изправил тия хора на чертата между Отсам и Отвъд… Този план бе издигнал човешкото и тленното до безсмъртието и вечността.

Княза, войводата, водачът на бунта потрепера.

— Боже — викна той и сълзите бликнаха от очите му. — Дай ми сила и недей ме оставя сам!… Помогни ми в своето предприятие да избавя този народ от железните нокти на тирана!…

XV

Вълните на прилива

1. Великите и дребни дела

По някакво фатално стечение на обстоятелствата, свързани с местни революционни дела, съвсем не тъй неотложни, че да могат да го лишат от великия час на живота му, когато загърмяха пушките и камбаните в Панагюрище, поп Груйо се намери в село Баня.

Той знаеше от опит, че дребните дела влекат човека към нищожество, а големите — към величие. Той бе учил в свещените книги, че само ония хора са велики, които следват великото в себе си, а малки — които следват малкото в себе си.

За да изпита тази древна мъдрост, той биде лишен от своя велик час. Революцията в Панагюрище бе прогласена, когато той с най-голяма сериозност решаваше какъв чин да даде на поп Стояна в село Баня съобразно с неговото звание и ученост. Дали да го произведе кръстоносец на Банската чета, на която той бе назначен войвода, или да му даде титлата „четец и богомолец“. Да бъде ли назначен Никола Барболов дневникописец или десетник. Тодор Даскалов може ли да носи, в качеството си на десетник, някакво отличие, например кордон, който да минава през гърдите му, тъй като с такъв кордон искаше да си украси гърдите на въстаническата куртка стотникът Калаян.

В момента, когато бе зает с решението на тия въпроси, съзаклятникът Зяпко от Поибрене профуча на кон през село Баня, хвърли в ръцете на поп Груя едно накървавено от ъгъл до друг „Възвание към българския народ“ и викна като човек обезумял, който е видял на пътя си възкръснал мъртвец:

— Дигайте се, банчени, въстанали сме! В Панагюрище гърмят пушки, бият камбани! Заптиите са избити! Новият мюдюрин Азимаха лежи посечен на пазарджишкия път!…

Като извика това, той полетя на своя кон и се загуби с кървавите възвания в ръка по загърмелите вече пътища.

Поп Груйо скочи, завъртя се по цялата къща да сбира оръжията си, с бързината на яростта опаса силяхлъка си, задрънкаха по него различните паласки и арнаутски пиринчени кутии, втъкна в пояса си двата пищова с жълти тапанджи и ножа, тънката сабя лъсна на бедрото му. Белгийската пушка увисна на рамото му, устата му сипеше проклятия, задето се е намерил в този велик час далеч от Панагюрище, а Петко ругаеше и гонеше из двора ратаите час по-скоро да оседлаят буйния кон на светиня му и да го докарат пред пътната врага. В качеството си на посветен бунтовник и закълнат борец за светото дело той не се имаше повече за прост слуга в свещеническия дом. Уплашена от внезапните викове и разпоредби за заминаване, Димитра изскокна от кухнята и се хвърли в ръцете на баща си. Тъкмо в това време обаче долетя нов конник от Панагюрище. Муцуната на коня му — разпенена; с очи закървавени до сълзи, с уста, която бе зинала да вика още от Панагюрище, той скочи в поп Груповия двор и пресипнал, загубил сили, повечето прорева, отколкото извика:

— Всичкият народ е излязъл по улиците на Панагюрище, само тебе те няма! Княза те дири на всички страни и вика: „Къде се дяна поп Груйо? Никой ли не знае къде се е дянал поп Груйо?…“

— По дяволите всички светия, щом не мога веднага да се намеря там!… — ревна като лъв насреща му поп Груйо и като натъпка в силяхлъка си, между ножа и харбията, патрахила и требника, нахлузи на главата си калимавката, украсена с големия сребърен герб, който оповестяваше на всички, че поп Груйо е княжески заклинател, разметна из двора охлузганото си расо и се хвърли върху седлото на своя кон, който ратаите начело с посветения Петко държаха вече оседлан пред пътните врата. Тъкмо в това време стотникът Калаян и десетникът Тодор прецапаха по плитките камъни на Банска река и се хвърлиха развълнувани насреща му. Тогава поп Груйо се възпря за един миг и си спомни, че преди всичко е бански войвода, а после български екзарх. Че ако бунтът е прогласен от Княза в Панагюрище, той ще трябва да се прогласи от него в село Баня. Разпоредбите, които главният войвода даваше в Панагюрище, трябваше да бъдат дадени от банския войвода в село Баня. Че следователно той не трябва да ругае провидението, задето във великия час на живота му бе намерило за него някаква дребна работа в село Баня, а да си припомни, че само тия са велики, които следват великото в себе си, тоест своите задължения!

И тъй, поп Груйо разбра, че в този върховен миг трябва да пренебрегне върховната гордост на княжески заклинател пред своите прости длъжности на селски войвода, ако иска да върви към величие. Защото мястото и длъжностите на войводата са при неговия въстанал народ.

Той застана на едно място пред вратата и почака стотника Калаяна и десетника Тодора, за да ги приеме благосклонно.

— Въстанието е прогласено в Панагюрище! — потвърди той, като че ли го прогласяше от височината на своето седло. Конят, види се, знаеше добре тази дума, защото необуздано изцвили и се вдигна на задните си крака. — Свикайте и въоръжете нашите юнаци! Изпратете трийсет души да заемат конака, да навържат петимата заптии, а след туй на групи да завардят цялото село! Наредете една група незабавно да отиде и подпали проклетото село Юруците! Други 30 души да вземат водач от село Мечка и да изгорят Попинската кула, а след туй да разрушат всички каменни мостове!…

Като даде тия разпоредби, поп Груйо се посъветва с тях и реши, че може вече да потегли за Панагюрище.

— Тъй като ти си наш войвода, добре е пред къщата ти да поставим караул от въстаници — предложи Калаян. — Затуй ти по-добре почакай сам да ги разпоредиш!

Поп Груйо се съгласи да остане пред портата. Додето чакаше да дойде охраната, от мегдана се надигна шум. Отначало той бе такъв, сякаш водите на Банска река заприиждаха, ала постепенно този шум се превърна в същинска врява от многобройни, силно възбудени гласове, прорязана от писъци на жени, които се викаха една друга, и от звънливите подвиквания на деца, които се боричкаха. Вратни се блъскаха, кучета лаеха като пред землетресение, коне изкарвани от оборите, цвилеха предразняло и тревожно, сякаш влизаха в бой.

Група млади въстаници в селските си дрехи, прекръстосали оръжия през гърди, с въстанически лъвчета върху калпаците, се зададоха от мегдана и тръгнаха към къщата на поп Груя.

— Войводо — завикаха отдалеко те, — цялото население се е събрало и чака да получи твоята благословия!…

2. Какво изпрати приливът в село Баня

Едни от тия въстаници застанаха и се наредиха на почетна стража пред вратата на поп Груйо, други навлязоха вътре в двора, а трети тръгнаха с него към старата черкова „Свети Никола“. Поп Груйо не бе стъпвал в поверения нему Божи дом от деня, в който Княза влезе в село, повика го и му каза: „Тръгни след мен!“

Ключалката бе ръждясала и вратата се отвори с жално проскърцване, като че ли бе врата на запустяла къща.

— Забравих твоя дом, господи Боже мой — тихо забъбра молитва поп Груйо. — Твоят дом за мен сега е душата на народа, обхваната от бунт! Прости ми, ако греша!

Той бързо се скри в олтара, откъдето изнесе позлатения църковен кръст, и го издигна над главите на младите бански въстаници. За да ги благослови, те свалиха бързо калпаците си с малките лъвчета на чело, прекръстиха се благоговейно и сложиха устни върху позлатения кръст.

В туй време врявата на мегдана изпълни като подземно бучение опустелия храм, сякаш самата земя на село Баня се бе намерила над огън.

— Да вървим! — рече поп Груйо, стреснат от това народно бучение. — Да видим какво става там!…

А там — това бе мегданът сред село, изпълнен с мъже, жени, деца. Имаше и старци, които бяха изпълзели на три крака от своите току под земята селски стаици, в които бяха чакали смъртта. Там те бяха чули, че навън почва нов живот за цялото село. Излезли на мегдана при тез, които чакаха живот, те виреха покрити с тъмни пелени очи, за да видят слънцето на свободата. Ученици пееха бунтовни песни, научени в Панагюрище. Бащите им и големите им братя пригласяха с гласове, които приличаха на лъвски ревове, а жените се препираха и обясняваха една през друга какво е станало и се върши в бунтовната столица.

Слънцето бе залязло, когато в настъпилия здрач на самия край на селището блесна като пътеводна звезда позлатеният кръст на черковата „Свети Никола“. Издигаше го пастирската десница на банския войвода. Цялото забъбрало множество като морска вълна се люшна и го заля. Само за миг той изглеждаше погълнат от нея и неговата фигура застрашаваше да се обърне в песъчинка на морското дъно. Но скоро позлатеният кръст отново блесна в неговата ръка, като пътеводна звезда върху безкраен прилив.

Тогава старците и жените паднаха на колене, а мъжете свалиха калпаци от сгорещените си глави.

Понесени от един устрем, те прииждаха, правеха кръст на гърдите си, целуваха лъскавия кръст, а после десницата на своя войвода. Без да се умори, поп Груйо благославяше и честитеше всекиму свободата.

Нощта бе вече настъпила, когато от конака притичаха седмина въстаници, предводителствани от Стоян Каралеов, който съобщи на поп Груя, че петимата турски заптии са се заключили, укрепили са се в конака и държали пусия отвътре срещу банските борци. Колкото и пъти да им викали, те не искали да се предадат.

— Донесете четири тенекии газ — заповяда поп Груйо, който веднага остави кръста, благословиите и целуването на своята десница. — А сега извикайте Таир помака да дойде при мен!

Тенекиите с газ веднага бидоха донесени, а Таир помака пристигна сам преди тях, блед и запъхтян от вълнение, което го правеше да се клати на краката си, като лист на вятър.

— На теб, Таир — обърна се към него поп Груйо, — ние никакво зло няма да сторим. Но иди и съобщи на заптиите, които са се укрепили в конака и държат пусия срещу нас, че ако не се предадат веднага, конакът ще бъде запален от четири страни, а те ще бъдат оставени вътре живи да изгорят!

Мъжете понесоха тенекиите с газ и отведоха развълнувания Таир към конака. Скоро се чу и неговият предразнял глас да вика по турски, но тъй разтреперано и болезнено, сякаш Таир бе ходжа, който обявяваше на своите правоверни от върха на минарето завършека на мюсюлманския свят.

Не се мина много време, петимата заптии излязоха пред вратата на конака и хвърлиха пушките и револверите си в ръцете на бунтовниците. Кривите си ятагани те хвърлиха обаче на земята, сякаш последната постъпка все още можеше да спаси войнишката им чест.

3. Един екзарх търси своя княз

Както бунтовната столица, тъй и всички пътища около нея бяха завардени от силни стражи. На укрепленията работеха панагюрци наред с жени и млади девойки. Помагаха им селяни от тринайсет села. Улиците на Панагюрище бяха изпълнени с натоварени селски коли, с мученето на добитък и с лаенето на кучета, които ги охраняваха.

Поп Груйо премина надлъж и шир цяло Панагюрище между тия натоварени коли, много от които идеха и от неговото село Баня. Той разбутваше смаяния добитък с гърдите на коня си, за да си проправи път, поздравляваше стопаните му с изгреялата свобода, оставяше пастирски десницата си на тяхното благоговейно целувание и щедро раздаваше своята благословия над техните глави, които го посрещаха като свой духовен вожд и обещан екзарх. Всички говореха, че с нетърпение очакват да посрещнат Княза. Бенковски войвода излязъл тази нощ от Панагюрище начело на една малка чета юнаци и тръгнал да повдигне на бунт околните села.

Поп Груйо влезе в Пенчо хаджи Луковата къща, където заседаваше военният съвет. Никой не знаеше и не може да му каже кога ще се върне Княза. Това не знаеше дори и хилядникът Павел Бобеков.

— Нищо, аз дойдох да те поздравя с изгреялата свобода, хиляднико! — отговори весело поп Груйо.

— Ще се поздравляваме после, когато я спечелим! — отвърна Бобеков.

За хилядника се говореше, че протестирал енергично пред Княза за преждевременното обявяване на бунта. Додето всичко в Панагюрище не било готово, трябвало да оставят копривщенци да изкупят сторената от тях грешка. През нощта той бе изглеждал мрачен, а сутринта равнодушен, като човек, примирен с неизбежното.

— Такъв трябва да бъде отговорът на едно военно лице, още повече на един хилядник! — каза тържествено поп Груйо, като го отмина, за да излезе и се хвърли отново върху седлото на своя буен кон.

За него Павел Бобеков бе един учен човек, но още твърде млад, който титлата хилядник и председател на военния съвет бе добил поради обаянието, което имаше като пръв гражданин на Панагюрище, поради репутацията му на учен човек, утвърдена след неговото завръщане от Роберт колеж, назначаването му за главен учител и председател на градското читалище, книгите, които пишеше и превеждаше, между които на първо място се нареждаше „Дон Кихот Ламаншки“, френските вестници, от които четеше статии на гражданството, организираните от него сценични представления, женското дружество, което ръководеше, с една дума, за да стане председател на военния съвет и хилядник, бе способствало всичко, което вършеше един образован и въодушевен 25-годишен младеж, но надали най-важното — умението му да върти нож.

На излизане от съвета той се сблъска на входната врата с Ильо стотника, който се връщаше от дълъг път. Потънал в прах от върха на черния си калпак до носовете на цървулите си, той въпреки това сиво покривало върху него, личеше си, че е облечен във въстаническо облекло, което се отличава с пищност, каквато не можеше да се постигне за краткото време, през което се бе подготовлявало въстанието в Панагюрище. Изкусно нашит тънък гайтан по спуснатите свободно ръкави и предници на неговия вълнен чепкен, по предниците на вътрешния му вълнен елек, който се закопчаваше до извивката на врата; цялата тази вълнена материя — скъпа, мека, чуждестранна, с бляскавосин цвят, върху който опрашването изглеждаше като посипан седефен прах; нашивките върху белите набрани потури, направени от най-тънък бял шаяк, които представляваха нещо като островърхи калци над коленете и стигаха до тънките му стъпала, обути в меки цървули, белите широки ръкави на копринената му риза, стегнати с тесни маншети на китката и с малка тясна якичка на врата, и неговият широк бял пояс говореха за едно дълговременно приготовление, започнало от други времена, за поръчки, изкусурявани в други страни. Най-живописното от неговия въстанически тоалет бе едно странно съоръжение от червена плъст, което имаше предназначението на силяхлък, с красива и свободна линия. То представляваше от себе си правоъгълно тегелирано червено парче, извито на фуния, прикрепено върху белия му пояс с един художествено изработен сребърен колан. През червената плъстена фуния бе промушен извит бял ятаган. Пушката си Ильо стотникът носеше в лявата си ръка, стисната горе за цевта. Той стъпи на пътната врата, опрян на нея като на овчарска гега.

Ако прибавим една китка бели щраусови пера, забодени отпред на калпака с въстаническото лъвче, ще разберем удивлението на поп Груя и възклицанието, което той издаде, когато се намери пред него.

Без да помисли също така колко живописно може да изглежда едно духовно лице с голям сребърен герб на черната си калимавка, с тънка, остра сабя, която се влече и дрънка на бедрото му, с дългобойна пушка на рамо и с кожен силяхлък под разтвореното пастирско расо, от който се подават, заедно с требника и патрахила, всякакъв род паласки и жълти пиринчени кутии, пълни с фишеци, барут и патрони, поп Груйо се разсмя и се посмя повече, отколкото е позволено на един пастир.

— На каква „шарена птица“ ти, мой мили Ильо, си ми заприличал!… — каза той.

А тази „шарена птица“, която на поп Груя се стори току-що пръкнала на света, си имаше десет и повече години живот, което ще рече, тя си имаше история. Хаосът си имаше ред.

Някои части от туй въстаническо облекло, което Ильо стотникът носеше сега върху себе си, той бе поръчвал преди десет години във Влашко, когато премина Дунава с войняговския войвода Петър, за да влезе в Българско. Тези части бяха чепкенът и елекът с бялата копринена риза. Това бе едно гиздаво облекло, направено като за сватба. Но онази сватба бе кървава и като всичко бунтовническо завърши бързо. Ильовият празник обаче не свърши с нея.

Той се върна във Влашко и поръча да му се ушият белите потури и да се обточат ситно с гайтани, което се започне с островърхи надколеници и се стигне до глезените.

Тази година отвъд Дунава Хаджи Димитър събираше герои като себе си, за да се прехвърли с тях на Балкана и да извоюва свободата на своето отечество. Ильо се записа с първите доброволци в неговата чета, купи си нов черен калпак и прикрепи върху него въстаническо лъвче. Своеобразният силяхлък, привързан като фуния със сребърен колан за пояса, той съчини в Букурещ. А да държи пушката си за цевта и да се подпира на нея като на овчарска гега, научи от Хаджи Димитър в Балкана.

И тъй у Ильо стотника хаосът бе правилен, тоест подчинен на законите на историческите събития.

Тия въстанически подробности на неговия тоалет, които будеха удивление, бяха необходимости на неколкократни негови бунтувания за придобиване на отечествена свобода. Ако тия подробности бяха грижливо изработени всяко на своето време, с вкус и изящество, това показваше само едно, какви празници бяха Ильовите бунтувания за свобода!

Когато Бенковски войвода дойде в Панагюрище и прие Ильо в съзаклятието, като го назначи стотник в своята войска, Ильо прибави още нещо на черния си калпак — китка бели щраусови пера!

— Всички въстаници са „шарени птици“ — отвърна весело той. В прашното му лице светеха само двете му валчести очи, потънали в прахоляка, като очи на бухал. — Къде е главният войвода?

— Излязъл е от Панагюрище — отвърна поп Груйо печално, тъй като мисълта, че Княза без него бе заминал да вдига на бунт околните села, които той бе кълнал с кръст и меч в светото дело, го бе силно огорчило. — Очакваме го всички с нетърпение. Ти къде си ходил?

— По негова поръка трябваше да ида да прибера оръжие от един женски манастир… Горния метох в Калофер — но за жалост, закъснях.

Ильо извади голяма носна кърпа и отри прашното си лице.

Неджиб ага, като побягнал от Копривщица, пролетял със своите конни заптии през Клисура и оттам нататък с тревожни викове вдигнал на крак всички мюсюлмански села. Пътищата, които водят към Калофер, са задръстени вече от въоръжен башибозук, който още не е предприел никакво движение. Види се, очаква заповед от Филибе. Копривщица е въстанала. Клисура е въстанала, оня башибозук се е засъбирал там! Страшна работа! Княза трябва да узнае това!…

— Аз вярвам повече това да са турски бежанци — гордо отвърна поп Груйо — Страхът ги въоръжава, страхът ги кара да бягат от нашия окръг.

В същото време неговата гордост биде подкрепена от биенето на черковната камбана, която се намираше на стрелчанския път.

Военният съвет, тоест всички панагюрски комисари, начело с Павел Бобекова в пълна въстаническа униформа, излязоха от Пенчо хаджи Луковата къща и се отправиха към гласа на камбаната.

Пъстрото, развълнувано и любопитно множество, което съставлява постоянно клокочещите потоци на всички революции, се впусна подир тях, като надаваше викове:

— Какво, какво е станало?… Защо бие камбаната посред пладне?

А членовете на военния съвет, панагюрски комисари, отвръщаха на всички страни:

— Орчо войвода се връща като победител от Стрелча!…

4. Първият рицар на една арена

Селото Стрелча се населяваше от турци войнствени, здраво въоръжени, изпълнени от вековна омраза към раите, вписали в белите страници на своя коран несметни изтезания и погубвания на „неверници“. Осигурявали по този начин векове наред своето райско блаженство, на 20 април тези турци се намериха между два огъня: въстанало Панагюрище и въстанала Копривщица.

Турците от съседното село Османово притичаха в Стрелча с оръжията си на гръб и с кадъните пред себе си. Те носеха по някое малко вързопче в едната ръка, а децата си влачеха с другата. Те разправяха какво се върши в Копривщица. Мюдюринът бил убит при опит за бягство на река Тополница. Нямало вече власт, която да покровителства правоверните. Техните вековни роби наистина са въстанали, желаят им само смъртта и унищожението на Османово и Стрелча. Стрелчанските турци грабнаха от своя страна оръжието си им отвърнаха, че сега не им остава действително нищо друго, освен мъжете да се съберат в една обща войска, която да брани и двете села!

В това време откъм Копривщица се зададе в галоп някаква странна конница. Върху конете стояха едни хора с пушки в ръце, с дрехи от светъл шаяк и кройка, каквато никой не бе виждал досега, със зелени и черни гайтани, преплетени върху гърдите, с черни калпаци на глава и металически знаци на чело, с развяно знаме пред конницата и с един главатар, който върху чудноватата си униформа развяваше една черна брада до гърди и една черна коса, която изпод калпака висеше до рамене.

В първия миг стрелчанските турци, които бяха заели пусия край селото зад последните селски дувари, се стреснаха. Пушките останаха да стърчат в ръцете им, езиците замръзнаха зад слепналите им устни. Те бяха свикнали да бият и трепят раи, които стояха напреде им с голи вратове, с отпуснати празни ръце и в обичайното облекло на раите: тъмнокафяво или черно, потури, елек или абичка, презрени дрехи от груб шаяк, в които бяха свикнали да ги бият, да ги повалят с ритници на пътя, да ги дупчат с ножове или куршуми, зашеметени, заклани, разкъсани или увиснали на бесилка.

Тази малка конница, която идеше сега към Стрелча, въоръжена с пушки, облечена в някакви чудновати дрехи, които никой не бе виждал досега, ги хвърли в първата страшна тревога, която те изпитваха в своя живот. Въпросителните погледи, които размениха, като се понадигнаха зад дуварите, бяха пълни с отчаяние.

От две години вече техните ходжи в джамията ги заплашваха, че ако не се въоръжават и ако са милостиви към „проклетите“ неверници, в селото им скоро ще дойдат от Дунава московци, наричани „московгяур“, и ще ги избият заедно с жените и децата им. Дервиши, които се въртяха като въртележки върху малко прашно килимче по пътищата, докато паднеха изнемощели в праха, издигаха към тях тъмни пророчески гласове и им предсказваха същото. Ходжите и дервишите бяха видели вече в бъдещето именно тия, които идеха сега срещу тях.

Когато обаче конницата наближи на един куршум място и те познаха в страшния неин главатар, в неговата черна брада до гърди и в неговата коса до рамене копривщенския даскал Найден, от дивите им гърди избухна общ смях, подобен на рев. Те веднага изскокнаха от своите пусни зад кирпичените дувари и с пушките пред гърдите си, с острите щикове пред пушките си и с едно „Аллах!…“ от всички гърла, се хвърлиха върху него.

Те не знаеха, че даскал Найден е копривщенският хилядник. Народен представител на Копривщица, ние вече го зърнахме в Оборище, изправен до Тодор Душанцалията, да взема участие в споровете и да решава народните работи. Те виждаха пред себе си даскал Найдена, когото всички познаваха като кротък и благ учител на децата.

Те не знаеха, че неговото родолюбие не можеше да се нарече повече учителска благост. Че революциите са превръщали учителя в генерал, нравоучителя в завоевател, пастира на вълк.

Те нямаха на ума си обаче тези истини и не се страхуваха от даскал Найдена. Тяхното изскокване иззад кирпичените пусии имаше за цел най-позорното: изгонване на учителя от класната стая. Техните насочени към него пушки бяха тояги!

Но когато главатарят на конницата изведнъж ги намери срещу себе си, учителят не видя в тях повилняла класна стая. Бунтовникът зърна в техните разкривени лица освирепели противници, в очите им — кръвопийците на своите родове, а във виковете им „Аллах! Аллах!…“ — вековните врагове на своя народ.

Той се видя с една гора от щикове, насочена срещу гърдите си, с една вълна от вековно проливана братска кръв, която връхлиташе върху него и конницата му, за да ги погълне като песъчинки на морското дъно. Възпря се, дръпна юздата на коня, вдигна оръжието си и… гръмна. Неговият гръм се насочи в това мътно, страшно, закипяло от ревове и пискуни движение, но бе вече твърде късно. За да спаси живота на своите момци, оставаше му един изход.

Той обърна коня си назад и се намери сред една лавина, която смесваше коне с хора, цвилене с викове, гърмежи с удари на конски копита — всичко, което се наричаше отстъпление в бягство.

Видя гордото зелено знаме, с което бяха излезли от Копривщица, развяно току над главата му, да пада, да се губи в ръцете на въоръжените нападатели.

Когато обаче бягащите се събраха надалеч от Стрелча, този рицар се огледа и намери себе си заобиколен от една още по-печална гледка, която можеше да убие куража и на най-смелия военачалник. Той видя, че туй, което го заобикаля, не е някаква редовна войска, която може да се похвали с едно сполучливо отстъпление, без да рискуват да го нарече бягство, а от въстаници, които бяха претърпели своя първи неуспех. Разочарованието бе вапсало за един миг със сива боя всички лица. Зеления байрак, който бяха развявали от Копривщица, го нямаше вече в ръцете на байрактаря. Той плачеше. Никой не можеше да го утеши.

И тъй като това поражение бе последвало първия техен излаз, поразило първия техен опит и станало в първия, току-речи, миг на бунта, последствията от него не можеха да бъдат други освен катастрофални. Главатарят, като истински рицар, разбра това.

В битността си на учител и народен просветител даскал Найден знаеш много такива случки от историята на своя народ. Знаеше как в такова време са постъпвали Крум, Аспарух, Калоян — царе, които са носили победа след победа на своя народ, които са губили битка, за да я спечелят, които са отстъпвали, за да се върнат, когато врагът ги помисли поразени, и да го унищожат.

Върховният миг в неговия живот бе настъпил. Той издигна пушката си високо в ръка и като се изправи на стремената, размаха я като знаме и извика с въодушевление и необикновена сила:

— Юнаци, врагът ни мисли в отстъпление! Чеда, удари часът да си припомним как побеждаваше нашият славен хан Крум! Печелеше ли той битката само със сила? Не! С бойно майсторство и бързина! Внезапните действия бяха неговата главна бойна сила. Решителността — бойният му дух! Отстъплението — сигнал за атака! Поражението — сигнал за бой! Победен, той веднага се връщаше, за да връхлети върху врага. Победата, която нанасяше тогава, се помни до днешни времена! Да последваме Крумовия пример! Славата на Крума днес е наша слава! След мен, Крумови юнаци, напред!…

С щик, натъкнат на пушката, с пушка, наведена напред като копие, с коса, развеяна до рамене, и брада, развеяна до гърдите, с грива на коня размахана, с очи валчести и тревожни, впити в кирпичените дувари, и във вихрен галоп той се понесе назад към село Стрелча.

Неговите конници не помръднаха от местата си. Доведени до това място с едно внезапно, неочаквано бягство, изпълнено по негова заповед пред лицето на врага, те останаха да го гледат уплашени, като че ли виждаха напреде им да лети някой луд. Никой не бе разбрал неговото вдъхновено слово, нито защо трябваше веднага да се върнат и връхлетят върху врага, щом като бяха отървали главите си чрез незабавно бягство от неговите ятагани. За да предпочете бягството, за тях бе ясно, че техният водач бе намерил врага за страшен и непреодолим. А за да се върне веднага и сам срещу него — това значеше, че е полудял!…

Те не виждаха рицаря, който с насочено копие лети пред очите им срещу своите вятърни мелници. Нито имаха на ума си Дамата на неговото сърце, за която отиваше да се убие — свободата!

„Крепостни стени“, които той виждаше и отиваше да превземе с пристъп в името на своята любов, за тях бяха кирпичените дувари на крайселските стрелчански градини, зад които държаха пусия стотици погански глави.

Те дебнеха, чакаха наистина, когато самотният рицар се показа напреде им, кирпичените дувари отново оживяха. Стотици чалми, фесове се надигнаха и нададоха оглушителен рев. Пушки се размахаха насреща му като тояги, почернели зъби цвръкнаха плюнки и пискуни, очи се закривиха, ятагани засвяткаха. Настъпи движение, което по своя ужас можеше да се нарече прилив на човешко извержение. Нападателите имаха пред себе си като плашило плененото копривщенско знаме.

— Крумови юнаци! — викна рицарят, като насочи своето копие. — Спомнете си!… Тези изверги пред вас са клали бащите ни, братята ни, безчестили сестрите ни, жените ни, набивали на колове децата ни, горили нашите домове! Да отскубнем с битка святото знаме от техните погански ръце! След мен, юнаци, напред!…

Когато се обърна с тази заповед на устните си, за да бъде чут от своите юнаци, всред хаоса от ревове, които издаваше насреща му врагът, този рицар се видя сам!… Той летеше сам сред бойното поле!…

Пред очите му настъпи мрак. В този мрак имаше насочени ятагани, касатури, щикове, пушки с устия на топове, пищови, дълги като шишанета, въжета, които свистяха на въздуха и правеха клупове около неговия врат. Зъби като секири, които тракаха да го разкъсат, вълчи нокти на човешки ръце, смях на хиени в човешка уста — всичко това идеше от Стрелча. То настъпваше срещу него, разпиляно из цялото поле. Зеленият копринен байрак подскачаше напреде му.

Той стегна юздата на коня до разкървавяване. От устата му изхвръкна огън и пяна. Пушката, която му служеше за копие, се насочи срещу врага. Нямаше нужда да се мери. Напреде си имаше цяло море от врагове. Очите му се дигнаха към небето да молят сетна закрила. Той гръмна.

5. Иван Орчо

Изведнъж, като по даден знак, картината на полето се промени пред очите му. Тези зъби, които святкаха като секири, тия плюнки и пискуни, свирепи очи и смях на хиени, всичко това внезапно се превърна в голи бръснати вратове. Чалмите хвръкнаха като бели и червени птици на въздуха. Вълчите нокти захвърлиха по пътя каквото бяха сграбили — пушки, касатури, ятагани… Зеленото знаме падна захвърлено сред полето! Всичко пред него се уподоби в картина на паническо бягство. Виковете „Аллах! Аллах!…“ се отдалечаваха от него жално-жално като викове за помощ.

Пред смаяния поглед на рицаря в скоро време полето към Стрелча се постла със захвърлено оръжие. Кирпичените дувари пред него опустяха.

Нима той, един самотен конник, с една само пушка в ръце, бе уплашил и разпилял пред себе си тая повилняла сган в лицето на един многоброен неприятел?

Занемял от възхищение и благодарност към Бога, той се обърна и пред очите му се изправи друга, по-чудесна картина. Орчо войвода от Панагюрище идеше като хала към Стрелча.

Той се носеше на гърба на своя вран кон с размахана сабя в ръка, а заедно с него се носеше и неговият страшен смях.

Подпре му летяха стотина конника с насочени пушки към стрелчанските дувари. Те чакаха да изминат него, цял-целеничък изправен на техния път, и когато го изминаха като вихрушка, изпратиха истинска градушка от куршуми към стрелчанските дувари.

Заедно с тях и не по-малко вихрени, се връщаха неговите копривщенци.

Смехът сам по себе си е слава и победа. Развъртял сабя над главата си, кривнал над ухото си калпак, накичен с цветя, Иван Орчо ревеше от смях, полетял с огнена сила и юнашко веселие.

Мрачният враг, когато настъпва, е страшен… Но врагът, който се смее — ужасен! Развеселеният враг е предупреждение за сигурна победа! Смехът при настъпление може да се окаже най-унищожителното оръжие, насочено срещу врага.

Гонени от това оръжие, което виждаха за първи път, а не бяха чували техните бащи и деди да са виждали някога, тръгналите на бой господари побягнаха като стадо неподковани коне и пробягаха през цялото село Стрелча. Пред тях с писъци бягаха, носеха се кадъни и малки турчета, а заедно с тях големи чалми на старчески беловласи глави.

6. Гърмящата джамия

Цялото това множество, докарано до полудяване, се спусна към белокаменната джамия, нахълта в нея, заключи се зад дебелите железни врати, като ги блъсна с трясък. От тесните мазгали, от дупките на железните решетки, които покриваха малките прозорчета, те извадиха навън железните цеви на пушки и пищови, а отвътре джамията занемя, сякаш не бе претъпкана с живи същества, а бе само един каменен таралеж с настръхнали навън железни бодила.

Дружните пушечни залпове от всички краища на селото, писъците на закъснелите да се приберат в джамията и пожарите, които бяха издигнали вече високи пламъци в небето, предупредиха затворниците в каменния таралеж, че селото е заобиколено от всички страни. Не им оставаше друга крепост за защита освен стените на джамията. Тя трябваше да ги спаси или да стане техен гроб.

Не след много време мегданът се изпълни с въстанали раи, които гордо развяваха захвърленото от тях на полето зелено знаме. Те изпразниха пушките си в прозорците на тяхната крепост и веднага заеха пусия зад стените на околните къщи.

Тогава каменния таралеж настръхна с всичките си железни бодила. Тия бодила до едно потръпнаха, отвориха устия и блъвнаха огън.

Невидими един за друг, вековните врагове премерваха своите сили. Господарите — в отбрана, робите — нападатели. Страшилищата — застрашени. Раите — станали върховни съдници и изпълнители на своите присъди.

Нов залп от двете страни ги раздели с една още по-гъста и непроницаема димна завеса. Когато и тя се разреди, главите, които носеха чалми и стояха, опрени на пушките си в тесните мазгали, викнаха с ужасени гласове:

— Къщите около нас са подпалени! Целият мегдан гори!…

Когато и останалите затворени в този каменен гроб се струпаха по прозорците, видяха, че околните къщи са обвити вече в мътни кълба дим, през които проблясват смъртоносни светкавици.

Въоръжени раи напущаха мегдана, като бързо извеждаха конете си, хванати здраво за юзда. Техният предводител мина като фурия върху черния си кон по цялата му дължина. И сред пушеците, които го обвиваха вече, можеше да се види как той вика, как размахва сабята си, как се смее!…

Тръпки на ужас побиха затворените в джамията. Смехът на този въстанал рая, който предводителстваше бунтовниците, бе сигурно указание за тяхната гибел.

Всичко живо, което бе разпиляно още по околните къщи, излезе и го последва. Подир тях избухнаха от всички страни високи пламъци. Една огнена стена, по-висока от всяка крепост, скри гърмящата джамия.

Орчо войвода можеше да се завърне в Панагюрище. Победени бяха вековните негови врагове — двете турски села Стрелча и Османово.

XVI

Великата илюзия

1. Паниката

Слънцето бе залязло вече, когато в Панагюрище се протръби тревога. Да употребим тази дума, защото само тръбите, обещани за второто пришествие, са в състояние да извикат цялото население на улицата, да направят лицата побелели като вар, нозете на възрастните и децата, на въстаника и неговата стопанка подкосени и разтреперани като леки тръстики, духнати от силен вятър, устните превърнати в два изсъхнали слепнали листа, езика в мъчноподвижна кора или съвсем неподвижен камък, а очите в две бездни на ужаса, насочени към небето, очакващи появата на знамение.

Този път очите на ужаса бяха отправени не към небето, а към укреплението на Свети Никола, кацнало над пазарджишкия път. На него работеха, наравно с мъжете, жени и девойки. На Свети Никола бяха отишли да работят и селяните от Бъта, тъй като тяхното село се виждаше от това укрепление. Покорни на получената заповед, заедно със своите братя селяни от селата Баня, Елешница, Калаглари, Хумата, Попинци, Балдево, Кепелий, Ерелий, Айваджик, Стрелча, Саръгьол и Кавакдере, те бяха напуснали тази нощ родните си огнища в село Бъта и бяха пристигнали в Панагюрище. Когато отидоха да копаят на Свети Никола, те съгледаха макар и отдалече покривите на своето село и помислиха, или тъй им се стори, че могат да ги наблюдават. Затуй останаха там.

Тъкмо сред тях избухна най-напред тревогата, която се забеляза от цяло Панагюрище.

Слънцето бе залязло вече, когато те се струпаха на върха на укреплението, подобно една черна купчина, сподобена с едни ръце, които сочеха нататък, и едни очи — удвоени от ужас, които бяха устремени надолу към Бъта.

Това накара цялото население на Панагюрище, заедно с пришълците, да се намери на улицата. Те бяха наблюдавали цял ден върху Свети Никола една спокойна картина. Селяните от Бъта с приведени над изкопите гърбове, а около тях панагюрци, заобиколени от жени и девойки, да вдигат над главата си мотики и да забиват дълбоко в земята остри лопати.

Върху утъпканите могили се виждаха да стоят на стража стотниците: Павел Хаджисимеонов, който казваше, че е причестен за цял живот, защото бе избил една шепа кръв от трупа на един убит турчин, Делчо Цолов, Рад Клисара, Стоян Тропчев, Ильо, Манчо и Делибалта. Час по час при тях се виждаше да застава комендантът Иван Соколов, който обикаляше поред всички укрепления.

Когато селяните на Бъта захвърлиха с викове на ужас мотики и лопати и се струпаха в един черен куп на върха Свети Никола, с очи и ръце насочени към своето село, през Панагюрище мина лош вятър, едно дихание на огън и ужас. Всички очи се обърнаха към укреплението. Там се очакваше знамение.

И то не закъсня да се яви.

Това бе един конник, който се откъсна, като че ли изхвръкна от земята на окопите. В неговото лице, колкото и да се носеше към Панагюрище като вихрушка, всички познаха Стоян Тропчо.

Когато той профуча през изпълнените с народ улици за към хаджи Луковата къща, където заседаваше военният съвет, от него не се видя нищо, а от коня му — само едно черно крило, сякаш бе станал птица. Гласът на Тропчо обаче се носеше надалеч и навсякъде, тъй че веднага биде чут на всички страни:

— Стягайте се, селяни, мало и голямо да излезе на Свети Никола. Силна турска войска настъпва, брейии!… Баирите, от Бъта насам, са черни почернели!…

Всичко, което до този миг бе ликувало, което бе превърнало цяло денонощие в празник на свободата, което на пладне бе посрещало Орчо войвода като победител на Стрелча, което бе пяло и било камбани, което бе забравило, че на родната му земя още има турци, което се кичеше с въстанически дрехи, с оръжия по гърдите, с металически лъвчета върху калпаците, сега се намери сред улицата смаяно, поразено, ужасено, сякаш Стоян Тропчо с едно прелитане върху своя обикновен кон бе скъсал превръзка от техните очи, бе промушил с гласа си, като с най-остро копие, нещо си, което бе запушвало техните уши и ги е правило до този миг слепи, глухи, но и блажени. Въстаническите дрехи по тях станаха опасност, оръжията — гибел, въстаническите лъвчета по калпаците им — печати на смъртта!

Събудени от златния сън, те останаха да стоят сред една ужасна заплаха. Зверствата на турците, кланетата, убийствата с опозоряване на честта, превръщане в пепелища на мили родни стрехи, всичко това, познато от петстотин години насам, надвисна като черен облак върху техните глави.

Вцепенението трая само миг. Златният сън бе изчезнал. Действителността изискваше бързи решения и както са постъпвали от векове — незабавни действия. А каквото бе научен да върши от 500 години насам народът от улицата, когато заплахата на турчина виснеше над родното му селище, такова направи и сега. Той хукна да се спасява с бягство. Жени, старци и деца, размесени с въстаници, станали по-бледни от мъртъвци, се блъскаха един другиго, заудряха врати, залостваха прозорци, грабеха на ръце кой каквото свари от своя дом, викаха децата си из дворовете, окуражаваха разтрепераните старци да вървят, като мушкаха в изтръпналите им ръце тояги и им викаха нещо, което те знаеха от столетие, ала можеха да опитат само на младини, че гората е много близко!…

Когато цялото това разбъркано множество с торби на ръце, с деца на гръб, със старци разтреперани, подпрени на тояги, тикани за гърбовете, отново се показа на улицата, без да чака команда от никого, с едно чувство в гърдите — страха, — с една цел — запазване на живота, — отдадено само на първичния инстинкт за самосъхранение, устремило погледи само към гората, пред очите му се изпречи нещо, което го стресна и възпря.

Това нещо всички бяха забравили. Това нещо бяха панагюрските комисари, които вкупом излизаха от хаджи Луковата къща. Подир тях потичваха 500 души въстаници във въстанически дрехи, с оръжия през гърди, с въстанически лъвове на чело. Това бяха защитниците на Панагюрище, които се отправяха с най-голяма бързина към връх Свети Никола!

Начело на тези воини, понесли на бледите си настръхнали лица ореола на жертвата, които се бяха готвили за весели князе на новото царство, а отиваха да мрат като светци и мъченици на укреплението, вървеше непоколебимо и твърдо, с лице бледно и настръхнало, с очи огнени и мъченически, хилядникът Павел Бобеков.

Този Павел Бобеков имаше много повече от всички им вкупом какво да спасява с бягство, ала отиваше на укреплението!…

В мирно време, когато преживяваха в охолство спокойни дни, панагюрци казваха: „Павел Бобеков е повече парижанин, нежели панагюрец!…“ Сега виждаха, че Павел Бобеков е бил преди всичко българин. И той отиваше да мре на българската барикада!…

На Павел Бобеков прилягаше да държи в ръката си перо, натопено в мастило, ала той държеше в ръката си меч, който отиваше да натопи в кръв! Неговата глава бе създадена за розите на щастлива младост, ала той бе надянал на нея черния калпак с бунтовническото лъвче!

Ако Павел Бобеков, а подир него и панагюрските комисари, хора с големи имоти и многобройни семейства, отиваха да мрат на укреплението, какво трябваше да направят тия прости граждани на революционната столица?

Напливът на вълните, които обръщаха хората в бягство, пресекна. Торбите, които висеха на ръце, бидоха сложени на земята. Децата бидоха свалени от гърбовете и наредени до торбите, за да бъдат грабнати веднага и понесени към гората. Старците се застояха разтреперани, подпрени върху тоягите си. Всички се загледаха в защитниците на Панагюрище, които Павел Бобеков стремително отвеждаше към укреплението.

В това време от връх Свети Никола се откъсна втори конник, който с още по-голяма бързина от първия полетя надолу към Панагюрище, Павел Бобеков, комисарите и 500 войници, които ги следваха, току-що се подаваха вън от селището. Конникът с размахан в ръката калпак, върху който бляскаше сребърното лъвче, с уста, раззината до ушите, връхлетя върху тях, като че ли викаше с цял глас.

Народът, застанал по улиците, приготвен за бягство, погледна към торбите. Децата се качиха на гръб. Старците, подпрели разтреперани ръце на тоягите си, раздвижиха изсъхнали нозе.

В този миг войската на Павел Бобеков, спряла извън селището, се преобрази. Бледни, настръхнали от гробен студ, петстотин обречени мъченици пламнаха и оживяха. Те се раздвижиха по един начин, който можеше да хвърли всеки наблюдател в бурно съмнение. Започнаха да се блъскат, да се подхвърлят от земята, да ловят калпаците си, пушките си на въздуха, да се смеят, да плачат, да се прегръщат един други! А тъй като бързаха да влязат в бой с една силна турска войска, която бе направила да почернеят всички баири, това подскачане до небето, техните смехове и сълзи, прегръщания и целувки пред лицето на врага ги уподобяваха на хора, които внезапно бяха полудели.

В това време конникът ги беше оставил вече и като връхлетя в първите улици на Панагюрище, видя се заловен от една многобройна тълпа селяни, в която гърдите на неговия кон се удариха като в стена. Станал пленник на това непреодолимо препятствие, той започна да вика на всички страни, за да бъде чут из цялото селище:

— Радост! Радост! Не бил турски аскер! Бенковски войвода иде с 2000 души юнаци!

2. Възвръщане към живот

Този негов вик като по чудо направи туй, което яките конски гърди не можаха да направят. Непреодолимата стена пред него се разби, както водната маса се разбива на хиляди пръски от удара на вълнолома. И с какъвто рев се разбива вълната, с такъв шум се разбиха и хората. Хилядите пръски на вълната се превърнаха в техни сълзи. Блясъкът на тия пръски — в техни смехове. Каквато лудост бе обхванала войската на Бобеков при вика на конника, същата лудост обхвана и тях. Додето те се блъскаха, търсеха и викаха един други, додето си честитяха, додето се подхвърляха от земята, додето ловяха на въздуха калпаците си, оръжията, децата си, додето се смееха, плачеха и се прегръщаха, щастливият вестоносец летеше вече върху коня си към седалището на военния съвет — хаджи Луковата къща, — като размахваше калпак и викаше сред общия хаос на всички страни:

— Радост! Радост!…

В това време защитниците на Панагюрище като че ли бяха добили крила. С мощно „Да живей!…“, издигнали пушки в ръце, те бяха полетели вече към укреплението. Никоя вихрушка не е била тъй неудържима, каквато бе тяхната радост! Мнозина бяха тия, които, идвайки насам, за да умрат в бой с редовни турски войски, тъй рано нападнати, се бяха мислили за изоставени и излъгани от чуждия войвода. Мнозина отиваха към смъртта си разкаяни. А сега, с пушки в ръце, когато летяха към укреплението, което трябваше да стане техен гроб, всички чувстваха, че тяхното вихрено подемане към върха бе надежда, бе спасен живот!

Цялото население на Панагюрище заедно със селяните на тринайсет села — бежанци — се бе уподобило на втора стихия. Тя бе подала вече главата си от последните къщи на селището, устремена към пазарджишкия път, с едно туловище черно, огромно, раздвижено из всички улици и дворове. А това, което правеше черното туловище раздвижено, бяха въстаниците, които тичешком се връщаха вкъщи, отново грабваха скритата в някоя купчина слама пушка, мушнатата под яслата на телето сабя, спуснатите в сухия кладенец фишеци и патрони. Жени, които захвърляха нанизаните на ръката си торби сред своите пусти, изоставени къщи, хвърляха децата от гърбовете си и без да заключат повече пътните врати, тичаха към пазарджишкия път. Децата, които подаваха любопитно рошави глави от незаключените пътни врати, като не виждаха из улицата гърбовете на родителите си, хукваха навън да се влеят в общото течение, което ручеше, и прибавяха в неговия грохот своите звънливи гласчета, които се отличаваха от гласовете на възрастните, както се отличава гласът на звънчетата от биенето на черковната камбана. Всред раздвижения мравуняк на това туловище, черно и огромно, което из всички дворове и от всички улици се извличаше към пазарджишкия път, тропаха със своите тояжки и старците, които благославяха своето спасение, без да гледат, че то им идеше на края на техния век. И когато им подвикваха зад гърба, че само напразно се пречкат по пътя, че „такивато на три крака“, няма да стигнат навреме, за да поздравят войводата, те отвръщаха вече дръзко с беззъбите си уста, защото се чувстваха весели и под княжеска закрила:

— До гората можехме да стигнем, а до пътя накрай село нямало да стигнем!… Я гледай ти колко глупаво се препират с нас дечурлигата!…

Всичко бе добило крила, всички възрасти летяха, всички сърца ликувала. Ужасът бе станал кураж, отчаянието — надежда. Княза — небе!… Спечеленият отново живот, който изглежда стократно мил и скъп, се носеше на крилата на всички възрасти към пазарджишкия път, където го чакаше неописуема гледка на гордост и слава!

3. Войска на великата илюзия

Долу върху бялата лента на шосето вече се извиваше с глава, издигната към Панагюрище, една гъвкава змия, като черна нагъната лента. Това бе войската на Бенковски войвода.

На стотина разкрача пред нея вървеше един авангард от осем души с китки от паунови пера, забодени на калпаците.

Подир тях, самотен върху своя кон, като истински светия, яздеше поибренският свещеник поп Недельо, който носеше хубавия позлатен кръст на поибренската черкова в ръка, издигнат високо пред самото му лице.

Неговото явление причини голяма мъка на поп Груя, който преди всички бе долетял на пазарджишкия път върху гърба на своя луд кон.

На десетина разкрача зад кръстоносеца поп Недельо яздеше стотникът Крайчо, който развяваше зеления байрак над главата си. Току зад него следваха върху жребци млади бунтовници, които пееха юнашки песни.

На тях от дясната им страна яздеше Княза.

Неговата осанка можеше да се сравни с тази на орел. Кацнал върху гърба на вран кон, той обглеждаше цялата околност. Свидна хубост грееше на неговото лице. Неговото княжеско достойнство бе подобно на слава.

— Слава, славни Бенковски войвода!… — пееха младите певци.

Народът от двете страни на пътя, притиснат като две тъмни раздвижени морета, възпрени от брегове, викаше и дереше гърла, като хвърляше калпаци на въздуха, размахваше ръце и вееше кърпи:

— Да живей Бенковски войвода!… Да живей!…

Княза мина край тях, като ги поздравяваше с поглед и усмивка. Само поп Груйо се одързости да излезе от множеството посрещани и да подкара своя луд кон подир него. Княза весело прие неговия поздрав, като издигна голата си сабя, която държеше на рамо. След туй той отправи очи към укреплението, където го чакаха с нетърпение защитниците на революционната столица, построени в редици от хилядника Павел Бобеков, заедно с победителите на Стрелча. Пред тях весело се смееше Орчо войвода!…

Край развълнуваното множество, сгъстено от двете страни на пътя, от което заедно с приветствието се чуваха риданията на умилението, а с благословията — напомнянията за близко изживения ужас, започнаха да минуват двама по двама, горди и непристъпни за техните граждански вълнения, войскарите на Бенковски войвода, телохранителите мечени, куриерите поибренци, мечкарите муловци, предвождани от двама по двама още знайни и незнайни герои, събирани по пътищата на въстаналите села, родени, за да станат бунтовници в тази революция, подготвени за това време, дръзки, силни, решителни и весели, като че ли отиваха на сватба.

Тези войскари прилягаха на своя княз, като че ли за него бяха раждани. Израсли такива дръзки, силни и решителни, веселието ми се дължеше сякаш на туй, че като бяха чакали него по пътищата на своя живот, не бяха останали излъгани. Той бе отишъл да си ги прибере…

„Да живей Бенковски войвода!“ Той не бе оставил никого да го чака напразно!…

В това време авангардът, състоящ се от осемте конника, изкачи върха и задмина укреплението. Подир тях като черен силует, със златен кръст, високо вдигнат в ръка, възлезе поп Недельо.

Крайчо байрактар високо развя зеленото знаме, когато мина край своите другари, но и той отмина…

Само Княза спря своя вран кон на връх височината. Как поздрави той и с какви слова му отвърнаха неговите панагюрски въстаници, защитници на крепостта, никой не можа да чуе долу това, такава беше общата врява. Но те ясно видяха как главният комендант Иван Соколов, този чужденец, който бе учил военни науки в Белградската легия, се отдели от общата маса на защитниците и като застана мирно пред Княза, отвори уста и започна да приказва нещо, като че ли рапортуваше…

Множеството, струпано на пътя, загледано нагоре, пред тази невиждана царствена гледка занемя!

Без да знае, че присъства на парад, това множество, лишено петстотин години от свои царе и свое царство, в мрака на унижението, загубило спомена за такива тържества, разбра, че пред очите му се вършат царски работи. Че този, който рапортува, е истински комендант. Че този, който слуша рапорта, не е един измислен княз. Че защитниците на крепостта, построени в редици зад хилядника Павел Бобеков, не са само бунтовници. Че въоръжените конници, събрани по пътищата на бунта, които идеха подир Княза, са една истинска войска!

4. Самоизмамата е най-страшният враг на всяка отделна личност, самоизмамата на цели народи е катастрофа

Когато слънцето отново изгря над Панагюрище, хилядникът Павел Бобеков стоеше вече в новата си въстаническа униформа сред двора на хаджи Луковата голяма джелепска къща, седалище на военния съвет. Той бе дошел да стане участник в едно невиждано до този ден тържество.

Обстановката около него, тържествена и странна, можеше да изпълни с удивление не само едни добри селяни, а още и един философ и поет като Павел Бобекова. Необикновеният декор, който съставляваше от себе си тази обстановка, бяха народните маси, състоящи се от въстанали селяни, които бяха изпълнили улиците и мегдана, а още и сградите на училищата, превърнати в казарми за войската на Бенковски войвода. В техните дворове горяха буйни огньове под големи казани, пълни с гозба.

Под командата на разпоредители около казаните безплатно работеха млади и стари жени, които без почивка деряха агнешки и ярешки кожи, разсичаха на късове цели телета, хвърляха ги във врялата вода на казаните, чистеха кошове с кромид лук, пълни крини бял боб и белеха купища картофи. Кисело зеле, запазено от Коледа, се носеше в каци заедно с прасета за печене като подарък от всяка къща в Панагюрище на войводата. Кокошки, ягнета, ярета, овци и телета се откарваха с готовност и радост на цели стада в двора на новите български казарми.

Благотворителните дружества в града носеха завивки, въстаническо облекло, долни дрехи и медикаменти, нужни за войската на новата българска държава. Големият двор на военния съвет беше изпълнен също така с млади и стари жени, които, клекнали край огнищата, пълни с жарава, лееха куршуми, а други, клекнали надалеч от тях, пълнеха фишеци или разпределяха и трупаха на купища навуща, върви и цървули.

На голямата порта на стълбите и горе в коридора се виждаха на стража силни караули.

Над цялото въстанало население и над всички къщи биеха черковни камбани. Службата в църква бе свършила. Поп Груйо в качеството си на архиерей, с препасана сабя през кръста и вирната глава, водеше вече в двора на военния съвет петнайсетина души свещеници в празнични черковни одежди, с кадилници, с евангелия и кръстове, между които се виждаха архиерейският наместник поп Лука, кръстоносецът поп Недельо и поп Георги Футеков, баща на Райна Попова, на която, по заповед на Княза, бе поверено ушиването на голямото революционно знаме на Панагюрски окръг.

Днес това знаме, заковано на дълга върлина, за удивление на цялото гражданство, се развяваше вече над хаджи Луковата къща. Дълго и широко, с две лица от копринено кадифе, едното тъмночервено, другото тъмнозелено, знамето имаше по един златен лъв в средата на всяко лице. Как бе ушит тоя лъв, че изглеждаше истински, едрите сърмени бодове, невиждани дотогава на никаква бродерия, го правеха настръхнал, разярен, горделиво издигнат на задните си крака, стъпкали полумесеца!… От лъвската уста излизаше пламък, а над главата светеха ярко златни букви: „Свобода или смърт!“ На долния край на знамето имаше друг надпис, също така изработен с големи златни букви: „IV Панагюрски окръг.“ Цялото знае светеше като слънце, заобиколено от всички страни с тежки сърмени реси.

Когато свещениците навлязоха в хаджи Луковата къща, въоръжени въстаници свалиха по стълбите една маса и я сложиха сред двора. Хилядникът Павел Бобеков, който бе застанал неподвижно на едно място и гледаше всичко, каквото се върши наоколо му, се намери изправен до нейната лява страна. Поп Груйо Бански начело на своя клир бързо се приближи към масата и застана на дългата й страна, която бе откъм улицата.

Военният съвет или тъй наречените панагюрски комисари слязоха тържествено по червената вълнена пътека на стълбата и се изправиха отляво зад своя началник Павел Бобеков.

Въстаници с пушки в ръце, взети за почест, заобиколиха в кръг цялата маса като една втора линия, зад която в празничните си дрехи въстаналото население навлезе и притисна глава до глава, възхитено, развълнувано, очаровано. Мнозина, които не можеха да се поместят в двора, се покачиха по стените, покривите, прозорците и високите дървета на околните къщи.

В това време трима въоръжени въстаници се появиха на покрива на хаджи Луковата къща и свалиха голямото кадифено знаме от неговата дълга върлина.

Народът, който бе долу на двора, и този, притиснат вън на мегдана, покачен по стени, покриви, прозорци и дървета, развя едни ръце и викна с една уста, която имаше глас оглушителен, който бе глас на свободата и радостта:

— Да живей!… Да живей!…

Въоръжените въстаници свалиха знамето и го изнесоха по стълбата, като че ли носеха реликва. След туй те го простряха цяло върху голата маса сред двора.

Туй знаме именно бе събрало на тържествена църковна служба въстаналия народ.

Княза бе наредил тази сутрин да стане неговото освещаване.

Щом знамето се намери положено върху масата, а черковните камбани още по-силно забиха над въстаналото селище, по червената вълнена пътека на стълбата, като по най-драгоценен пурпур, придружен от своите секретари, от своя щаб, от своя знаменосец, в пълно въстаническо облекло, което бе облякъл за първи път, слезе Княза. При неговото явление народът зашумя като бурен морски прилив.

Павел Бобеков също така вдигна глава да погледне своя войвода. Досега бе гледал на Георги Бенковски като на чужденец. Но в този миг бурното народно вълнение при неговата поява му каза: „Този е избраникът! Този е князът! Той е това, което древните са наричали водител на народа, защото той обича това, което народът обича, и мрази това, което народът мрази.“

Коя добродетел е необходима, за да получиш царско величие! Древната мъдрост е казала: „Да обичаш и закриляш народа!“

А тази хубост на неговото лице, тази негова бляскава въстаническа униформа, този черен астраганен калпак, половината облечен в червено сукно, със златен лъв и китка паунови пера над лъва, жълт копринен кордон, вързан от рамото до калпака, къс сюртук от зелен шаяк с червена яка и жълти копчета, пристегнал тънкия му кръст, бели тесни беневреци с тънки сърмени ширити по двата му странични ръба, високите ботуши до над коленете, оръжията му: двата револвера с бели кокалени дръжки, окачени на скъпи ремъци и гайтани от двете му страни, сребърната тънка сабя със златна дръжка, телескопът и компасът, преметнати през раменете, нямаха ли и те своето място в това царско величие?…

Защото е било казано: „Когато нагласяваш дрехите и шапката си и внимаваш да имаш приличен вид, така, че всички да те гледат с уважение, това значи да искаш да внушаваш страхопочитание.“

А казвали са още, че: „Това, което гледат десет очи и което сочат десет ръце, на него приляга да се въздаде почит.“

Не се ли извърши вчера пред неговите очи само в няколко мига умирането и възкресението на народа? Не видя ли как нещата можеха да бъдат провалени от едно-единствено решение на народа да бяга и как царството можа да бъде спасено от своя един човек!

Бурните възгласи, които представляваха любовното дихание на целия народ, донесоха на своите крила Княза, избавителя на народа, пред олтарната маса, върху която бе простряно светото народно знаме. Топ изтегли сабята си с позлатена дръжка и застана на дългата свободна страна на масата, срещу изправеното с кадилници, кръстове и евангелия в ръце духовенство. От дясната му страна застана мирно неговият знаменосец Крайчо, а зад него се наредиха секретарите му и главният щаб в пълния си състав.

„Виждам го с очите си, не чух от други!“… — мислено повтаряше в себе си Павел Бобеков, хилядникът на българската войска. Довчера философ и поет, днес — генерал, вчера повел шепа мъченици, за да падне като светец пред олтара на отечеството, днес — главнокомандующ, изправен на тържествения парад на българската войска, в присъствието на свободно българско духовенство, този Крез викаше своя Солон, поклонникът на древността зовеше своя драгон. Агамемнон не искаше да слуша Касандра. Искаше едно… да затвори очите си! Защото опитът е този, който прави примерите ясни. Вчерашният ден осветлява днешния…

„Да, виждам го с очите си, не съм го чул от други!…

Пълен кораб на човешкото щастие, право и дълбоко заплувал към радостния бряг!… Но… току-виж, разбил се, блъснат о някоя скрита под водата скала!…“

Опитът на вчерашния ден, незабравим, страшен, му викаше на ухото: „Не видя ли как един ден поваля и дига всичко човешко?…“

Как можеше да повярва на това, което виждаше сега пред очите си?

5. Игра на провидението

Всички очи още веднъж се вдигнаха към червената пътека на стълбата и смаяни, възхитени, загледаха най-високото стъпало. Върху него бе излязъл и застанал още някой, който заслужаваше такова удивление.

Там бе застанала Райна Попгеоргиева в пълна въстаническа униформа: черен калпак върху разплетени коси, лъвски знак на чело и тънка сабя, препасана през кръста!…

Всички очи бяха вперени в нея, както в онзи студен януарски ден на нейното рождение през 1856 година, когато съобщиха, че в дома на поп Георги Футеков се е родило дете с необикновена красота, дете чудо.

Нейният смирен баща поп Георги Футеков сега чинопочтително бе застанал в свещеническото съслужение на поп Груйо. Като видя своята дъщеря, облечена в мъжки дрехи, превърната пред очите на цялото гражданство в мъж въстаник, сви се, цял затреперя и наведе очи. Едва напоследък той бе подочул, и то под строга клетва, дадена на архиерейския наместник поп Лука, че неговата Райна шиела знамето на Панагюрския революционен окръг. Революционният съвет й възложил тази работа като най-изкусна в бродирането. Че досега това се криело от него, защото се знаело от всички колко строга била презвитера Нона, а нейното голямо недоволство от заниманията на учената й дъщеря било известно на всички.

Това, което му се съобщаваше за ушиването на знамето, той трябваше да приеме като съвършена тайна.

Когато погледна, простряно вече върху масата пред себе си, ушито Знамето на свободата, което бе дошъл да освети в тази тържествена утрин в съслужение с всички свещеници на новата столица, поп Георги наистина повярва, че то може да е излязло само изпод пръстите на неговата Райна. Лъвът, изправен, разярен, стъпил с двата си задни крака върху полумесеца, бе една удивителна майсторска бродерия с едни необикновено големи бодове от сърма. Хубавите букви никога не биха могли да бъдат очертани така лесно от една проста ръка. Това бе наистина едно знаме, достойно да бъде простряно пред очите на един княз.

Но какво означаваше появяването на Райна във въстаническо облекло горе на стълбата на военния съвет?…

В това време на пътната врата настъпи оживление и шум, като че ли някой притискаше множеството да влезе, подир което последва тих и сърцераздирателен писък. Притиснатото множество се сгъсти още повече и остави на прага на портата да се открои една черна фигура на жена, цялата почерняла, но не от старост, а от ужас, с очи угаснали не от възрастта, а изгорели от грижи, с устни, слепнали не над една беззъба кухина, а от принуждение да мълчат.

Това бе презвитера Нона, която бе видяла във въстаническо облекло своята дъщеря Райна. Нейните устни, които издадоха този тих писък, отново залепнаха. Майката при вратата и дъщерята върху стълбата на военния съвет се изгледаха тъй, сякаш се гледаха през едно непреодолимо, вековно пространство.

Майката — пълна с подозрение, дъщерята — пълна с тайни. Те бяха съществували винаги под един покрив: подозрението и тайните, додето най-сетне в този миг се бяха изявили налице.

Презвитера Нона затрепера. Пред нея стоеше не Райна, дъщеря й, облечена като въстаник, а едно мъчително възпоминание от нейните ученически години. Тя виждаше оная луда пастирка в житието на света Жана[29], която чувала гласове от вечерните камбани: „Жано, Жано, предай овцете на баща си и остави хурката вкъщи!… Иди, облечи мъжки дрехи, сложи броня, препаши се с меч и прогони англичаните от Орлеан!… Франция загива!… Ти си предопределена от Бога да я спасиш…!“

С разплетена до раменете коса, като онази луда пастирка, с мъжки калпак, надянат върху главата, с лъвски знак на чело, с препасана сабя през кръста, нейната Райна бе превърнала своето моминско тяло във войник, своето хубаво лице в безумие, сивите си очи в блясък на меч. Не тя — едно непознато същество слезе по червената пътека на стълбата и тръгна към олтарната маса, поставена сред двора, без да помисли, че върши това пред очите на своята майка, че в свещеническото съслужение на тържеството с кадилница и разпятие в ръце участва също така и нейният смирен родител. Прочее изпълняваха се думите: „Остави овцете в кошарата на баща си, остави хурката си вкъщи, иди при войниците, облечи се като войник и се препаши с меч!…“

В това време гласът на чужденеца княз, ясен и повелителен, се издигна в общото мълчание:

— Ела ти, която изпълни своята задача и вложи сръчност, майсторство и цялата си любов към нашата злочеста родина в ушиването на това Знаме на свободата; и застани от лявата ми страна!

Като чу тези думи на Княза, народът направи пред презвитера Нона една тясна пътека, колкото тя да може да се провре до олтарната маса. Като насън тя тръгна да се провира по тази пътека, за да се увери с очите си, че нейните усилия, че нейните добри намерения, че нейните нежни майчини грижи са се превърнали в гибел за нейното дете. Да се увери, че Божията промисъл използва всички сръчности за осъществяването на своето дело. За да превърне във войник една нежна девойка, то бе използвало нейното умение да си служи с игла и копринен конец!

Презвитера Нона бе вложила сама в тънките розови пръсти на дъщеря си тази игла с копринен конец. Тя я научи да бродира рози и червени макове, обиколени със зелен венец от листа. С това старание, което бе положила да изучи дъщеря си на бродерия, тя бе сключила за нея един фатален договор[30] с бъдещето, на който в това страшно бунтовно време всички трябваше да се подчинят.

Когато зърна знамето, простряно върху масата, презвитера Нона почувства прилив на сили да разблъска въоръжените въстаници, да се впусне, като орлица да впие ноктите си в него и да го разкъса. Ала в това същото време гласът на поп Груя се издигна над всички огорчения и възторзи, над всички надежди и съмнения. С една дума, поп Груйо призова небето над въстаналото население и неговият зов биде последван от мъртва тишина.

„С нами Бог, разумейте язици и покоряйте си, яко с нами Бог!…“

Всички въстаници отложиха калпаците си и наведоха глави. Само презвитера Нона продължаваше да стои права и да гледа на това тържество с горко съжаление. Народното въодушевление я бе оставило трезвена. Това тържество за нея бе игра на луди. Без сама да бе желала това, тя, която стоеше настрана, имаше в него главната роля, като добър майстор, който бе подготвил ушиването на неговото знаме. Това бе най-голямата й горест.

6. Държавният глава

Ако имаше някой, който не обърна внимание на развълнуваното множество, който не удостои с погледа си презвитера Нона, застанала като настръхнала орлица срещу него, който не намери появяването на Райна Попова във въстаническо облекло за нещо, което заслужава учудване и похвала, освен като дълг, бе Княза.

Когато гласът на поп Груйо се издигна тъй, сякаш хвърчеше към небето: „Господи помилуй! Господи помилуй!“ — той отложи черния си астраганен калпак и наведе смирено глава.

Бог се призоваваше да погледне благосклонно върху това Знаме на свободата. А щом погледнеше знамето, той щеше да погледне и Княза.

Той имаше сега такава нужда от Бога, каквато нужда от него имаше народът.

Свещениците издигнаха кадилници и като тръгнаха да обикалят масата, размахаха ги пред себе си, покланяха се по посока към Княза и неговата свита, към хилядника Павел Бобеков и панагюрските комисари и най-сетне се обърнаха към мирно застаналото под оръжие войнство на въстаниците, като изпълниха целия въздух над знамето и тия, които го заобикаляха, с облаци благовонен тамянен дим.

През тия облаци дори и бледното лице на Павел Бобеков се показа изведнъж оживено. Тези благоуханни мъгли го замайваха и приспиваха с високата поезия на древността: „Ту зла мисъл цъфне в душата ми, ту, подмамена от жъртвените благовонни дарове, излезе нежна надежда и я гали, като отпъжда от нея ненаситната мъка на боязънта, която ми гризе душата.“

Свещениците се бяха завърнали отдавна с проточени кадилници по местата си. Поп Груйо захвърли требника си и издигна глас, та заглуши всички гласове:

— Спаси нас, Господи! Спаси ни от проклети агарянци, зверове и поганци!… Амин!

Крайчо байрактар излезе напред и пристъпи към знамето. По указанието на поп Груя той сложи дясната си ръка върху златния лев, а лявата издигна нагоре и с бавен, силен, тържествен глас, които се чуваше от занемялото множество извън високите зидове на хаджи Луковата къща, започна думите на своята клетва:

Кълна се в Бога и народа, че ще пазя тази светиня до последната минута на живота си, до смърт и до гроб! Заклевам се!

— Амин!… — пропя поп Груйо, като гледаше към знаменосеца. Крайчо наведе мустакатата си глава и целуна знамето.

— Ааа-мин! — изпяха свещениците зад него.

— Амин! — гръмогласно отвърнаха въоръжените въстаници в двора и вън зад стените на военния съвет. Колцина от тях не гледаха завистливо към щастливия знаменосец. Колцина не биха желали да сложат главите си под такова хубаво кадифено знаме! Достатъчно щеше да им бъде такава слава след смъртта!

С това церемонията по предаване на знамето свърши.

Княза се качи на високо място, тъй че да бъде видян от всички страни. Когато заговори, като че ли морски вълни, духнати от силен вятър, повдигнаха шум в нозете му. Този шум започна най-напред от притискане, защото всеки искаше да пристъпи поне една крачка по-близо до него. Никой не искаше да изтърве една дума, която ще излезе от неговите устни. Техният живот, утрешният ден на тяхната държава, щастието им или провалът, славата им или гибелта им зависеха от този един човек!

— Братя юнаци, синове Крумови!… — извика той с ясен глас. — Днес сме се събрали да осветим нашето Знаме на свободата, да го издигнем и понесем пред нашите войски с такива победи, каквито то носеше на Крума. Вам е известно, че Крум за първи път издигна знаме и го развя над главите на своите войски вместо варварския бунчук, който се състоеше от окачени на висок прът две конски опашки.

Синове Крумови, днес сме въстанали, за да отхвърлим игото на петстотингодишния угнетител. Станали сме на крак да трошим веригите на безчестния и кръвожаден тиранин и да освободим милото ни поробено отечество.

Нека видят тия неверници и философи у нас, които, като позабогатели и се поналапали на учение, започнаха да разправят наляво и надясно, че българите сами не могат да въстанат, че другите християнски народи в Турция — гърци, сърби и ромъни, — макар и поставени в по-добри политически и военни условия от нас, не са могли да се освободят без военната помощ на другите държави, че днес ние въстанахме и вдигнахме в ръце Знамето на свободата!

Вярно е, може другите държави и на нас да окажат военна помощ, същото може да стане и с нас, но никой не ще ни помогне, ако не си помогнем сами! Всички ще дойдат да ни помагат, но когато ни видят, че искаме да бъдем свободни и че сме направили всичко за постигане на тази цел. Днес ние трябва да се облегнем само на нашите сили.

А когато говорим и мислим за чуждата помощ, нека навреме си спомним и баснята за „Коня и елена“[31]:

„Конят си имал сам за себе си цяла ливада. Еленът влизал в нея и му стъпквал тревата. Конят попитал човека дали ще може с негова помощ да накаже елена. Човекът се съгласил при условие да турне на коня юзди и да го язди, въоръжен с копие. След спогодбата човекът се качил на коня, който, вместо да прогони елена, станал роб на човека.“

И тъй, когато мислите за „чуждата помощ“, винаги имайте на ума си тази басня!…

Някои малодушници измежду нас разправят, че въстанието щяло да донесе голяма съсипия. Ами сегашната съсипия малка ли е? Ако гърците и сърбите, и ромъните тъй разсъждаваха, и досега техните дъщери щяха да стоят в харемите. Турците и сега колят покорната рая. Цели петстотин години българинът все така е мислил: „Да не стане по-лошо!…“

Други разправят, че Турция била още силна държава, макар че носела името „болен човек“, че тя можела да съсипе не само едно българско въстание, но и всички малки държави, които биха ни се притекли на помощ. Аз живях дълги години в Анадола и зная какво може тя.

И ако мислим така, кога ще възмъжее нашият народ? Кога ще покаже най-сетне какво той може? Човек става мъж, когато почувства у себе си правото да отблъсква всяко угнетение.

Когато зли тирани, безчестници и убийци ни нападат, природата и законът ни дават право да се отбраняваме. Това е повече от право. То е длъжност. Защото ние, когато пет века не сме се противопоставяли, насърчавали сме злото!

Някои могат да кажат и това, че като сме въстанали, ние сме донесли в Турция война.

Съпротивлението на злото не е война.

То е запазване на мира.

Но днес, когато сме станали до един да дадем на нашето мило изстрадало отечество мир, свобода и законност, нека знаем, че всичко това не ще може да мине без огън и кръв, без кръвопролития, които ние още отсега трябва да имаме пред очите си. Да презрем всичко!

От нищо да не се смутим и уплашим! Затова онзи, който не милее за баща и майка, за жена и деца, за дом и имот, който не жали живот и всичко, което му е мило и драго, който презира робството и милее единствено само за освобождението на отечеството си, който се не плаши от глад, бой, мъки, изтезание и смърт, нека той дойде при мен — да се строи в редицата, показана от Бога и от мене. Да живее България!…

— Да живей, да живей! — буйно се раздвижи и завика около него народът, а зад стените отвън се откликнаха с още по-голяма сила:

Да живей Бенковски войвода! Да живей!…

Нека това Знаме на свободата, което ни е събрало днес, се превърне на наше крило, което да лети и ни носи от победа към победа! Вдигнете го прочее и нека завършим днешното тържество, като го пренесем пред очите на въстаналото население през цяло Панагюрище!

7. Изпълнение на мисията

Когато едрата юнашка ръка на знаменосеца Крайчо посегна към Знамето на свободата, една малка и нежна ръка стисна неговата и го възпря.

Додето наоколо да разберат какво се е случило, додето презвитера Нона да се намеси и даде знак на дъщеря си, додето тя видя само един жест от нейна страна, една непозволена волност, жена да стисне пред очите на любопитни зяпачи косматата ръка на мустакат мъж, пред смаяната презвитера Нона се извърши веднага нещо, което тя можеше да види само в най-страшните си сънища.

Райна, в това ужасно въстаническо облекло, с калпак и лъв на чело, сложен върху разплетени коси, в лудостта, която я бе обхванала, мислейки се дори за хубава, забрави себе си като жена, забрави баща си, който стоеше с наведени очи, скрит в купа на свещениците, изстъпи се цяла разтреперана, побледняла, настръхнала срещу Княза и викна с един глас, който бе срамотно ясен и висок:

Войводо, както само аз съм шила знамето, сама искам и да го понеса! Искам да бъда войник в редовете на войниците!

— Райнооо!… — викна презвитера Нона и посегна да пристъпи напред. Но множеството в своето въодушевление, загубило ума си не по-малко от безумницата, която бе изрекла тия думи, я притисна и смаза между своите плещи, сякаш искаше да унищожи нейното тяло, което носеше устата и гласа на една злочеста майка.

Ала и тъй премазана, тя продължи да се бори и да вика, без да полуди отговор. Тогава с последни усилия, за да може да погледне дъщеря си, тя се повдигна на пръсти над главите на това множество, което я изтикваше все по-назад, като че ли я изхвърляше от себе си.

Тогава тя видя Райна още веднъж, ала вече не я позна. Тази, която стискаше конвулсивно с малката си ръка кадифеното знаме, издигаше разярения лъв нагоре и развяваше това страшно знаме върху главите на въстаналия народ, не бе тя, а една друга нейна позната, една света Жана, която, преодолявайки тъмнината на историята, водеше под своето победоносно знаме французките войски към укрепленията на Орлеан!…

Презвитера Нона изохка, а нейната глава потъна в разлюляното множество. Тя почувства как общото въодушевление, което бучеше като непреодолима насрещна вълна, я свлече като една излишна черупка на морското дъно.

А туй общо въодушевление доби един глас, който започна да вика от всички страни — от двора, от пътя, от околните покриви, прозорци, стени:

— Да живее младата байрактарка!

Войводата, като чу този възглас, погледна байрактарката. Когато я бе видял за първи път, с тая фигура грациозна и нежна, с тия очи големи и сиви, които гледаха прехласнато в него, с тия устни малки и слабо отворени, като едва разпукната роза, тя му се стори прилична само на това цвете, защото той мислеше за оръжие, за големите шишанета, които се тъпчеха с барут откъм цевта, за белгийките, които се палеха с капсул, за ножовете на въстаниците, на които пишеше „Свобода или Смърт“, и черешовите топове, които съставляваха неговата артилерия. Този свят за него се населяваше от въстаници, вещите им бяха оръжия, а въздухът им — война. Слънчевите му лъчи можеха да бъдат уподобени само на вистрели.

Тази красота на роза, която стоеше пред него, му се струваше чужда и непотребна. Сега обаче, когато лицето й сияеше вече не със светлината на жената, а със светлината на любовта към родината, когато розата бе станала войник, а учителката — въстаник, тя му се стори близка и мила, какъвто му беше всеки въстаник в Панагюрище.

— Народът иска, щото ти да вземеш знамето в ръце — каза той с нежност, — народът иска, щото ти, препасана със сабя и револвер през кръста, да седнеш на бял кон и като древна героиня да пренесеш Знамето на свободата през целия град!

Нова буря от въодушевление посрещна неговите думи:

— Да живей княз Бенковски и княгиня Райна!…

Но името на княгинята биде заглушено от ропота на панагюрските комисари, които взеха Крайчо байрактар на своя страна. Те не знаеха с какви думи да го утешат. Без да гледа на големите си рошави мустаци, той плачеше от яд и не държеше сметка от кого ще бъдат чути неговите думи.

— Право ли е това бе, брате, да се остави святото и неприкосновено знаме в ръцете на една нищо и никаква жена? — викаше той. — Да се кълна аз в Бога и народа, че ще пазя тая светиня като живота си, а сега, в тая тържествена минута, да ми се отнема това право и да вървя със сгърнати ръце? За мене няма вече живот!… Аз съм убит!

Пръв между недоволниците на негова страна се обяви хилядникът Павел Бобеков. Той много добре разбираше, че жена байрактарка ще направи много по-силно впечатление на народа, отколкото Крайчовата мъжка сила. Една нежна ръка, която издига знамето, може да събуди в тълпата по-голямо въодушевление от една юнашка десница. Като един от водачите на бунта, той можеше да даде много примери, с които главният войвода, като достоен водач и закрилник на народа, бе показал вече своята княжеска проницателност и способност да преценява своите хора. Той поверяваше служба дори на тия, у които съзираше качества и дарования, а сам не можеше да се търпи с тях и трябваше да ги държи настрана от себе си.

Не беше ли случаят такъв с Иван Соколова, депутата на Татар Пазарджик, който пръв се обяви против подписването на неговите пълномощия в Оборище! Не повдигна ли тоя сред народните представители открит бунт срещу него, а той го назначи за главен комендант на Панагюрище, повери в ръцете му укрепяването и защитата, което ще рече съдбата на своята революционна столица, съдбата на своето дело и себе си дори?…

Сам Павел Бобеков не бе ли един от ония деятели на бунта, които не можеха да се отърват от ролята на наблюдатели, които го съдеха, преценяваха всяка негова заповед и протестираха срещу много негови решения? А ето, Павел Бобеков стоеше начело на военния съвет и биде назначен от него за хилядник на неговата войска!

Нима той можеше да търпи апостола Тодор Каблешков, когото открито наричаше самозванец, а вдигна въстанието преждевременно въпреки силните протести от страна на панагюрските комисари, за да го спаси?…

Навярно и в този миг той бе преценил най-добре, че една жена, покачена на бял кон, препасана с револвер и сабя през кръста, високо издигнала Знамето на свободата в ръка, която го пренася през целия град, ще събуди много по-силни чувства в разбунтувания народ, отколкото един мустакат байрактар. Но и в това революционно време такова решение на Княза му се стори крайно, осъдително и вън от всяко човешко благоразумие. Добър ученик на един французки лицей, бидейки повечето парижанин, нежели панагюрец, той имаше на ума си Жана д’Арк, имаше на ума си и това, което Юго бе казал вече за великите революционери и великите светци, че били хора ексцентрични, които излизали от рамките на човешкото благоразумие, а Дантон бе прибавил, че същите думи се отнасяли и до великите разбойници. Но сам той не можеше да допусне една света Жана в Панагюрище и не можеше да стане съучастник в нейното шествие, което повечето панагюрци можеха да намерят за неблагопристойно.

— Панагюрските комисари заедно с мен няма да участват в пренасяне на знамето! — заяви високо той, което щеше да рече: военният съвет се оттегля на съвещание.

Ала главният войвода не обърна никакво внимание на неговия протест. В това време ликуващото множество бе вкарало в двора един едър бял кон, оседлан и целият накичен с цветя. Той бе зает вече с качването на знаменоската върху окиченото с цветя седло.

Когато й подадоха тежкото кадифено знаме и тази, която наричаха вече Райна Княгиня, го издигна високо в малката си ръка, когато сивите й очи блеснаха, когато нежните й страни се зачервиха от силен огън, дружни нестихващи викове се понесоха от двора на военния съвет върху целия град. Камбаните забиха. Стари жени изнесоха от къщи запалени великденски вощеници и се наредиха от двете страни на пазарджишкия път, по който щеше да мине великата процесия.

Най-напред от хаджи Луковата къща излязоха десет души конници, които изпълняваха ролята на авангард и стража. Подир тях се показа на кон поп Недельо, кръстоносецът на Хвърковатата чета, със златен кръст, високо издигнат пред лицето си. На едно почтено разстояние след него изтрополи, възседнал своя луд кон и с черковната си одежда, поп Груйо Бански, българският екзарх, последван по „апостолски“ от цялото духовенство, което вървеше с кръстове и евангелия в ръце.

Всички очи напрегнато чакаха да видят младата знаменоска — нещо, което се бе разправяло само в приказките, а никому не се бе случило да види досега. Най-сетне и тя се появи, подир духовенството, което вървеше с бавни крачки, качена върху бял кон, с червено и зелено знаме, високо издигнато в ръка. Златните големи букви „Свобода или Смърт“ сияеха като звезди над главата й. Под тях, като звезди, блестяха нейните очи. Никой не бе чел и слушал в приказките за героиня, по-хубава от Райна Княгиня.

На нея равен по хубост беше само княз Бенковски, който яздеше малко по-далеч от дясната й страна и както месецът огрява звездите в небето, тъй огряваше и той нейното съзвездие.

Около младата знаменоска вървяха десет юнака — пазители на знамето, с голи ножове в ръце, подир тях следваха въстаниците, наредени двама по двама, а подир тях — една гъста и силно притисната маса народ. Тя също така вървеше, но изглеждаше почти неподвижна в процесията. Панагюрското население заедно с населението на околните села, придошли в Панагюрище, всичко младо и старо, облечено в празничните си дрехи, участваше в тази велика процесия на свободата. Накрай село застанали на стража въстаници, накацали като орли върху укрепленията, в чест на знамето бяха взели пушки за почест при нозете си.

На всеки стотина крачки знаменоската спираше своя бял кон. Баби и девойки, майки и деца разкъсваха букети цветя и ги хвърляха върху нея, тъй че тя оставаше да издига някое време знамето сред един облак от цветя, който, като паднеше на земята, се превръщаше и дебел пъстроцветен килим под копитата на нейния бял кон. Певците млъкваха, тогава тя изправяше хубавата си глава и викаше на всички страни:

— Нека целият народ и тия, които са придошли от селата, чуят, че турското петвековно иго е отхвърлено завинаги!…

— Господ и света Богородица да те поживят, синко! — викаха старите жени, вдигаха в ръце своите запалени великденски вощеници, падаха на колене пред войводата и благоговейно се кръстеха. — Ти си проводен от небето да ни отървеш от мръсните некръстени кучета!

Подир такова спиране процесията отново се раздвижваше и бавно, тежко изминаваше още стотина крачки по пазарджишкия път. Стражите продължаваха да държат пушките си за почест върху укреплението Свети Никола, облаци цветя летяха върху младата байрактарка, а нейният глас, ясен и силен, се дигаше и разгласяваше на всички страни:

— Нека целият народ и тия, които са придошли от селата, чуят че турското петвековно иго е отхвърлено завинаги!

Никой не знаеше, че това, което се чуваше сега като един спонтанен вик, което се виждаше като едно развяно знаме, това въодушевление на момента не е искри върху наковалня, проблясъци на случайността, а една от люлка подготовлявана съдба и една добре изпълнена мисия.

XVII

Хвърковатата чета

1. Едно подходящо име

Пренасянето на знамето из града отдавна бе свършило и то бе внесено с високо издигната ръка от младата байрактарка в двора на хаджи Луковата къща, но никой от тия, които бяха участвали в незабравимата процесия, нито и помислюваше да се отдели от развълнуваното множество и да се прибере у дома.

Дом вече нямаше. Явила се бе държава. Нямаше стопани. Имаше граждани. Мястото на тия граждани не бе повече у дома — на улицата и мегдана бе. На улицата и мегдана се разискваха и решаваха сегашните им работи, тоест държавните дела.

Княз Бенковски се намери отново заобиколен и притиснат отвред в двора на военния съвет, където неговите членове още разговаряха, без очевидно да знаят какво да решават без него. Той се покачи отново на едно високо място и издигна глас над множеството, притиснало под него рамене до рамене, глава до глава.

— Пак ще заговоря за това!… — извика ясно и отчетливо той. — Става необходимо да се определи една подвижна чета от най-решителните юнаци, която да обикаля от село на село, да насърчава и поддържа духа на населението. На тая чета за по-добро аз мисля да й стана предводител. Тя ще бърза като вихрушка и на часа ще се намира там, дето е нужно нейното присъствие.

Ние трябва да бъдем навсякъде и никъде! Най-важното ни действие ще бъде това, ако сполучим да действаме по такъв начин, щото да смутим неприятеля още в началото на борбата!… Всеки признава, че това важно обстоятелство ние не можем достигна, ако действията ни се ограничат само на едно място, в един град или пункт. Най-голямо внимание трябва да обърнем на селата, към селските ни бунтовници, които, като по-прости и неразвити, една най-малка несполука е в състояние да ги обезкуражи и да ги накара да сложат оръжие. А от всичко това вие разбирате като какви последствия ще се породят.

Павел Бобеков чу тия думи, вирна глава и стана по-бледен от самата смърт. Той се обърна да погледне панагюрските комисари и да види чуваха ли те какво говори войводата. Панагюрци не бяха ли поискали настоятелно, не се ли изказа и военният съвет, че Бенковски войвода и неговата войска трябва да стоят постоянно в Панагюрище?

Ала гласът му се схвана, щом само си припомни изминалата вечер, когато той, последван от комисарите, отиваше да умре мъченически на укреплението Свети Никола.

Колко изоставени се чувстваха те! А същият този Георги Бенковски (и неговата войска) не пристигна ли като вихрушка тъкмо навреме, за да превърне тълпи от бегълци в народ, отчаянието в надежда, разкаянието в осанна, падението в полет, страха и ужаса в оръжие срещу врага?

Ако столицата имаше записана вече в историята си една такава вечер, какво очакваше малките селище наоколо? Беше ли той прав?… Или всички села около Панагюрище трябваше да се дадат в жертва на столицата?

Георги Бенковски сякаш долови неговата мисъл, както залови и неговия поглед, тревожно обърнат към панагюрските комисари, и заговори още по-бързо и твърдо:

— Виждате, че задачата на тая чета ще бъде една от най-трудните. Тя ще служи като образец и огледало на всички въстаници, които има да посети и подпомогне в неприятелските действия. Прочее за нейното формиране аз искам измежду вас такива лица, които да бъдат достойни за тази цел и които се наемат да изпълнят следните условия. Първо: да са добри куршумджии, така че, дето потеглят, куршумът им да не пада на сухо. Второ: в случай на нужда, не дай Боже, да търпят по няколко дена гладни и жадни. Трето: да бъдат добре изпечени на път, че да вървят заедно с конете. Четвърто: да не спят по няколко нощи, да бъдат юнаци и решителни.

В това време силно притиснатият народ в двора се развълнува и разлюля до най-далечния си край, като вълна, блъсната от вятър. Когато всички очи се обърнаха към онази страна, изненадата им бе голяма. Тази сила, която разлюля вълната, бе човешка. Един непознат юнак в чуждестранно облекло, с кривнат калпак на чело и с тънка пушка в ръка, която размахваше над главите на тия, които блъскаше пред себе си, с душа, която лъхтеше в гърдите му от силно вълнение, бързаше да излезе пред войводата.

— Войводо! — извика той. — Аз се наемам да изпълня всички тия работи, за които говориш. Моля, вземи ме!

— Кой е този непознат юнак? — започнаха да се провикват от всички страни, додето множеството вече пляскаше с ръце и викаше „Браво!“

Георги Бенковски го измери с дълъг поглед, който го преценяваше.

— Как се казваш? — запита го той.

— Господин, войводо! Бакърджия съм от одринските села.

— А как си попаднал от тия далечни места при нас? — запита Княза.

— Дойдох с два коня бакър в Панагюрище и вчера те стояха още неразтоварени пред хана, когато из улиците загърмяха пушките. Когато изскокнах навън да видя какво става, видях да тичат на тълпи въоръжени мъже. На моите въпроси те ми отвърнаха, че българският народ е въстанал, за да добие свободата си. Че има въстание, а те са въстаници. Веднага измъкнах от моите чували с бакър скритата си пушка, която виждаш сега в ръцете ми!…

А не искаш ли да се върнеш веднага в твоето далечно родно село край Одрин? — запита го Княза.

— Ако е рекъл Бог, ще се върна един ден! — отвърна Господин, като се изчерви още повече. — Но за да кажа на нашите българи там, че ние сме извоювали свободата си!…

Бурни викове посрещнаха и погълнаха думите на чужденеца, както народната любов бе срещнала и погълнала неговото сърце. Стотина решителни въстаници, с голи бради и мустакати, с очи, които бляскаха от готовност за всички изпитания, разблъскаха вече своите съседи и излизаха напред по пътя на Господина.

Когато се наредиха с пушки при нозе в две редици пред войводата, той ги изгледа гордо един по един и каза:

Вашата чета ще носи името „Хвърковата“!

2. Напред!…

Хвърковатата чета с името си получи своята съдба. Както всичко, което има предназначението да лети, сиреч да действа бързо, да надвива човешките възможности, нозете да превръща в крила, което ще рече, да не замръкне, където е осъмнало, тя не можа да замръкне през своя първи ден в Панагюрище.

Вихроносен пратеник на село Петрич пристигна по мръкнало в тържествено накичената столица, този миг се втурна във военния съвет и се изправи по войнишки пред главния войвода.

— Хилядо и шестотин жители на село Петрич от два дена са намират въстанали! — извика той. — Башибозук, смесен с черкезки орди, са се задали силно въоръжени от Златица, застрашават да нападнат на селото ни и да го унищожат. Водачите на бунтовния комитет ти изпращат тая новина и те викат час по-скоро да им се притечеш на помощ, като отидеш с войската си в Петрич!

Този бе първият позив от въстанали селяни, за които Бенковски войвода бе казал, че най-голямо внимание трябва да се обърне на тях, защото, те като по-прости и неразвити, една най-малка несполука е в състояние да ги обезкуражи и да ги накара да сложат оръжие.

Хвърковатите четници на часа получиха заповед да възседнат конете си.

Когато излизаше от военния съвет да се качи на изведения за него пред вратата оседлан кон, главният войвода намери застанал като страж на стълбището хилядника Павел Бобеков. Той знаеше от какво произлиза неговото недоволство и за да го укроти, заговори пръв.

— Аз трябва да вървя час по-скоро за Петрич! Вие сами преценявате какви лоши последствия могат да се породят за почнатата революция, ако въстаналото население на Петрич се уплаши от златишките турци и черкези и хвърли оръжието си пред тях.

Павел Бобеков нито възрази, нито се съгласи с него. Очите му бяха потънали в мрак, каквито бяха станали и неговите мисли. Това бяха непроходими лесове, в които не се видеше нищо и не можеше да се очаква нищо добро.

Преди да тръгна, искам да ви дам един съвет — продължи войводата. — Накарайте населението да си изнесе всеки по малко храна и едно-друго в гората, което да им послужи, когато потрябва.

Павел Бобеков се оживи.

Искате да кажете — в случай на поражение? — запита той.

Искам да кажа — за всеки случай! — рязко отвърна Княза.

Ще размислим за това — отвърна Павел Бобеков. Той оставаше единствен вожд на войниците и мирното население в Панагюрище.

Двамата началници се изгледаха мълчаливо очи в очи. Непознати доскоро, станали съучастници в една обща борба, без да се приближат един към друг, тази нощ те се разделяха. Нито единият, нито другият обаче имаха на ума си, че това е последната им среща.

Че този, който си отиваше, бе свършил своята мисия. Че този, който оставаше, трябваше да продължи завършеното. Че единият бе успял, а другият имаше тепърва да успява. Че този последен съвет, който Княза отправяше към него, бяха неговите последни думи. Че впоследствие тия думи ще се окажат съдбоносни за въстаналия народ.

3. Бойно кръщение

Слънцето не бе изгряло още. Цялото население на Петрич се бе струпало в красивото дефиле на река Тополница, между зъбести скали, дребни осени, дренки и габъри. Идеше славният Бенковски войвода, идеше неговата хвърковата войска. Мъже и жени, старо и младо пееха и плачеха под развените хоругви и байраци.

— Какво правите тук, а не сте в селото си, да го охранявате и да се грижите за неговата защита? — викна, още щом ги видя насреща си, Бенковски войвода. — Време ли е сега да леем сълзи?

Как да не плачем, господине? — отвърнаха няколко гласа наведнъж. — Забравя ли се всичко онова, което сме претеглили?… Не са година, не са две, а цели стотини…

Войводата не обърна внимание на техните думи, сякаш времето на тия излияния, сълзи и празнуване на свободата бе свършило вчера. Днес бе дошло време да се действа. Това време изискваше сухи очи и суров дух.

— На коя страна на селото сте забелязали турци и черкези? — запита той кратко.

— Забелязахме ги от високата могила при старите гробища. Идеха откъм Златица! — отвърнаха селяните.

Бенковски войвода обърна коня си към високата могила, която му сочеха с ръце. Песни и гайди писнаха из цялото село. Мъже, жени и момичета с мотики и лопати на рамо тръгнаха към старите гробища да копаят окопи. Железари и дърводелци бидоха събрани на един празен харман и се заловиха да окастрят, изгладят и провъртят извътре няколко черешови трупи. Трябваше да ги облекат извътре с бакър или тенекия, а отвън да обковат с железни обръчи и приготвят за топове.

Селския кехая викаше от боклук на боклук. Дрезгавият му глас се чуваше из цялото село:

— Хляб за войската да се опече! Агнетата да се донесат заклани! Жените да вървят с лопати и мотики на старите гробища! Царство ще се превзимааа, хейии!… Царство ще се превзимааа!…

На високата могила от работата на мотиките и лопатите облаци пръст захвърчаха на всички страни. Гайдите пищяха непрекъснато. При завършека на всеки окоп копачките захвърляха мотики и лопати и с песни, които се чуваха да кънтят из цялата околност и да заглушават гайдите, се залавяха на хоро.

Хвърковатите войници бяха кацнали на върха на могилата. Техният зелен байрак, побит в земята, се развяваше над сгорещените им от бързата езда глави. Уморени, но с пушки на лявото рамо, готови веднага да скочат, те късаха със зъби парчета печено месо от крехки агънца, големи комати бял хляб и гълтаха на големи глътки студената и чиста изворна вода от калайдисаните медници, които петричани се надпреварваха да им поднесат от всички страни.

— Яжте, момчета! — канеха те неуморно всекиго едного от тях. — Досега сме печелили за поганците, отсега нататък всичко да бъде за българските юнаци!

По едно време между насядалите на зелената трева момчета започнаха една след друга да се прехвърлят големи шарени стомни, пълни с тънко червено вино и бистра ракия.

Щом зърна тия шарени птици на всички веселби и народни угощения, Бенковски войвода скочи.

— Веднага излейте стомните на земята! — викна той с рев. — Никой да не е посмял да сложи капка вино и ракия в устата си! В противен случай наказанието ще бъде смърт!

Трима селяни, които отведнъж не можаха да разберат сръднята на войводата, продължаваха да държат своите големи шарени стомни в ръце и да го гледат.

Той грабна стомните от ръцете им и ги разби на късове в земята.

— А вие тримата ще вървите веднага под арест! — извика той.

В същото време две пушки изгърмяха от страна на караула, който бе поставен да наблюдава местността към Златица. Скоро се чу и неговият глас да вика, подхванат от караулите на близките рътлини:

— Турци идат!… Черкези нападат!…

Старите гробища, до този миг оживени от радост, за един миг опустяха от жени и момичета. Останали само с мъжкото население, те веднага оживяха от буен страх. Името на турците и черкезите, което бе хвърляло в луда тревога техните сърца през векове, и сега не можеше да не направи да забъхтят лудо в гърдите им. Всички въоръжени селяни, които се намираха на могилата с пушки в ръце, се хвърлиха в изкопаните окопи. Хвърковатата чета се раздели на две части. Пехотата бързо завзе един от окопите, а конницата биде отведена по заповед на войводата като резерв зад близката могила.

Неговите далечни прадеди, познавали в борба само победата, чрез много предания, изучавани наизуст от народа, бяха научили своя син като войвода да не туря на една карта цялата си военна мощ. Често пъти авангардът на древната българска войска се е състоял от дрипльовци, от зле въоръжени войници, лишени от всякакви военни достойнства и лична храброст, които при първото стълкновение с неприятеля са хвърляли оръжието си и поразени, разпокъсани, са хуквали назад в позорно бягство. Увличайки подир себе си един зарадван неприятел, той весело навлизал подир тях и носел пред себе си за щит безгрижието. А най-лошият пазач във време на война е то. Безгрижието. Няма над главата си началстващо войнство, не търпи заповеди. Такъв победител се нахвърля без предпазване подир лесно разбития враг. Зад първата могила обаче, пред първото езеро или блато, пред някаква съвършенно невинна и весела горица, огреяна от слънцето, той се натъква изневиделица на вражеската първа бойна линия, която изпъквала отпреде му с щитовете си като железен обръч, с копията си, насочени като шила, с очи неподвижни зад шлемовете, с нозе неподвижни в земята. Стена без отвори, която посрещала непоколебимо неговия удар и отблъсквайки го, тръгвала напред. Тогава от дясно или ляво изниквала една страшна конница, с коне диви и свирепи, половината скрити в желязо, с ездачи като побеснели кентаври, с валчести щитове пред гърди, с широки мечове в ръце, с дълги въжета — страшните техни ласа, размахани на въздуха. Ужасен от това явление, победителят напразно дирел с очи да види поразените от него дрипльовци, които са бягали като подплашено стадо овци пред неговия меч. Това, което идело срещу него, имало вид на желязна лавина. И тя го премачквала, защото го намирала неподготвен за такава гледка. Нито византийците, нито другите европейски армии са знаели такова нещо.

Сегашният войвода си спомни още и това, че някогашният български военачалник никога не влизал прибързано в боя и не е почвал боя, за да покаже личната си храброст или тази на своите войници.

Самообладание, търпеливост, бързина!… С тези три думи е описано старото военно дело. Три знамена върху безброй победи.

Възседнал сивия си кон и с гола сабя в ръка, Бенковски войвода мина пред своята конница зад близката могила.

В това време от високия бряг зад реката се зададоха въоръжени пешаци турци и черкези, гъсто настъпващ башибозук, който идеше откъм селото Колунлари. Те се надвесиха над първия окоп, изпълнен само със селяни, и започнаха да го обстрелват с новите си белгийски шишанета, които стреляха надалеко и силно като топове.

Защитниците на първия окоп приеха първия техен залп окаменели. За един миг те се преобразиха в роби, които са чули сърдития глас на господаря. В този окоп бяха наблъскани един до друг тия, които 500 години бяха превивали гръб под бича на агата, бяха проливали кръвта си, за да наторят неговата нива, бяха увисвали на бесилка, за да развеселят неговото угощение. Това бяха раите — което ще рече: това, което стои след добитъка в турския кодекс. Тези раи държеха сега в ръцете си шишанета, но при познатия гръм от пушката на господаря стиснаха своите бедни оръжия в ръцете си и не знаеха как да ги употребят.

Лицата им побледняха. Сърцата им не можеха да устоят. Вековните техни господари настъпваха срещу тях! Изкопаният окоп се оказа недостатъчен да ги защити от един такъв вековен напор. Превърна се в сцена, издигната пред очите на господаря, върху която той можеше да преброи действащите лица, сиреч своите въстанали роби! Земята, камъните, пръстта се превърнаха в стъкло!

Когато първият башибозук прегази реката, а червеният му фес се развя над окопа, белгийското му шишане изтрещя над главите на събраните накуп селяни, те, без да гледат повече нищо, навикнали до днес да се крият и да бягат, вдигнаха шишанетата си в ръце и хукнаха с най-голяма бързина назад към могилата. Те не чуваха, че от другите окопи им викаха да спрат и да се върнат по местата си. Те не чуваха проклятията и заканите на своите съселяни, които оставаха изложени на нападението на неприятеля в останалите окопи. Те бягаха назад, сподирени от обрадваните победители, които стремително нападаха подир тях, като ги гонеха с гърмежи, викове и псувни, както бяха навикнали да ги гонят от векове. А те бяха навикнали да ги гонят, както се гонят мръсни кучета.

Куршумите започнаха да падат по окопите или профучаваха край тях и се пръсваха в селото.

Женският писък в гърмежите на войната е звук твърде зловещ, неподходящ за полесражение, несъвместим със законите на природата и законите на войната. Жената, което ще рече нежността, красотата, любовта — сред ужаса, мрака, гърмението и разкъсването на зверовете, което по зла съдба е било работа само на мъжа, е нещо нетърпимо през време на бой, абсурдно…

С пожълтели и развалени лица селяните от съседните окопи се понадигнаха да погледнат към село…

Петър Дичин каза: „Това са жените!…“

Бенковски войвода, който стоеше зад могилата пред своята конница, чу неговите думи. Тозчас той се обърна към Крайчо байрактар, който държеше зеленото знаме в ръка и напрегнато гледаше пред себе си.

От вчерашния ден, когато знамето се отне от ръцете му и се даде на Райна Попова да го пренесе из целия град пред очите на тържествуващото множество, Крайчо не се беше усмихвал и не бе повдигал глава. Заповедта на Княза знамето да се пренесе през всичкото въстанало множество от една жена го смаза като открито изказано презрение към неговата мъжка сила. Той се ядосваше пред своите другари и срамуваше пред целия народ.

В този миг, когато виждаше турците да нападат върху окопите и скоро щяха да връхлетят върху самата конница, той съвсем не бе излязъл от вчерашното свое мрачно настроение, а дори нещо повече, той се радваше, че се вижда толкова скоро нападнат от многоброен и свиреп враг. Този враг имаше най-добро оръжие, всички изгледи да победи и порази едни лошо въоръжени селяни и Крайчо се радваше, че в тази битка той ще бъде поразен и убит!

— Крайчо байрактар! — чу той в това време ясния и повелителен глас на войводата. — Възседни своя кон, вземи конници колкото ти трябват и иди да прогониш турците! Напред!… Удряйте мъжки!… Постоянствайте до последна капка кръв! Ако покажем слабост още в първото сражение, ще ободрим неприятеля!

Крайчо вдигна глава и се затресе цял. Княза наистина ли се обръщаше с такива думи към него, когото вчера презря, като даде неговото знаме в ръцете на една жена? Имаше ли той за какво да се срамува повече пред своите другари?… Ако хвърковатата конница се дава сега в неговите ръце, ако първият бой с турците се поверява нему, целият народ нямаше ли да види как се зачита силата и юначеството на Крайчо байрактар?

Той заби със силен удар зеления байрак в земята и без да чака повече ни минутка, метна се на коня си, обърна се към конниците, които, построени зад него, го гледаха напрегнато, без да дишат, с устни изсъхнали и побледнели, с погледи вторачени, и викна с глас, в който прозвуча сърцераздирателна готовност:

— Братия, след мен!… Ние отиваме да прогоним оная сган, срещу която сме въстанали да се освободим! Напред, братия, срещу всички турци, напред!

Без да обърне повече глава, с широка сабя, размахана в ръка, с лице, зачервено под черния калпак като огън, с мустаци рошави и черни, развеяни като от вихрушка, Крайчо се понесе напред срещу турците, като вдигна гъст прах от сухата пръст изпод копитата на коня. Неподвижните, побледнели и вторачени конници, повдигнати от неговата вихрушка, се изправиха на конете си и полетяха след него. Лицата им изведнъж загубиха бледавината си и пламнаха от Крайчовия огън. Те се развикаха със сухите си гърла. От вкаменени конници, превърнати в налитаща стихия, която махаше саби и пушкаше на всички страни. Шумът, който се повдигна, приличаше да е от цяла войска.

Изненадани от това внезапно нападение, ликуващите нападатели преглътнаха своите викове, хвърлиха се по очи в пръстта кой където бе заварен, и започнаха дружна стрелба. В този миг обаче те усетиха, че пращат своите куршуми нахалост срещу вихри. Че силният вятър искат да спрат с ръка и куршум. Че това, което връхлита върху тях, не са „табанасъз-дар гяур“[32]. Че те са връхлетени от едно явление, каквото е стихията.

Дивата суеверна душа на тия турци и черкези усети страх. Пълзешком, като се влачеха по крака и корем, те започнаха да се изтеглят към коритото на Тополница, което само преди миг бяха прегазили с ликуващите крясъци на победата.

Избягалите от първия окоп защитници веднага се върнаха по местата си. Като видяха как техните братя от другите окопи с пушки, издигнати в ръце, изскачат от своите прикрития и тичат, размесени с конете на хвърковатата конница, размесени с куршумите, с дима на боя, и те започнаха да викат заедно с тях:

— Удряйте, братя! Тичайте да избием тия кучета!…

Крайчо байрактар вече препускаше пред двадесетина конника по брега на реката, като бързаше да заобиколи турците и да ги удари в гърба. Като го съгледаха, пълзението по крака и корем на довчерашните аги незабавно трябваше да се преобрази в скокване на нозе и лудо бягство. Те грабнаха на ръце един тежко ранен свой другар и презглава се хвърлиха да бягат през разораните ниви, назад към Златица.

Не след дълго време, когато се изкачи на високата рътлина, по която се извърши нападението на турците. Крайчо байрактар я намери опразнена. Само няколко гъжви и фесове, отхвръкнали от длъгнестите бръснати тилове при лудото бягство и останали да се търкалят между опушените камъни, свидетелстваха, че господарите са били тук.

В този миг от височината, върху която бяха окопите при старите гробища, се разнесе дружен вик на поздравление и ликуване.

Цялото население на Петрич отново бе излязло на могилата. Неговите викове бяха викове на победа. Неговите поздрави бяха отправени към Крайчо байрактар.

Нямаше никаква измама. Сбиването на турци и българи бе вече свършен факт. И победата бе на страната на българите! Границите на 500 години мрак бяха преминати. Онзи народ, събран върху насрещната могила, бе първият, прекрачил тези вековни граници. Той приветстваше изгрева на своята свобода.

Гайди и песни разлюляха пъстрото множество около окопите, посипани с куршуми, и всред барутния дим, който още се носеше на облаци из могилата, победителите заиграха луди хора. В тяхното число влизаха не само защитниците на селото, не само момите и жените, но и столетните бабички, които бяха довлекли изтънелите си нозе до старите гробища, подпирани на малките си тояжки.

5. Черкезите

На третия ден стражите, които наблюдаваха от своята могила равното златишко поле, изпратиха бърза вест до войводата, че на софийския път при село Мирково са разпънати бели чадъри. Те показваха, че през нощта на това място е пристигнала войска.

Когато войводата дойде на могилата заедно с щаба си, той намери вече там струпано цялото население на Петрич, което бе научило новината и разтревожено наблюдаваше белите чадъри. Членовете на бунтовния комитет на селото се засъбираха около него и го загледаха.

— Според мене — каза Бенковски войвода — ние първи трябва да нападнем на Мирково и Златица и да разбием и разпръснем турците и черкезите от тия две села, които никога няма да ви оставят на мира.

Ние нямаме добро оръжие, с което да нападнем на тях — омърлушено отвърнаха селяните, които отговаряха за цялото въстанало село.

Оръжие ще поискаме веднага да ни се изпрати от Панагюрище — каза войводата. — От вас ще поискам да ми дадете хората.

Когато един от най-бързите куриери отлетя към Панагюрище да иска въоръжена помощ, селяните наведоха глави. Те не можеха да разберат защо петричени трябва да отидат и нападнат на чужди села, били те турски или черкезки, а да не останат да вардят своето село.

На другия ден те усетиха почти радостно освобождение, когато чуха караулът да вика отново колкото му глас държи:

— Много черкези и турци идат на коне от Златица! Сбирайте се, селяниии!…

Сам той веднага напусна могилата, която му служеше за наблюдателен пост, и размахал дългата си пушка като овчарска гега, хукна към село, което показваше, че конницата се приближава с голяма бързина. Още нескочил в първия окоп при старите гробища, черкезките хранени атове връхлетяха върху облаци прах и пръст на високия речен бряг, бързо се спуснаха в коритото на реката и като не искаха да гледат на пушечните гърмежи, които заваляха върху тях, със силни гърмежи от своите винчестерки стремително нападнаха всички въстанически окопи.

Богатите аги и бейове на Златица също бяха дошли с нападателите и като истински князе се отличаваха с богато украсените си облекла сред техните сиви черкезки носии. Само невъздържаният им и груб език ги издаваше, че са прости аги от Балкана. Те нападаха върху окопите на българите по-отчаяно от самите черкези, като сипеха ведно с куршумите най-мръсни ругатни, псуваха и се заканваха да изтребят всичко българско в империята на полумесеца.

Много гласове се провикваха, че ще турят Петрич на огън, в който ще изгорят всички неверни кучета, които са се раждали в него. А на този, който е дошъл отвън да ги прави хаирсъзи и непокорни на султана, ще побият главата на кол заедно с шарения му калпак!

По техните закани се разбираше, че турците са забелязали Бенковски войвода и диреха да го зърнат между окопите и хълмистата местност, по която той препускаше на своя кон и раздаваше команди. Щом се мернеше да се носи нанякъде с гола сабя в ръка, с шарен калпак на глава, техните дългобойни пушки тутакси зарязваха окопите, гонителите забравяха, че сами са прицелна точка на бунтовническия дивеч, и техните куршуми като огнени стрели се струпваха в тази единствена точка на полесражението.

Водачът на черкезите, който особено се отличаваше сред своята орда с красивия си бял кон, със своята буйна младост и грациозна мъжествена стойка, дойде до подмолите под левия бряг на реката, които се намираха току до първия окоп, претъпкан с въстаници, изпразни своя винчестер в сгъстената и задушна вътрешност на окопа, разигра пред неговото лице своя бял кон и с най-голяма бързина се завърна сред освирепялата за кръв сган. Тя не закъсня да го приветства, като изпразни залпом пушките си върху окопите на могилата.

За да им покаже колко лесно биха могли дружно да се приближат до първия окоп и да го превземат с пристъп, той втори път разигра белия си кон към подмолите на левия бряг на реката, изпразни своя винчестер в зиналата вътрешност на окопа и в радостен галоп, съпроводен от смъртоносни искри, като се чупеше и кършеше върху своето островърхо седло, отново настигна своите другари. Отдалече се чуваше как вика и се уговаря с тях.

Десетина черкези извадиха широките си ножове, извити и намазани с масло, захапаха ги с вълчите си зъби, вдигнаха винчестерките си в ръце, забодоха пети в коремите на буйните си коне, които, извити и подути като мехове, се влачеха и допираха камъните по земята, извикаха някакъв си дружен вик, който трябваше да им послужи като насърчителен призив на бойна тръба, и се понесоха подир него.

Когато обаче той за трети път разигра своя бял кон при подмола под левия бряг на реката и вдигна винчестера си да гърми в окопа, когато се попривдигна на седлото с цялата си тънка снага, уподоби се на лък и се приготви да прати смъртоносната стрела, в шубраците на подмола ненадейно се чу гърмеж. Настъпи раздвижване, показа се някаква здрава мускулеста ръка и едно огнено око, което се прицелваше в неговата половина. Една светкавица същия миг го същиса и преполови на две.

Мъртвото пречупено тяло веднага увисна върху седлото на коня. В галоп той се завърна назад, посрещнат от страшните и отчаяни ревове на черкезите.

Борците от първия окоп се вдигнаха на крак да видят своя избавител. От подмолите беше излязъл, весел, здрав, набит и зачервен, Орчо войвода. Той току-що бе пристигнал от Панагюрище. Като махна със своята мускулеста ръка към стотината конника, които изникнаха зад близката рътлина, Орчо войвода се метна върху своя кон и като вдигна напреде си цяла вихрушка със своето шишане, впусна се да догони черкезите.

Те бяха снели от седлото на белия кон трупа на своя главатар. Войове и оплаквания бяха посрещнали тая страшна жертва. Те не мислеха повече за нападението, не искаха повече бой. Но тъй като се видяха нападнати и не виждаха как да се измъкнат от долината и като бяха вече съгледали конницата да излиза от коварните подмоли и дефилето и да се носи с размахани шишанета подир тях, грабнаха трупа, отнесоха го в малката каменна воденица, която се намираше под гъстия върбалак на брега, и се затвориха в нея.

Златишките турци и аги през време на боя забелязаха отстъплението на черкезите. Те познаха в ръцете им мъртвото тяло на главатаря. Те сами бяха видели да падат мъртви около тях десетина другари, най-добрите стрелци — най-буйните, които бяха връхлетели непредпазливо върху своите роби. Досега бяха връхлитали върху тях не с оръжията си, а само с бичовете си и ритниците си. Този път страхливите раи не бягаха. Те стояха зад окопи и при всеки пристъп от тяхна страна отвръщаха с огън из своите шишанета, които, колкото и да бяха стари, улучваха целта.

Два часа боят се водеше с ожесточение от двете страни, но равносметката бе такава: раите бяха получили подкрепление, черкезите бяха отстъпили и останаха оградени във воденицата от чужда конница. Тя пристигна изневиделица от дефилето. Раите бяха започнали да излизат дръзко от окопите си и положението на златишките аги от минута на минута ставаше все по-тежко. Двамина от тия, които носеха най-богато облекло, тръгнаха да обикалят на конете си разпръснатите групи. Не след дълго тяхното отстъпление започна към прохода на реката.

Затворените във воденицата черкези, като забелязаха отстъплението на своите другари по коритото на реката, разбраха своята съдба. Отчаянието им подсказа, че имат в ръцете си дългобойни оръжия, че воденицата е крепост, малките и прозорчета — бойници, каменните й пролуки — мазгали, а покривът й — блиндаж. Когато забелязаха, че конниците, които ги обсаждат, под огъня на тяхната стрелба отиват на прикритие и се отдалечават на малки групи зад околните камъни, те взеха да се разделят на две части, което щеше да рече — да разделят съдбата си. Тия, които щяха да останат, трябваше да усилят стрелбата, а другите, които трябваше да изнесат тялото на мъртвия главатар, трябваше да отворят вратата на воденицата и да побягнат, носейки мъртвия към реката.

В скоро време воденицата изглеждаше скрита в непрогледни облаци дим. Тогава и останалите черкези се измъкнаха от нея, намятаха се на конете си, разпилени по брега, и като продължаваха да стрелят напосоки в димните облаци, спуснаха се да догонят своите другари, златишките турци, към прохода на реката.

Когато димът се поразреди, те видяха, че зад тях неотстъпно препускат въстаналите раи, които бяха оставили воденицата и ги настигаха върху конете си. Други на гъсти и поройни тълпи се свличаха от окопите на могилата. Всичко зад тях се свличаше, ручеше, пращеше, тряскаше, победоносно ревеше, пееше, гърмеше и изхвърляше пламъци по двата бряга на реката, които грееха в гърбовете им и ги преследваха до самия проход.

Когато на прохода се обърнаха назад да видят какво става в новото царство на раите и какви са тия пламъци там, те видяха, че водениците по коритото на реката, една от които им бе послужила за прикритие, бяха предадени на огън.

5. Новият кръстоносец

На другия ден Бенковски войвода покани селяните на Петрич и на придошлите в него три села Смолско, Каменица и Раково да вървят и унищожат златишките турци и черкези, но петричани, след като бяха станали два пъти техни победители, не искаха и да чуят за това. Те не се бояха повече от черкезки винчестери. За тях те не струваха вече повече от едни овчарски тояги. Техните груби и прости шишанета ги бяха гонили чак до прохода на реката.

Те не можеха да повярват, че, останали без главатарите си, златишките аги и черкези ще се решат за трети път да нападнат тяхното село.

— Щом е тъй — рече Орчо войвода, — да си вървя в Панагюрище! И моите хора имат там жени и деца, които искат да бъдат вардени като вашите.

Додето Орчо войвода говореше, в селото пристигнаха пратеници на големия бунтовнически център — гората Еледжик, в която се бяха изнесли с добитъка си и цялата си покъщнина селата Церово, Мухово, Калугерово, Лесичево, Кара Мусал, Славовица, Сърт Харман и Дере Харман. Те веднага поискаха да се явят пред войводата и да говорят с него.

Делегацията на осемте села се водеше от отец Кирил — игумен на калугеровския манастир „Свети Никола“. Този манастир се намираше върху левия бряг на река Тополница, срещу село Калугерово, стара грамадна постройка на два етажа с повече от 50 стаи, заобиколени с крепостни стени. Едрата снага на отца Кирила беше покрита с черно расо, закопчано до брадата, половината му препасана с дълга сабя. Два пищова висяха на двете му бедра, а на гърба му бе преметнато кожено тулумче за вода. Калимавката му, украсена с металически лъв, бе натъкната върху дългата му черна коса, разплетена до раменете. Брадата му, дълга до пояса, бе разчесана върху гърдите му.

Отец Кирил бе духовен глава на Калугеровския манастир, който в 1419 година Муса Кеседжи бе обсаждал като истинска крепост и по заповед на Мохамеда I — разорил. Възстановен от султан Баязид II, служил като крепост на Бойко войвода, манастирът носеше по това време над портата на голямата стая срещу Калугерово следния надпис: „Да се знае, че на самия ден Св. Никола 1843 година кожухарският еснаф от Татар Пазарджик, като беше дошъл да се весели, нападна се от 15–20 души турци. Стана страшен дженк[33], в който еснафът надви, турските чапкъни избягаха, като оставиха три ножа и два чифта иминии. От еснафа на един калфа пукнаха главата.“

Когато приготовленията за въстанието станаха известни на отца Кирила, всеки мирянин, който идеше да се комка и получи опрощение на греховете си в манастира „Свети Никола“, биваше подложен от него на следния предварителен разпит:

Колко фишека си направил? Ако нямаш 300, за тебе комка няма! Ножът ти намазан ли е с масло? Ами пушка и пищови имаш ли? Сухари приготви ли си? Ако всички тия неща не си приготвил, за тебе комка няма!…

Когато се изправи пред войводата в качеството си на водач на делегацията, отец Кирил остави зад гърба си пратениците на осемте села, събрани в гората Еледжик, и заговори преди всички:

— Трябва да си осведомен, че черкезите от околните села отдавна насилват да влязат в Еледжик, а при Маркова врата вече пристигна силна турска войска, предводителствана от Кел Хасан паша. Въстаналите села, събрани по твоя заповед на това място, те викат да им идеш на помощ. В противен случай една голяма част от тях са решили да сложат оръжие и да се предадат на турския комендант.

Хвърковатата чета отново се засъбира около Бенковски войвода и конете се доведоха оседлани, готови да издържат на труден и дълъг път.

Нима ти ни оставяш, войводо? — завикаха около него петричани, изненадани от такава бързина.

А какво да правя тук, когато вие не искате да дойдете с мен да нападнем на Мирково и Златица? — отвърна Бенковски войвода, вече яхнал своя кон. — При това вие и сами можете да поостанете вече за няколко дена, докато нашата чета осигури безопасността на населението в Еледжиката гора. Подир това пак ще се върнем при вас. Ние сме длъжни да обикаляме по всички въстанали села, отдето иде най-голямата опасност. Засега вие сте победители. Останете и тържествувайте, но не преставайте да бъдете бдителни! Оръжията си не пущайте из ръка! Едното ви око да е към Мирково и Златица!

А кажи ни, какво да правим през това време с нашите братя от Смолско, Каменица и Раково? — запитаха петричани. — Наместо да ни помагат и защищават главния пункт, те всяка нощ търчат до селата си, като оставят без позволение своите позиции.

— Скоро ще получите моя отговор — отвърна войводата.

Той гледа своите конници и викна:

— Готови ли сте да тръгваме?

— Готови сме, войводо! — отвърнаха в хор стотина мъжки гласове.

— Орчо войвода да се върне в Панагюрище! — заповяда Бенковски войвода.

Орчо войвода веднага разигра своя черен ат зад гърба на Хвърковатата чета и отдели своите конници настрана.

Тогава гиздавият авангард на четата, който се състоеше от десетина най-юначни по вид конника, мина напред и изведе конете си на пътя към Еледжик.

Къде е кръстоносецът? Къде е поп Недельо? — завикаха четниците от всички страни.

Не след дълго, навил юздата на своя кон около едната си ръка и наблегнат на врата му, с позлатения кръст на поибренската черкова в ръка, поп Недельо излезе пред войводата блед като мъртвец, с изсъхнали и попукани от треска устни. В тези усилни дни, когато битите се учеха на борба, когато тълпите се преобръщаха в народ, когато робът защищаваше своята свобода, когато превитият гръб се превръщаше в щит, голият юмрук — в оръжие, а страхливостта в подвиг, никой не бе усетил липсата на поп Недельо. Мечът бе заместил успешно неговия кръст. Човешкото усилие по свои пътища бе постигнало Бога.

Едва сега защитниците на Петрич си спомниха, че не са виждали през време на битките своя пастир.

— Ти, изглежда, като да си поболедувал, отче? — запита го войводата, като се усмихна.

Треска ме повали на легло, войводо — тъжно въздъхна поп Недельо. — Няма да мога да продължа този труден път!…

Отец Кирил подкара своя кон, изстъпи се с голямата си снага напред и жадно погледна златния кръст на поибренската черкова в изсъхналата от треска пастирска десница на поп Недельо. Дългата му до пояса брада се вълнуваше върху гърдите му. Металическият лъв блещеше гордо и юначно върху неговата калимавка.

Я го дай на мене, аз да го понеса! — каза той, като посегна към позлатения кръст.

Поп Недельо жално отдръпна кръста от неговата протегната десница и погледна в очи войводата.

— Дай му кръста! — заповяда Бенковски войвода.

В бурно и бунтовно време много прости думи се изказват, без някой да помисли, че те имат тайно и съдбоносно значение. За отца Кирила последната заповед на Бенковски войвода трябваше да се изпълни в най-страшния й смисъл. Кръстът на поибренската черкова, който се предаде в ръцете на отца Кирила, се оказа кръст на неговия живот.

Но той, без да мисли, че тръгва по своята голгота, грабна съдбоносния кръст в силната си ръка, издигна го високо до самото си лице и поведе Хвърковатата чета напред.

6. Маркови врата

Отец Кирил, издигнал в ръцете си позлатения кръст, поведе хвърковатите конници към Еледжик. Слънцето знойно печеше, което през април можеше да предвещава само бури и необикновени явления.

Войводата подаде знак, една група конници се отдели от четата и замина в галоп към селата Смолско, Раково и Каменица.

По пладне, когато жаркото слънце започна да слиза от небето, три огнени стълба се издигнаха от трите села, а ветровете ги превърнаха в стихии. Това бе отговорът на Бенковски войвода на оплакването на петричани. Той погледна тези три огнени стихии сред полето, които се възвисиха в безоблачната синева, и помисли, че новата българска история се записва с огнени букви върху вечното небе. Този проходящ по „кръстопътя на народите“ усети себе си разпоредител на момента.

Пътят, по който предвождаше своите конници към Маркови врата, бе известен преди него и на ония, които бяха живели в най-дълбока древност. По този път бяха минали хиляди войнствено настроени пълчища, предводителствани от такива като него — „разпоредители“ на своето време. Пътят, по който вървеше той, предвождайки своята конница, бе известен на Тракия и Илирия. Никой не можеше да каже кои са били първите пътници по този път на народите, но тази единствена артерия на сушата между Изтока и Запада, по този диагонал, който се е протягал през Балканския полуостров от бреговете на Босфора до Унгарския дунавски басейн.

Всички нашественици на Балканския полуостров са минали по този път и всички завоеватели са водили своите конници към Маркови врата.

Между тях са били Лонорий и Лотарий, които през 280 г. пр. н. е. начело на 20 000 души келти минали от Софийско поле през прохода и достигнали до бреговете на Мраморно море.

Три непълни десетилетия пр. н. е. римлянинът Марк Крас се озовал на това място, след като покорил населението между Хемус и Дунава, наречено мизийци, а земите, превърнати в римска провинция, нарекъл Moesia.

Сто години по-късно друг римлянин, Марк, на име още Лукул, достигнал и минал Маркови врата, разбил бесите и одрисите и завладял гръцките градове до устието на Дунава.

Неговите римляни са направили този път напълно проходим за пешеходци, конници и коли. Историята казва: цар Траян „Стенния лишей“ (herba parictina), който остави името си на многобройни постройки, пътища, стени, паметници и камъни, е заповядал да се уреди и този път. Затуй е бил наречен в негова чест Траянов път, а каменната врата между Тракия и Илирия станала известна на Изтока и Запада под името „Траянови врата“.

Този път, от слънчевия бряг на Мраморно море през цялата плодородна долина на Hebros (Марица), през хладните височини на Траянови врата, през заобиколеното със снежни планини Софийско поле, било някога дъно на голямо езеро, надолу по течението на Нишава и Морава (Margus) до нейното устие на Дунава, е изисквал 32 нощувания и 26 кервански дни.

Траянови врата е била средата на този път от Сингидинум (Белград) до Хераклия (на Мраморно море). Тя била на своя висок непревзимаем проход граница между Дакия и Тракия, между Illiricum и Oriens, между двата свята — римския и гръцкия. Тя е разделяла тяхното господство над света.

Амиан Марцелин е наричал Траянови врата най-важното стратегическо място по целия път Succorum claustra, Succorum augustiae, или само Succi. Със завладяването или запазването на това място често е била свързана участта на далечни страни както в древността, така и през средните векове и дори в ново време.

Входът на самите Succi бил една праговидна височина с четириъгълна крепост, която имало 40 крачки дължина и толкова широчина, с кръгла кула, издадена към едната страна, запазена от едно малко укрепление. От едната крепост към другата, точно през гребена, е бил прокаран здрав напречен зид, изграден с едри четвъртити камъни, охраняван при входната врата от постоянна стража.

Подир 400 години владичеството на римляните е било оспорвано от вестготите. Комесът Маурус по заповед на императора Брациана трябвало да защитава Succi срещу пристъпа на дивите варвари, но Амиан казва, че от страхливост или нервозност Маурус напуснал прохода и лавината от варварски народи нахлула към Илирик.

Аларих предвождал тази лавина от варварски народи. На постлания широк път, който минавал през Succi, камъни хвърчали под копитата на диви коне, а вързани с въжета зад опашките им, се подмятали обезумели пленници или разкъсани трупове.

Подир Алариха, който бил само предупреждение на небето, към Succi настъпвал Атила. Неговите хуни се движели по планината свободно на своите ниски коне и това движение било съпровождано не от тропота на копитата, а от землетресение. На Траянови врата стъпили ония грозни, наглед безформени варвари, къси и прегърбени, с врат дебел, втъкнат между две дебели рамене.

Историкът Приск свидетелства, че в 448 година като член на посланичеството на консулария Максимилияна не видял по Главния път до двора на Атила нито крепости, нито населени градове и кастели, а само една безлюдна пустиня и жалки развалини. Ниш представлявал страшна гледка — град без хора, — само в развалините на черквите лежали, вайкащи се, няколко безпомощни старци. Край реката вън от града цялото поле било покрито надалече с избелени скелети на падналите, или по право на изкланите нишки жители.

След смъртта на Атила проходът на Траянови врата е видял преминаването към юг на остготи, славяни и авари.

Император Анастасий срещу тяхното преминаване е строил Анастасиевата стена, по подобие на Китайската, дълга 280 стадии, или равна на два дена път от Пропонтида (Мраморно море) до Черно море.

Юстиниян е въздигал на Succi своя военен лагер Skupion. Траянови врата е била изградена с крепостни стени от големи каменни блокове, от гигантски дънери и снабдена с високи бойници.

На полуострова българите се явили с онази страшна конница от коне — малки, силни, свирепи, — с ездачи, които не слизали от седлата, облечени в кожа, хранени с кобилешко мляко, нямащи нужда от обоз, гладни само за военни подвизи. Българският цар Крум на Траянови врата се е спрял да причака многобройните войски на византийския император Никифора.

През 986 година с многобройни войски, които се разправяло, че били контингентите на цялото западно царство, византийският император Василий II тръгнал срещу българския цар Самуил.

След туй време римските защитни постройки на Траянови врата били снабдени с нови кули и постоянни гарнизони. При опасност от нападение теснините били запречвани с грамадни дървета, съборени от околността, където растели вековни гори, и с каменни блокове от височините срещу Succi.

Името Траянови врата се споменава по-късно твърде често при кръстоносните походи. Рицарят Валтер и Петър Амиенски са минали под стените на крепостта на път за Божи гроб. Сто години по-късно императорът Исак Ангел заповядал да преградят всички проходи на Succi: quasdam antiques ciaustras vetustate collapsas robus seilicet et munimentum totius Bulgariae in betredis et propugnaculis praecepit comunniris. (Заповядал да се укрепят с кули проходите, разрушени от времето, които са били здрави твърдини на цяла България.) Старите римски постройки били укрепени с големи каменни блокове и грамадни дънери, когато император Фридрих Барбароса потеглил с кръстоносците през византийските земи и неговите кръстоносци подпалили дървените укрепления и съборили каменните блокове, които им препятствали пътя към Тракийската равнина.

Въстанието на Асеневци довело Асена I като орел на Траянови врата. Тази крепост се превърнала в граница между двата враждуващи народа: на север българи, на юг ромеи.

Бусбек и Рико твърдят, че латинският император Балдуин бил пленен от българите на Траянови врата.

Османските орди достигнали Траянови врата, когато Мурад преместил столицата на султаните от Бруса в Одрин.

Последните християнски експедиции, този път насочени срещу Мурад II, се явили на Траянови врата през декември 1443 година. Първата водена от крал Владислава, а втората от Иван Хуниади. Тези кръстоносци — унгарци, поляци, чехи и сърби, — завладели с битка Ниш, Пирот и София, се намерили на Succi в страшно, мразовито време, с пътя си напред, преграден от колове и трупи, а каменната римска настилка на високите места поляна с пода и заледена до Пловдив. В този град Мурад ги чакал с войските си, но по тази пързалка не могли да се движат вече нито пешеходци, нито коне.

Във връзка с този поход на Хуниади срещу османите Бонифаций съобщава за една много голяма врата, изградена от камък, която легендата приписвала на императора Траяна.

Дорнщвам през 1553 година, като говори за вратата, споменува за някакъв камък, в основата измит от водата, висок човешки ръст, който носел един нечетлив вече гръцки надпис. Двеста години по-късно обаче този надпис продължавал да стои на източната страна на вратата. Корнелиус фон дер Дриш, историограф на великото посолство на граф Вирмонд, го е видял и посочил като латински надпис, вече поизличен от дъждовете.

Рицарят Хенри Блунт в книгата си „А voyage into the Levant“, издадена през 1638 година, говори за тази прочута врата и за прохода като за Термопили.

Селяните от околните села разказвали едно предание, че Марко Кралевики дълго време устоявал на прохода и битки срещу турците, затуй и голямата каменна врата те наричали вече Маркова врата.

През XVI век за Траянови врата се споменува вече като за твърде несигурни поради много разбойнически банди, които безпрепятствено се укривали в старите Succi, в техните вековни лесове от двете страни на прохода.

За разбойници в Succi споменува и пътешественикът Джузепе Горани в своето съчинение „Cortie Pasi“, в което описва една голяма триумфална арка, солидна и необикновено висока, отчасти разрушена, с почти заличени барелефи, по които не могли нито да се прочетат надписите, нито да се видят орнаментите. Тази арка изглеждала съвсем римска.

През това столетие и членове на посланичеството, които са пътували често от Запад към Ориента и обратно, описват бързото разрушение на арката и пукнатините, които зимните бури от година на година прибавяли в нея. Сводът бил съвършено разпукан, а любители на старини къртили от основата каменни и тухлени късове, които отнасяли със себе си.

Марсили е дал една картина на Траянови врата и точно описание на постройката през 1730 година. Напречните зидове, или вече съборени и вратата стояла изолирана. Тя била 24 стъпки висока и 15 стъпки широка. Долната част била изградена от едри квадратни камъни, а горната част, заедно със свода, била покрита с храсти и трева.

Такава тя била стопанисвана по-нататък от турците. Нямало вече средновековна крепост, нито кръглите кули и каменните стени на Succi. На известно разстояние около Маркови врата, от която се би, в които стоял по един човек. Когато се мернели по пътя или в гората хора, той започвал да бие тъпан, за да им даде знак, че са забелязани от стражата. Ако забелязвал разбойници, той биел тъпана непрекъснато, додето събудел цялата околност.

Стратегическото положение на Маркови врата бе така добре оценено от турците, както е било оценено от всички нашественици на полуострова — келти, римляни, вестготи, хуни, остготи, славяни, авари и българи.

Местността, за която римляните говорят, че била с дивна хубост, покрита по склоновете около тесния изкуствен път с девствена гора от дъбове и буки, тази местност, укрепена от природата, се е смятала от тях за най-главната опора на империята.

Тази местност именно и Георги Бенковски подир хиляда години бе избрал за главен въстанически център, в който да събере на сигурно и безопасно място селяните на осем въстанали села; Церово, Мухово, Калугерово, Лесичево, Кара Мусал, Славовица, Сърт Харман и Дере Харман. Това място сега се наричаше от селяните Еледжик или Градище.

Застанали като стражи на изхода на своя въстанически лагер, доведените тук селяни можеха да се наслаждават на една величествена гледка и да наблюдават своите села. Пред тях се простираше тракийската равнина със своя скъпоценен камък Пловдив, гористите пояси на Родопите, кичеста Средна гора и зад нея като един далечен декор високият връх на Балкана Марагидик.

Римляните са използвали много добре една главна особеност на местността. Илирийската страна на Succi се изкачвала лесно, докато тракийският склон бил труден за изкачване дори когато не е имало насреща никакъв неприятел.

Пред този стръмен склон доведе Бенковски войвода своите конници късно през нощта и ги покани да изкачат в мраковете единствената стръмна и каменлива урва. Апостолът Захари Стоянов е оставил следния спомен за нея:

„Оттук нататък в тия непроходими места пътуването ставаше от минута на минута по-трудно. Макар и да слязохме от конете, макар и да стягахме коланите им и да ги водехме за гемовете, те пак се хлъзгаха по гладките камъни, не можеха да се подйемат нагоре, къдрави искри изхвърчаха от железните им петали, които се тракаха о камъните. На всеки двадесет минути бяхме длъжни да оправяме седлата, които се смичаха под опашките на добитъка, а конят се спираше и захващаше да рита. Никакъв път нямаше тук. Слаби възпоминания са останали в паметта ми за околните предмети, тъмни усои, тесни хайдушки пътеки, монотонни малки потоци и груби четвъртити камъни…“

След много заобикалки, падания и ставания, промъквания през гъсти и зелени шубраки и шумки, които на мнозина изподраха лицата, най-сетне тези нови господари на прохода пристигнаха при стражата на еледжишките бунтовници, които ги очакваха будни в този късен нощен час.

На мястото, изпълнено с призраците на крепостни стени и великите сенки на минали пълководци, стъпи Георги Бенковски начело на един чудновати конници, които на свой ред идеха да изпълнят мисията на своето време.

7. Еледжик

Бледните лъчи на утрото над Еледжик завариха Бенковски войвода да дреме с гръб, подпрян на едно клонато буково дърво. Откакто въстанието се обяви, той никога не заспиваше, а прекарваше нощната си почивка в дрямка, която не траеше повече от час, върху седлото на коня или с гръб, опрян на някое дърво.

Щом примижалите му клепки усетиха първите бледни лъчи на виделината, които се процедиха под вековните буки, той скочи и се огледа. Около него върху дебелата букова шума дълбока бяха заспали неговите войници.

Встрани от тях, под четири големи клонати бука, върху дебел килим от зелена букова шума, още стоеше нераздигната богатата трепеза, с която въстаналите селяни ги бяха посрещнали късно през нощта на Еледжик. Остатъци от печени агнета се търкаляха навред върху горската трапеза. Настрани от нея се белееха костите на младото теленце, опечено по хайдушки, лакомо изгризани от изгладнелите гости, тъй като този рядък начин на приготовление правеше месото на животното особено вкусно. Отстрани на трапезата още зееше полегатият трап. Изкопан в земята и нажежен с огън, в него бяха турили теленцето заедно с кожата, след туй бяха покрили и замазали трапа от всички страни тъй, че да не може да поеме въздух от никоя дупка.

Георги Бенковски погледна към вековните буки, под които бяха навързани конете. Някои от тях си почиваха прави, други бяха подвили крака върху сухата и прясна овесена слама, която услужливите еледжишки въстаници им бяха подложили като постеля, каквато можеха да дадат само на такива скъпи и желани гости.

Погледът, който Бенковски войвода спираше върху конете, бе винаги продължителен, обхождаш всеки един, изпълнен с грижи. Той ги приближи и сега внимателно повика всеки по име, погали го по муцуната, заобиколи го и прегледа неговото състояние. Колкото и късно през нощта да бяха пристигнали на Еледжик, всеки кон биде изтрит грижливо със стиска суха слама, а след туй цялото му тяло пречистено с чесало и четка. Главите и краката им, от коленете надолу, бяха изтрити с мокра кърпа. Очите им, ушите им, муцуните и копитата измити с чиста вода, а подковите на всеки един кон бидоха проверени да не би да е изпаднал някой гвоздей, да не е влязло някое камъче в копитото или между краищата на подковата. Дали не са се разслабили гвоздеите, или не трака подкова.

Тези, които забелязаха при прегледа някоя от тия нередовности, преди да седнат на трапезата, която ги чакаше, трябваше да вземат камък и да набият разслабените клинци. Тия, които се бяха показали от стената на копитото — да превият настрани, а падналия гвоздей да заменят с нов, като го забият с леки удари в дупката на изпадналия, за да не наранят месото на копитото.

На врата на всеки кон се окачи торба с овес, суха готова храна, най-добрата, каквато можеше да се намери в един въстанически лагер, а Бенковски войвода сам провери дали торбите са достатъчно широки, за да може животното свободно да диша в тях. На тия коне, които твърде скоро спряха да ядат, отиде и свали торбата, за да опита дали от дишането овесът им не се е много стоплил и овлажнил. Той лично се разпореди, щото след нахранването на конете торбите да се закачат по клоните на околните букаци, да се проветрят и изсъхнат, а когато им донесоха ведра и кофи с чиста планинска вода — върху водата да се нахвърли малко сено, за да не напият студената вода изведнъж и да я изгълтат жадно.

Преди да си полегнат момчетата, той заповяда конете да се напоят отново, за да не става нужда да се поят сутринта, което щеше да им спести голямо изпотяване през деня.

Бенковски войвода още ги обикаляше и разглеждаше, когато през едва развиделената гора се зададоха Теофил Бойков от Калугерово и набитата фигура на Гено Теллията от Церово, които бяха избрани единодушно от въстаналите села за главатари на еледжишкия лагер.

Гено Теллията бе човек богат и прочут по твърдия си характер, по безстрашието си и по своето господаруване из цяло Пловдивско и Софийско. Турците го наричаха Телли паша. Неговите рунтави вежди стояха сбрани над очите му като покрив. Под този покрив Гено Теллията наблюдаваше, слушаше какво му се говори и разсъждаваше, ала отвръщаше рядко, нещо, което можеше да бъде или поради много размисъл, или поради недоверието и упоритостта на душата му. Но и при трите случая неговото мълчание внушаваше уважение и страх. Когато проговореше — думата му бе закон.

Решенията му бяха присъди.

Нямаше институция по-горна от неговата съвест.

Това добре се знаеше и от турци, и от българи.

Щом съгледа двамата водачи на Еледжик да идат от неразвиделената гора, войводата ги поздрави и викна:

— Да вървим!

Гено Теллията се изправи заедно със своя другар Теофил Бойков от Калугерово пред него.

— Къде искаш първом да те заведем? — запита той.

— По укрепленията! — отвърна войводата. — Първом на тия, върху които казвате, че най-много напирали черкезите.

Двайсет души дълбоко заспали четници бидоха набързо разбудени. Те скочиха от сън и веднага се хванаха за оръжията си, но скоро се развеселиха, когато узнаха, че са разбудени, за да отидат с Бенковски войвода по еледжишките окопи и укрепления. И наистина с встъпването си още в еледжишкия бунтовнически лагер те имаше вече на какво да се зарадват и какво да погледат с удивление.

Въстаниците бяха затрупали със засеки всички проходи и пътеки, които водеха към лагера. За тия засеки те бяха намерили богат материал в големите каменни блокове, които лежаха забравени от столетия по високите върхове и поляни, били някога стени, бойници, крепостни кули, същите, които Амиан Марцелин е наричал „clausta succorum“, или само „Succi“, най-важното стратегическо място на Балканския полуостров, с чието завладяване или запазване често е била свързвана участта на далечни страни както в древността, така и през средните векове, и дори в ново време.

В тези естествени планински гнезда, направени от четвъртити камъни и от гигантски дънери, пресрещали някога келти и римляни, Алариха и Атила, отблъсквали готи, славяни, авари, видели славата на Юстинияна и позора на Василия Българоубиец, били славни заедно с Крума, приветствали Амиенски и Валтера, а се опрели на Барбароса и направили пленник Балдуина, възлагали надежди на Владислава и Хуниади, но останали най-сетне на силата на един Марко Кралевики, в тези планински гнезда с гигантски размери сега стояха на стража въстанали селяни.

Накацали като сиви и кафяви орли, те въртяха глави и обглеждаха местността надалеко и по всички посоки на своето отечество.

7. Селяни

Бенковски войвода хвърли поглед върху тези укрепления, остатъци от хилядолетна история, защитавани от нашественици, тръгнали за земя, от империи, плъзнали по слава, от дивашки пълчища, залитащи по унищожение, от царе, застрашени от съперничество, от рицари, жадни по идеал. Защитавани винаги от обучени за война мъже, от войници и военачалници, но никога досега от селяни!

Селяни с оръжие в ръка, въстанали за свободата си, върху укрепленията на Succi, това бе една невиждана досега великолепна гледка!…

Тия, които са свързали името си с жажда по земя, да го свържат с жажда по идеал! Крепост, защитавана от селяни, захвърлили плуга, а стиснали меча, оставили хамбара си на разпоредбите на разбойника, заменили топлия домашен хляб с коравия планински желъд, меката пухена постеля с буковата шума, огнището с хайдушкия огън, родната стряха с гората, вдигнали стара майка и баща, жена и многобройна челяд от наредената софра и добитъка от пълната ясла, за да ги докарат на полесражението, такава гледка можеше да смае и най-хладнокръвния изследовател на човешката история. Такова полесражение можеше да покърти и най-коравия военачалник.

Тази картина именно се представи пред очите на Бенковски войвода и той дълго време се застоя да я гледа и наблюдава отдалече. До него безмълвно бе застанал Гено Теллията с рунтавите си вежди, сбрани като покрив над очите му. Под тях той зорко и хладно наблюдаваше крепостта.

— От тая страна най-много напират черкезите — каза най-сетне той. — Досега ние ги отблъскваме, като търкаляме върху тях камъни.

Неговият глас бе спокоен и донякъде глух, като ехо от скала.

Бенковски войвода го погледна и му се стори, че Гено Теллията не е сегашен, а от минали векове. Че е расъл тук, когато са били тия укрепления здрави и в своя разцвет. Че твърдината на душата му, която бе спокойствие, е крепостни стени, че сбраните над очите му вежди са покриви на кули, че очите му са две бойници, които хладно и зорко гледат наоколо под себе си в далечината. Жител на този проход, той бе станал като него.

Както Гено Теллията, тъй и селяните, които той бе довел върху укрепленията, бях продукт на една хилядолетна история. Иначе никога не би могло да стане властолюбието — жажда за свобода, подозрителността — съзаклятие, благополучието — въстание, въжделената имотност — херойска смърт и слава, скъперничеството — идеал!

Бенковски войвода надникна от укреплението, на което най-много напирали черкезите, и се видя изправен пред една дълбина, която имаше за стени само няколко урви. Тракийската равнина, прилична на пропаст, на дъното на която блестеше нейният скъпоценен камък Пловдив. Без да знае, че тук е имало римляни, които много добре са използвали тази особеност на местността нито да е чувал за Амиана, като надникна от тия укрепления надолу, той се провикна високо и весело:

— И вие пращате да ме викат аз да ви вардя от черкезите, когато Бог ви е дал такива укрепления? Ако има глупави черкези, които искат да се катерят и гинат по тия урви, вам не е нужен нито меч, нито куршум, за да ги отблъснете. Правете само каквото сте правили досега: когато черкезка чалма стигне до вас, протегнете ръка и я блъснете в пропастта!

Когато обаче го заведоха на укрепленията, които гледаха към запад и север, без да знае, че някога съдбата на Илирия е била свързана с тази страна на Succi, която се изкачвала лесно, войводата се замисли.

Укрепленията, които гледаха към дълбока Тракия и за които се казваше, че били често нападани от черкези, бидоха веднага оставени с по деветима наблюдатели, докато всички останали защитници на еледжишкия лагер, които се намираха на стражева служба, бидоха изпратени да засилят укрепленията, които се намираха на полегатите склонове към Мухово и Ихтиман. Издаде се заповед да се поставят нови засеки, да се удвоят и утроят с дървен материал и каменни блокове старите. За няколко часа те се превърнаха в нови крепостни стени.

Природата, строена и преобразувана много пъти на това място, навикнала на този вид работа през време на хилядолетия, нямаше какво да се чуди. Това, което се подготовляше сега, бе едно и също с онова, което бе видяла вече: борба! Материалът бе същият: каменни блокове и вековни дънери. Съдбините на народите и хората, винаги толкова променчиви, само ги разместваха и струпваха от едно място на Succi върху друго.

След тия разпоредби по орловите височини на укрепленията Гено Теллията поведе Бенковски войвода към по-ниски поляни, където бяха настанени семействата на въстаниците. Някои от тях си бяха сковали вече набързо малки дървени жилища, покрити със зелени клони, пръти и слама. Всяко село си бе прибрало хората на особено място, а добитъкът му се пасеше само на поляната около техните жилища. Не навлизаше в поляната на съседното село и не смееше да нагази в тревата, която можеше да послужи за храна на чуждия добитък. Селската мера тук се пазеше с такава строгост, с каквато се пазеше и долу между двете села. Само Гено Теллията имаше власт, която минаваше чертите на всички села и мери и се разпореждаше свойски както в това, така и в онова село, тъй както за властта на Гено Теллията не бе имало никаква мера и долу, където бе имало истински села.

Жилищата на семействата с поляните на добитъка се намираха свързани в една обща долина, през която течеше бистър и студен планински поток. В дъното на тази долина, отделен от населените поляни, край същия бистър и студен поток бе инсталиран арсеналът на еледжишкия бунтовен лагер. Тук денонощно горяха огньове, чуковете чукаха, трионите скърцаха в изпеченото дърво на черешови трупи, пилите стържеха, кожените мехове на циганските духала отвяваха облаци искри в задимения въздух, които осветяваха купища ножове и стари пушки, донесени за поправка, обелените и гладко остъргани трупи на черешовите топове, които чакаха, едни — да бъдат провъртени извътре, а други — да бъдат стегнати и обковани в железни обръчи и поставени на дървени колела. В еледжишкия арсенал денонощно работеха повече от четиридесет души майстори — железари и ковачи, някои от които цигани, работили дълго време тоя занаят във въстаналите села и сега дошли на Еледжик заедно с бунтовниците. Техните циганки и циганчета си имаха вече своите нови колиби при дървените жилища на бунтовническите семейства, а самите майстори ковачи бяха захвърлили циганските и турски имена, наложили български калпаци и се викаха един други с нови християнски имена, между които най-много се чуваше името на техния любим свети Васил.

Тези Васильовци от страх да не бъдат упрекнати в липса на ревност през време на приготвителните работи на въстанието от сутрин до вечер чукаха с чуковете и пиляха с пилите край огньовете на арсенала, без да отдъхнат нито за миг.

Главен майстор на всички майстори ковачи и железари в еледжишкия арсенал бе поставен майстор Стоян от Мухово, който се бе научил сам да изработва иглени пушки и пищови от системата „Лафуше“. Пищовите, които той работеше и носеха марката „Уста Стоян муховчанин №1“, биеха много добре, като пращаха куршума си на разстояние от 400 крачки.

Додето разглеждаха арсенала, въстаници, пратеници на цялото население, което се намираше в еледжишкия бунтовен лагер, дотичаха да повикат войводата да се качи на една зелена и росна поляна, изпълнена с аромата на всички балкански билки и цветя, върху която в негова чест бе направено сега голямо хоро с участието на всички гайди. В това хоро тропаше с неудържимо веселие всичко живо, старо и младо, годно и негодно да носи оръжие, но което носеше в гърдите си жажда за свобода и бе дошло на Еледжик.

Когато Бенковски войвода и всички, които го придружаваха, изкачиха високата поляна, те се намериха сред вихъра на хорото, сред викове „Да живей“ и сред писъка на надутите до пръсване гайди.

През това време към хорото се изкачиха стражи от укрепленията, които водеха пред себе си чужди хора. Това бе една делегация от непознати места, дошла на Еледжик да търси войводата.

Гъстите редици на хорото след дълги колебания застанаха на едно място, гайдите млъкнаха. Със съжаление, изписано по измокрените им и зачервени лица, мустакатите юнаци се пуснаха от хорото и заобиколиха Бенковски войвода и чуждите пратеници, за да видят откъде идат и какво са дошли да искат от него.

— Ние идем от гара Белово — казаха непознатите селяни, като се поклониха пред войводата до самата земя, като че ли той бе вече техен княз. — Пратени сме да ти съобщим, че както нашето село, тъй и околните български села са готови да дигнат оръжие, но не се решават да предприемат каквото и да е, додето не видят с очите си външна сила или някой български войвода.

При това съобщение очите на Бенковски войвода блеснаха от радост. Тънката му снага се изправи и гърдите му се изпъчиха още повече, като заеха такава стойка, в каквато всеки герой е бил описван, когато му се е представлявало случай да помечтае за нещо наистина велико.

Гара Белово — това значеше краят на трансбалканската железопътна линия Цариград — Белград, която от няколко години Хиршовата компания бе изготвила и пуснала в експлоатация до гара Белово!… Това значеше железни мини, управление по експлоатацията на горите, седалище на европейски консулства!… Белово — значеше Европа! Международен пазар, в който французи, немци, гърци, италианци и всякакви други народности се пазаряха за интересите на Турската империя. Те не бяха подозирали, че техните пазарувания са се вършили против други интереси, че материалите, които им се предлагаха, принадлежаха другиму, че обещанията, които получаваха, не са значили нищо, че техните договори са били узаконявани от узурпатори, че монетите, които са подавали, са влизали в джобовете на разбойници, че турската земя, върху която търгуваха, е принадлежала другиму, че те са купували, продавали, разменяли и броели незаконно своите купища златни турски лири и ценни книжа върху гърба на един народ, неподозиран досега, тъй като е стоял превит пред тях до земята.

„Ето — пише Захари Стоянов, — случаят бе дошъл да се яви с Хвърковатата си чета и да им изложи тяхното заблуждение. А това заблуждение, изложено пред техните, очи, щеше да се постави пред очите на света.“

Откакто въстанието се обяви преди шест дни, той нямаше вече никакви сношения с външния свят. Голямото множество куриери, които всеки ден разпращаше на всички страни, достигаха само до Панагюрище, Копривщица и околните въстанали села, а другите се връщаха подир няколко часа и казваха, че само една птица може да прехвръкне над турските пълчища, които се събирали навсякъде, като че ли извирали от земята. Други не се завръщаха вече, преминали веднъж линиите на неприятеля. Той не знаеше какво става в Карлово, Калофер, Пловдив, Татар Пазарджик, Перущица, Батак — бяха ли се отзовали те на неговия позив да вдигнат въстание?

Той не знаеше бяха ли въстанали вече другите окръзи — Търново, който имаше хилядна конница да обикаля търновските полета, Сливен, който имаше хайдушки чети от март месец излезли в Балкана, и Враца, приготвена да вдигне байрака на 1 май.

Ако той не знаеше какво става в останалите революционни окръзи и дали са въстанали повечето села в неговия окръг, какво можеше да узнае за тяхното въстание Европа, която не бе кръвно заинтересувана от него?…

— Да вървим в Белово! — викна той към пратениците, но като видя струпаните наоколо си защитници на Еледжик и до себе си Гено Теллията, който бе поставен да се разпорежда със съдбата на доведените тук села, извика с ясен глас, за да бъде чут от всички:

— Братя, оставям ви да живеете в мир и сговор!… Подчинявайте се на своите водачи! Подир два дни аз отново ще бъда между вас. А сега отивам да съобщя на Европа, че вие геройски сте въстанали, за да извоювате своята свобода!

XVII

Картини, които полумесецът освети при своя залез

1. Врата към света

Когато в утринната дрезгавина първите къщи на Белово се показаха на пътя пред Хвърковатата чета, Бенковски войвода спря своите конници и даде разпореждания да се направи преглед на конете, а облеклото на въстаниците да се приведе в пълен порядък.

Сам той захвърли черната мушама и се яви в парадната си войводска униформа: сюртук от зелен шаяк, червена яка и жълти копчета, бели тесни беневреци с тънки сърмени ширити отстрана, високи ботуши до над колената, черен астраганен калпак на глава, половината облечен в червено сукно, със златен лъв и китка паунови пера на челото, прикрепен с жълт копринен кордон за рамото му, скъпи ремъци и гайтани, които висяха от двете му страни и на които бяха закачени двата му револвера с бели кокалени дръжки, чантата за писмата, телескопът и компасът, препасана през кръста тънката му сребърна сабя с позлатена дръжка, а винчестера му — турен напреки на седлото.

Най-представителните и юначни по вид мъже в четата разиграха конете си и тръгнаха първи напред като авангард.

След тях, по-скоро като една качена на кон статуя, отколкото като жив конник, потегли грамадната фигура на отец Кирил. В расо, с черна коса разплетена под калимавката до раменете, с черна брада, разчесана до пояс върху гърдите, със златен кръст високо издигнат — всяко християнско сърце можеше да се развълнува пред това явление, каквото представляваше неговият пастирски образ, благославящ целия народ.

След като нагласи в едно малко огледалце своите хубави руси мустаци, Крайчо байрактар вдигна високо в ръка зеленото знаме, за да се прочете: „Свобода или Смърт!“ Един девиз, който европейците най-напред трябваше да видят. Неговият кон запристъпя бавно и тържествено на десетина стъпки зад кръстоносеца.

Певците запяха бунтовния марш, а хвърковатите четници, с униформи стегнати, с коси пригладени, с калпаци нагласени над светнали очи, с оръжия светнали на гърбовете им, се наредиха двама по двама подир тях и поеха пътя към Белово.

Отстрани на всички, като слънце, което огрява звездите, пристъпяше на сивия си ат Бенковски войвода.

Тон знаеше, че въстанието изисква, щото първото впечатление, което той и Хвърковатата чета ще произведат в Белово, да бъде добро.

Въстанало Белово — това значеше въстанала България пред очите на Европа!

Цялата Хвърковата чета в твърде кратко време трябваше да признае, че и тази разпоредба на Бенковски войвода е била твърде уместна и навременна. Току-що потеглили конниците, и от първите къщи на Белово се различи една тичаща въоръжена тълпа мъже, които изглеждаха да са нетърпеливи и млади и да се надпреварват презглава в бързо бягане. Щом разбраха, че конницата, която иде насреща им, е четата на въстаналите българи, те веднага се разделиха на две, като се наредиха един до друг от двете страни на пътя.

Още отдалече се виждаше по облеклото и шапките им, че това не са българи, че това са чужденци — поляци, сърби или далматински работници по железопътната линия, — каквито в Белово имаше много.

Щом съгледаха през разредената мъгла на влажното утро войводата да пристъпва върху сивия си като мъгла ат, с такава ненагледна като слънце хубост, те загубиха ума си, хвърлиха шапките си на земята, размахаха ръце и завикаха френетически:

— Вива!… Живио!… Вива капитан Бенковски!

Подир славянската колония, която първа бе научила новината и притичала да посрещне четата, току-що облекли въстаническите си дрехи и грабнали на показ оръжията си в ръка, тичаха беловските въстаници, като по улиците на Белово вдигаха на крак всички българи, а по вратите и прозорците на къщите всички чужденци: французи, немци, италианци, а дори и гърците, които по причина столетните войни с българите нямаха желание да съчувстват така горещо на техните тежнения към свобода.

Когато Хвърковатата чета навлезе в улиците на гара Белово, чужденците размахаха отдалече шапките си. Хубави жени, облечени натруфено, според последната европейска мода, с коприна и кадифе, махаха с белите си дантелени кърпички.

Апостолът Захари Стоянов, който е следвал Бенковски войвода като прост наблюдател в редиците на Хвърковатата чета, в своите записки е оставил следната картина на това тържество в Белово, състояло се на 27 април, както той пише, „последното от нашето царуване“.

„… Четата тържествуваше; тя беше в апогея на своята слава; мустакатите въстаници опъваха краищата на своите мустаци и вероятно съжаляваха, че не са по-дълги; певците напъваха гърди да привлекат повече очи върху себе си, други разиграваха конете си все със същата цел; но всичко напусто; те бяха съзвездие; голямото светило беше Бенковски; той ставаше по-величествен от минута на минута, конят му стъпваше на пара, той беше предмет на овациите, той изпитваше най-стремителните и любопитни погледи, за него се извиваха много нежни вратове да го изгледат от петите до косата… «Да живей», «живио», «вива», «ура»… вървяха заедно.

… На всички тия възклицания и приветствия той отговаряше хладнокръвно с клюмване на главата си и с махването на сабята си, която държеше в дясната си ръка.“

Вратата, която водеше към света, се бе отворила за него, бунтовника, а това щеше да рече — Европа приемаше неговото бунтуване и бунтуването на неговия народ! Това „вива“, „живио“ и „ура“ той приемаше като благопожелания, които се отнасяха не до неговата личност, а до въстанието. Бунтовници, приветствани от Европа, това значеше приветствана тяхната свобода!

Империята на полумесеца можеше да погледа тук, как вековни негови приятелства и договори тържествено приветстваха неговия залез.

Ала и това не бе най-голямото тържество, което Бенковски войвода имаше да преживее с влизането си в Белово. Него очакваше още по-голямо, да не бъде приет като бунтовник, а да бъде пропуснат през „Вратата на света“ като освободител.

2. Една гара в Отоманската империя

С влизането си в Белово Бенковски войвода биде ограден от въоръжените вече беловски въстаници, които му съобщиха, че през нощта откъм Пловдив е пристигнал някакъв особен влак, който спрял далече от станцията, при Червения сипей, и вероятно е стоварил войски, защото не след много продължително време от дълбоките дупки под сипея загърмели техните пушки, които пукали залпово, като за учение. След туй обаче те замлъкнали и нищо повече не се чуло. От войските не бил видян до разсъмване никакъв турски войник, който да изкачва Червения сипей.

В утринната мъгла всички забелязали доведения през нощта влак. Без машинист и други железопътни чиновници, той стоял недалеч от станцията при сипея, но никой не посмеял да го доближи.

Бенковски войвода веднага издаде заповед беловските въстаници да завземат железопътната станция, да заловят заптиите, които я пазят, да прекъснат линията и развалят телеграфа, а двата моста, по които железопътната линия влизаше в станцията, да бъдат хвърлени на въздуха с динамит.

Хвърковатата чета се разгърна в боен ред и пред очите на смаяните европейци потегли към Червения сипей. Мнозина от тях, които не алчността за печалби, а жаждата за приключения бе довела в Ориента, грабнаха оръжията си и с викове на всички езици веднага тръгнаха подир четата.

Населението на Белово, което се смяташе вече за въстанало, нарами брадви, мотики, чукове и лопати и под предводителството на Крайчо байрактар замина към гарата.

Заптиите, които стояха на пост и се разхождаха по перона с бавни стъпки напред и назад, с щикове на пушките, които стърчаха зад тесните им и високи фесове, щом съгледаха първом непознатата въоръжена конница, а зад нея беловската развеселена тълпа, повирила над главата си брадви, мотики, чукове и лопати, разбраха, че има да става нещо твърде лошо, че към станцията приижда ненадейно една стихийна човешка вълна и че в този случай те трябва да постъпят тъй, както бяха постъпвали при редките ненадейни придохождания на река Марица, когато през някои пролети бе настъпвала към Белово като ревяща стена. Да се изкачат бързешком на горния кат на станцията и да оставят стихията да се разлее под краката им.

В бързината си те нахлуха, без да мислят много-много, в спалнята на барона, стария немец — началник на станцията, — който за щастие се намираше долу в своята канцелария на първия етаж. Неговата суровост и дисциплина никога нямаше да допуснат на едни пазители на този имот да се крият с негово позволение в спалната му стая, после да надничат от нейните прозорци, за да видят какво върши долу някаква въоръжена тълпа.

Но старият барон вече имаше твърде малко време. Той отвори вратата на своята канцелария и показа своята мастита фигура на перона, която трябваше да напомни на нападателите, че той е началствующото лице тук, и то над един имот, изграден върху турска земя по силата на договор, който превръщаше предприятието „Хиршови железници“ в нещо свещено и неприкосновено, обозначено и защитено от железни параграфи. Но този миг пред очите му изхвръкнаха навън и се търкулиха по перона машините на разнебитения телеграф, превърнати на лостове, бурми и колела, които не приличаше само допреди миг да са вършили някаква работа.

Старият барон обаче твърде скоро трябваше да забележи, че никой от нападателите не обръща каквото и да е внимание на него и че заптиите — пазители на станцията — са го изоставили сам да защищава имота на Хиршовата компания. Той закопча от горе до долу сетрето си, изпъчи гърди и тръгна към стаята на телеграфа, в която се извършваше истинска вандалска работа от неуки хора. Те въртяха в ръце брадви, мотики, чукове и лопати като инструменти за демонтиране на машините и другите пособия и съоръжения на телеграфната станция. Баронът се изстъпи на прага и решително запротестира на своя роден език. Той приведе в знание на нападателите параграфите от капитулациите на Хиршовата железница, с които се уреждаше положението на членовете на компанията като на предприемачи чужденци, тяхното установяване, предимства, консулска юрисдикция и закрила.

Когато неговите думи се преведоха на български език, Крайчо байрактар, който се бе заел с развалянето на сигналната уредба, вдигна глава към високопоставения немец и се залови за меча си.

— Имайте добрината да не се приближавате — каза той кратко, — защото ще стане нужда и ние да употребим своите параграфи!

Старият барон, без да знае езика, на който бяха изказани тия думи, разбра ясно и недвусмислено тяхното съдържание. Той се обърна на токовете си, като сметна своя дълг за изпълнен, на часа тръгна да дири помощ от своите съотечественици, немци и австрийци, които по това време са намираха на местожителство в Белово.

На десетина разкрача от станцията обаче той са сблъска не само със своите съотечественици, но и с всички представители на светла Европа, свързали като него чрез капитулации и регламенти търговската си работа с Отоманската империя и находящи се понастоящем в Белово. В тази разноезична европейска тълпа липсваха жени, но възбуждението, което се четеше по лицата на мъжете, които я съставляваха, хвърли в голямо удивление стария барон. Той най-малко бе очаквал да види вън от Белово и вкупом своите съотечественици, търговци с голяма тежест мъже с изпитана твърдост на характера. С побледнели и разстроени лица, някои със замъглен монокъл на очите, забравили себе си, те тичаха в общата тълпа.

Какво става?… Какво най-сетне се е случило, уважаеми господа? — запита старият барон, като се изправи срещу тяхното движение подобно бариера, за каквато послужи мощната му и величествена фигура.

— Mein Freund![34]… — извика развълнувано фон Ремке, който се интересуваше от експлоатацията на горите в рилския басейн и по тази причина се намираше от няколко седмици в Белово. — Турското правителство тази нощ ни е сервирало, току-речи, под носа едно ужасно ястие, което сега отиваме да опитаме! По заповед на пловдивския паша българите, затворени поради политически престъпления в пловдивския затвор, били докарани през нощта в онзи влак и избити в каменоломната под Червения сипей!…

Старият барон отстъпи крачка назад и лицето му се разстрои не по-зле от лицата на неговите съотечественици. Бидейки не по-малко благородни по потекло от него, те знаеха да пазят най-доброто от всички качества, култивирано в техните родословия, а именно хармонията на чертите, които съставляваха техните лица. Ако хармонията на чертите у някои лица изразява техния душевен мир, тоест нежност или свирепост, алчност, или себепожертвувателност, склонност към мечтание или брутално ясногледство, склонност към усамотение и тишина или налитане към свадливост, то хармонията на техните черти трябваше да означава — стена, обаче стена гранитна и студена, сигурна опора, на която можеше да се облегне и разчита братът, другарят, нацията…

Всичко това, което вековният опит на неговите прадеди бе култивирал в него, можеше да струва много нещо, но в цивилизования свят. Той можеше да каже — в Европа, ако и Отоманската империя не бе в Европа. Ако не се намираше в Белово, крайната станция на барон Хиршовата железница в Европа, на която един локомотив и няколко вагона бяха използвани, за да бъдат докарани от пловдивския затвор вързани затворници и по политически причини без съд и присъда, току-речи, в негово присъствие, избити под Червения сипей.

— Но аз бях уведомен, че това са войници! — енергично запротестира той. Пловдивският паша най-своеволно бе нанесъл непоправимо безчестие върху репутацията на първата европейска железопътна компания. — Те ми изпратиха известие, че техният влак е претърпял малка повреда при Червения сипей, където са слезли в изпълнение на своята задача. От своя страна своевременно уведомих началника на станцията в Саранбей, откъдето всеки момент очаквам да пристигнат работници и монтьори, да приведат влаковата композиция в изправност и да я поставят на линия.

— Съгласен съм, драги — отвърна запъхтян фон Ремке. — Тези ваши войници сами са извлекли своя злокобен влак вън от линията, за да не бъде видян в нощта техният ужасен товар. Всички ние чухме техните гърмежи, които и вие сте взели като стрелба за обучение. Елате сега с нас да видим как злодейците са извършили учебната си задача. При нас дотичаха българи, които са известни тук като честни хора. Те паднаха в несвяст от преживения ужас! Цялата леш била оставена налице!…

Старият барон изпъчи гърди, пристегна сюртука си, извърна се кръгом, чукна високите си токове и мълчаливо, твърдо закрачи заедно с тях. Далматинци и италианци тичаха около него и почти кряскаха в ушите му на своя многозвучен и неразбираем език, но той нищо не чуваше. Неговото движение беше напред!

3. Червения сипей

Когато цялата разновидна и разноезична тълпа слезе под Червения сипей в изоставената каменоломна, пред очите й се представи неописуема гледка. Мъжки тела на белобради стари, но и на русокоси деца лежаха разхвърляни из каменоломната, или едно върху друго на купчини, кой както е бил сварен и повален от пушечния залп на водещите ги заптии. Някои неумрели изведнъж, пролазили на големите камъни, лежаха прострени на място, с глава разцепена на две от някакъв остър като брадва камък, който бе останал да се търкаля до главата на жертвата, почернял от нейната кръв, полепен с парчета от нейния мозък. Трети стояха още заровени в земята до рамене, с вратове и жили, разядени от ръждивото желязо на тъмничните халки, с устни, от които продължаваше да изтича съсирена кръв, с лица, останали само кафена кожа, с очни ябълки — изхвръкнали от орбитите, почернели от ужас. Четвърти — с наполовина отрязани глави — бяха прекарали нощта, затрупани в камъни и пръст, утолявайки предсмъртната си жажда, като смукали капките на собствената си кръв. В цялата тази човешка леш, докарана през нощта в изоставената каменоломна, за да бъде избита, имаше тела полуголи, останали само по няколко изгнили дрипици около кръста, с ребра, посинели от ударите на тоягите, с шии, остъргани и почернели от рушителната работа на ръждивите железни халки, с които тия вратове са стояли години наред приковани о някоя мухлясала стена. Тия мъртъвци, с лакти кървави и охлузгани, с нокти изкъртени и пръсти конвулсивно впити като сини острия в последния камък, по който са се катерили, с очни ябълки, които гледаха изхвръкнали от своите орбити, с очи-дупки, които изразяваха ужас и порицание към човечеството, с почернели устни, вцепенени от безмълвие, със зъби, отдавна изпотрошени и окапали, с коси, превърнати на мухъл, по нищо не изглеждаха да са били човеци. Дали бяха носили в себе си мъжки сили, младост, борчески надежди, дали бяха принадлежали някому, имали ли са приятели, дом, деца, отечество? А най-ужасното бе това, че те бяха стигнали дотук, защото бяха любили горещо и мразили горещо. Имайки домове, те бяха имали отечество. Били честити с него, те бяха помечтали за неговото щастие. Почувствали се негови синове, те бяха пожелали неговата свобода.

Бенковски войвода закри очите си с ръка и развълнуваните чужденци видяха как горещи сълзи се отъркулиха по сребърните оръжия на гърдите му. Той бе дошъл много късно…

С покрусени сърца въстаниците от Хвърковатата чета мълчаха до него.

Но скоро пред тия чужди зрители се разкри още една сърцераздирателна гледка. Те видяха младия войвода на въстаниците да сваля ръка от очите си и да разглежда с неизразим поглед тази ужасна кървава сцена. После той тръгна да върви по нея и да се навежда над това, което бе вече посечено. Да стисва ръката, на която ноктите бяха изкъртени, пръстите смазани, жилите разкъсани. Да милва лицето, което бе ритано. С нежна ръка да притваря клепачите над очи, които бяха изхвръкнали из орбитите. Да милва ужаса и отчаянието. Да успокоява и защитава едни ужасяющи трупове!…

Неговото движение между мъртвите караше тълпата чужденци, зашеметени от страх, с лица, пожълтели от потърсване на всички човешки чувства, застанали на края на каменоломната, да плачат, да охкат, да стенат и въздишат като най-искрени оплаквачи.

Те вече не питаха кой е той и защо бе дошъл. А само изказваха съжалението, че подир петстотин години бе закъснял с една-единствена нощ. Те вече не можеха да помислят дори, че той е бунтовник. Че той е враг на султана. Те виждаха пред себе си избавител на своя злочест народ.

Въпросът „за“ или „против“ въстанието бе свален от сцената.

Не можеха да бъдат гледани върху една сцена и разисквани от едни умове: човеконенавистната диващина и любовта към отечеството, кръвожадността и жертвоприношението на собствения живот, робовладелчеството с хуманизма. Тимур Хромия и Жана д’Арк, поставени върху една и съща сцена, са за публиката една потресающа чувствата двойка.

С наведени ниско глави, с шапките свалени, тази разноезична публика гледаше и чувстваше всичко, каквото се върши пред очите й, на един общ разбираем за всички език — езика на човешкото братство!

4. Връщане в Белово

Когато Хвърковатата чета излезе от Червения сипей, на минуване край железопътната станция биде посрещната от Крайчо знаменосец, застанал начело на беловските въстаници. Той рапортува пред войводата за стореното в станцията. Заптиите се бяха затворили на втория кат и не искаха да се предадат.

Бенковски войвода спря своя кон пред дългото двуетажно здания, което барон Хиршовата компания бе построила по план, с подобаващите удобства и украси на своите европейски гари, погледна го хладно и каза:

— Да се запали от четири страни!… Да се избият всички непокорни!

Зад него не се чу никакъв протест. Той отмина към Белово.

Хвърковатата чета спря на мегдана сред селището, а конниците слязоха и се настаниха под стрехите на къщите като на лагер. Беловските въстаници веднага се притекоха и напълниха с ечемик торбите на уморените им коне.

В това време от голямата двуетажна къща с фасада, която поддържаше зелен чардак, обкичен с японски рози, отпред с малка градинка, излезе в черно сетре, с цилиндър на глава и с тънък като камшик черен лакиран бастун в ръка, свободно прихванат от пръстите му, Иван Шутич. Той се огледа сред мегдана и поиска от стражата да бъде представен на българския войвода.

Когато се поклони пред Бенковски войвода дълбоко и церемониално, като че ли се покланяше пред своя австрийски император, той каза:

— Моята жена е ваша съотечественица, българка. Мария и аз молим за честта да приемете нашата покана заедно с вашия щаб да дойдете на скромна закуска в нашия дом. В лицето на моята седемнайсетгодишна съпруга вие ще намерите една добра патриотка, въодушевена от вашите идеали за свобода.

Българският войвода го изслуша благосклонно, след което изрази с отбрани думи своята благодарност, както и тази на високите чинове от своя щаб.

В този миг възрадваният Иван Шутич не можеше да има ни най-малка представа какво означава стъпването на Бенковски войвода в неговия дом. Той не можеше да помисли, че това събиране ще превърне случайното му жилище на чужденец в Белово в истинска резиденция, а неговото скромно име на австрийски поданик, търгуващ в Отоманската империя, и името на седемнайсетгодишната Мария ще запише с огнени букви като участници в най-кървавата история на света.

5. Аудиенция

Удивлението и гордостта на Иван Шутич и жена му Мария нямаха граници, когато, без да се бавят много пред техния дом, облечени парадно и по изискванията на последната европейска мода, започнаха да пристигат сами или на групи немци, французи, италианци, ромъни, поляци, сърби, гърци и далматинци. Всички тези достопочтени мъже от години заемаха високи чиновнически служби или се занимаваха с търговска работа в Белово.

Те се изправяха пред въоръжените въстаници, които бяха застанали на караул пред пътната врата, изговаряха ясно и отчетливо името си заедно с титлата и отличията, които носеха, с молба да бъде докладвано пред българския войвода. Ала Иван Шутич и младата Мария имаха още повече на какво да се чудят, когато започнаха аудиенциите.

Бидейки представители на цивилизовани страни, изправени прел един водач на въстанали роби, считайки самия него за роб на една нецивилизована империя, чужденците не се оказаха по-малко смаяни от тях. Бенковски войвода стана на крака и ги прие твърде учтиво. След като изслуша техните поздравления и пожелания за успех на въстанието, той се обърна да даде отговор към италианците на италиански език, който говореше бавно, към поляците на полски език, който говореше добре, към ромънците на ромънски език, който говореше като ромънин, а към сърбите и далматинците и братския сръбски език, който говореше като всеки славянин.

След туй той подпри между присъстващите някои преводач, за да може да поблагодари и отговори на въпросите, които му се задаваха от немци, гърци и французи. От нахлулата в стаята тълпа беловски въстаници се отдели и излезе пред него нисичко старо човече, което водеше за ръка едно русо момче с черти на лицето, изразяващи необикновена нежност и красота. На лявото бедро на момчето висеше малка сабличка, прилична на детска играчка.

— Български велможи и войводи! — каза старчето, като се поклони най-напред пред Бенковски войвода, а после и пред юначните лица от неговия щаб, които стояха прави зад него. — Аз съм даскал Нено, бивш български учител. Това е моето скъпоценно богатство. Това само аз мога да дам за в полза на милото ни отечество! Оставям го на вашите ръце. То се е изучило добре, знае немски и френски език. Употребете го за каквато работа го намирате достоен. Името му е Владимирчо, мое любезно дете.

Дохождането на Владимирчо се оказа твърде навременно. Бенковски войвода веднага го постави на масата до себе си, като свой преводач. Сега разговорът можеше да се води безпрепятствено между всички присъстващи.

Подир парадно облечените посетители, носители на високи титли и отличия, пред стражата, завардила къщата на Ивана Шутича, започнаха да прииждат един след други особен вид чужденци, които носеха набързо стъкмени въстанически униформи, а върху главите си големи овчи калпаци, с пришити на челото им големи бели кръстове. Това бяха далматинците каменари, които чукаха с големи чукове камъни на станцията или работеха по бичкиджийниците извън Белово. Снажни, мъжествени, имащи за оръжие само широките си гърди и плещи, а още и юмруците си, здрави и силни като чукове, те поискаха настоятелно на свой ред да се явят пред въстаническия войвода на българите.

Първият от тях, който се изправи като войник пред Бенковски войвода в българска въстаническа униформа, с ярешки калпак на глава, с пришит сърмен кръст върху него, бе посрещнат с нестихващи овации от българите и чужденците, които се намираха на аудиенция при войводата.

— Кръстьо Некланович! — рапортува снажният далматинец високо и ясно, като удари токовете си в земята. — По рождение далматинец, по вяра свободолюбец, моли за честта да бъде приет във вашата чета и да се бие под командата на капитан Бенковски за свободата на своите братя славяни!

Думите му бидоха преведени на всички езици сред неописуема врява, каквато само свободно изразената братска любов, събудените у всички патриотични чувства и възторгът пред най-високото проявление на човещината можеха да повдигнат сред една пъстра и разноезична публика.

Само Бенковски войвода изрази своята голяма радост с кимване на глава и като се обърна към своите писари, каза:

— Запишете в списъка на Хвърковатата чета господина Кръстьо Неклановича, родом далматинец!

Неуспял още първият посетител да отстъпи назад, пред Бенковски войвода се изправи друг далматинец, също така снажен, мъжествен, с широки рамене и юмруци като два чука.

Стефо Некланович! Моли да бъде записан в четата! — рапортува той ясно и кратко.

Мой брат! — обади се Кръстьо, който се боеше, че краткословесността и замислената външност на неговия брат можеше да не харесат на войводата в революционни времена като тия, които обичат цветистия език, бляскави личности и гръмогласни речи.

Запишете — с гордост, която можеше да покаже пред чужденците, се обърна Бенковски войвода към своите писари, — че двамата братя Некланович — Кръстьо и Стефо — желаят да бъдат записани в българската чета.

Додето писарите записваха имената на двамата далматинци, до тях се бяха наредили вече други двама, техни близки по кръв, други двама Неклановича — Георги и Иван.

Когато писарите сред невъобразим шум, предизвикан от овации и аплодисменти, записваха имената на новите двама Неклановича, зад тях протестираха вече по-скоро да бъдат допуснати пред войводата Джуро и брат му Сава Андреевич. Когато името на последния се вписваше в списъка, младият черноок момък се препоръча като говорещ всички европейски езици.

Множество, което бе изпълнило стаята тъй, че сгорещеният въздух бе започнал да го души, биде разтикано с лакти от един русокос немец. С мускули на атлет, той застана мълчалив, защото се виждаше безсловесен и неразбран сред славяни. Едно братство го свързваше с тях — борбата, едно чувство в гърди — омраза към тиранията, любов към свободата.

Изправен пред чуждия войвода, той заби токовете си в земята и като го погледна с ясния си поглед право в очите, каза открито, честно, твърдо, като че ли се обръщаше към брат:

— Албрехт!… Толкова стига!

— Вземете оръжията и конете на заловените турци и ги раздайте на вашите нови другари! — заповяда войводата.

В това време Крайчо знаменосец, който бе стъпил на прага, се обади, че някой си Тратник, инспектор на горите, от половин час се намира долу на пътната врата при караула и настоятелно изисквал да се яви пред войводата.

Когато инспекторът на горите Тратник влезе в стаята, Бенковски войвода видя пред себе си изправен един възрастен мъж с библейска руса брада, която се разстилаше до неговия корем.

— Дойдох, господин капитане — започна Тратник твърде горделиво на своя завален български език, — да искам пояс за моя гавазин Саида, който е турчин, да се пусне от вашите стражи заедно със свое оръжие.

— Кой си ти и на какво основание искаш да ти се даде това право? — запита Бенковски войвода.

Но Тратник, който бе дошел току-що от гората и не знаеше нищо, каквото се бе случило в Белово, освен че неговият гавазин Саида е бил застрашен заедно със своето оръжие от българи бунтовници, не предполагаше, че в една утрин този къс земя, принадлежал векове на султана, от международен пазар на търговски интереси може да се превърне в революционен кратер, че това, което е било тяхна гордост до вчера, днес е причина за тяхното унищожение, и което ги е закриляло, е станало опасно да се закриля.

Тратник просто бе донесъл от гората своята вчерашна душа и това обстоятелство пролича в неговия дързък и високомерен отговор:

— Я съм славонин, господине, инспектор на горите и поданик на негово австрийско величество!

— Ако ти си немец и ако твоят господар е неограничен деспот в земята си — викна Бенковски войвода и орловите му очи блеснаха със страшен огън, — аз съм българин и немилостив бунтовник в земята на своите деди! Аз заповядвам тук! Скоро да доведеш турчина, че сега ще метна въжето на врата ти!…

Библейската брада на инспектора Тратник се разлюля до пояс. Дързостният блясък угасна в очите му и се превърна в размисъл: по кой най-добър и най-бърз начин да се спаси. Така постъпваше той, когато в горите се видеше внезапно връхлетян от някаква стихия, от някакво природно бедствие.

— Слушам, господин капитане!… — отговори той на това, което се обръщаше към него с гръмотевичен трясък, защото то бе революция, а революциите са непреодолими природни стихии.

Додето траеше разправията с инспектора на горите Тратник, в стаята влезе възрастен мъж, българин, среден на ръст, който още на пръв поглед се хвърли в очи с харамийското си облекло. Той носеше широка до коленете дреха от бял шаяк и харамийско оръжие, което се състоеше от изкривен нож, втъкнат в пояса, а в ръката — тънка пушка, дълга като гега. Неговото лице, което носеше безброй белези от рани, едни от острие на нож, а други от куршуми, колкото ни една едра шарка не може да остави по човешко лице, издаваше веднага хайдушки занаят. И наистина, когато поиска да бъде записан като редник в четата на Бенковски войвода, той каза просто:

— Тодор Хайдутина! Рила планина е мое местожителство.

Гласът му беше твърд и глух като планинско ехо. Погледът му спокоен, сигурен, хищен, поглед на ястреб. Когато му казаха, че името му е известно по целия Доспат, той отвърна без гордост:

— Може… Хайдутувал съм 30 години.

Докато приемането на нови четници в редовете на Хвърковатата чета продължаваше, много от посетителите бяха напуснали дома на Ивана Шутича, но скоро се завърнаха назад, като носеха със себе си скъпи подаръци за Бенковски войвода: европейски пушки, револвери, телескопи, конски седла с най-изкусна изработка и най-скъпа кожа, а още и самите коне, които с последна целувка от страна на добрите стопани бидоха оставени и завързани за дъсчената ограда на Ивана Шутича.

Съкровищникът на четата предложи да заплати скъпите оръжия и конете, но техните приносители отказаха с просълзени очи. — Нито оръжията, нито конете са ни нужни повече — казваха те.

И без туй при тия обстоятелства ние нямаме повече работа в Белово и всички заминаваме за Одрин. Нека нашите оръжия ви донесат успех в започнатата борба и пълно освобождение!

Докато всички тези скъпи вещи и животни биваха записвани като дар на четата, Крайчо знаменосец погледна хубавото „Лафуше“ и револвер на Иван Шутича, които висяха окачени на стената.

— Господине Иван Шутич — провикна се той над главите на всички присъстващи, — като ще вървиш за Одрин, за какво ти са на тебе този револвер и това „Лафуше“? Ти там ще си купиш други. Продай ми ги!

— Да вървя за Одрин! — отвърна му сърдито Иван Шутич, сякаш изневиделица Крайчовата плесница го будеше от блажен сън. — Това е унижение за мене, господа! Да вървя за Одрин, значи да бягам от защитниците на свободата, от своите братя славяни! Аз напущам и къща, и работа и заедно с жена си ще дойда във вашата чета!…

— Какво каза? Какво говори?… — развикаха се от всички страни.

Когато думите му бидоха преведени на всички езици, смайването и овациите, които те предизвикаха у присъстващите, нямаха никакви граници. Мадам Мария, седемнайсетгодишната негова съпруга, забрави от радост всичко, което една млада и хубава жена има да помни, когато се намира в общество. А именно, че нейният дом е пълен с мъже, че тия мъже са от два противоположни свята и че за нея не бе достойно да се явява както пред висшето общество на града, закриляно от дипломатическите мисли, тъй и пред въстаниците, оставена на произвола на съдбата. Тя се хвърли пред всички очи на врата на мъжа си, като че ли бе негово разгалено дете, и го целуна силно и звучно по двете страни с малките си розови устни.

Нови бурни овации посрещнаха нейните целувки. От всички присъстващи те бяха приети като израз на най-висок патриотизъм.

— Но вие сигурно не предполагате, че подир един час четата напуща Белово и се връща в Балкана — каза Бенковски войвода, колкото и да бе възхитен и обрадван. — Ще можете ли за толкова кратко време да се приготвите и тръгнете с нас?

— Всеки момент!… — извика в отговор Иван Шутич. — Всеки момент, капитан Бенковски, Мария и аз сме готови да напуснем всичко и ви последваме, накъдето и да поведете своята чета!

Когато Бенковски войвода начело на своя щаб напусна неговата къща, когато заключваше вече пътната врата, той съгледа жена си Мария, весела като птичка, кацнала вече с черния си копринен кринолин и голяма черна шапка върху най-хубавия кон, натъкмена в редицата на въстаниците. Тя виреше с малката си, облечена в ръкавица ръка черно чадърче над главата си.

Думите на Иван Шутича бяха приети от съдбата като клетвени думи, които той и младата Мария трябваше да изпълнят с цената на живота си.

6. Мацко

Хвърковатата чета в пълно мълчание и с наведени глави отново мина край Червения сипей, под който бяха заровени вече в дълбоки братски могили избитите затворници. Върху тия могили бяха натрупани каменни късове от изоставената каменоломна.

Когато излязоха на пътя за Акаджик, сред една малка горица, току пред самия авангард изскокна едно нещо жълто, свито на кълбо върху гърба на неоседлан, измършавял до умиране кон. Това нещо накара и осемте конника да отскокнат назад. Когато това жълто кълбо се разви пред очите им, тоест когато това нещо, свито върху гърба на умиращия кон, се изправи, всички с удивление видяха пред себе си човек. Този човек бе до кръста гол, а от кръста надолу облечен само в разядени от времето дрипи, които оставяха непокрити босите му, изранени нозе. Този полугол конник си имаше завързан за кръста един ръждив пищовец без кремък, който се жълтееше отдалече, а още и едно поясче, което, макар и пожълтяло като останалите по бедрата му дрипици, още можеше да се нарече здраво. С това поясче той се държеше вързан за врата на умирющия кон. И конят, и конникът, завързани един за друг, изглеждаха току-що отскокнали от прага на смъртта, тоест изглеждаха избягнали страшния праг в последния миг, когато са съгледали пред себе си конната чета.

Когато полуголият конник вдигна главата си от врата на коня срещу стъписаната конница, всички видяха едно лице на старче, или на дете, с коса подобно избелели сламки, разпилени от един център по всички посоки на главата, с една кожа останала само жълти луспици и с едни очи — сам мрак, — които обаче, угасвайки, искаха да си посмигнат дяволито.

Това странно същество е било описвано така: „С огнива да цъкнеш наоколо му, щеше да пламне като прахан.“

В този миг, в който първите конни редици се стъписаха срещу него и подскочиха назад, това дете-старче, този дух от ада, това нещо призрачно и невероятно за гледане вдигна нагоре двете си сухи като жили ръце и викна сърцераздирателно:

— Да живее свободна България!

И като викна това, строполи се безжизнено по лицето си на земята.

Когато го свестиха, старото дете видя над себе си един рус и светъл мъж, облечен като войвода или княз с поглед на ястреб. Той обаче не го гледаше хищно, а с любов и състрадание. Замъглените му от смъртта очи в същия миг се проясниха, в тях се възвърна нещо като спомен, а този спомен се превърна в образ, също тъй рус, опален от слънцето, с ястребови очи.

— Ах, Добри войвода! — викна той радостно. — Пак да се видим след толкова години!…

Русият мъж смръщи вежди и сега старото дете ясно видя, че това не е Добри. Повдигна се на охлузгания си лакът, смигна му с едното си око и се помъчи да му подсвирне. — Я гледай ти!… — викна то, като се изправи седнало в тревата. — Че аз изглежда да съм попримрял! А това не ми се е случвало през целия ми живот. Сигурно ми е дошло от радост. Здравейте, български юнаци!…

Ти откъде знаеш, че ние сме български юнаци! — Запита го русият мъж, внимателно загледан в него.

— По лъвовете на калпаците ви — ухили се старото дете, като още веднъж му смигна с око. — А още и по това, каквото са си бърборали сутрин гаргите по черните клони и слугите на Луцифера около казаните с врелия катран. Много нещо може да се научи, додето те мушкат с вилите си грешниците в тази душеспасителна каша.

Какво оставяте да ви залъгва и да ви бърбори този нехранимайко! — подвикна Тодор Хайдутина, който беше в авангарда и едва бе успял да се закрепи върху гърба на своя кон, когато този полугол дявол бе изскокнал из гората. Хайдутувал 30 години из Рила, той не бе научен да язди и още не можеше да забрави уплахата, която бе изпитал при внезапното издигане върху задницата на коня.

— Той не вярва — засмя се старото дете, — че аз познавам Луцифера и душеспасителните каши… Чичко, аз съм калугерски възпитаник.

— Я по-добре ни отговори, ти какво търсиш тук в гората! — викна ядосано Хайдутина.

— Чаках да пристигнете — отвърна старчето, като се олюля, но скочи и ловко се задържа върху тънките си като свирки нозе, — искам да дойда с вас в Балкана… Турци искам да коля!…

— А отде си ти и как се казваш? — продължи строгия си разпит Тодор Хайдутина.

— Виж, чичко, нито на туй, нито на онуй мога да ти отговоря. Ти не си изповедник…

— Всеки хайдутин е изповедник в гората — невъзмутимо отвърна старият. — Отговаряй, да не си откраднал нещо, да не си избягал?

Ако ме погледнеш по-добре, ще видиш и сам, че нищо не съм откраднал — ухили се голото старче, а после, като стана, сериозно добави: — Този кон наистина не е мой, взел съм го назаем от смъртта. Тя го беше оставила край гората и вярвам той да не излезе от нея. Оръжието си намерих захвърлено на пътя. То сега не струва много нещо, но надявам се, че там, където отиваме, вие си имате майстори, които с охота ще ми го поправят. А на въпроса ти дали съм избягал, избягал съм наистина, но откъде, не ме карай да ти казвам. Зъбите ще ти окапят като от шуга, ако идеш да ме обадиш на старите ми чорбаджии…

Бенковски войвода не изпущаше из очи това старо, парцаливо кречетало, това дете, което имаше още куража дяволски да се шегува с окаяното положение, в което се намираше. При последните му думи в усмивката му като изтърван звяр се показа ужасът, но старчето тутакси подсвирна и тръсна безцветните сламки по всички посоки върху главата си. Изведнъж тия безцветни сламки, станали твърди от кръв и пот, това съсухрено детско лице, тия очи дебнещи, вцепенени дори и тогава, когато дяволито намигаха, тия изсъхнали устни, охлузгани лакти, нозе и ръце, останали само жили, и скелет, поддържан само от кожа, тия дрипици, останали само около бедрата, всички тия белези, събрани вкупом у старото дете, му се сториха виждани твърде наскоро. Тази сутрин той доволно им се бе нагледал в труповете на избитите затворници в изоставената каменоломна под Червения сипей. И в тъмнините на ада той би различил вече тия черти. Възможно ли бе да ги види на дневна светлина и да не ги познае? Ала наистина ли виждаше той пред себе си един беглец от оня ад? И как е било възможно да стане това?…

В същото време той чу ядосания глас на Тодор Хайдутина, който казваше на момчето:

Качвай се на крантата си и се връщай назад!… Много си малък, за да дойдеш с нас!

Старото човече изведнъж се хвърли да целува ръцете на въоръжените мустакати мъже, които се смееха около него и го закачаха от всички страни.

— Моля ви се, чичо! — викаше то с плач, който вече изглеждаше истински. — Аз ще ви нося водица, ще ви слушам, където ме проводите!

— Оставете го да дойде с нас! — обади се Бенковски войвода. — Под тия скъсани дрипи може би да се крие нещо!…

Веднага старото дете получи въстаническо облекло. То се състоеше на първо време от риза и без мярка широка въстаническа куртка. Донесоха му и храна, каквато се даваше на всеки възрастен мъж въстаник.

То захапа алчно сухия комат, който му подадоха в ръка, и без да гледа на това, което стискаше в другата, направи няколко несигурни разкрача, олюля се, огледа се, разсмя се… После размаха на две страни широките ръкави на куртката си като крила на смешно разскубана птица и хукна да тича напред по пътя на четата.

Бенковски войвода поклати печално глава. Можеха ли да го излъжат няколкото несигурни разкрача на тия изсъхнали нозе, останали само жили? Това бяха стъпки на нозе, свикнали да носят окови. Не видя ли той как те опитаха дали са свободни?… Това олюляване, това оглеждане, това полетяване с неудържима сила напред?… Не бе ли това изнемогващият от жажда, чул гласа на извора? Осъденият на смърт, видял през нощта отворени вратите на затвора?… Цялата тази вихрушка от дрипи, от изсъхнала кожа, полустопени кости и жили, която търчеше пред четата, нима не викаше: „Свобода, свобода, свобода!…“

Как така ще го оставим да върви с нас? — продължаваше да мърмори Тодор Хайдутина, когато вече внимателно яздеше своя кон край канавката на пътя. — Никой не го знае кой е, откъде е. Име дори няма!

— Не се грижи, дядо Тодоре, име лесно ще му се намери! — провикнаха се весело зад него момчетата. — Ще го кръстим Мацко! Мацко!

Привечер, когато Хвърковатата чета бе излязла вече от Ветрен и пое пътя за Еледжик, от една нива край пътя току пред нозете на авангарда с вик изскокна едно истинско плашило, което размаха широките ръкави на дрехата си пред муцуните на конете.

Това беше Мацко.

Конете се вдигнаха на задните си крака и зацвилиха. Калпаци и оръжия изпопадаха на земята. Тодор Хайдутина се тръсна по гърба си на земята и навири нозе. Бидейки опитен, когато усетеше под себе си твърда почва, той, още по гърба си, грабна тънката си като гега пушка и я насочи срещу Мацка.

— Дръжте го кучия син! — викна той на момчетата от авангарда, но в това време една сръчна ръка дръпна пушката му и тя изгърмя нахалост. Старият харамия обърна ядосано глава, но веднага свали пушката си при нозе. Зад него стоеше войводата.

Други път без моя заповед да не стреляш! — каза строго той. Погледът му се отправи към Мацка.

— Бях позаспал в нивата — презглава се заоправя Мацко. — Когато конницата настъпи, събудил съм се внезапно и какво да правя от радост?… Поизвикал съм!…

— Ще вървиш отсега нататъка около мен, за да те наблюдавам! — заповяда войводата.

Мацко покорно наведе глава и тръгна до стремето на сивия му кон.

— Искаш ли да ти се даде и на тебе кон да пояздиш? — запита по едно време Бенковски войвода.

— Не, благодаря ти, войводо — отвърна Мацко, като въздъхна с пълни гърди. — Аз отдавна чувствам нужда да повървя…

И като хвърли бърз поглед върху мършавите си гърди и нозе, прибави полуусмихнат: — Поотслабнал съм напоследък.

— Да, не изглежда да си бил хранен много добре — съгласи се войводата.

— Напоследък, кажи-речи, и съвсем не са ме хранили — призна Мацко.

— Защо? У турци ли слугуваше?

— При турци бях, войводо, но не слугувах, а лежах…

Бенковски войвода продължи да язди мълчаливо по пътя.

— Ще имаш ли доверие, дете, само на мен да кажеш, откъде идеш? — запита го най-сетне той с горест.

— Че защо да не ти кажа, войводо? — отвърна тихо Мацко, с глава завряна в стремето му. — Ти се показа добър към мене. Застъпи се да ме оставят в твоята чета…

Но понеже той не прибави нищо повече и си заподскача мълчаливо по пътя, Бенковски войвода отново запита:

— Е, откъде идеш?

— Кажи-речи, отдето идеш и ти — отвърна Мацко. — Аз излязох от това място, когато ти влезе.

— Че кое беше това място? Аз на много места сега влизам.

— Ако ти кажа, ти няма да повярваш — засмя се Мацко, като вдигна към него очи. В тоя миг очите му станаха отново стари, страдалчески, отново умирающи, като ония каквито той имаше в гората.

— Кажи да видим, може да ти повярвам — също така тихо отвърна Бенковски войвода, като се наведе над него и наблегна върху стремето.

— Това място е каменоломната!… — прошепна в ухото му Мацко.

Бенковски войвода бавно се изправи на седлото. Дълго време двамата мълчаливо вървяха един до друг. Мацко — стиснал със сухата си ръчичка стремето на коня, а той — изправен на седлото, загледан в далечината на пътя.

— Повярва ли ми? — по едно време запита старото дете.

— Повярвах ти, Мацко — отвърна войводата. — Аз те познах още там, в гората, когато се застъпих за тебе…

— Да — замислено отвърна момчето. — А моето име не е Мацко. Аз се казвам Никола. Никола Деличов[35]… Или само Делича.

— Момчетата те кръстиха Мацко — каза войводата — и аз ще се обръщам към тебе с това име, с което те нарича четата. Ти искаш само аз да зная истинското ти име, нали?

— Аз съм осъден до живот — отвърна Мацко. — А от тази нощ вече съм и мъртъв…

— Да — съгласи се войводата. — Ти, Никола Деличов, лежиш сега в каменоломната под Червения сипей. А как Мацко излезе оттам?… Мое момче, питам те, как можа да се измъкнеш от оня ад?

По силата на един стар навик — отвърна развеселен Мацко. — Той ми помага да избягвам всеки удар в гърба, а именно с най-голяма бързина и най-неочаквано за нападателя да се просвам по корем на земята.

Веднъж един опитен хайдутин, когото ядосвах и много искаше да ме ритне по задника, след един такъв несполучлив опит, ми каза: „Делич, тебе или никой не те е бил и не те е ритал, защото не е могъл, или много са те били и са те ритали, че си се научил да си пазиш гърба.“

Бенковски войвода се усмихна ласкаво. Угасването на светлината и бавното посивяване на въздуха около тях правеше Мацковото лице вече не тъй набръчкано и старо. Чертите на изнурението и ужаса се покриваха от чертите на детинщината и дяволитата закачливост. Все пак, когато отново трябваше да си припомни ужасните преживелици на изминалата нощ, Мацко неусетно се притисна към крака на войводата и продължи шепнешком:

— Когато ни свалиха веригите… разбрах!… Намирах се в центъра… в най-гъстия куп… срещу който бяха дадени залповете. Трябваше да преброя до секунда… Трябваше на всяка цена да улуча… И аз се намерих прострян по корем на земята, когато над мене и около мене нападаха надупчени с куршуми моите другари. Само няколко мига, и топла кръв ме обля целия. Кръв намокри под мене земята и потече по корема ми… Какво бързо нещо било човешката кръв!… Колко бързо излизала от човека!… Затрупан вече отдолу, аз чувах нова стрелба… Сечене с ножове на живи ръце… Удряне с камъни по живи глави… Стенания и рев.

— Дете!… — прошепна над главата му войводата. Мацко събра сили в гърдите си и въздъхна. Дълго време той вървя мълчаливо, като си подрипваше от единия бос крак на друг.

Когато най-сетне всичко замлъкна и зверовете извлякоха нашите вериги вън от каменоломната, аз изпълзях от моя покрив, който, не мога да се оплача, много ме топлеше. Но навън, ох… ох!… Бе ужасен студ!… Пък аз бях съблечен вече гол, такъв, какъвто ме намери в гората!… А да знаеш, войводо, ако ти се случи, не дай Боже, нощно време да лазиш между труповете на своите избити другари, трябва непременно да си топло облечен, защото студът се увеличава хилядократно. Зъбите ти започват да тракат като воденични камъни. Прилазих до края на каменоломната и се спуснах в деренцето до една речица. Там се поизмих от кръвта и дочаках да съмне… Поизмих се от кръвта… но накъде да тръгна?… Накъде можех да вървя такъв?… Нямаше ли да ме хванат отново турците?

Тогава чух голям шум и тропане на копита. Различих гласове… долових думи… разбрах, че българи идат към каменоломната. Прилазих отново до камъните и видях юнаци с лъвове на калпаците!… Веднага разбрах, че вие сте българските въстаници. С вас заптиите всяка сутрин ни плашеха в пловдивския затвор. В България имало всеобщо въстание. Затуй бяхме и ние извадени от затвора и доведени на последната станция край каменоломната, за да бъдем избити.

Не можех да се покажа такъв в селото, но започнах да ви дебна, за да разбера накъде ще вървите и какъв е вашият път. Тъй само можах да ви срещна в гората…

— За какво провинение си осъждан на доживотен затвор? — запита подир дълго мълчание Георги Бенковски.

— Участвах в четата на Добри войвода.

— Този, за когото ме взе в гората ли?

— Да, ти ми се присъни… За един миг бях забравил, че Добри войвода е мъртъв отреди години. Пронизан в Средна гора с куршум в гърдите… Че в неговите джобове се е намерил в списък и моето име… За тоя списък аз гних тия пет години в пловдивския затвор и най-сетне паднах мъртъв в каменоломната…

— Но какъв хайдутин си бил ти в четата на Добри? — учуди се Бенковски войвода. — Че тогава ти си бил още дете…

— Да — съгласи се Мацко. — Бях дете, когато станах хайдутин. Бях момък, когато влязох в затвора. А сега, когато излязох на свобода — съм старец!

XIX

Черните куриери

1. Мъглата на Еледжик

Когато се стъмни дотолкова, че можеха да се видят само най-далечните планински гребени, очертани върху небето, огреяно от последните зари, Тодор Хайдутина обърна очи да погледне за последен път своето хайдушко огнище, своята белоснежна Рила.

— Голям дъжд иде — каза той на своите другари. — Когато на Рила точно на онзи връх се провлече мъгла, това е сигурно указание, че идат поройни и продължителни дъждове.

И той си затананика под нос:

Припаднала темна гора мъгла,

та лежала три години.

Уловили три змейчета,

три стрелчета.

Пуснали ги в темна мъгла,

текнали са до три реки.

Не се мина много време, и цялото небе се покри с мракове, които изглеждаха гъсти и катраненочерни. Тези мракове се движеха по пътя на четата, тътнеха, гърмяха върху хиляди железни колела по небето, а тяхното търкаляне произвеждаше искри, огнени зигзаги, гръмотевици. Най-сетне всички тия гъсти катранени тъмноти, които железните колелета търкаляха по небето, се превърнаха в огромни черни казани, пълни с поройна вода. Те се преобърнаха и водата започна да се излива върху земята.

Историята на Априлското въстание е записала това влошаване на времето със следните думи: „Тогава се отвори небето и даде воля на ония непрестанни поройни дъждове, лапавици и най-после дебел сняг…“, на 8 май, нещо нечувано и невиждано дотогава.

Неспали две нощи, измокрени до кости от поройния дъжд, измъчени от почернелите и плъзгави стръмнини, въстаниците от Хвърковатата чета навлязоха през третата утрин в Еледжик, без да бъдат видени, без да могат самите да видят нещо по-далеч от един разкрач. Море от млечносива мъгла даваше да се разбере, че на Еледжик се е разсъмнало.

Скоро по тропота на конете и водени от вика на стражите, еледжишкото население се събра около Бенковски войвода и неговата Хвърковата чета. Това население вече не бе шумно и весело. То се състоеше сега от мъже, жени и деца, омокрени до кости. Те не бяха заспивали цялата нощ в дъсчените си колиби, покрити с букова шума, която събираше отвън дъждовните капки и на вадички ги вкарваше вътре върху главите им, в люлките на разплаканите, измръзнали пеленачета, върху цялата им покъщнина, най-скъпото, което бяха донесли със себе си от къщи, върху хляба им, който превръщаше в каша, и храната им, която превръщаше в разкаляна чорба.

Те не се зарадваха на чужденците, които бяха последвали Бенковски войвода, нито на хубавата млада жена, която още стоеше върху седлото на своя гиздав кон, с омокрена до коленете черна копринен пола, на нейния разкошен кринолин, кадифена наметка и голяма черна шапка, на нейните стегнати в ръкавици ръце, които издигаха високо черно чадърче над главата й. Не се зарадваха на веселия Мацко, който подскачаше около конете на четата, без да гледа на дъжд и мъгла, без да намира нещо лошо в това, че босите му нози са почернели от кал, че дрипите, които висяха по бедрата му, са накиснати от дъжд, нито че носеше на гърба си чужда въстаническа куртка, толкова голяма, че трябваше да размахва всеки миг, подобно крила на плашило, широките й ръкави.

— Какво има? — запита Бенковски войвода, като се огледа наоколо.

— Гено Теллията ще ти каже. Ето го, иде с Теофила Бойков.

Скоро през мъглата се зададе късата и набита фигура на Гено Теллията, който бързо водеше своя другар Теофила. Гено Теллията не изглеждаше претърпял никаква промяна, тоест той не изглеждаше омърлушен в омокрените си потури и тънък елек, нито пък се чувстваше плах и несигурен сред това море от мъгла, което през нощта бе обхванало неговото бунтовно царство. Когато се изстъпи пред войводата, само рунтавите му, сбрани като покрив вежди изглеждаха още по-свъсени.

— Клисура гори на огън! — каза Гено Теллията. — Тази нощ в най-проливния дъжд довтаса презглава куриер, който те диреше навсякъде!

Бенковски войвода прие неговото съобщение хладно. В очите му бяха впити хиляди омърлушени очи на жени, деца, въстаници, които в мъглата изглеждаха разтреперани и уплашени.

— Според бунтовните правила — каза той с рязък глас, единственият, който показваше колко това съобщение го е ядосало — такива известия не се носят открито, нито се кряскат наляво и надясно, а се съобщават най-напред на войводата!

Куриерът довтаса вир-вода от дъжда, толкова уморен и уплашен, не просто слизаше от коня си — опита се да го оправдае Гено Теллията — Като видя тука свои хора българи, той забрави бунтовните правила и се развайка, не карловецът Тосун бей е нападнал на Клисура откъм Рахманларе с голяма въоръжена сила, с 23 малки и 3 големи знамена. Това станало онзи ден по пладне. Клисурските въстаници се държали на укрепленията си цели три часа. Стреляли непрестанно. Валял проливен дъжд… Убили петдесет души турци. През това време жените и децата им успели да избягат в близката гора Върлищница. Двеста души мъже, жени и деца, които не успели да избягат или не искали да последват техния пример, били избити в Клисура.

По причина на силния дъжд клисурските въстаници по-дълго не могли да се удържат. Барутът и фишеците им се съвършено измокрили… превърнали се на кал. И те решили да отстъпят към Балкана!…

Апостолът Панайот Волов им дошъл на помощ от Копривщица с шейсет души конници, но трябвало да спре при Върлищница. Било много късно. Клисура горяла на огън. Писъци се носели из цялото село. Ордите на Тосун бея избивали останалото население… Обирали къщите!…

Гено Теллията погледна измокрените, треперящи в мъглата лица наоколо си и продължи:

Като научиха за съдбата на Клисура, нашите хора казаха: „Днес или утре това очаква и Еледжик!“ При нас дойдоха българи от Ихтиман, които ни съобщиха, че както в околните черкезки села, тъй и в самия Ихтиман имало вече приготвени складове с оръжия и барут за нас…

— Щом е тъй — каза Бенковски войвода, — аз предлагам още тази нощ да нападнем Ихтиман и околните черкезки села. Да се снабдим с ново оръжие и барут и да ви отървем от страха, който са ви задали!

Иван Шутич, който най-добре разбираше български език, веднага се обърна и само с няколко думи направи достояние на своите другари предложението на Бенковски войвода.

— Съгласни сме! Съгласни сме! — развикаха се веднага далматинците. — Иван Шутич и немецът Албрехт да поемат командването на този поход!

Но еледжишките въстаници не искаха и да чуят такова нещо.

— Ние скоро очакваме да ни постигне онова, което патиха клисурци — отвърнаха те, — затова не ни е в интереса да се отдалечаваме.

— Но вие, ако се отдалечите с нас да нападнем враговете ви, ще отдалечите и тях от Еледжик! — ги прекъсна Бенковски войвода. — Ако останете тук, и тях ще привлечете утре-другиден да ви нападнат!

Ето, моите другари далматинци, които и други път са правили въстания в своята цивилизована родина, предлагат да дойдат с вас! Нима Иван Шутич, който иска да ви стане водач, няма жена като вас?… Нима той не иска да я пази? Но той знае, че докато бъде на поход, както вашите жени, тъй и госпожа Мария Шутич ще останат под сигурната закрила на еледжишките стражи!

Еледжишките въстаници обаче, петимни за сън и покрив над главите си, който да ги скрие от ситния напоителен дъжд, продължаваха да треперят в мъглата, омърлушени и несъгласни както с него, тъй и с чужденците. А като виждаха около себе си своите деца и жени също така да треперят в мъглата под ситния напоителен дъжд, без те да могат да ги подслонят на някое сухо местенце, лошото им настроение започна да се изразява в глух ропот и ръмжене, което се раздаде от няколко противоположни места.

— Цевите на нашите пушки са затъкнати с фишеци, измокрени от нощния дъжд — мърмореха те. — Ние с нищо не можем да ги изчистим, за да ги напълним отново. На две крачки от себе си да видим врага, с такова оръжие няма да можем да го улучим, камо ли да ходим нам къде си да бием и превзимаме складове с оръжия, каквито имало в Ихтиман и черкезките села…

2. Неизползваният пример

В това време един луд конник, без да гледа на гъстата мъгла и дъжда, възкачи стремително хлъзгавите препятствия на Еледжик и връхлетя в лагера, точно на поляната, където бе събрано голямото множество. Под чула, който бе вир-вода върху главата му, всички познаха един от най-добрите синове на село Петрич — Киро Шаламан, който предводителстваше въстаналите петричани от втория окоп при излаза им срещу златишките турци. Прав и висок мъж, с лице жълто и скулесто, като на татарин, с косми на главата като гарванови крила, с очи смели и погледи стремителни като стрели, Киро Шаламан, щом видя хора българи, такова въоръжено множество, без да съгледа в мъглата войводата и чужденците, без да има и той на ума си бунтовните правила, започна да вика на всички страни:

— Братя, погубени сме! Петрич гори на огън!… Нито мъгла, нито дъжд го спира!… Изгоряхме, братя! Изгоряхме!…

В това време той видя сред множеството на еледжишките въстаници изправен Бенковски войвода. Околовръст него, застанали от лявата му страна и от дясната — снажни чужденци, накичени с бляскави оръжия и нови пушки на рамо. Погледът, с който го гледаше Бенковски войвода, бе по-остър от техните мечове.

Киро Шаламан избухна в сълзи, които повече не можеше да сдържа. Когато той скочи от коня и се впусна към войводата, когато заедно с мокрия чул наведе главата си и му целуна ръка, гневът на Бенковски войвода угасна в очите му. Той стисна мократа му десница с мъка.

— Войводо! — викна Киро Шаламан. — Два пъти ти ни спаси от златишките турци и черкези и два пъти ние ги разбивахме под твоето знаме. Но ти щом ни остави, трети път бяхме нападнати от двойно по-голяма сган и този път, като те нямаше, а се видяхме по-малобройни срещу неприятеля, избягахме на Вран камък. Златишките аги ни изпратиха съобщение, че ако отидат нашите първенци в Златица да им направят рай[36], ще ни простят. Повдигна се голямо неспоразумение между селяните. Едни казваха — никой да не отива, защото и тъй, и тъй селото ни е вече изгорено. Други пък, между които беше и моят злочест брат Гинчо, искаха да отидат и направят рай пред златишките аги. Искаха да бъдем простени. Населението да се завърне и захване да си гради изгорелите жилища. Тия, последните 17 души надвиха и отидоха при турците, които ги чакаха в нашето изгоряло село. Като ги подкарали тия седемнадесетина, между които и брат ми, по Смолска река, дето сме ги гонили няколко дена преди това, та чак до прохода, златишките аги се сетили, развикали се като побеснели, вдигнали ятаганите си върху нашите хора… Започнала сеч… Там загинали Христоско, Игнат Маяков, Петър Пенегов, Мито Бояджийчето, Дончо Анин и всички други, а с тях и моят брат Гинчо Шаламан. Той, като го карали клетника, отрязали му едната ръка и му я подали да я носи с другата!… Ганчо Евров, едничкият, който се е спасил, се завърна на Вран камък с половина врат съсечен от ятаган и ни разправи за това страшно клане.

— Веднага ще ти дам отговор — каза високо Бенковски войвода, тъй че да бъде чут от всички преселени на Еледжик бунтовници, където и да се намираха, застанали в мъглата. — Тия ваши седемнайсет души първенци заедно с твоя злочест брат, които са ви дали ум да се предадете на златишките аги, са получили заслужена награда за труда си. Тяхната гибел трябва още веднъж да ви науми думите на вашия войвода: „Живи в ръцете на турчин да не се предавате!“

Додето аз бях при вас и вие два пъти се бихте като лъвове срещу златишките аги и черкези, падна ли някой жертва от вас?… Нито косъм не падна от главите ви. А щом сте склонили врат, и седемнайсет души ваши първенци са паднали жертва под турски ятаган.

И то на същата тази Смолска река, по която ги гонихте пред себе си като крастави кучета.

А вие, петричани, да си бяхте вече свободни и по домовете си, и вашето село нямаше да бъде изгорено, ако ме бяхте послушали още тогава да отидем и нападнем на Златица и околните черкезки села!

Върху Еледжик в гъстата мъгла и под ситния дъждец, който продължаваше да вали, настъпи гробно мълчание.

— Е, братя въстаници от еледжишкия лагер! — провикна се Бенковски войвода, след като остави доволно време на всички да поразмислят. — Още ли се колебаете да отидем и нападнем на Ихтиман и околните черкезки села, където имало складирани оръжия и барут против вас? Няма ли да чуете моя глас, както постъпиха петричани?…

Еледжишките въстаници продължаваха да стоят с наведени глави и с пушки при нозе.

— Вие казвате, че цевите на вашите пушки са затикнати, че от влагата и дъжда фишеците и барутът са се превърнали в черна каша. Добре, да възлезем всички на онази могила и да ги опитаме!

Четиристотин въстаници нарамиха пушките си и мълчаливо тръгнаха подир него. Ситният непрестанен дъжд ги придружаваше до близката могила.

Не се мина много време, дружен залп се разнесе и повтори от всички околности и височини. Над поляните и долините, в гъстата мъгла, се разнесе отвратителната миризма на поразен барут.

Потопени в тази воняща мъгла, с безполезните си пушки в ръце, сведени надолу, еледжишките въстаници стояха и не смееха да погледнат Бенковски войвода в очите.

От 400 пушки само 40 бяха улучили целта. Други хвърлиха куршумите си само на няколко разкрача. На трети бе пламнал само подсипаният барут.

След като се бе уверил по безспорен начин в плачевното състояние, в което се намираха техните оръжия само подир една дъждовна нощ, Бенковски войвода мълчеше.

— Де останаха иглените пушки, които щяха да дойдат от Влашко? — запитаха мрачни гласове.

Никой не можеше да им даде отговор.

3. Черните птици летят в дъждовно време

В това време на могилата дотичаха двама муховци, които бяха стояли на стража при Маркови врата.

— Братя! — завикаха те. — Войводо! Сега, когато мъглата се пораздига, точно срещу Маркови врата, на една укрепена височина, видяхме, че е пристигнала войска, пехота, около един табор, която е поставила срещу нас три горски топа!

Всичко живо, което изслуша това съобщение, въстаници, жени, деца и сам Бенковски войвода, придружен от щаба си и чужденците, тозчас и с най-голяма бързина се закатери по височината към Траянови врата. Мъглата продължаваше да се раздига от околните мокри хребети и пред уплашеното население на Еледжик блеснаха на един отсрещен връх трите горски топа, около които копаеха окопи солдати, черкези и башибозуци, както и доведени българи от околните села.

— Тежко̀ ни! — обадиха се няколко гласа. — Тези топове за нас са докарани тука!…

Всички очи се отправиха към Бенковски войвода. Този път той не се обърна към тях да ги покани дружно да нападнат на срещната височина, да разбият неприятеля, преди да се е укрепил на своите позиции и опитал топовете върху тях.

Мълчаливо той свали телескопа от очите си и заповяда да се докарат тук приготвените черешови топове от арсенала, а също така и стражите на Маркови врата да се утроят. Всичко това показваше, че Еледжик трябва да се приготви за отбрана.

Куриерът на Петрич Киро Шаламан, който бе последвал войводата с мисли за Вран камък и гореше от нетърпение час по-скоро да го заведе при своите, изведнъж надви на множеството и издигна глас:

— При такива укрепления, дадени от Бога, и едни деца за дълго време могат да се задържат в отбранително положение. А ние на Вран камък едва можем да се удържим и два дни без помощта на войводата срещу златишките турци.

В това време през мъглата, която се разпиляваше на снежнобели облаци из мокрите поляни, презглава премина конник, метнал върху главата си панагюрска връхна дреха от чер шаяк, цяла посребрена от мъгли и дъждовни капки. Като заблуден между мъгливите облаци той викаше на всички страни името на Бенковски войвода.

Когато най-сетне скочи от коня си пред него, запъхтян, цял просмукан от мокрота, той бръкна в пазвата си и му подаде плик, запечатан с восъчен печат, като извика:

— Бързо писмо от военния съвет в Панагюрище до Бенковски войвода с поръчение да се намери където и да е!

Още войводата неразчупил печата на първото писмо, втори конник, покрил главата си под панагюрски ямурлук, цял посипан като облак от дъждовни капки, вече препускаше из поляната на Еледжик.

Изправени един до друг, двамата куриери за един миг втренчено се изгледаха в очи.

„Защо са изпратили и тебе? Защо и ти? Толкова ли е лошо?…“ — питаше погледът на първия.

Задушен от бързата езда под дъжда, вторият подаде писмото, което носеше на войводата, и каза:

— Военният съвет в Панагюрище очаква незабавен отговор!

Бенковски войвода разпечати и двете писма, които имаха едно и също съдържание: „Многохилядна войска под предводителството на Хафъз паша настъпва към Панагюрище откъм селото Стрелча. Очакваме незабавно да се завърнете!“

Второто писмо носеше и тази прибавка: „Очакваме отговор по куриера. Вашето завръщане е крайно необходимо и наложително!“

Когато двамата панагюрски куриери яхнаха уморените си коне, без да поискат да отдъхнат и се поизсушат край някой огън, Бенковски войвода се намери ограден от една страна от Гено Теллията и Теофил Бойков, които бяха началници на еледжишките въстаници, а от друга — Киро Шаламан, куриер на петричките въстаници. Тримата мрачно и подозрително го гледаха в очи.

— Какво искат панагюрците от тебе? За какво те дирят тук? — дързостно отвори уста Гено Теллията. Свъсените като покрив вежди решително се срещнаха и смръщиха над очите му. Трите горски топа, които лъщяха на срещната височина, с устия обърнати към Еледжик, му придаваха тази дързост.

— Ако панагюрци пращат да те викат — отчаяно се намеси в полза на своята кауза Киро Шаламан, — то на кого смяташ да оставиш своите верни петричани? Те всяка минута те чакат на Вран камък!…

Бенковски войвода мълчеше. Той нямаше какво да отвърне нито на едната, нито на другата страна. Всяка негова дума би значила смърт за едните или за другите.

Все така мълчалив, заобиколен от своя щаб и далматинците, той тръгна да се отдалечи, но веднага биде последван от еледжишките началници и петричанина Киро Шаламан.

В това време той видя стария рилски харамия Тодор Хайдутина, който спокойно пушеше чибука си, изправен сред мъгливата и мокра поляна. Той приличаше на голяма гъба в бялата си долама.

Тънката му като гега пушка висеше на едното му рамо.

— Дядо Тодоре! — подвикна Бенковски войвода. — Щеш ли тръгна тозчас за Панагюрище?

Гено Теллията и Теофил Бойков мълчаливо се спогледаха с петричкия куриер Киро Шаламан и си отдъхнаха. Войводата бе взел решение в тяхна полза.

Дядо Тодор се приближи, Бенковски войвода направи малък покрив с мушамата си и върху кожената си чанта написа следната до панагюрци заповед:

„Съединете силите си с Копривщица! Не допускайте да ви бият поотделно! Нападнете Хафъз паша от двете страни! Само тъй ще го задържите в Стрелча, докато пристигнем! А дай Боже да го разбиете и прогоните!“

В този момент никой не можеше да предвиди, че тъкмо от изпълнението на тази заповед ще зависи изходът на цялата революция.

Той подаде запечатания плик на Тодор Хайдутина:

— До военния съвет в Панагюрище! Бързо!…

4. Една шега, която прави смъртта смешна

В това време откъм дола се раздаде силен гърмеж. Цялото население на Еледжик, което се носеше само с мисълта за трите топа на отсрещната височина, скочи на крака, а еледжишките въстаници се втурнаха по гласа на пушката. Но преди да навлязат в гората, от поляната изхвръкна като вихър и се хвърли към войводата майсторът ковач Кьор Мустафа, който пръв си бе сложил християнското име Васил. Без въстаническия си калпак наглава, с разпасан пояс на кръста, Кьор Мустафа тичаше посинял и почернял не от студ, а от смъртен ужас.

— Пашаларъм!… — ревеше той. — Краката ви целувам! Недейте ме оставя да ме убие тоя луд човек, който е там доле в дола! Куршумът мина край ухото ми!

Какъв е тоя човек? Кой иска да те убие? — викна строго Бенковски войвода и веднага побърза да се отправи към дола. Всички, които го заобикаляха, хукнаха подир него.

Човек, въоръжен с пушка и нож! — викаше разтреперан новият Васил, като се гушеше от страх и подскачаше покрай войводата. — През целия ден днеска го гледаме на дъжда… Изтрива долу на реката оръжието си с пясък… Луд човек, пашаларъм!… После дойде с гол нож в циганските колиби и събра всички майстори да му поправяме един счупен пищов, който нямаше дори и кремък. Аз му казах, че пищовът не може да се поправи, а той дигна пушката си — тая, дето я лъскаше целия ден долу на реката с пясък — и хвърли по мене!… Пашаларъм, моля ви се, не ме оставяйте да ме убие този луд човек!…

В това време той се хвърли като заяк в гората и като се скри зад един дънер, започна да се дере и да удря гърдите си.

Сред малката горска поляна, без да се безпокои ни най-малко от окисналата в дъжд трева, седеше Мацко и грижливо изтриваше с пачавра мокрите си оръжия.

Ето го убиеца!… Седнал на поляната!… Дръжте го!…

— Отдавна ви говорих аз, че това копеле трябва да се убие! — обади се Тодор Хайдутина, който бе отложил с някоя и друга минута своето заминаване, за да дотича заедно с всички и залови убиеца на Василя.

— Защо гърмиш? — запита Бенковски войвода още с встъпването си на поляната.

Мацко го погледна изпод вежди, погледна и множеството, развълнувано, уплашено, което тичаше подир него, скочи на мършавите си боси нозе и си отупа с двете ръце парцаливите гащи.

— Не съм гърмял! — спокойно отвърна той, като примига и тръсна по всички посоки на главата избелелите сламки на косата си.

Тодор Хайдутина веднага се спусна, грабна пушката му, пъхна си пръста в цевта и го извади почернял.

— А това какво е, кучи сине, а?… — кресна му той, като го пипна за червеното ухо. Старият харамия още не бе забравил болката и срама, които изпита пред бунтовниците хлапаци, когато заради него се тръсна с цяла тежест по гърба си на пътя.

— Ти не си ми чорбаджия! — издърпа ухото си Мацко и като го разтъркваше с ръка, погледна Бенковски войвода в очите.

— Ти не знаеше ли, че може да се гърми само при тревога и при нападение от страна на врага и при никакъв друг случай? — запита го войводата с глас, който твърде малко указваше, че Мацко очаква смъртната си присъда.

— А че кога ще опитам оръжието си дали гърми? — запита наивно Мацко. — Нямал съм време досега да ходя на военно обучение!…

— А кой ти даде тия оръжия? — продължи да пита войводата.

— Едни добри чичовци ми ги подариха — отвърна хлапакът, — целите заръждавели… Досега ги изтривах с пясък на реката.

— А ти с такива ли работи си се занимавал днес, когато срещу нас пристига силна войска с три топа и цялото население се трупа на едно място да ги гледа?

— Видях им топчетата още додето бях на реката! — с презрение подсвирна Мацко. — Голяма работа!… Всички се разтичали да гледат три бухалки!… Не се грижат за своите оръжия, които се затикнали с мокър барут, не седнат да ги изчистят и лъснат, ами се грижат за чуждите — дали лъщели на отсрещната могила!… Право ли е това, войводо?…

Бенковски войвода се усмихна. Нещо, което от тази сутрин не бе правил на Еледжик.

— Чакам веднага да тръгнеш за Панагюрище! — обърна се той към Тодор Хайдутина, като го погледна строго в лицето. След туй той се изправи и почака, додето неговите намръщени очи и свити вежди заедно с бялата му къса долама и дълга като гега пушка се отдалечат и загубят между накичените с дъждовни капки дървета. Едва тогава той се обърна към Мацка, който си примигваше весело.

— Продължавай да си изтриваш оръжията при пълна тишина! — каза той. — Ако втори път изгърмиш, ще бъдеш наказан!

5. Неугасими клади

На следната нощ гъстата мъгла се вдигна с планинските върхове и преселниците на Еледжик, събудени от сън, уплашени, смаяни, се струпаха на Маркови врата да гледат Тракия. Гледаха я от срещния връх и турските войници, черкези и башибозуци, които държаха лъскавите устия на трите челичени горски топа обърнати към Еледжик. Цяла Тракия светеше в буен огън. Тракия гореше… Нейните цветущи селища, черноземни ливади, ниви и лозя бяха превърнати в клади!

Тракия не бе повече тиха цъфнала равнина. Тракия бе полесражение, в което не хора, исполини се биеха в нощта, като размахваха в ръцете си гигантски факли. Такива няколко исполина бяха стъпили вече върху Родопите, където техните далечни светлини се виждаха като светкавици на почернелия южен хоризонт.

Когато се бият хора за свободата си — исполини се бият!… Където пламнат такива факли, по големина подобни на клади, там умове са пламнали, сърца горят!…

Но едно полесражение, каквото бе Тракия, е история, на която вековете гледат с почит и удивление. Свикнали да виждат войски да се бият за земя, дрипльовци да се бият за хляб, глутници хора да се бият за човешко зачитане, те не бяха виждали богати селища да се самопревръщат в пепелища, имотни селяни да се бият за свобода!…

Такива борци са исполини, тия исполини са идеал, който издига човешкото до свръхземното, слабостта — до Херкулеса, стопанина — до героя, търговеца — до светеца. Тия клади са имущества. Върху тях горят домове и покъщнина, имот и деца, безбройни стада и обширни пасбища. Но стопаните на такива клади историята приема като жители на света, който е дом на Бога. А и сам Бог, когато ги е приимал, твърде много е имал да им се чуди. Защото за тия стопани е казал някога: „По-скоро камила ще влезе през иглени уши, отколкото богат в царството небесно!“

6. Изпълнението на една невероятна присъда

— Ама това там, онази купчина, която гори, не са ли Муховските колиби?…

Никой не посмя да отвърне на този вик. Отговорът значеше потвърждение. Муховци, които пазеха Маркови врата, денем и нощем устремили погледи към своите родни гори, много добре знаеха къде са техните домашни огнища.

— Ами онази лъскава змия там, която лъкатуши, не е ли Тополница? — тихо додаде друг глас и сам на себе си промърмори: — Тогава онзи голям огън е Калугерово!…

На левия бряг на реката оная звезда е манастирът „Свети Никола“. Дано отец Кирил да не ни чуе!…

Но отец Кирил бе там, с брадата си, разпиляна до пояса, с косата си, разплетена до рамене, с ръст колкото голям, толкова изпълнен и с голяма мъка. Той беше впил вече очите си в горящата звезда върху левия бряг на реката. В нея се стапяше и загиваше неговата стара крепост. Сриваше се грамадната постройка на манастира, неговите два етажа с 50 стаи, заобиколени от крепостни стени. Изгаряха с него спомените за преславните битки на Муса Кеседжия и Бойко войвода, на турските султани Мохамеда и Баязида, които са обсаждали през миналите векове неговата старина като истинска крепост.

Той продължи да го гледа сам, додето от всички страни започнаха да се чуват гласове, питания, въздишки:

— Церово гори!…

— А онези пламъци там, не са ли, братя, наше Лесичево?

— Хей, обърнете глави към онзи голям пожар! Никой не може да ми каже, че това не е Кара Мусал. Цялото село е подпалено. Никакво тъмно петно няма!… Нищо не е пощадено!…

— И Дерехарман гори така. Всичко ще изгори!…

— И Славовица, и Съртхарман са на огън!… Какво очаквахме да стане с нашите села? Нали сами ги оставихме на душмански ръце?

Този глас се потопи в околното мълчание, защото връщане назад за никого нямаше и надеждата на всички сега бе само в закрилата на войводата.

— Онези огньове, там, които горят в Родопите, трябва да са помашките села — обади се друг глас, който искаше да отнесе впитите в горяща Тракия погледи надалече.

Погледите наистина се отправиха към хоризонта, но след продължително изучаване мрачни гласове се обадиха решително:

— Нека не се лъжем, братя! Ония огнени стълбове там, които достигат небото, не са малките помашки села, а голяма Перущица, Батак, Бойково, Сотир, Дедово!… Те навярно са въстанали и горят на огъня!…

Възлязъл на най-високия връх, ограден от своя щаб и чужденците, Бенковски войвода наблюдаваше с телескопа си това огнено море, което се бе разляло в равнината. Без да каже нито дума, очите му, които гледаха напрегнато, се пълнеха с тайни и горещи сълзи.

Тази запалена пещ пред очите му, това бе негова Тракия, неговият революционен окръг, неговата държава!…

Той бе влизал във всеки един от тия домове, които горяха, превърнал бе всяка изба в малък арсенал, научил бе мъже, жени, старци, деца да слизат в избите, да пълнят фишеци, да топят олово в старите тигани, да леят куршуми, придума ги да изнесат сватбените си накити, за да си набавят нож и какво-годе огнестрелно оръжие. Научи ги да пекат пексимет вместо хляб, да кроят и шият бунтовнически дрехи вместо аби и потури, да коват сребърни лъвчета, а не женски накити, вместо сладка и мармалади — да варят мехлем за рани и да тъкат ленено платно не за чаршафи, а за превръзки и бинтове. Направи мъжете им свои войници, петдесетници, стотници, хилядници, изведе ги вън от града и ги обучи да се отбраняват поединично и да нападат вкупом, да залягат и да се хвърлят върху въображаемия враг. Научи ги да се окопаят с окопи и оградят с укрепления, създаде им тайна полиция и стража, която да ги варди. Направи ги организирани, свързани помежду си, сигурни в себе си, свободни!…

Направи ги държава!

— Загива хубава Тракия — гласно каза той. — Загива нейното население в неугасими клади!… Мен, а не другиго ще кълне потомството за страшното клане и опустошение!…

7. Разпръсване на Хвърковатата чета

Иван Шутич, който подкрепяше жена си Мария, и далматинците, които надничаха заедно с него в подпалена Тракия, не смееха да се обадят какво още виждат там. А именно, че и Белово гори!…

Колкото и малко свое да бяха оставили в тази чужда земя, сега то се намираше в пламъци, без те да могат да се притекат и да го извадят от огъня!

Колко много щеше да страда и Бенковски войвода, ако видеше как селището, което вчера го посрещна като цар, днес се превръща на пепел!…

По едно време тия в Хвърковатата чета, които бяха от Панагюрище и постоянно се взираха по посока на друг хоризонт, към голите хребети на Средна гора, изведнъж съзряха голям димен стълб с ясносин цвят, който стремително се издигна към небето.

— Войводо — развикаха се те, с шишанетата си високо вдигнати в ръце, — ние тръгваме за Панагюрище! Отиваме да се притечем на помощ на нашите близки!

— Днес вие чухте, че Клисура е на огън — отвърна развълнувано войводата. — Това, което виждате да гори, е Клисура, не е Панагюрище!

Разплакани като малки деца, с очи, отправени към високия димен стълб, който стремително се издигаше към небето, панагюрци настояваха на своето, а то беше: час по-скоро да вървят!

— Познаваме ние мястото, където сме се родили и пораснали! — отвръщаха те. — Цял свят да се събере и да ни уверява противното, няма да го слушаме! Ето де е Свети Никола, по-нататък Лисец, а огънят е помежду им!… Затова всяко помайване ще бъде напусто. Да им се притечем на помощ, да запазим поне населението, ако не селото. Да вървим!…

И без да чакат повече заповед от войводата, те се впуснаха към поляната, където бяха навързани конете им, и започнаха да ги оседлават.

Ала Бенковски войвода се намери тозчас заобиколен от всичкото въстанало население, което се намираше на Еледжик, мъже, жени, деца, и така също от техните началници Гено Теллията и Теофил Бойков. Още веднъж тия двамата застанаха от двете му страни, твърди, неотстъпчиви, непоклатими, като две крепостни стени.

— А нас кому оставяте? — викнаха в един глас всички гърла. — Ако в Панагюрище живеят българи, нима ние сме от друга вяра?

Разсъмваше вече, когато те все още продължаваха да викат от всички страни. Жените плачеха в един глас и повтаряха едно и също нещо, което бяха изплаквали през цялата нощ до сутринта:

— Ако вие ни оставите и потеглите за Панагюрище, турската войска, която е донесла трите топа на баира, веднага ще нападне върху нас! Нашите мъже не могат сами да ни запазят!… Те всички ще бъдат избити, изклани, избесени, а ние с нашите деца ще бъдем отведени и продадени в робство!… Проклет да е всеки от вас, който тръгне от Еледжик!

Всички жени през тази фатална нощ, събрани върху опасната твърдина, бяха станали пророчици.

8. Последната новина

Бенковски войвода все още стоеше заобиколен на могилата, когато призори откъм гората се зададе тичешком докторът на четата, перущенският аптекар Васил Соколски. С развяна руса къдрава брада, с разпилени руси къдри под бунтовнически калпак, той приличаше на огреяла звезда върху мрачното небе на Еледжик. Подир него тичаше едно същество грозно, превито на две като топка от дрипи, убого, осакатено не от природата, а от ужаса, с коса, опърлена от пламъци, с лице, опушено от дим, с една пушка, която размахваше безпомощно на въздуха, с един нож, който тракаше като тенекия на бедрото му, жалко в своето обезумяване, изглупяло в своето тичане, ненавистно в своя ужас.

Трети пратеник от Панагюрище! — извика отдалеч Васил Соколски.

— Не пратеник, беглец!… — извика човекът, като се хвърли, подобно топки дрипи, в нозете на войводата. И сякаш бе гонил само тия нозе, за да се свести, отдъхна си отдън душа и повдигна главата си.

Тогава Бенковски войвода позна в него панагюреца Йордан, който служеше по продоволствието на казармите.

— Войводо! — викна Йордан. — Многоброен враг — редовна войска, черкези и башибозуци — нападнаха на Панагюрище!… Разбиха го подир три сражения. Две водихме с най-голяма сила в Балабанов лес и укрепленията. След туй започна сечта на всичкото население, което не успя да избяга на Разлатица, без да се гледа на старци, жени, деца! Когато аз бягах към гората, обърнах се няколко пъти назад… Видях с очите си, когато удариха с куршум жена ми! Тя не можеше да бяга бърже, колкото мене, защото носеше малкото ни дете на ръце!… Аз я чух как плаче с глас и ме вика да не я оставям на душмански ръце!

— Млъкни! Не говори повече, низка твар! — викна Бенковски войвода, целият преобразен от ярост. — Ти, когато не си бил достоен да помогнеш на своята жена, когато не те е заболяло сърцето от нейните викове, когато си бягал да спасиш себе си, а си оставил детето си да загине в душмански ръце, как ще браниш своята родина!… Ти не трябва да мърсиш повече този свят! Дръжте тоя дявол да му ударя петдесет тояги, за да знае втори път как трябва да се пази отечество, жена, деца!… Не да бяга трябваше ти, а да загинеш за своето дело!

И като изтегли меч, той се нахвърли с ярост върху дрипавия беглец, струпан в нозете му.

— Вземете оръжието на тая гадина! — кресна той на стражите. — И веднага го изхвърлете оттук!…

След туй се обърна към еледжишкото население, което го бе обсаждало през цялата нощ, и към неговите началници, които го гледаха смаяни от всичко видяно и чуто. От неговата реч останаха да звучат на Еледжик следните думи, произнесени с твърд и непоколебим глас:

— Братя!… Важна и бърза работа ме заставлява да ви оставя за няколко дни на своята съдба! Аз тръгвам днес заедно с юнаците си за Панагюрище, за да помогна на тамошните братя. Както всички чухте, там върлува вече турският ятаган и мнозина братя и сестри се намират вече роби под турските чадъри. Моето решение е: да им се притека на помощ, да събера разбитите там въстаници и нощно време да нападнем неприятелския лагер, за да възстановим първия ред на работите.

За тази цел аз ще взема помощ от петричани и мечени, покрай които ще мина сега, а от Еледжик няма да взема нито един човек, за да бъдете вие по-сигурни срещу неприятеля и спокойно да чакате, докато се върна. Щом ние, с Божията воля, сполучим да отблъснем неприятеля, незабавно ще се завърнем при вас.

В разстояние на туй време вие се слушайте един други! Подчинявайте се на вашите изпитани и доблестни началници! Трудете се заедно за успеха на общото дело и се надявайте Богу!

Като каза това, без да се колебае повече, той яхна коня си и стремително поведе своята Хвърковата чета надолу из урвите и горите на Еледжик.

Никой глас не дръзна да се обади, никой глас не посмея да го възпре от изпълнението на неговата върховна задача.

Историята на Хвърковатата чета свършва тук. В нея има вложена още една от никого нечетена малка бележка. В тази бележка се разправя, че муховските мечкари, които стояха на стража при Маркови врата, които най-много от всички обичаха Бенковски войвода и го следваха навред, непожалили заради него родните си гори и колиби, стари родители, жени и деца, оставили на унищожение милите си стада и по негова заповед запретнали мечкарски шишанета да бият не мечки стръвници, каквото бяха вършили досега, а вековни врагове турци, като научили, че войводата излиза от Еледжик, грабнали шишанетата си в ръце се спуснали по кривите пътечки, да го причакат на едно скришно място в гората.

След туй в бележката останали следните нечетливи думи, казани от един муховец. „Щом се появи Бенковски войвода, замръзнахме на мястото си, когато го погледнахме в лицето. Уплашихме се. Дожаля ни да теглим куршума на тогова, който ни направи най-напред да познаем, че сме хора, че сме българи и че трябва да си имаме свое царство!“

XX

Панагюрище

1. Трапецът[37]

Ако към края на съдбоносния месец април 1876 Панагюрище представляваше едно планинско гнездо, заобиколено отвред с укрепления и окопи, то трябва да кажем, че най-добрите му укрепления се намираха на пазарджишкия път, на върха Свети Никола, Попинско, Саръяр и в тях бяха съсредоточени най-голямото число въстанически войски. На тия укрепления бяха пратени и най-добрите офицери, каквито бяха стотниците Павел Хаджисимеонов, Рад Клисаря, Делчо Цолов, Ильо стотникът, Илия Делибалтов и Стоян Тропчо. На обратната страна, към стрелчанския път, трите укрепления Каменица, Кукла и Висок бидоха поверени само на трима стотници: Стоян Пъков, Кръстьо Хаджитомов и Никола Хаджигеоргиев. Защитата им се състоеше от трийсетина души въстаници, които изпратиха „за всеки случай“ свой предни постове, състоящи се от двама души съгледвачи, на връх Свети Илия, а сами те останаха да убиват времето си в разговори и разтъпкване напред-назад, твърде нашироко из трите укрепления.

Каменица, Висок и Кукла бяха три върха, повечето укрепени от природата. Военният съвет на Панагюрище бе само одобрил нейното дело и възприел като свое. Високите могили чукани и дялани каменни плочи върху Каменица и стръмните сипеи на Кукла бяха крепостни стени, които гледаха от две страни към Висок, а той от своя страна се врязваше като нос на гигантски кораб между тях, с развяно на мачтата си зелено знаме. Това знаме бяха вечнозелените иглолистни дървета на Балабанова кория, които се полюляваха на върха от постоянни ветрове. Тия ветрове бяха оронили каменните ребра на Каменица и превърнали плещите на Кукла в гладки и хлъзгави сипеи.

Тези крепостни стени бяха естествено оградени от един дълбок ров, стремително издълбан от пороите, пълнен с дъждовна вода при всяко лошаво време, разкалян, хлъзгав, опасен за говедата и домашните животни, осеян с техните кости при засушаване. Неговите зъбери, ненадейни ями и пукнатини се превръщаха в мъчно преодолими препятствия за хората и същински капани за четвероногите, където те много лесно си трошеха краката. Този естествен ров, който обикаляше и свързваше двете крепости, бе Драгулин дол. По неговите голи ребра се бяха изкатерили вече малките къщурки, покрити с плочи, дворовете, градините и гладко изметените хармани на най-крайната в Панагюрище — Драгулин махала.

Пазителят на Каменица и Кукла нямаха какво повече да окопават около двете крепости, а нямаха и за какво да поглеждат тревожно нагоре и какво много-много да наблюдават от своите върхове. Неприятелят, излязъл от Пазарджик и насочен към Панагюрище, със сигурност се очакваше да пристигне на пазарджишкия път, където бяха струпани всички въстанически сили.

По тази причина пазителите на трите върха се смятаха тилови стражи. Пред тях се разкриваше една пустиня, която след свършването на Балабановата кория слизаше терасовидно надолу, превърната в сухи, песъкливи, каменни полета, познати под името Белите камъни. Подир два часа лъкатушене по тесните и неудобни пътечки между камъните умореният пътник най-сетне биваше изправен пред едно чудо на природата, пред една стена отвесна, непреодолима, висока 50 метра, зидана от огладени камъни, върху която туктаме се забелязваше по някоя шепа затревена пръст, голяма колкото да кацне птичи крак.

Една река в подножието на стената, буйна, планинска, накичена по единствения си бряг с ниски върби и разцъфтели храсталаци, изпълнени с птичи гнезда, с писукане на пилци, с насекоми и упоителна влага, правеше препятствието още по-непреодолимо.

Всеки панагюрец знаеше, че тази буйна планинска река е Черешка, че момчетата от околните села дохождат да се крият в нейните храсталаци и да ловят птички, заради което са бивали наказвани твърде жестоко от техните „съквартиранти“ оси и змии — следите и белезите от ухапванията на които са носили цял живот.

Тази непреодолима каменна стена, гладка, 50 метра висока, тук-таме с песъкливи гнезда, колкото да се залови предпазливо някой птичи крак, бе стена на плато по име Стрелешки дервент. То постепенно се снишаваше на изток, додето подир половин час път навлизаше бавно в гладкото поле на селото Стрелча.

Както Панагюрище, тъй и Стрелча — на разстояние 3 часа път едно от друго — се намираха в полите на Средна гора, която ги имаше в своите пазви под двата си най-големи върха — Панагюрище под Братия, Стрелча под Буная.

Успоредно със Средна гора, под Панагюрище и Стрелча, вървеше друга планинска верига — Усойна. Тия две вериги правеха двете отдалечени селища затворени в един коридор, който би бил правоъгълен, ако панагюрските вършища и стрелчанското поле не правеха наклонени двете му къси страни. Следователно този затворен отвсякъде коридор представляваше от себе си един истински трапец, който имаше на двете си дълги страни две планински вериги.

На едната си къса страна имаше сега въстанало срещу турския гнет българско селище, на другата — турско селище, укротено вече от Орчо войвода.

Трапецът бе разделен от две големи реки на три равни части. Свинарска река, която изтичаше от Братия, разделяше Балабанова кория от Белите камъни. Черешка река, която извираше под Буная, отделяше Белите камъни от Стрелешки дервент. И двете реки стигаха до Усойна, където опираха стремителните си води и се оправяха по две противоположни посоки: Свинарска река — към коритото на Луда Яна, Черешка река — към плодородното Стрелешко поле.

Та именно защитниците на Каменица, Висок и Кукла този трапец и това поразено още в първия ден на въстанието село имаха пред себе си. Стрелча се намираше още и между два огъня — двата въстанически центъра: Панагюрище и Копривщица. Кой можеше да има на ума си такова уплашено селище и да наблюдава промени и събития, които можеха да настъпят вътре в трапеца?

Можеше ли да дойде някому на ум, че този затворен коридор — почти обезлюден след въстанието, — по каменливите пътеки на който се виждаше набързо да протичва някой междуселски въстанически куриер, ще добие значение тъй съдбоносно, че Панагюрище и българският народ ще отбележат впоследствие всеки негов камък, зад който е могло да се залегне с вдигната пушка, всеки негов храст, който е могъл да стане бойница, всяка пътека, по която е било възможно да се промъкне врагът, всеки дънер, повален от връхлетялата буря, който е могъл да послужи за препятствие? Че това глухо и затворено пространство във форма на трапец, между Панагюрище и Стрелча, между Средна гора и Усойна, ще стане полесражение — първото, върху което турска войска подир петстотин години ще срещне българска войска?

Кой от защитниците имаше на ума си, че не Каменица, Кукла и Висок, а Стрелешки дервент ще стане тяхното укрепление, че комендантът Иван Соколски ще избере неговата стена — 50 метра висока, за крепостна стена, че Черешка река ще обърне в крепостен ров, че храсталаците й ще направи окопи, че вместо пойни птички от тях ще ехтят топовни гърмежи, че птичите гнезда ще станат въглени, че реката вместо с вода с кръв ще отиде да пои стрелешкото вражо поле?…

В левия край на дервента се чернееха прогнилите пръти на една стрелешка кошара, само зри стени, без врата, с провален на единия си край покрив. На нея обаче бе определено от съдбата да даде знак за първата искра, която е цъкнала в зловещата утроба на топа и възпламенила натрупаните петстотин години взривове. Първата искра на всеобщо опожаряване.

Пред нея са паднали трупове на първите трима турски войници. Пред нейното обвито в пушек и пламъци лице са бягали редовни войски, гонени от един български въстаник. Ангел Шишков е името на този въстаник, който се е навеждал пред пламналата кошара, за да си вземе заслужената плячка — винчестера и патроните на първия повален турски войник.

Стотникът Делчо Полов е настанявал през нощта край опожарената колиба своите 70 панагюрци, които са били на бойна линия към Саръяр. Делчо е този, който се е сетил, че Усойна прави над стрелешкото поле една малка дъга към юг, че на тази дъга са се намирали двата прохода Окопана и Красновско гърло, и сам за своя сметка е правил същата нощ разузнаване над Окопана. Призори той е съобщил на военния съвет в Панагюрище, че през прохода са минали нови турски войски и че на тия войски били превозени шест планински оръдия.

Едва тогава Иван Соколов, който бе имал цялото си внимание съсредоточено на пазарджишкия път, бе разбрал, че е пропуснал да отбележи два големи шанса за успех на революцията, а тия са били Окопана и Красновско гърло върху малката дъга, която Усойна нрави на юг от Стрелча. Съобщението на Делчо Цолов го е накарало незабавно да се впусне с 300 души от най-решителните въстаници към Черешка река. Той е залягал в тинята и храсталаците на нейния бряг. Със своите 300 спартанци той е задържал 3000 турски войници. Отгоре му се е връхлитало с ревове, ала и с взривове, пострашни от ревовете, които шестте оръдия, наредени върху Стрелчанското плато, са изпращали върху тях. Реката и храсталаците са пламвали, потъвали в дим, но до 2 часа следобед са отвръщали със залпови гърмежи.

Това е било първият бой на господарите с раите. Той първи е опозорил и империята. Този бой е храчката на Давида върху бабаитското лице на Голиата. А тази храчка е първото черно петно върху сияющия полумесец.

За този бой на Стрелчанското плато и Черешка река английският вицеконсул в Одрин, преданият туркофил сър Хътън Дюпюи, на 13 май 1876 е пращал до сър Хенри Елиот в Цариград, посланик на нейно императорско величество британската кралица, следния доклад, изпълнен с накърнени чувства на доверие и горчивина: „Току що научих, че Хафъз паша, вместо да нападне с войската си четата от 200 въстаници, близо до Отлукьой[38], се е задоволил да ги разпръсне отдалече с артилерия.“

2. Бърдото Свети Спас

Като си нямаха наум съдбоносния трапец между Панагюрище и Стрелча, защитниците на Каменица, Висок и Кукла имаха в подножието на своите укрепления само една гледка — Драгулин махала.

Погледът се плъзгаше надолу по гладките сипеи, които имаха пясък, пресеян от най-гъстото сито на ветровете, и спираше да погледа плетищата и харманите върху бърдото Свети Спас.

Дългите негови метли се виждаха подпрени на плетищата; наполовина останало с кална оцедена вода, едно старо корито, донесено от стопанина за поене на добитъка. Тук-таме купчини слама, два-три повалени пъна… На своите прогнили дъски коритото събираше рояк непридирчиви врабчета. Можеше да се види и една дива киселица, почерняла от сухотата, забравена от Бога сред харманите, невидяна от неговото око, когато е била посеяна на туй неблагоприятно бърдо от някое глупаво врабче. Това врабче, летейки някога, бе изтървало от човката си една сливова кокичка… Под киселицата можеше да се види една счупена кола, също така забравена от своите стопани. Останала само две колелета и части от дървен скелет, някога били дълъг правоъгълен сандък, качен върху четири колелета, каран от гиздави коне, весело подрънкващ по пътищата, пълен с чували жито, царевица, качета сирене, денкове, шаяци, аби, тежки стопани, весели дечурлига. Тези остатъци бяха забравили вече песента на медните звънчета от оглавниците на конете.

Тези дървени остатъци, които бяха изхвърлени тук под сухата киселица на хармана като непотребни в коша вещи, можеха да кажат, че техният живот е вече свършен, че техните жизнени сили са изчерпани, че както на тях, тъй и на старото дърво не е останало твърде много време. Ала те не знаеха, че наскоро пред тях предстоеше изпълнението на жизнената им задача, че това, което в тях беше пълен покой, щеше да стане вихър, тишината им — мълния. Дървото, което е съхнало и се е заличало в тях, ще стане оръдие, тяхната изоставеност ще се превърне в укрепление, а гробът им — жилище на вечна слава.

Току до харманите на голото бърдо Свети Спас се червенееше новият покрив на баба Парашкева, която бе изпратила трима синове в укрепленията. Нейните две снахи бяха също там — копаеха окопи. Внуците й Станоя и Иван носеха вода от близките извори и чешми на юнаците. Ръцете и на двамата се бяха удължили вследствие тежината на стомните, които от сутрин до вечер разнасяха из укрепленията, но нито единият, пито другият искаха да се оставят от новото си занятие. Те гордо носеха завързани около кръстовете си малки охлузгани паласки, пълни с фишеци, а още и по един ръждив пищов, подарен им от добри въстаници. Тия пищови твърде много им пречеха и жулеха ръцете им при дигането и слагането на пълните стомни. Сестра им Николина, която бе навършила 3 години, носеше, завързано за врата на червената си вълнена престилка, едно криво ръждясало ножче, което си имаше и калъфче от костенурка.

Иван и Станоя бяха от онази банда ентусиазирани хлапаци, които тичаха в шествието на Райна Княгиня, когато тя, качена на бял кон, пренасяше знамето на свободата през Панагюрище. Те късаха на парцали фесовете от главите си и разхвърляха по пътя. Когато тази игра много ги развесели, а те видяха, че е харесала и на възрастните, подрипваха, грабваха и техните фесове от главите им, изтичваха напред, разкъсваха ги и разхвърляха, тъй че пътят на шествието в края на краищата поради тяхната деятелност се намери посипан с големи червени конфети.

Когато се занимаваха с тази игра, която в скоро време в очите на гражданството се превърна в първенствующа роля, „продиктувана“ на невинните деца от провидението, тия две хлапета съгледаха край един плет баба си Парашкева, ниска, пълна, тантуреста, с бузи, зачервени под забрадката, суета, раззината до уши. Вдигнала на рамо Николина, тя викаше.

— Долу фесовете! Да живее Райна Княгиня!…

Сърдечно подкрепяни от нея, двете хлапета веднага отвърнаха с пискливи възгласи;

— Да живее баба Парашкева!

Това бяха славни дни! Къщурката край харманите се опразни, тъй като нейните обитатели от сутрин до вечер бяха по окопите, на тържествените церемонии, а баба Парашкева, влачейки за ръка Николина, биваше навред. Белеше и чистеше зарзават при големите казани в училищата, които бяха превърнати в казарми, колеше кокошки за войниците, топеше олово в зимниците, пълнеше фишеци в двора на военния съвет. Когато се заиграваше хоро на мегдана, тя отиваше и там, слагаше Николина на раменете си, за да гледа, плескаше с ръце и пееше в такт заедно с момите.

Баба Парашкева е същата, която, като видяла армията на Хафъз паша под пълен артилерийски огън да превзима с най-страшните османски пълчища бърдото Свети Спас, извикала: „Барем си поцарувахме!… Сега да става каквото ще!“

Къщицата на баба Парашкева върху въпросното бърдо представляваше приятна гледка за очите на защитниците, които я гледаха от укрепленията. Тя имаше червен покрив, израсъл като гъба сред зеленината на една голяма лозница, която слизаше до пътната врата, и кичести ябълки, които бяха разцъфтели късно, та сега приличаха на бели и розови булченски букети край сухите хармани.

Край къщата на баба Парашкева, зад един нисък жив плет от френско грозде, се белееше, подобен на варосана кула, двуетажният дом на вдовицата Неранза и нейната тринайсетгодишна дъщеря Нона.

Мнозина от въстаниците, качени на укрепленията, имаше за какво да поглеждат скритом към варосаната кула, но не за да видят там да излиза на малко балконче, покрито с разцъфтели гроздове на синята акация, строгият силует на Неранза, която бе овдовяла преди десет години. Облечена в дълга черна жалейна рокля, в черна забрадка, която, завързана под брадата й, ограждаше нейното бяло лице, с черните си очи, сведени надолу, с устни, стиснати в мълчание, пълно с тайни и горещи спомени. Неранза прекарваше вдовишкия си живот в един стан, на който тъчеше от тъмно до тъмно несметни метри бял шаяк, продаван на висока цена на панагюрските търговци. Никой не знаеше кога тя бе варосала двете стаи на своята къща, кога подрязваше цъфналата синя акация върху балкончето, кога поливаше изобилните китки цветя в градината, кога чистеше и требеше двете стаици, кога колосваше белите хасени перденца на прозорците, които в мъгляво и дъждовно време светеха, като че ли бяха направени не от стъкло, а от кристал. Никой не знаеше кога вдовицата Неранза управлява своите имоти, останали от покойния Нено, кога дои стадата, кога бие маслото, кога сири сиренето, кога коли добитъка, кога го изпраща на паша и кои чалове и пасбища са откупени от нея. Кога приготовлява пастърмите, кога пълни своите бъчви и бурета. Но всичко в нейния дом си вървеше с добрия стар ред, въведен от покойния й стопанин Нено. Това, което можеше да се види от вдовицата Неранза, бе нейната дълга черна жалейна рокля, която като саван покриваше нейната младост. Черната кърпа, която, завързана под брадата й, покриваше нейните добри спомени. Глухите й за света уши, които се вслушваха само в едни неуловими съвети. Очи, сведени надолу, които бяха гледали само един образ. И устни стиснати, които приличаха на печат върху нейното сърце.

Не за вдовицата Неранза поглеждала младите въстаници от укрепленията към варосаната двуетажна къща под синята акация, а за тринайсетгодишната й дъщеря Нона, която едва бе разцъфнала тази пролет с чудна красота, още размесена с детска наивност, чистота и миловидност. Не цветовете на синята акация, които цъфтяла върху този дом, мамела очите им, а сините очи на Нона, която беше птичката в кафеза на Неранза. От сутрин до вечер тя си пееше и показваше на горния прозорец, като отмахваше с тънките си пръсти белите колосани завески от прозореца.

През един дълбок трап, пълен с коприва, от която надничаха счупени домашни съсъди, продънен леген и разсъхнато, останало без обръчи буре, в една стара схлупена къщурка, оттатък Нонини, живееше с грохналия си и сляп баща другарката на Нона — Николина. Останала рано сираче, Николина се намери десетгодишна с един сляп старец на ръце, с един схлупен покрив над глава, само дупки в стените, от които духаше на стареца през суровите зими. През счупените плочи и прогнили дъски на покрива дъждовните капки се стичала на кални улейчета върху неговия врат. В буренясалия двор се мъдреше някаква счупена кола, която е била върху две колелета, и едно старо кафено магаре, което си пасеше незавързано в буренака край плета. Всички овощни дървета в градината раждала плодове, преседливи за детското гърло, които до есента зрееха и оставаха корави и зелени, сякаш никога не узряваха. Те се свиваха и почерняваха на дръжките си, като оставаха по клоните до нов сняг.

Николина отрано трябваше да се запознае с много житейски опитности. По една разклатена стълба, на която липсваха две напречни летви, тя се покачи една пролет на покрива, понареди една върху друга старите прогнили дъски, довлече стари заръждавели тенекии от двора, закова ги върху тях и ги притисна с камъни. Прегледа почернелите плочи, намести тия, които се бяха подхлъзнали от мокротата и ветровете, а след туй поведе магарето към Каменица, където си избра и донесе нови каменни плочи. При следния пороен дъжд улейчетата кална вода повече не се стичаха върху набръчкания врат на стареца и той с голямо удоволствие се вслушваше вън в настъпилата буря. Това окуражи Николина и щом изсъхна времето, тя се зае да изкърпи дупките в кирпичените стени, които подир смъртта на майка й бяха затикнати с мухлясали парцали или здраво увързани вързопчета слама. Тя си изкопа в двора една яма, разбърка в нея кал и сама си приготви малки тухлички, които изпече на слънце. Когато тъй приготвеният от нея строителен материал бе вече достатъчно изсъхнал, тя постави готовите кирпичи в зиналите дупки и ги замаза с прясна кал, която изравни с опакото на оборската лопата. Дори слепият старец, когато прекара сухата си длан по мокрите стени, където зееха до вчера дупките, каза, че такива гладки стени техният дом не е имал дори през времето на неговата женитба. Изправени пред стените, възхитени, благодарни един на друг, баща и дъщеря всеки ден ги милуваха с ръцете си, за да видят колко са гладки, докато тяхната мокрота съвършено изсъхна. Тогава на Николина й дойде наум да използва изкопания трап в двора, за да си угаси вар и да боядиса закърпените стени. За тази цел тя отиде при вдовицата Неранза, която я научи да си скове сандък от стари дъски до самия трап, да размие в него варта, като я бърка непрекъснато с оборската лопата, и добре разбъркана да я изсипе през един улей в трапа, където да я остави да ври и кипи цели четири седмици, докато най-сетне утихне и се утаи на дъното в онази бяла каша, която можеше да й послужи за боядисване на стените.

През лятото, когато слънцето грееше най-силно, блясна зад буренясалия двор, цяла варосана, и къщицата на Николина. Тогава вдовицата Неранза направи това, което никога не правеше. Тя премина тясната пътечка в неприветливия трап, пълен с коприва и счупени домашни посъдини, който я разделяше от нейните съседи, и влезе в двора им, където се белееше, цяла варосана, малката им къщица.

Когато момичето излезе да посрещне и да й целуне ръка, вдовицата Неранза й каза, че стените са боядисани, както трябва. Тя бе дошла само за да похвали Николина.

На другата година биде почистен дворът, а за магарето направен покрив от сухи клони. Бурените в двора се изкорениха, коравата и спечена пръст се разкопа и направи на лехи, а в лехите посадиха цветя. Пролича си, че Николина е станала мома. Тя кичеше вече главата си с китки, набрани от своята градина.

В трапа, изпълнен с коприва и счупени вещи, започнаха да се чуват мъжки стъпки. Николина по-рядко ходеше вечерно време у Нонини, а по-дълго се заседаваше край плета, в разговор с някой мустакат панагюрец, който случайно минуваше оттам, облечен в копринената си риза и празничните си потури. Съседите чуваха да се шушука в копривата. Въпреки че нищо не можеха да видят в нея поради настъпилия нощен мрак, те започнаха да окайват слепия старец, който нямаше очи да види какво се върши пред вратнята на неговия дом. Вдовицата Неранза един ден каза на Нона:

— Ти повече няма да ходиш у Николинини!

3. Долното хороигрище

Под бърдото Свети Спас веднага почваха първите къщи на Драгулин махала, наредени около Долното хороигрище. Това хороигрище бе един неравен мегдан с много тревясали трапчинки наоколо, които момците весело прескокваха, когато хорото се развиеше твърде нашироко. Момите хлътваха с писукане в техния треволяк, който изуваше лачените им чехли. Чешмата на долния край имаше широк дървен чучур, от който непрестанно изтичаше студена и силна водна струя в дълго дървено корито, в което пиеха вода конете, когато слизаха от Драгулин дол. Няколко прасета, които ровеха със зурли край плетищата, няколко кокошки, които риеха и чоплеха в прахоляка, това бе селският мегдан, наречен Долното хороигрище. Това средище на Драгулин махала побираше в празничен ден едно хоро и не повече от две-три купчини зяпачи, но скоро трябваше да побере в себе си цяла армия, да удържи под нейната артилерия, да се сътресе като вулкан под нейните снаряди, да изригва огън, смърт, унищожение, ала лак да оцелее.

Най-лична къща на мегдана бе двуетажната къща на хаджи Симеон, боядисана в турскосин цвят, с розови рамки около прозорците и с няколко изрисувани розови цветя върху сводообразната врата над продълговатото балконче, произведение на местен бояджия.

Под това балконче с дъсчена ограда от груба резба, в един каменен свод, бе входната врата на хаджи Симеоновата къща. Тя бе направена от дебели дъски, обковани с широки пити на дебели цигански гвоздеи. Тази врата, колкото и здраво закована, в скоро време нямаше да я има там, а в нейния каменен свод щяха да се наместят дулата на челичените крупови топове.

Като се изминеше хубавата къща на хаджи Симеона на хороигрището, погледът навлизаше в една къса и широка уличка, която се качваше нагоре. През две-три градински огради, наполовина тухли, наполовина грубо боядисани дъски, той се спираше на един як и висок зид, строен от сивия камък на Каменица, и на две малки кръгли прозорчета, защитени от железни решетки. По средата им имаше входна врата от дебели дъски, заздравени от дебели цигански гвоздеи, здраво закована в един широк каменен свод. Врата — каквато имаше и хаджи Симеон. Тази къща бе на неговия син Делчо, който, след като ходи в Цариград, опозна се с тамошния живот и търговия, построи този свой дом по пример на баща си, което показваше, че не бе видял по широкия свят нещо по-друго от това, което бе видял вече старият хаджия. Едничкото, което си позволи да измени в плана на бащината си къща, бе да направи стените на своя долен кат от камък, тъй като можеше да намери готов строителен материал на Каменица, и да отвори тия две кръгли прозорчета от двете страни на входната врата, за да осветляват долното широко помещение, което искаше да направи тъкачница. И сега през тях можеха да се видят двата стана, чекръкът на стопанката му и нейната хурка, винаги стъкмена с гладка бяла къделя. Чисти вълнени черги с ярки цветове, изтъкани от нея, застилаха пода и правеха целия долен кат весел, като градина. Когато съседки идеха да побъбрят край стана с Делчовата булка, те събуваха емениите си пред вратата. Делчо и мъжките деца ходеха вкъщи с бели шаячени терлици, подплатени с бяла плъст. Зад отделението, в което се тъчеше, следваше друго, по-тъмно и тясно, в което имаше наредени качета с прясно сирене, наскоро докарано от мандрата на Делчо, която се намираше на Дюзчал. Тенекии мас, останали след клането на свинете по Коледа, качета с осолено овче месо, прочутите панагюрски пастърми, закачени на груби дървени закачалки, полици, заковани на стената, изпълнени с мокри калъпи сапун, които пълнеха помещението с миризма, едно отворено тенеке, останало наполовина с осолена сланина, съд с пресни яйца, опушени свински бутове върху кухненска маса, подпрени до стената нощви, кошче с парцалени стари кукли на момиченцата, детски обувки зад вратата, мир, тишина, миризма на сапун и домашни продукти — това можеше да се види в задното помещение на Делчовата нова къща. Вторият кат имаше боядисани в синьо стени, като у хаджи Симеона, с розови гладки рамки, и балконче с дървен парапет, над което се мъдреха, изписани с груба четка, едри розови цветя. Върху хаджи Симеоновата къща и Делчовата тия два розови букета приличаха на фамилен герб.

Друга къща, която спираше погледа в тая махала, бе двуетажната къща на Делчо Ширков, която между своите ниски, сгушени в овощни дървета „съседки“ приличаше на варосано чифликчийско здание, обиколено от принадлежащите към него в двора домашни пристройки.

Край няколко трапове и могили, с които започваше страшният Драгулин дол, се намираше кацарницата на двамата братя Костадин и Марин — само четири стени и почернял от времето покрив, с мазилка, която се ронеше и показваше вече кирпичените градежи.

Тази кацарница с под от черна пръст, накълцана и насечена от тесли и брадви, пълна винаги с трески и талаш, с дъбови, букови дъги и летви, с нови и ръждиви обръчи, с бели готови качета, наредени пред вратата, и рендосани дъски, облегнати на кирпичената стена под малкия покрив, винаги изпълнена с шум, с блъскане на тесли о дърво, на чукове о стомана, на гвоздеи върху наковалня, със заглушавани разговори, задружни песни и веселби, сега стоеше прибрана и затворена, белите качета и дъски — внесени, стъклото на четвъртития прозорец — потъмняло. Двамата братя бяха наточили широките си ножове върху каменното колело, на което остреха своите брадви, и отишли на укрепленията.

Имаше да се погледа още един куп зеленина, младата акациева горичка зад кацарницата на Костадин и Марина, в която по цял ден пърхаха, ровеха с крака кокошките на Драгулин махала и коткаха цели ята жълти пухкави пиленца. След туй една телена ограда, малка зеленчукова градина, огреяна от слънцето, с царевични стебла, израсли на купчини между картофените могили, и нискостебленият зелен боб, малка каменна пътечка, оградена с две лехички мушкато и шибой, рядка лозница, покачена над жълтата задна стена с два светнали прозореца на Петър-Щърбановата къща. Неговата стопанка стоеше на каменната пътечка в градината с голяма купа натрошен хляб и зърна, бъркаше с шепа в купата и разхвърляше зърната на дребните пилци около себе си. Тя вършеше това със загрижен и съсредоточен израз на лицето, като човек, чиито мисли не бяха в тая работа. Но нейните мисли не бяха и с трите й деца, застанали мълчаливи около нея, които наблюдаваха как тя храни малките пиленца. Стефан бе навършил вече шест години. Нона бе четиригодишна и при всеки шум тръпнеше като птичка. Прода бе проходила от няколко месеца. Мисълта на майката не бе и вкъщи при нейното пеленаче, шестмесечния Навел.

Нейните мисли бяха вън от къщи, където следваха съпруга й Петър в заседанията на военния съвет, из окопите и укрепленията — навред, където кипеше, където революционната работа се вършеше за неин страх и трепет, където се трупаха оръжия и се говореше за бой.

Хубаво беше времето, когато Петър бе само един добър учител. Едничък син на заможни родители, той имаше време да се отдаде всецяло на тихия и благороден книжовен труд.

С приказки за деца, със землеописание и естествена история бе пълен неговият ум, преди да се изпълни с мисли за революция, за укрепления, шишанета и барут. Учителският съвет се замени с военния. Въпросите на бъдещето се объркаха с въпросите на смъртта.

Добрата жена искаше да зарадва себе си с това, че само първите и най-добри граждани на Панагюрище са избрани за членове на военния съвет, което ще рече, на Привременното правителство. Тя уверяваше себе си, че може само да се радва и гордее с избора на своя съпруг. Затуй, когато трите деца я запитваха в един глас; „Мамо, защо татко не си иде вече вкъщи?…“, тя вдигаше високо глава и отговаряше гордо; „Татко ви заседава във военния съвет!“

Недалеко от къщата на Петър Щърбанов се червенееха тухлите на половин измазаната къща на Павлета Суйлев, който, преди да започне строежа, бе засадил двора си с нискостеблени плодни дървета, които, гледани отвисоко, приличаха на зелени купи сено. Чемшири покрай каменната пътека вървяха чак до пътната вратня.

Три високи бряста около кладенеца, един плет от френско грозде, ето каква бе украсата на неговата къща, която го привличаше с особено очарование.

Тънките и високи тополки край плета той бе посадил за възпоминание през първия ден, когато стъпи във владение на дворното място.

— На тебе приличат тия тополки, Павлета — думаха му съседките.

А баба Парашкева, като го зърна веднъж да работи по ръкави край тополите, запита:

— Защо си посадил тука четири тополчици, Павлета, а не една?

— Че на какво ще прилича само една топола край плета? — учуди се Павлета.

— На каквото приличаш и ти, Павлета, какъвто стоиш сам в живота!

Харманите, плетищата и трите жилища на бърдото Свети Спас, къщата на хаджи Симеона, акациевата горичка, кацарницата на Костадин и Марина, сгушена в хендека на Драгулин дол, покриви, масивни къщи, оградени със зидове и плодни дръвчета, чиито гъсти клони висяха над зидовете, всичко това огреяно от лъчите на залязващото слънце… ето какво гледаха защитниците на Каменица, Висок и Кукла, когато Хафъз паша от София, воден от черкези и башибозуци, с 2000 души войска, Селями паша и Тахир паша от Цариград с 4 табора от Трапезунд разпънаха чадърите си над Стрелча!

4. Отливът

Втора нощ продължаваше да вали проливен дъжд и под нозете да се чувства оная леплива и плъзгава мокрота, която създава несигурност, която е удолнище, яма, капан. Над главите тътнеше непрестанно, бучеше, святкаше се и се разразяваха гърмежи. Туй, което бе покрив — бе станало заплаха. Туй, което бе светлина, бе свързало две последователни нощи в мъгли и мракове. Небесната твърд се уподоби на събаряне при земетръс, подир което от хилядите зинали ями започнаха да бликат и да се леят над земята поройни дъждове.

Когато късно през нощта Стоян Пъков влезе в първия окоп на Кукла, нозете му се подхлъзнаха по някакъв наклон и потънаха в една гъста и лепкава каша, каквато може би представляваха ходовете на цялото укрепление, оставено от два дни на проливните дъждове.

— Пазете се, разкаляно е! — обърна се тихо той към тия, които го следваха по петите, въпреки че те нямаше повече какво да се калят. От миналата нощ се биеха с турците, омокрени до кости, нозете им прибягваха от камък на камък и от дърво на дърво, натежали от буци кал. Скутът на дрешката им, с който трябваше да закриват устието на своето старо шишане, докато го напълнят и подсилят с барут, бе натежал от мокрота, очите им се мереха в дъжд, от веждите им течеха капки, големи колкото вади. Това предупреждение на техния стотник можеше да има само един смисъл — да им науми, че се завръщат от смъртта към живота, от ужасното към ежедневното, от полесражението — у дома!…

Това мокро, разкаляно, тъмно укрепление, изоставено от преди два дена, хиляди пъти забравяно през това време, загубвано из пред очи заедно с надеждата за живот, приближавано заднишком крачка по крачка, най-трудните, защото са били крачки на отстъпление, най-сетне ги прибираше като домашен кът. Това, което навън бе каляно, накисвано с дъжд, драно, сечено, убивано, идеше тук да се изтрие, изсуши, превърже раните си, изтрие ужаса от лицето си и съживи. Бурята влизаше да се подслони.

Предупреждението на Стоян Пъков, направено с тих глас, въпреки гърмежите на боя, които без прекъсване от двете страни следваха да разтърсват Балабанова кория, бе сторено с оная трогателна педантичност, с каквато един добър началник трябва да издава своите разпоредби дори и при подобни обстоятелства.

В мраковете, в които не се знаеше кое е небо, а кое земя, те неочаквано бяха поставени в положението да се бият на два неутихващи фронта. Додето отвръщаха на армията на Хафъз паша, трябваше да се обърнат срещу бурята и ненадейно се намериха обезоръжени от нея. Тя не се биеше с куршуми, а с нещо много по-смъртоносно — дъждовни капки вода, с които шибаше в техните паласки, в цевите на шишанетата им, в дулата на пищовите им, като превръщаше барута в тях на черна отвратително миришеща каша, а грижливо напълнените им фишеци — в книжни парцали.

Когато едно подир друго въстаническите прикрития, които бяха храсталаци и някакви мрачни, извисени в небето купни, които бяха елхи и борове, започнаха да замлъкват, а святканията от тях да оредяват, Стоян Пъков поведе незабелязано своите другари надолу през хлъзгавите склонове на корията към укреплението Кукла, където можеха да изтрият мокрите си оръжия и получат сух барут.

— Няма ли най-сетне да пристигне войводата? — запита не тъй предпазливо зад него Георги Джелов, като вървеше пипнешком край една стена, изрязана с остри лопати в земята. Георги Джелов бе нетърпелив, буен, сприхав, ала тия си качества той проявяваше само към турци.

Мокрите фишеци в торбичката, която носеше неотлъчно, окачена на едното му рамо, и превърнатият в черна каша барут, който пълнеше паласката му, тежаха много повече от накиснатите от дъжд шаячени дрехи на гърба, които, ако можеше да свали някъде и извие в ръцете си, мислеше, че ще напълни един поток.

Онзи, старият, който пристигна с бялата хайдушка долама и насеченото лице, същият, който залегна до лявото рамо на Бобеков и не престана да стреля до вечерта, Тодор хайдутина от Рила, е негов пратеник — отвърна с глас все още тих и внимателен Стоян Пъков. — Той донесе заповед от Бенковски войвода да се съединим незабавно с копривщенските въстаници при Стрелча и да нападнем първи въз Хафъз пашовата войска от две страни. За жалост неговата заповед пристигна твърде късно. Павел Бобеков и комендантът Соколов веднага изпратиха двама най-верни и бързи куриери към Копривщица, но те скоро се завърнаха, като казаха, че няма път или пътека за натам, които да не са заети от турски аскер.

— Е, и сега какво? — отново се обади Георги Джелов. — Чакаме ли войводата или не?…

Веднага се приготвил да тръгне за насам с Хвърковатата чета отвърна Стоян Пъков, като бързо се мушна между някакви купища камъни и греди, което показваше, че ходовете на укреплението му са добре познати. Скоро той въведе и другарите си в покритите с дървета и пръст окопи, които бяха сухи и донякъде запазени от течение. Като свали мокрите си оръжия на земята, той цъкна миризлив кибрит и отиде, та запали малкото мъждиво фенерче, поставено в една като че ли изрязана с нож четвъртита дупка в земята.

Десетина въстаника подир него, между които имаше и с побелели мустаци и бради, навлязоха в закрития окоп и също така свалиха мокрите си оръжия, торби и паласки на земята.

Стоян Пъков извади суха кърпа от пазвата си и бързо започна да трие малкия си французки пищов.

— Ние нямаме много време за приготовление, момчета! — предупреди ги той и като се обърна към Георги Джелов, прибави: — Дали ще дойде войводата или не, време за чакане няма! Днес в корията, когато бяхме залегнали един до друг, Бобеков каза тази истина: „Една има мъдрост сега: брани си народа!“

Старците слушаха това, сигурно мислеха същото, защото не казаха нищо, когато присъщо е на старостта при несъгласие буйно да възразява.

След като изтри набързо оръжията си, Стоян Пъков грабна опразнената торба и бързо излезе навън в мрака, като тръгна из други ходове и скривалища да дири сух барут. По лицето му отново запръска дъжд. Той се спря за миг и погледна надолу към Драгулин махала, която тънеше в мокрота и непроницаем мрак. Никъде из Панагюрище не се виждаше да цъкне искра, сякаш долу нямаше селище, 3000 къщи не бяха пълни с будни старци, жени и деца, които, разтреперани, с вперени в мрака очи се вслушваха в стрелбата на топовете, които ехтяха над главите им в Балабанова кория, и в отговора на евзалиите пушки и старите шишанета. А това лошо време, което се случи за техните синове, братя и бащи, тоя дъжд, буря, лапавици…

Стоян Пъков дигна глава и сам се ослуша нагоре в гърмежите на боя. Той ясно различаваше отделните пукотевици от едно гъсто ядро, което отговаряше непрестанно на всеки опит на врага да използва нощния мрак и се промъкне в корията. Двеста и повече негови жертви бяха преброени през изминалия ден да се търкалят при такива опити из хендеците и баирите пред въстаническите закрития.

Ядрото, което непрестанно отвръщаше, бяха комендантът Соколов, хилядникът Павел Бобеков, членовете на военния съвет: Захария Койчев, Петър Щърбанов и Кръстьо Гешанов. Подир обяд пристигна от укреплението Свети Никола и залегна при тях стотникът Павел Хаджисимеонов. Тодор Хайдутина, рилският харамия, пратеник на Бенковски войвода, бе залегнал в същото ядро, неизвестен никому, полезен с всеки куршум, хладнокръвен в общата възбуда, като чужденец, безгласен и вмесен в общата врява само с гърмежа на своята тънка като гега пушка.

— Дръжте се, момчета! — викаше Соколов на всички страни.

С този вик той бе въодушевлявал своите хора в смъртоносните храсталаци на Черешка река. С този вик на уста се уби под него конят му на Белите камъни. Трима низами стреляха едновременно върху него, но той с непрекъсната стрелба от два пистолета, които държеше в ръцете си, скочи от гърба на превърнатото на решето животно, събра разпилените на Белите камъни 400 души въстаници и без да остави нито една жертва, отведе ги на нови, по-безопасни позиции в Балабанова кория.

Когато Рад Клисаря научи, че неговият приятел, стотникът Стоян Пъков, втори ден се бие с турците на Балабанова кория, остави позицията си на укреплението Свети Никола и отиде, та залегна в корията.

Но сега Рад, милият му приятел Рад Клисаря, се бавеше още да го последва и да слезе от корията. Бяха се уговорили, когато и последният му фишек се изгърми, Рад да стане и да се спусне пълзешком към Кукла. А фишеци той имаше още десетина, които криеше в пазвата си.

Но изглежда, че самите бумканици и гърмежи омагьосваха дръзновеното сърце на Рад Клисаря и го привързваха към бойния театър. Като сокол от звънарница на звънарница подскокваше русокосият Рад от дърво на дърво и стреляше срещу врага. Напразно Стоян го предупреждаваше и възпираше. Рад виреше омокрената си руса глава, както соколът виреше глава върху неговата звънарница. Когато Стоян излагаше гърдите си на неприятелските куршуми, за да го закрие, той викаше заканително: „Лягай! Ще стрелям в гърба ти!…“

Весел, сговорчив, бърборлив до вдетиняване, Рад бе този, който изприказваше това, което Стоян оставяше мълчаливо да стои зад стиснати устни. На Рад никоя работа не натегваше. На всяка веселба, която Стоян уморен напущаше, Рад оставаше да се довесели. Рад си доиграваше докрай. И все пак въпреки тия си противоположности бяха най-близки приятели, не можеха един без друг и се търсеха навред. Това, което единият нямаше, имаше го другият.

Само любов имаше и у двамата с еднаква сила.

Стоян Пъков вдигна глава, вслуша се нагоре в тъмнините, където планината се разтърсваше от бумтения, където отговаряха гърмежи, и се замисли: „Забави се Рад!…“ А милото русо лице на приятеля му изпълни цялото му сърце с тревога.

В този миг именно той почувства, че горе в корията става нещо. Това бе само един миг на затишие, на поемане на въздух, което в — ония горни мракове изглеждаше да се извършва зловещо и страшно. В това замълчаване имаше нещо, като да се разтваря планина.

В ония мракове, които бяха вълни, достигнали най-високите си върхове, имаше едно потърсващо слуха срутване.

Той разбра… В това време започна отливът!

Това бе тупуркане на хиляди нозе, които слизаха от планината. Това тупуркане, това слизане не се чуеше нито по един звук, то се само усещаше. Това гигантско нещо, което се бе срутило горе, се бе спуснало от всички страни надолу към укрепленията.

Стоян Пъков, стотникът, се вцепени на своето място. Това стремително слизане не можеше да бъде друго освен отстъпление!

Това бе отлив, който при своето оттегляне завличаше в морските бездни остатъците от разрушения кораб. Тия остатъци не бяха дъски, мачти, весла, а сърца, умове, надежди!… Хиляди жажди за свобода изглеждаха, като да се завличат в бездна!

Затуй и тяхното оттеглюване се почувства с гигантска сила в близките укрепления.

Първите вълни, пяната на този отлив, каквато бяха няколкото разпилени групи въстаници, с коси и бради мокри, с дрехи, натежали от вода и посипани с нови дъждовни капки, с лица, посинели от студ, с оръжия, като че ли извадени от дъното на кладенец, с цървули и навуща, от които при всяка стъпка цвъркаха кални струи вода, скоро навлязоха в Кукла и завариха Стоян Пъков, стотника, на същото място, застанал сред открития окоп под дъжда. Той препречваше пътя им, неподвижно загледан в тях, като призрак.

Между първите пришълци не беше Рад Клисаря. Но и той скоро се появи, като носеше омокрената си и безполезна пушка сведена надолу. От калпака му и русата му коса по двете му светли бузи и по цялото му въстаническо облекло струеха поточета вода. Когато се приближи повече, Стоян видя, че такива поточета вода се струеха и от очите му. Рад плачеше открито, плачеше от мъка и яд и ругаеше всички светии, на които досега бе служил като клисар.

— Защо отстъпвате! — викна Стоян Пъков, като все още се стараеше гласът му да не се чува надалече.

— Оръжията ни се измокриха съвършено, не хващат повече на дъжда — отвърнаха не Рад, а другите въстаници. — Куршумите ни се свършиха, фишеците ни се разкиснаха, барутът ни стана на каша?… Имаше две решения — да останем мокри на позициите си и щом разсъмне, да се заловим с врага „на нож“. Рад Клисаря настояваше за него и затуй сега плаче и не може да се утеши. Другата половина бяха на мнение да слезем в укрепленията, като някои искаха да отидат и си поотдъхнат у дома, да се поизсушат, да си отрият оръжията, да се запасят с куршуми и сух барут и преди да се е разсъмнало, отново всички да емнем корията. С тия оръжия засега сме там съвсем безполезни…

— Кираджийски коне са това, не са въстаници!… — развика се Рад Клисаря, като не искаше да отрие от мъка и яд потоците сълзи от очите си. — Щом видяха, че се свечерява, и усетиха, че са близо до дома, един през други се разбързаха да се приберат вкъщи. На този кремъкът вече не хващал, на онзи барутът се размил, на трети фишеците му станали на дрипи, а вкъщи си имал 500 сухи фишека, скрити в раклата, и тъй нататък?… В раклата му няма фишеци, а суха пастърма. Препечена на огън, с червено вино ще му я поднесат. В раклата му има топла пита и прясно сирене… защо да не отида да си похапне? Стопанката ми? Децата ми? Мама? Тате? Кравите ми? Телетата ми? Овчиците ми!… Ето какво мислеше всеки, когато решаваше да се върне у дома? А какво решават Хафъз пашовите войници, които нямат тука мама, тате, булка, деца, крави, овци и телета… ще ни чакат ли да се върнем до сутринта? Това никой не иска да знай? Аз горе им казах: „Вие мислите, че мракът няма очи?…“ Нашето изтегляне веднага ще се забележи и още тази нощ ние ще вкараме вълка в нашата кошара?…

Когато призори бурята престана да вие и дъждът престана да вали, когато не се бе развиделило още добре, всички защитници на Каменица и Кукла с вик на уста си припомниха думите на Рад Клисаря.

Върхът Висок бе почернял вече целият от турски войски, черкези и башибозук, които през нощта бяха завзели Балабанова кория и отгоре гледаха на Панагюрище.

5. Висок

Какво бе това, което, използвало спирането на дъжда и разсейването на мрака — черно, зловещо, сгъстено глава до глава, — гледаше на Панагюрище?

Историята разказва, че били 2000 редовни войници на Хафъз паша, в които някои включват казашкия алай, а други твърдят, че този полк действал навред под командата на свои началници и не е бил подчинен на Хафъз паша. Под командата на Тахир паша е имало 600 цариградски низами, а под командата на Селями паша — 500 трапезундски редифи, най-развалените мюсюлмански разбойници, каквито Гърция е отхранвала.

Впаплачосана сган, търсачи на плячка и кървави приключения, тя имаше една човекоубийствена вяра, която им обещаваше райско блаженство за отсечената глава на всеки друговерец. На тях можеха да съперничат само хилядото черкези, които под самостоятелна команда, водени от свои военачалници, надничаха също така от Висок и разглеждаха Панагюрище.

Черкезите са оня род нередовна турска войска, на която англичанинът, капитан на турска служба, У. Ф. Херберт, даде впоследствие следното определение: „Черкезите, макар и безсъмнено храбри и много хитри, бяха отдадени на крайности, егоисти, зли, буйни, недисциплинирани и съвсем неблагонадеждни войници…“

Военният кореспондент на вестник „Фигаро“ Де Вестин, в дописка от Цариград на 21 юли 1876 г., като пише как се рекрутира в турската войска башибозукът, ни дава следната потърсваща чувствата картина: „Черкезите са обути в гети и обуща, взети от минувачите. На пояса носят дълги ножове и големи револвери. Ризите им са винаги нацапани с кръвта на жертвите. Имат гръцка горна дреха и кърпа около главата. На врата си нямат нищо. Изглежда, че тези убийци очакват въжето. Всичко това е гадно и ужасно отблъсква…“

Да прибавим на Висок още хилядо или две хиляди души башибозуци, „по-добрите“ според кореспондента на „Фигаро“. Един от тях е правил пред него следното искрено изявление: „Ние знаем, че ако бъдем бити, ще ни изгонят в Азия. Но ние няма да оставим нито един жив християнин по пътя си…“

Тъй ние имаме вече една що-годе представа какво бе онова черно, зловещо, сгъстено глава до глава чудовище на Висок. То гледаше отгоре на едно цветущо българско градче, 3000 къщи, три големи училища, две хубави черкови, улици — постлани с бели каменни плочи, масивни къщи, оградени със зидове, върху които висяха клоните на плодни дръвчета, хамбари — пълни с жито, кошари и обори — пълни с угоен домашен добитък, зимници и тавани — пълни с прочутите в Цариград пастърми, шаяци и аби, килери с качета сирене и сандъци с изсъхнал сапун, скривалища, пълни с всички плодове, които земята даваше, и стаи, пълни с хора — трудолюбиви като пчели.

Като видяха какво се чернее и ги гледа от Висок, защитниците на Кукла пратиха куриери в града. Те слетяха презглава по улиците да викат на помощ.

Разправят, че от бързина конят на Станко Шопа се подхлъзнал по урвите и той на едно стреме се влачил до Драгулин махала, като викал на всички страни. „Бягайте, братя, на укрепленията! Турците идат!…“

Неговият вик накарал въстанали панагюрци и селяни от околните села да грабнат оръжията си и да изпълнят Драгулин махала.

В това време гъстата черна маса на Висок се бе наклонила вече към Кукла и върху укреплението започнаха да летят искри. Тия искри бяха куршуми и шрапнели. След тях се вдигнаха облаци от пясък и гигантски гейзери от камъни, които бяха бомби и снаряди. С оглушителен трясък и дим, с разпокъсани още пламъци, Висок бе изригнал като истински вулкан. В лавата на този вулкан взимаха участие 1000 войници на Хафъз паша с две планински оръдия и 600 цариградски низами на Тахир паша, насочени срещу стотина измокрени до кости, полуубити от безсъние защитници на Кукла.

Не се мина много време обаче, на връх Висок, откъдето се даваше тласъкът на това стремително спущане към Кукла, настъпи едно възсепване и дръпване назад. Картината в неговото подножие за по-малко от половин час се беше променила.

6. Изкачване на Каменица

Между натрупаните в Драгулин махала въоръжени панагюрци и селяни от околните села начело на 400 души въстаници с всички сили тичаше хилядникът Павел Бобеков. Но той не тичаше към Висок, нито към Кукла, а към Каменица. Иван Соколов от друга страна командваше изкачването на същото укрепление на два топа от местната артилерия, направени от черешово дърво, стегнати с три железни обръча и обковани отвътре с червен бакър. Неколцина млади въстаници също тъй тичаха край топовете, натоварили на гръб тежки торби, пълни с барут, пачаври и кантарени топузи, които трябваше да изиграят ролята на снаряди.

Заедно с тях въпреки почтената си възраст се възкачваше бързо на Каменица и артилеристът Стоил Финджика, който бе назначен да подпали топовете като най-вещ в това дело.

Когато дълги години поред Стоил Финджика си седеше на своя дюкян в Цариград при артилерийските казарми и от нямане на друго по-добро развлечение наблюдаваше обучението на топчиите, той никога не можеше да си помисли, че на стари години, когато щеше да дойде време да се прибере на почивка в родното си място, това невинно развлечение ще го направи да тича подир два топа към едно смъртоносно укрепление в качеството на първи български артилерист.

Зад тях се зададоха и възкачиха укреплението, може да се каже, презглава: Ильо стотникът, в живописната си бунтовническа носия, с китка бели щраусови пера, развеяни на вятъра, Стоян Тропчо, Делчо Калинчек, Рад Кипилеца, Киро Ружин, Дядо Кольо Чолака, Рад Балабанов и Илия Делибалтов начело на своите ратници. Едни идеха от укреплението Свети Никола, след като бяха вдигнали каменния мост на пазарджишкия път, други от златишкия път, трети от Саръяр и Попинско. Нито един от тия защитници, чувайки гърмежа на топовете и разтърсването на Балабанова кория, не бе погледнал пред себе си открития за бягство път към околните села. Всички тичаха в града и с оръжия, вдигнати в ръка, подчинени на една заповед, пратена по укрепленията от хилядника Павел Бобеков и коменданта Соколов, бежешком изкачваха Каменица.

7. Първото слизане от Висок

На Висок, обърнати към Каменица, все още стояха неподвижни 1000 души низами на Хафъз паша, артилерия от 4 планински оръдия, казашкият алай с конете, гъсто наредени един до друг под високите дървета, 500 трапезундски редифи начело със Селями паша и зад тях непостроен башибозук, който скърцаше зъби, тупкаше с крака от нетърпение за плячка и гореше от жажда за блудство и кръв.

Когато бунтовниците, които тичешком възкачваха Каменица, залегнаха в каменните окопи, неподвижната страна на Висок се раздвижи.

Начело, бързо, безредно и почти „на юруш“, заслиза първият табор на Хафъз паша. Нозете весело се пързаляха по опасно оголените от порои ребра на Висок, спускащи не на няколко места като отвесни стени към Драгулин дол. Низамите бяха вдигнали като на смях пушките пред себе си и ги размахваха по такъв начин, сякаш бях тръгнали да бият не въстаници, а кучета. Сигурни, брутални, като всички дивашки орди, свикнали да гонят и трепят роби, сигурни, че ще се срещнат не с лицата на бунтовниците, а с техните гърбове. Подир тях следваше вторият табор. Когато първият се покатери по каменливия хребет на Каменица, той остана да му подкрепя тила на доволно широкия коларски път, който идеше от Драгулин дол и минаваше между Каменица и Висок.

Началниците на втория табор — мюлязими, онбашии, юзбашии, един колагасъ̀ и един миралай — се смееха. Те казваха на войниците си, че първият табор отива на голяма война с „топчестите куршуми“. С това име те бяха кръстили слабия местен неприятел, който се биеше с куршуми, леяни на домашно огнище, в дървени калъпи, употребявани в стари шишанета и чакмаклии пушки. Когато първият и вторият табор настъпваха с винчестери, лафушета и шаспо, които изстрелваха носените от Европа длъгнести куршуми. Началниците на първия табор, додето водеха войниците си нагоре по Каменица, също се смееха, без да мислят, че при едно напредване към врага един такъв смях е толкова предизвикателен, колкото и непредпазлив.

Да презираш един враг, когато си на бойното поле, това значи да предизвикваш съдбата. При Ватерлоо е описван първият боксьор на Англия, прочут между своите професионални другари като неуязвим — убит от едно французко тъпанарче. Примерът на Голиат и Давид всекиму иде на ум. Да се смее на бойното поле може само лудият, ала да презира — не може никой!…

8. Изненадата

Тиранията не мислеше какво ще произлезе, когато срещне жаждата за свобода; омразата към чуждата страна — когато срещне беззаветната любов към родината. Когато звярът срещне човека, когато насилието срещне храбростта.

На каменния гребен на укреплението едната стихия срещна другата. От тая среща се породи такова страшно съприкосновение, подобно експлозия при удар. Тя вдигна на въздуха убийствен град от камъни, разкъсани трупове на низами и късове от счупени оръжия, които заваляха като градушка върху главите на втория табор, застанал със засмени лица на открития коларски път.

Тогава низамите от втория табор се огледаха за прикритие, но като видяха бърканицата, в която бягаха техните другари по каменния гребен на укреплението подир първото сблъскване с врага, потресени от толкова много човешки разкъсани части, нападали изведнъж около тях, без да могат да познаят на кого са, смутени от толкова строшени оръжия в отговор на непредпазливост, те помислиха, че техният смях си е получил отговора. Първата заповед да полазят нагоре по каменливия хребет ги караше вече всеки миг да поглеждат към укреплението, без наистина да могат да разберат какво се бе случило там.

Ала на Каменица подир първата експлозия, в която безгрижието бе дало своите жертви, двете страни се бяха отдръпнали. Те изглеждаха опарени от премерването на своите сили.

Като се видяха пред каменни окопи, турските войници се бяха видели пред каменни гробници. Те се разбъркаха, отстъпиха и потърсиха прикритие. Ала по голия каменлив склон надолу прикритие нямаше никакво. Едва когато понечиха да отстъпят назад, гърбът им се опря в стена. Стена, подвижна наистина, която напредваше с пушки, насочени пред гърди. Това бе вторият табор, който се качваше към укреплението. Той идеше да си у ясни забърканото положение.

9. Една съдбоносна естрада

Въстаниците бяха залегнали в каменните ями, зад куповете каменни плочи, които им служеха за крепостни стени, зад големите камъни, които им служеха за бойници. Павел Бобеков на лявото крило командваше 200 души, наредени един до друг, наклякали зад две, една след друга, каменни стени. Стотниците Ильо, Делчо Цолов, Стоян Тропчо, Делчо Калинчек и Рад Кипилеца командваха дясното крило, без окопи — сгушени зад камъни, залегнали в дупки. Всички видяха това възпиране на бягащите, което приличаше на подпиране на гърбове о стена, която се качваше. Както държаха старите си пушки в едната ръка, с другата веднага изтеглиха старите си наточени и намазани с масло ножове.

Тази войска от хора историята бе извикала на сцената на живота. Последното действие тям принадлежеше. Те трябваше да го изиграят с окървавени ножове в ръка пред една публика смаяна, настръхнала, ужасена, но и публика вдъхновена. И да го играят докрай!

Додето играеха върху сцената, актьорите не виждаха зрителите. Много по-късно, когато героите бяха повалени, когато завесата бе паднала, съвестта на света чрез устата на Виктор Юго запита във френския парламент на 29 август 1876 имало ли е зрители на тази драма и кон са били те: „Избива се един народ. Къде? В Европа. Този факт има ли свидетели — целият свят!“

Тогава се узна, че тия мъже, залегнали на Каменица, скромни селяни, с имена неизвестни, без вождове славни, като са гинали за свободата си пред прага на своите къщи, пред очите на своите майки, жени и деца, били са гледани от целия свят!

Когато тяхната драма бе свършена вече, империи поради тях са се разтърсвали, султани са били изгонвани и избивани, императори са тръгвали на война. Хиляди зрители на тяхната драма са ставали вдъхновени войници в битката за освобождението на техните кости.

10. Първият оръдеен изстрел

Стоил Финджика с разтреперани ръце напълни първия черешов топ и го намести тъй, че кантареният топуз да удари в центъра на бойната линия, по която се очакваше да настъпи неприятелят. Понеже тази бойна линия бе самият каменлив гребен на крепостта, той си бе избрал за прицелна точка един островърх камък, на който природата бе дала формата на чудесно изгладен пирамидален знак. Намотаната в нагазевени парцали пръчка се подпали и поднесе към отверстието на дървения труп.

Старият Финджик имаше вече съвсем малко време за чакане. По целия гребен на укреплението израсна гора от щикове, пушки, рошави глави, чалми и фесове като огнени кълба, очи, свирепи като вълчи очи, устни раззинати — само зъби, с ония викове „Аллах! Аллах!…“, които са по-зловещи от викане на дявола, тъй като Бога, когото викаха, искаше от тях да убиват, да трепят, да режат, да колят всичко немюсюлманско пред себе си, за да им даде рая!

Каменните гнезда на въстаниците се уподобиха на таралежи. Цевите на шишанетата — в железни бодила. Гръмове, барутен дим, взривове от ситни камъни, нестихващият рев: „Аллах! Аллах!“ — това бе станала за един миг бойната линия, в която старият Финджик трябваше да се премери със замижало око. Гладката и лъскава пирамида за един миг се загуби в пушеците и голямото разбъркване на връхлитащите врагове. Той мушна подпалените парцали в отверстието на черешовия труп, отдръпна се назад… Силен гръм го разтърси и отхвърли с разперени ръци. Из обкованото с бакър отверстие изхвръкна китка пламък, придружена от пушливо облаче дим. С него полетя една малка черна топка, на големина колкото една гарга. След няколко мига тя заприлича на врабче, което бухна някъде далеч от лъскавата пирамида. Старият Финджик ревностно се спусна да напълни отново своето оръдие, но с ужас вдигна към небето ръце. Още при първото изгърмяване топът се беше пръснал на две!

11. Вихрушката

Счепкани с нападателите гърди за гърди в каменните гробници, ями и ходове, зад стените от камъни, куповете от плочи, между отделните камъни, в ръце издигнали пушки, ножове, пищови, ками, в меса зачепкали нокти, зъби… никой нямаше вече кой да го чуе.

— Носете накатранени въжа! Топът се пукна! По-скоро да го завържем!… Тичайте, момчета!… Бягайте в града, деца!… — викаше той.

В това време из панагюрските улици се зададе една вихрушка. Орчо войвода, току-що пристигнал със своята чета в Панагюрище, се носеше с всичките си юнаци към укреплението.

Весел, як, мъжествен, духовит, прославен със своите победи, Орчо войвода връхлетя по стръмните плещи на Каменица и веднага се хвърли в боя. Неговата ярост бе такава, каквато изискваше разгарът на боя, в който сварваше своите другари, но която показваше още и това, че лошата новина го бе изненадала на път и наранила твърде жестоко.

Веселостта му, насочена срещу всички поганци, се бе превърнала в ругатни, които можеха да заместят една артилерия. Той плюеше, ругаеше и трепеше всичко, което се струпваше отгоре му да го унищожи. Около него в скоро време се опразни едно място колкото харман, постлано с труповете на турски низами.

Двата табора на Хафъз паша, на групи, които все още оказваха отчаяно съпротивление, най-сетне започнаха крачка по крачка да отстъпват зад каменните укрепления, надолу по сухия хребет към Драгулин дол. Нозете им се спъваха в трупове, които носеха техни униформи. Между тях, с разкрачени нозе, хъркаше един юзбашия. Той бе същият, който при възкачването на хълма се беше смял на „топчестите куршуми“. Една цяла шепа от тях бяха влезли в пробития му корем. По-нататък се гърчеше с последни мъки да се повдигне от земята един млад мюлязимин. Нашивките на рамото му с един саблен удар бяха разсечени на две.

12. Трето изкачване

Въстаниците отново завзеха предишните си места в каменните гробници, зад двете каменни ниски стени, зад каменните плочи, наредени на купове, в дупките и всяка пукнатина в твърдата скала, която можеше да се използва за легло и прикритие. Старият Финджик получи накатранени въжета за здравия си топ и след като го беше вече увързал и напълнил, стоеше замръзнал на мястото си с пламтяща запалка в ръка. Нейните нагазевени парцали горяха с пушлива и твърде силна миризма. Конницата на запъхтения и разцепен Орчо войвода се нареди зад него от двете му страни, като взе за прикритие десния склон на укреплението.

Въпреки своята победа и бягството на двата Хафъз пашови табора всички въстаници мълчеха, с погледи, отправени към Висок.

Двама по двама, конници с бели чалми на главата, с бели ръкави на ризите си, с гърди, изпъчени върху внимателно стъпващите из урвите коне — от Висок слизаше казашкият алай. От време на време само сриването на някое копито, слабото цвилене на кон, който е седнал внезапно на задницата си, успокоителното потупване по врата, това бяха звуковете, които достигаха като ехо сред гробната тишина в укреплението, но и това ехо скоро се загуби в Драгулин дол.

На широкия коларски път казаците се посрещнаха с разбитите остатъци от двата табора на Хафъз паша. Тяхното посрещане беше спиране. Техният поздрав беше: „Стой!“

Невлизали досега в сражение с бунтовниците, с пресни сили, хладнокръвни, по-сигурни за своята защита от пехотинците, като всички кавалеристи доволни, че са разбити пред очите им два табора на Хафъз паша, който командваше целия поход, но комуто те не искаха да се подчиняват — казаците наложиха своята самоувереност на разбитите и разпръснати войници. Те ги събраха зад себе си, построиха ги в две редици — първият табор в първата, вторият табор във втората — и потеглиха по дължината на цялата си бойна линия напред.

Тъй започна третото изкачване.

Двете редици уморена пехота, две редици — два табора с войници, които изкачваха за трети път ужасната височина — с труповете на своите мъртви другари, легнали между камъните на склона, почувстваха своята нова среща с тях като едно страшно предупреждение.

С началници, подчинени на казашкия алай, който не търпеше началници, те имаха гърбовете на казаците за покрив, а задниците на конете им за стена. Тъй те достигнаха за трети път скалистия гребен на Каменица. Внезапно тяхната стена, която ги закриляше отпред, се сблъска с това нещо непреодолимо, но познато, с което те се бяха сблъсквали вече. С трясък, с гръм в нея започнаха да валят подпорните стълбове, жив, строителен материал да се превръща в червени купчини месо, които подскачаха, ритаха и издаваха грозно и сърцераздирателно цвилене. Покривът над главите им започна също тъй да подскача, да се клати, да се проваля и въпреки гръмовете, които се изпращаха от негова страна, да се събаря и руши.

Без да могат да влязат още веднъж в сражение, нито да изгазят купчините кърваво конско и човешко месо, като видяха бели чалми и бели ръкави да пушкат с пушки и разиграват вече конете си надолу по страшния склон, разбитите остатъци от двата табора на Хафъз паша, превърнати в една впаплачосана сбирщина, хукнаха презглава надолу подир тия, които ги бяха върнали назад.

По каменливата нанадолнина обаче се пресрещнаха с черкези, низами, башибозуци, водени от петстотинте трапезундски редифи на Селями паша. Последните се качваха по склона с извадени ятагани в ръце.

13. Трапезундците

Горе, в каменните ями на укреплението, където защитниците на Панагюрище с трескавите си и уморени ръце изтърсваха от торби, паласки, джобове и пазви последните фишеци и патрони, срещата на разбитите и разпръснати казаци с трапезундските пълчища, която не можеше да се види, се почувства като едно глухо сблъскване на подземни сили.

Трапезундците, оная страшна сбирщина от разбойници авантюристи, които нямаха друга заплата за службата си освен имота и живота на повалената жертва, които имаха Селями паша за началник, се подчиняваха на командата и заповедите само на един генерал, когото имаха у себе си — звяра.

Те се разбъркаха с разиграните из нанадолнището казаци, двойно повече ожесточени след ненадейното поражение, нанесено им от един слаб и необучен враг. Според преданието те се раждаха върху конско седло с ятагани на кръста и пищов в ръка. Можеха ли да допуснат да бъдат победени от едни селяни!… Като се прибавиха в това разбъркване и двата табора разстроени низами на Хафъз паша, получи се един хаос, в който нямаше повече редици, нямаше началници. Начело застанаха трапезундците и всеки трябваше да се подчини на тяхната страшна команда!

Тия, които горе по окопите се приготовляваха за новото сражение, се спогледаха.

По заповед на Соколова неговите стотина защитници, наклякали зад втората стена, се сгъстиха при първите стотина зад първата стена. Те се притиснаха към дясната страна и малко нещо зад Бобекова.

Орчо войвода прибяга със своята конница и взе за прикритие втората каменна стена, тъй че двестата ратници на Соколова, които подкрепяха ония двеста на Бобекова, си почувстваха гърбовете облегнати на него.

Стотниците Ильо, Делчо Цолов, Тропчо, Калинчек и Кипилеца, командващи дясното крило, се сгъстиха един към друг, но останаха без окопи, само с едно подкрепление зад гърба си, черешовия топ на стария Финджик. Той бе сега увързан с накатранени пачаври. Самият артилерист стоеше разперен зад своето каменно закритие с пламтяща факла в ръка.

С шишанета, опрени на рамо, с ножове, стиснати в ръка, замръзнали по местата си, стаили дъх, с бързо биене на сърцата, с болка в уморените гърди, с изтръпнали от блъскане стави, две нощи неспали, обливани от дъжд, гладни, обрулени от вятър, опушени от барут, с очи, впити в каменния гребен на крепостта, защитниците гледаха в очите върховния си жребий.

Една дълга и гъста редица, настъпваща по продължението на целия каменлив гребен, рамо до рамо, в ръце с голи ятагани, в пояса с дълги пищови, с ризи, почернели от кръвта на предишни жертви, с горните си дрехи, крадени от гърците, с червени накървавени кърпи около главите, с очи на хиени, зърнали отвисоко богатата и прелъстителна жертва, със зъби на глутници, с една жажда — за кръв, с една цел — плячката, черкези, башибозуци и трапезундските петстотин разбойници нахлуха в укреплението, без да може някой да ги възпре. Тъй при буря черната морска вълна нахлува в строшения кораб.

Защитниците на укреплението видяха подкованите обуща над главите си, червените кърпи да прехвъркат окопите, кървавите ризи да надскачат каменните стени. Те скокнаха на нозе. Окопите им станаха излишни, шишанетата им станаха тояги, гърдите им се превърнаха в стени, ръцете им в юмруци. Тия юмруци удряха, трошеха, блъскаха между хиенските очи, в оголените вълчи челюсти, на глутницата в кървавите гърди. Поваляха в изоставените окопи като в ями, самите пропадаха в тях като в капан. Хвърляха камъни и биваха затрупвани с камъни. Цепеха въздуха с викове за помощ и получаваха насърчения отнякъде, където борбата бе най-гъста. Всички чувстваха, че оредяват, че пропадат, че изостават назад, че са малцина, че се увличат все по-надолу и по-надолу по хребета на укреплението. Първите къщи на града вече се мяркаха, размесени с хаоса на битката, пред очите им. Заповеди, насърчения не се чуваха повече от никъде. Те бяха разпръснати, изгинали, разбити!…

Когато за въстаниците командата стана излишна, един човек като заблуден призрак, в чието лице никой не можеше да познае повече коменданта Иван Соколов — опушен, раздърпан, с куртка в парцали, с коси в дим и пепел, с език, пресъхнал от викове и насърчения, с очите — в горещи сълзи, намери в подножието на Каменица своя кон, метна се на гърба му и веднага напусна града.

XXI

Поражението

1. Кукла

През това време по улиците на Панагюрище бягаха вече гъсти тълпи. Техният писък се чуваше надалече. Това бягащо население, загубило силите си и ума си от страх, което представляваше една богата плячка, можеше да утоли жаждата за кръв на петстотинте трапезундски разбойници, а още и на черкезите, казаците, башибозуците и Хафъз пашовите низами, устремени към Драгулин махала. Тозчас то щеше да бъде настигнато от тях, ако градът нямаше още едно укрепление, което се държеше от въстаниците. Ако не се водеше ожесточен бой на Кукла.

Защитниците на това последно укрепление, малцина по брой, откъснати от всяка външна помощ, останали без началници, без команда, бяха загубили надежда за избавление, но продължаваха да се бият колкото отчаяно, толкова и храбро. С всеки изминат миг огънят, димът, изригванията на пръстта, размесени с хора, с коне, с оръдия, се свличаха все по-надолу и по-близо към Кукла.

В тези напрегнати мигове тези отчаяни защитници наумяваха за своето минало. Тия селяни, излезли с оръжие от панагюрските къщи, които се виждаха вече да се рушат и димят в дола, носеха на челата си отпечатъка на едно битие, в което те бяха опознавали издръжливостта на Крума, получавали царски дарове под стените на Цариград заедно със Симеона, завладявали Адриатика заедно с Асена. Едно битие, причинявало някога пожари, рушило престоли, обезпокоявало инквизицията, враждувало с папите, триста години водило войни с армиите на божите заместници. Били някога богомили в България и Византия, патарени в Италия, албигойци във Франция и Германия, тия селяни роби в Отоманската империя бяха останали рицари.

И този път те бяха приели приключението. И този път те се бяха показали готови за борба до смърт.

Като нямаха повече началници, от тия войници всеки си стана генерал.

Те се числяха вече към една войска, в която геройството обуславя йерархията. Те си нямаха на ума, че в същото това време лорд Раглан не е могъл да спомене името на един сержант, който спасявал английската войска, защото не било позволено да се провъзгласява за герой чин по-долу от офицерския. Тия редници без имена, без примери, без бойни отличия, разпръснати из ходовете, залегнали сами край окопите, всеки за своя сметка защищаваше крепостта.

Едни бяха избрали за прикритие големия сипей, стена от сбит пясък, в която куршумите потъваха, а гърмежите не даваха ехо. Деветина души бяха, между които само Никола Хаджигеоргиев бе стотник, а останалите осем прости редници.

Костадин Кацара и Марин Кацара, двамата братя, бяха между тях. От този сипей те можеха да поглеждат от време на време към почернелия покрив на своята кацарница. От нея се виждаше също и южната стена с олющена мазилка, на която се тъмнееше малкото прозорче. Двамата братя поглеждаха натам, където бяха останали затворени острите им сечива, няколко непредадени на стопаните им нови качета, един куп дъбови и букови дъги, приготвени за сглобяване, върху които бяха захвърлили на излизане теслата и брадвата, купчина талаш и трески, върху които имаше метнато шарено вълнено чердже за сядане.

Затворени бяха останали техните смехове, приказки, звънтенето на наковалнята, размесено с песни, които се разнасяха из Драгулин дол. Тяхната младост и живот бяха затворени там. Но нито единият, нито другият казваха дума за това.

При всеки опит на някой червен фес да се покаже над сипея те вдигаха шишанета и ги изпразваха в него.

До тях бяха прилегнали Станчо Маринов, Марко Нейски, Панко Янков, Димо Ружин, Нико Геров, прости ратници, които бяха останали на Кукла, за да възпрат навлизането в града на 1000 Хафъз пашови войници, две челичени крупови оръдия, 600 цариградски низами на Тахир паша, черкези и хиляден башибозук. Техните прости оръжия възпираха градушката, която с облаци от прах, огън и размахани оръжия в ръце се стичаше от Висок.

Край тях бе залегнал дядо Генко Суровлиев, старец благообразен. Той бе повдигнал глава да гледа връхлитащата върху него съдба с едно спокойствие, достойно за библейски времена.

Когато видя от първите сипеи на Кукла, превърнати вече в прашни вихрушки, размесени с огън, да пробягват надолу, приведени надве, с претрошени шишанета в ръка, някакви разкъсани и почернели фигури, които трябваше да бъдат въстаници, той стана, отърси пясъка от коленете си и съобщи своето решение да се смъкне по сипея надолу в Драгулин дол.

— Колкото и да е било невъзможно такова нещо в мирно време — каза той, — аз се надявам да стигна жив до поройното дъно, защото зная в кой двор наблизо са оставени два черешови топа… Ще отида да ги изкарам на бърдото Свети Спас и оттам възнамерявам да стрелям по неприятеля и да му попреча да слезе от Кукла.

2. Канлъ̀табия

Другите осмина останаха да лежат неподвижни върху опасния сипей. Никой не отклони очите си от настъпващата буря, да погледне как е стигнал старецът в Драгулин дол. Не го ли е пребила стръмната пързалка, направена от най-ситно пресеяния от ветрове пясък.

Твърде скоро обаче те трябваше да се сетят за неговия странен път и да го последват.

Пясъкът на тяхното прикритие изведнъж бе заврял и закипял тъй неудържимо, както вреше и кипеше вече всичко направено от пръст и пясък около тях.

Те за последен път изпразниха оръжията си в бурята, наклякаха на хлъзгавия пясък и както бе постъпил дядо Генко Суровлиев, полетяха презглава по опасната пързалка към Драгулин дол.

Не след дълго те намериха стареца на бърдото Свети Спас да гласи своя дървен топ под една почерняла от сухото дива киселица. Той бе стъкмил за своето оръдие едно добро прикритие, което се състоеше от счупена кола, останала само две колелета, вирнати нагоре като колела на чекрък. Някакъв покрив бе сложен върху тях, който бе сандък на каруца. Върху дървения скелет на своя блиндаж дядо Генко бе натрупал купчини слама, два-три стари пъна и едно прогнило корито, служило за поене на добитък през време на харман, станало свърталище на врабци, които твърде много обичаха това място. До последния момент в коритото трябва да е имало вода, защото върху сламата продължаваха да се оцеждат кални капки.

Когато видя осмината си другари, с които общата участ го бе сбрала върху сипея на Кукла, да прибягват към него край плетищата на харманите, дядо Генко им подвикна да изкъртят някой плет и да го донесат за уякчаване на прикритието. Но бе станало вече твърде късно.

Прахът и огънят, които слизаха от Кукла, дадоха под себе си ход на оня черен мравуняк пълчища, подобно на тия, които бяха се смъкнали от Каменица и пълнеха вече Драгулин махала с ревове, с вонята на барут и кръв. Тези два мравуняка едновременно бяха съзрели бърдото Свети Спас, върху което се събираха разбитите въстаници, и от две страни се спуснаха към него. Те непрестанно гърмяха и преследваха нещо, което отвръщаше и се приближаваше към бърдото, но още се криеше между плетищата.

Когато осмината бегълци от сипея наклякаха зад прикритието на черешовия топ и дядо Генко подпали намотаната с нагазевени парцали пръчка, каменливият харман на Манчо Генков се зачерви от фесове, които пушкаха към плета от лешникови пръти, наскоро поставен от предвидливия Манча. Зад този плет прибягваха трима въстаника, които се спираха само за миг, за да изпразнят револверите си в гъстата червена сган. Скоро те се загубиха зад плета на Делчо Цолов, който бе уравнил и изгладил своя харман като тепсия. Десетина крачки ги разделяха от прикритието на черешовия топ под старата киселица и те ги направиха в последния миг, когато други черкези и трапезундци като ловджийски песове, с вдигнати ятагани в ръце, се бяха хвърлили вече върху напречния плет, който се състоеше от пръти, намазани с кал и облепени с говежди тор. Тримата бегълци се притиснаха около дънера на крушата, изпразниха силните си револвери в техните глави и спряха да стрелят едва тогава, когато техните гонители с главите си надолу се претърколиха отвъд плета.

Първият от тези трима беше Петър Щърбанов, член на военния съвет. Вторият — Никола Мулешков и третият — стотникът Делчо Цолов, който преди два дена пръв бе започнал сраженията под Стрелчанското плато.

Предвождал 70 ратници, той бе останал сам. От тялото му бе останало половината, лицето му едва се виждаше от дим, калпакът му бе горял, косата му пърлена, лъвчето счупено от саблен удар, дрехите му драни, късани, дупчени, горени.

У него бяха останали здрави само две очи, които мереха, и две ръце, които бранеха.

Петър Щърбанов също тъй мъчно можеше да се познае от един път. Благородната му осанка на учен човек бе останала, но сега бе облепена в кървави дрипи. В очите му зад златните рамки на неговите очила зееше ужасът на погрома, който той като член на военния съвет бе причинил. Идеалът, който го вдъхновяваше, бе разбит на хиляди късове, както златният лъв на калпака му, отнесен от една разпръсната граната. Ако той продължаваше да се държи на нозете си, ако той оставаше на бойното поле и продължаваше да се бие срещу настъпващия враг, туй се дължеше на неговото чувство на отговорност пред цялото население, което поведено на въстание от него, гинеше.

Той не бе поискал да чуе, че главната квартира е свалила Знамето на свободата от своя покрив. Че Пенчо-Хаджилуковата къща е опразнена. Че няма повече военен съвет, заповеди, отговорности, борба…

Оставайки на бойното поле, той себе си обвиняваше!

Неговото отбраняване бе самоубийство.

Никола Мулешков все още имаше на гърба си хубавата си въстаническа униформа, а лицето му, побледняло, имаше две очи, които мереха скъпо да продадат всяка педя земя, по която трябваше да отстъпи.

Дядо Генко Суровлиев подпали фитила на черешовия топ и силен рев, придружен от разтърсването на всички почернели клони на сухата киселица, отнесе неговото гюлле към плета на Манчо Генков. Сбрани на съседния харман, изненадани от такава съпротива, захвърчаха разкъсани фесове, разчупени ятагани, части от човешки тела, размесени с камъни и буци корава, спечена пръст, изкъртена от хармана. Земята, която се бе заличала години наред под слънчевия зной, съхнала, за да се изглади като тава и стане годна за събиране на жито, сега се трошеше под ударите на черешовия топ. Нейните корави късове, превърнати в снаряди, се разпиляваха навсякъде и удряха по главите една сгъстена, налитаща, остървена тълпа. В скоро време целият харман почервеня от разкъсани фесове и кръв. Вместо житни класове върху него бяха налягали трупове, които страшно хъркаха и викаха за помощ.

3. Изтърваният момент

„Времето, когато се воюва, се цени секунда по секунда!“ — викнал Наполеон, навярно в момент на такова напрежение, когато, налитащи една против друга, две вражи страни са настъпяли и са се отбранявали пред очите му.

Виждал е хванат за гушата противник, но кой може да тържествува?… Едно слабо отклонение на вниманието, поглеждане в оръжието, доглеждане в някаква местност настрани, а не напред, където е врагът — ето причината за катастрофата.

Отстъплението е започвало от момента на победата. Изтърваният момент безвъзвратно е отлитнал…

За въстаниците, струпани под дивата киселица, сгушени зад прикритието на черешовия топ, този момент настъпи, когато при четвъртото изгърмяване дървеното туловище на оръдието се пръсна на две половини и те трябваше да спрат, за да го погледнат.

Това бе един поглед, изпълнен със съжаление. Техният помощник, който толкова много им беше услужил, загина!…

Това съжаление трая само миг, но този миг бе достатъчен. Той се стори на неприятеля не миг на затишие, а уплаха. Не мисъл, а отстъпление! Червени фесове, чалми, развени ръкави, лъснати като секири зъби, кървясали очи, извадени ятагани и грозните викове „Аллах! Аллах!…“ заляха целия харман.

Тъй започна отстъплението от бърдото Свети Спас. Военната история на турците е означила името му: Канлъ̀табия[39].

Когато жилавото стъбло на старата киселица стана решето, когато сухите й клони станаха пушек, когато сламата на прикритието стана буен пламък, колелетата на обърнатата кола — трески, а черешовият топ — главня, на хармана, върху който при най-богата вършитба никога не бе имало толкова дим, колкото при тази вършитба на смъртта, извитите ятагани срещнаха лъснатите ножове. Стихията на убиването и разорението срещна гърди, които не искаха да я пуснат напред.

Всеки изскочил от прикритието имаше да се бие на три страни. И на всяка една страна святкаха остриета, нокти, очи. Всяко замахване, всеки рев означаваше свършен живот. Имаше още една страна — назад, — към която никой не поглеждаше.

Към тази страна въстаниците най-сетне бидоха изхвърлени и изтласкани от общия вихър.

На хармана останаха да лежат куп развалини, пазени от двама мъртви стражи: Марин Кацара и Димо Ружин.

Около тях, също мъртъв, бе останал да лежи разпилян навред многоброен враг. От него впоследствие бяха наброени 100 посечени низами, трапезундци и черкези.

Когато вихърът се изтегляше от харманите на кървавото бърдо, един низам си науми да направи байрак. Наведе се, отсече главата на Марин Кацара, забучи я на ятагана си я понесе пред войската към Драгулин махала.

4. Хендекът

Който познаваше Драгулин дол, издълбан от стремителните порои, които се свличаха от Каменица, Висок и Кукла, пълен с вода при всяко лошаво време, винаги разкалян, хлъзгав, опасен за домашните животни, никой не можеше да помисли, че един негов хендек, осеян с техните кости, изпълнен с кал, в която копелетата са затъвали до осите, приличен на капан, угрозяващ цялата местност, може да послужи за нещо, което е несъмнено възвишено и велико.

Такъв именно хендек се намираше близо до кацарницата на двамата братя Костадин и Марин. В неговата кал бяха затъвали всички коли, които имаха участта да преминуват Драгулин дол. Този хендек винаги биваше огласяван от проклятието на коларите, които често пъти подир дълго бавене в хендека внасяха в кацарницата на двамата братя за бърза поправка, олепени от гъста черна кал, своите счупени оси и дървени колелета.

Изтласкан, почти изхвърлен от бърдото Свети Спас, Костадин Кацара тичаше към този хендек, следван по петите от Станчо Маринов. Тон мислеше да се мушне в кацарницата, в своя дом, в своето огнище и да се затвори в него. Това, което е родно и познато, то е покрив, то е защита. Огнището е крепост, прозорецът — бойница, хендекът — ров.

С това чувство Костадин Кацара тичаше към малката кирпичена кацарница край хендека, като мислеше, че брат му Марин е този, който го следва по петите. Марин никога не се отдалечаваше от брата си и сега бездруго го следваше, разбрал неговото намерение час по-скоро да се доберат до кацарницата.

Още няколко крачки да можеше да пробяга до хендека и да се скрие в него, Костадин Кацара никога нямаше да види най-ужасното нещо в живота си. Но той чу зад себе си неистов рев, радостен, внезапен, избухнал от стотици гърла, който го потърси, защото можеше да бъде само рев на победа. Тогава той обърна очи…

Това, което видя, бе ужасно!… Станчо Маринов бе този, който тичаше зад него, а милата глава на Марина, забита на върха на един ятаган, подскачаше пред турците към Драгулин махала.

Костадин видя как този страшен турски трофей, като байрак, се загуби в човешки мравуняк. Остана сам… Останал сам със себе си, той се хвърли върху черните буци пръст на разораната земя и зарева. Той започна да се удря, да се бие, да пищи, да плаче, да си скубе косата. Сълзите, вместо да измият лицето му, каляха го. Виковете, вместо да отпушат гърдите му ги затикваха. Той, който бе водил борба два дни и две нощи, без да се разкае нито веднъж, проклинаше сега съдбата си. Тръшкаше се върху земята, биеше я с юмруци, викаше й да се разтвори и да го погълне, защото той не иска повече нито свобода, нито живот!

В това време, както при дъждовни валежи се изпълняше от стремителните порои, тъй сега целият Драгулин дол се изпълняше с червените стихийни вълни на пълчищата, барутния дим и праха, които се свличаха от превзетото и разхвърлено укрепление на Кукла.

Станчо Маринов, който за един миг мълчаливо бе присъствал на скръбта, повалила Костадин Кацара на земята, сега се хвърли върху него, сграби го в ръце, издигна му окаляната глава и му показа почервенелия и забучал Драгулин дол.

„Гневът — е казал един мрачен мъдрец — разбива окови, събаря зандани, събужда заспалия, дава сила на немощния, кара да закипи и най-замръзналия дух…“ Затуй гневът бил най-великият освободител на човека.

— А… ха! — каза Костадин Кацара, като скочи на нозе. — А… ха!

Вие няма да минете през този хендек! Вие няма да влезете в града!

И той, без да се огледа има ли някой да го последва или не, какво е оръжието му, останало ли е дихание в гърдите му, останали ли са сили в ръцете му, вдигна шишането си, захвърлено на земята, и тръгна към хендека.

Главата на хидрата се бе задала вече от дола и многочленното й туловище искаше да пропълзи през този хендек в неговата родина.

Дупките в хендека бяха кладенци. Той залегна в една от тях като в капан. Главата му бе спокойна. Ръцете хладни. Първият фишек, който щеше да излети от устието на неговото шишане, трябваше да удари в главата настъпващата хидра. Чудовището се отдръпна и спря. Но улучена бе само една глава. А то ги имаше стотина. В това време други ръце, които бяха вдигнали шишане зад гърба на Костадина, изпратиха втори фишек, който се заби в запряната тълпа, додето тя с крясъци се оглеждаше на всички страни откъде й иде напастта. Тогава Костадин се обърна и видя, че Станчо Маринов е скочил в хендека и е приклекнал зад него.

Двамата въстаници, непознати до вчера един на друг, които въстанието бе сбрало в обща съдба, се изгледаха очи в очи. Този поглед бе достатъчен да си кажат всичко помежду си. Този поглед, единствен и последен, бе най-сърдечното и най-топло сбратимяване, каквото само великите души могат да извършат в съдбоносния миг на борбата. Смъртта бе свидетелката, която записваше техните две имена в един общ списък, за да ги представи на едно върховно внимание Отвъд.

От дола бяха забелязали вече тяхното „укрепление“ и стотици доброволци, слезнали от Кукла, освирепели победители, настървени за плячка разбойници, с богатото Панагюрище пред очите си, хванаха пушките си като тояги и тръгнаха напред. Виждаше се отдалеко, че в хендека са залегнали само двама души.

Костадин Кацара извади всичките фишеци, които имаше в торбата си, в джобовете си, скрити в пазвата, и ги сложи пред себе си. Станчо Маринов направи същото и залегна до него. Двамата вдигнаха старите си шишанета в ръце…

За един миг целият хендек се изпълни с барутен дим. В него се виждаха вече мъгляво две глави и две издигнати пушки. Отсреща в гъстата навалица, която напредваше, се провидяха вдигнати нагоре ръце, размахани оръжия. С викове този гъст поток се увлече към хендека. При всяка тяхна крачка хендекът като че ли се свиваше и отговаряше с огън, който нараняваше всичко живо напреде си, но не можеше да го спре, който го поваляше, без да го намали.

Костадин мълчаливо сложи последния фишек в пушката си. Станчо Маринов го погледна и се отвали настрана с изпразнена пушка.

— Свърши ли? — запита кратко Костадин.

Станчо седна с разкрачени нозе в хендека, с поглед, впит в ужасната бърканица, която настъпваше към тяхното прикритие. Неговото шишане напразно бе оставило в нея толкова кървави ями. Чудовището уголемяваше своята черна маса и я бълваше към хендека на хиляди нозе, с размахани ятагани в хиляди ръце…

— Свърших! — въздъхна той.

В това време и Костадин Кацара захвърли празното си шишане. Време за бавене нямаше нито миг. Той скочи върху единия край на хендека и дръпна из пояса си остро наточения нож. Станчо веднага разбра какво трябваше да върши. Оставаше другият край на хендека. Той беше негов!…

Историята по-нататък разправя, че войската дълго време се бавила около този невероятен проход. Тези, които успели да влязат в него, за да преминат оттатък, трябвало да се бият с двамата „луди“ и бивали посичани от тях. Че ямите на проклетия този хендек се изпълнили с трупове на низами. Че те се оказали дълбоки като кладенци, че тяхната кал се превърнала в кървава каша.

След това събитие обаче коларските колелета, когато се търкаляли из Драгулин дол, не затъвали вече на това място, както по-рано, защото минавали върху нещо кораво, което жално скърцало, и че това кораво нещо били човешки кости…

Върху цялата тази страшна грамада легнаха костите на Костадин Кацара и Станчо Маринов. Изравнявайки с костите си този хендек, те не знаеха, че бяха изравнили пътя към бъдещето на своя народ.

XXII

Глутници по домовете[40]

1. Баба Парашкева

Като видя, че въстаниците напущат бърдото и харманите, въпреки че все още се чуваше пушкането на няколко шишанета, баба Парашкева тръгна да залости пътната врата. От вчера вкъщи се бяха прибрали двете момчета Иванчо и Станоя. Всички въстаници бяха напуснали укреплението и заедно с техния баща и двамата им по-млади чичовци бяха отишли да се бият на Белите камъни и Балабанова кория. Те нямаше повече кому да разнасят вода в големите шарени стомни.

Пък и по укрепленията бе започнало да става толкова страшно!… Мъжете отиваха в града и се връщаха омърлушени. Жени дохождаха и си отиваха с очи, подпухнали от плач. Те ги криеха с престилките си, когато някой от въстаниците заговореше с тях.

Най-голямата снаха на баба Парашкева хвана за ръка по-младата, с която си дружеше, и двете излязоха преди два дни да дирят мъжете си. Нито гърмежите, нито природните хали ги бяха уплашили да се приберат вкъщи.

Станоя и Иван свалиха от детските си кръстове скъсаните паласки и ръждивите пищови. По цял ден те седяха край огнището, уплашени и посърнали. Бяха се наслушали в града на различни ужасни истории.

Само сестра им Николина поради детското си простодушие се веселеше, както преди, играеше с парцалените си кукли край огнището, водеше на работа в градината дървените си животни и заплака с горчиви сълзи, когато баба й поиска да отвърже от връзката на вълнената й червена престилка малкото костурено ножче.

Вкъщи като помощница на баба Парашкева бе останала само най-младата й снаха, хубавата русокоса Ана, която рядко излизаше от къщи поради това, че тежко се движеше. Тъкмо тия дни тя очакваше първата си рожба. По-голямата й етърва беше бездетна, сприхава и невъздържана спрямо нея, но най-старата я бе приела вкъщи като своя дъщеря и затуй, когато тя биваше из града или на работа в полето, Ана с радост се грижеше за нейните три деца и внимателно наблюдаваше малката Николина през време на нейните игри из двора.

Изправена над захласнатото в игра дете, русокосата Ана мечтаеше за своето. Питаше се дали то ще бъде едно такова мило момиченце с къдрави косички около бузките. Дали ще си играе с парцалени кукли. Дали ще събира и то дървени остатъци из двора, ще ги нарича с имената на домашните животни, ще ги връзва с връвчица и ще ги развежда на работа в градината?

Когато баба Парашкева излезе да залости портата, голямата пукотевица на бърдото бе престанала. Дивата киселица сред харманите гореше. Цялото бърдо бе изпълнено със сган, каквато тя до своята старост никога не помнеше да е влизала в Панагюрище. Тази сган, която подскачаше подир някаква отсечена и набучена на нож глава, дереше гърлата си и с развени кърпи на глава и развъртени ятагани в ръце слизаше към Драгулин махала. Около нея се бе наблъскало, оцедило и отделило настрани едно множество, както гъстата пяна се избива и натрупва по края на морската вълна. Това бе една мръсна, гадна мътилка, каймакът на блъсканицата, на бурята на изтреблението. И това нещо бе обърнало очи към околните къщи. То ги бе достигнало вече на някои места.

Едва сега баба Парашкева почувства, че е сама, че на ръцете й са оставени трите деца и Ана, която в своето състояние бе повече безпомощна и от тях. Веднага тя се повърна вкъщи и се огледа да грабне някакво оръжие, което би могло да й послужи, но не можа да намери нищо друго освен двата ръждиви пищова на децата и техните празни паласки, захвърлени под миндера. Пред очите й върху полицата се мярна торбата с лютивия червен пипер. Тя бързо я грабна и понесе навън.

В това време откъм съседния плет се раздаде ненадеен и силен вистрел. Група развеселени черкези, които наближаваха плета, хукнаха назад, спряха на около стотина крачки, легнаха на земята и откриха огън. От тях един черкезин, с червен шал през рамо, остана да лежи по гръб на земята. Но тъй като плетът не им отговори, те скочиха отново на нозе и притичаха стотината крачки напред с намерение да го превземат, защото всяка стена от пръти можеше да бъде превърната този миг в укрепление от бягащите и разбити въстаници. Когато минаваха обаче край мъртвия си другар, втори фишек изгърмя от същото място на плета. Първата шарена кърпа, която с пяна на уста тичаше, падна на земята. Така се случи, че новият труп се захлупи по очите си върху лежащия вече труп. Двамата мъртъвци направиха заедно една твърде живописна, шарена купчина.

Баба Парашкева изтича през градината и надникна зад храстето към съседния плет. Зад него бе приклекнал сам-самичък един от техните, въстаник, повечето призрак, нежели човек, в който тя едва позна Георги Джелов.

Дългата цев на неговото шишане бе провряна между прътите на плета. Целият накиснат от дъждовете, той бе обвит с мокрота, която бе залягала и каляла в Балабанова кория и Кукла. С лице, опушено от дим, с калпак, горял на огън, тя го позна само по упорития поглед. Заради него всички в Панагюрище казваха, че Георги Джелов е серт човек! Небето бе изпратило Георгия Джелов да пази нея и децата й от душманите!

В това време двама низами със запасани кръстове и дълги пищови в ръце тръгнаха към плета. Когато стигнаха до струпаните накуп двама мъртъвци, тя ги видя как викнаха в един глас, как вдигнаха ръце и се струпаха върху тях. Стар черкезин, който веднага ги бе последвал, пушна в плета, преди да достигне могилата, но тъкмо когато да измине опасното място, нов гръм откъм плета отговори на неговия. Той ревна и се тръсна цял върху братската могила с издигнати към небето ръце.

— Станаха петима, Георгие!… — провикна се баба Парашкева, без той да може да я чуе. Но тя бе радостна и горда, като че ли викаше на своя син.

— Удряйте кучето! Дръжте го! Самичък е! Няма ли кой да го хване бе? — ревяха останалите нападатели. Но всеки, който се опита да достигне проклетото място, бе осъден да се строполи върху мъртвата купчина с разперени ръце. Баба Парашкева ги извикваше гласно: шест, седем, осем, девет!… Когато и десетият фес се търкули върху могилата, тя запляска с ръце. Но тозчас загледа жално-жално и въздъхна из дълбочината на гърдите си.

Георги Джелов претърси набързо всичките си джобове и като не намери някой друг фишек, снишен надве, бързо тръгна край плета и се загуби из съседните дворища.

Баба Парашкева остана отново сама. Тя веднага се сети за вратнята и тръгна да я залости, но бе станало вече твърде късно. Приливът, образуван от оная мътилка на всички мюсюлмански тълпи, слезли в Панагюрище, с кърпи на главите си, с лица, лъснати от пот, със зъби, изпочупени от алчност, с черни зевове вместо устни, които блудно хилеха, с кръв по ризите си, с боядисаните си в червено пръсти, с ятаганите си, които димяха, бе нахлула непреодолимо в нейния двор. Баба Парашкева бръкна в отворената торба, напълни шепите си с лютив червен пипер, затече се към вратата и го хвърли право в очите на своите гости.

Тия яки мъже, които се бяха били с топове, с бомби, с куршуми, с ятагани, тоз миг изреваха от непоносима болка. Неочаквано ослепели, изгорели от лютивина, те се хвърлиха навън да дирят вода, като викаха за помощ.

Един исполин с шарена гъжва на глава, един башибозук с ръце, разголени като бели греди, който в своето село се бе прославял като борец и пехливанин, тръгна право срещу опасната бабичка, втренчен, настървен, като разярен бик. Двете бели греди се вдигнаха над главата й, но тозчас изцъклените му очи пламнаха в огън. Той се залюля с глава и гъжва, замотани в червен, смъртоносен облак. Другарите му се отдръпнаха от него. Те се пазеха да не ги докосне.

С рев, като се ловеше на всички страни, той се хвърли заедно с червения облак към вратата.

В това време баба Парашкева усети, че децата са излезли, че се намират вън… Че са вече около нея. Че уплашено я викат и прегръщат полата й. Дърпат я с малките си ръчички. Чуваше как зъбите им тракат. Как са се разплакали от мъка и страх.

Тя обърна очи да ги погледне и утеши. Но когато направи това, една светкавица блясна над главата й и я разряза надве.

Вцепенени от ужас, двете момчета останаха стиснати за ръка. Николина обаче, като видя милата си баба Парашкева с глава, разсечена надве, да пада на земята, писна сърцераздирателно. В този миг една космата ръка я сграби. Тя смъкна всичките й дрешки — от бялата ризка с дантели до тъканата й червена престилка, на която, завързано за връзката, бе останало да виси костуреното ножче. Турчинът изрева победоносно при гледката на бялото й кръгло коремче и заби щика си в него. Вдигна я като трофей на рамото си и понесе навън.

Неописуеми зверски викове на тържествуване заглушиха детския рев. Нейните малки ръце и крака напразно се мъчеха да се заловят за дулото на пушката, додето я обляха цяла с кръвта си.

2. При децата

В това време Ана, паднала на колене пред домашния иконостас, разтреперана като лист, се молеше с ридания, които не можеше да заглуши:

— Смили се не над мене, а над бедното ми дете, Божия майко! — шепнеше тя. — Спаси, спаси детето ми! Избави го! Избави го!

Тя вдигна ръка да се прекръсти. В този миг чу писъка на малката Николина в двора. Грабна дългия шал, с който прикриваше тежкото си положение, но несварила още да го заметне на плещите си, чу детето да надава грозен рев, заглушен от груби и страшни смехове.

Свикнала да наблюдава игрите му и да го варди от беда, Ана изскокна на двора, но пред очите й се представи ужасна гледка. Трупът на свекърва й, която й бе като рождена майка, лежеше с глава, разсечена на две половини през клупа на черната й забрадка.

Голото тяло на Николина с увиснали главичка и ръце един войник изнасяше от двора, прободено на щика си. Кръвта на детето обливаше пушката, ръцете му, главата му. Всичко това изглеждаше тъй странно и недействително, че тя усети как бълнува. Две кървави ръце я стиснаха за напълнелия кръст. Тя чу дивашките ревове на едни зрители, които имаха безсрамието на зверове. Те бяха достатъчни да я задавят като буря. Тя усети, че кървавите ръце свличат дрехите й. Викна за помощ, но нямаше откъде да я дочака. Някой я блъсна и стовари по гърба й на къщния праг.

Това бе краят. Един остър нож разпори надлъж целия й корем и от нейната пламнала утроба, осакатена, като се осакатява само звярът, биде изтръгнато грубо онова нежно, топло, малко нещо, което бе нейното дете!… Но Ана никога нямаше да чуе неговия писък.

Стиснали до посиняване ръцете си, Станоя и Иван бяха единствените свидетели от този дом, които видяха как из утробата на добрата им леля Ана излиза, прободено от острието на низамски нож, едно окървавено детско тяло.

Низамът вдигна Аниното дете за едно малко краче, замахна с кървавия нож през тънката му половина и докато то риташе и се тресеше в ръката му, разсече го на две. После той го запрати в градината, където за общо веселие двете му половини продължиха още някое време да подскачат поотделно, както подскачаха в праха закланите на дръвника кокошки!

Един с голяма и шарена гъжва ритна с ботуша си изпразненото и осквернено тяло на русокосата Ана и като разчисти по такъв начин къщния праг, влезе, последван от всички разбойници, вкъщи.

Когато се показаха отново навън с пълни-препълнени пазви и джобове, из прозореца на баба Парашкева излезе черен дим. Веднага подир него зад стъклата се провидяха да играят огнени езици.

На същото място в двора обираните намериха отново да стоят двете вкаменени деца, заловени за ръка. Те гледаха втренчено, като че ли бяха умрели.

— А вие какво зяпате тука бре, мръсни кучета!… — ревна той, изтегли ятагана си и с един удар отряза тънкия врат на Станоя.

Главата му отхвръкна настрани. Ръката, която стискаше братовата си ръка, потрепера и се дръпна. Той, който не бе повече едно мило момче, а кървави остатъци от месо и кости, пухна по гърба си в локвата кръв, останала от трупа на дебелата бабичка.

Едва тогава Иван писна. Ятаганът, който бе срязал врата на Станоя, сякаш бе срязал неговите гърди. Смъртта, която бе дръпнала братовата му ръка, неговата бе ударила с най-жестокия в живота удар.

— Вдигни главата на брата си! — ревнаха около него черкезите, развеселен до полудяване. — Ти ще я носиш пред нас из града!…

В официалните статистики на Беринг и Скайлер, поместени в английската „синя книга“, са упоменати такива факти, които Макгахан е описал със следните думи:

„Отсичали главите на дечица и карали други деца да разнасят по града още кървящите им главички.“

Тия, които бяха видели из панагюрските улици Иван да носи главата на брата си Станоя пред една тълпа развеселени черкези, бяха видели едно полуумно дете, което с треперещите си изсъхнали ръчички притискаше една окървавена детска глава на гърдите си.

Те не знаеха, че нему бе останала само тази отрязана глава, която той можеше още да притисне на гърдите си и да носи със себе си, додето му стигат сили.

3. Вдовицата Неранза

Съборена зад вратата на малката варосана стая, увързана с въже, с натъпкана до задушаване уста, вдовицата Неранза най-сетне дойде на себе си, обърна глава, която бе станала тежка като камък, и погледна…

Страшните похитители бяха напуснали нейния дом, след като бяха отнесли всичките й скъпоценности. Не стана нужда те да ровят из къщи и да ги дирят навсякъде. Тя сама им ги предложи, падайки на колене, когато Нона се разпищя, повдигната в две груби космати ръце. Когато я видя притисната на едни разголени космати гърди, по които течеха лигите на един блуден старец, който се тресеше и фъфлеше в нейните малки розови уши.

Вдовицата Неранза се хвърли на колене в нозете му, умолявайки го да пусне дъщеря й. Тикаше в ръцете му златни пари, останали от добрата търговия на стопанина Нено, като се надяваше, че той ще грабне златото, а ще пусне детето. Но всичко това, което тя извърши, сторено бе напразно.

— Ще ти дам, всичко ще ти дам, само пусни я, не я плаши, не виждаш ли… тя е още дете!… — викаше сърцераздирателно тя, като се ловеше едновременно и за детето си, и за грабителя.

В това време стаята се бе изпълнила цяла с космати образи на развалени хора, подобна на тоя, който бе грабнал дъщеря й. Между тях бе влязъл вече и нейният похитител. Той приличаше на другите. Косата му — скрита във фес, очите и веждите му — скрити в гъжва. Носът и устата му — скрити в мустаци и брада, на които космите стърчеха като черни бодли. Но той изглеждаше млад, повече едно космато момче, нежели мъж. Той навярно си имаше майка и някое сестриче, което също като Нона бе още дете…

Додето Нона продължаваше да се къса от плач и да се блъска в ръцете на стария турчин, тя се хвърли на колене в нозете на този, който в момент на отчаяние кой знае как й бе вдъхнал безумна надежда. Свали бисерните обици, които, като сватбен подарък от стопанина си Нено, винаги носеше под черната забрадка, и ги пъхна в ръцете му. Стисна ги в големите му шепи и с ридания, които късаха гърдите й, молеше го да спаси дъщеря й в името на неговата майка, която сигурно има някое такова момиченце, добро и мило дете, което е негово сестриче!…

Ала обраслият в косми младеж, когото тя заклинаше в името на майка му, сигурно си имаше и баща, може би същият, който, сграбил Нона в старческите си прегръдки, разтреперано фъфлеше в ушите й и я увещаваше да се покори на съдбата си. Той се изсмя в лицето й с един рев, който я накара да скочи на крака и да се отдръпне назад. Този рев й показваше, че харесаната от него бе тя!…

Неранза обаче нямаше време да мисли за себе си. Тя се хвърли да изскубне детето си от ръцете на похитителя и ако трябваше да го направи, щеше да я запази със своето тяло. Но страшният юмрук на младежа затикна писъка в устата й. С бързина на див звяр той смъкна гъжвата от главата си, смени юмрука си с нея, натъпка я в смазаната й уста, отвърза дебело въже, навито около кръста си, увърза я като сноп и я хвърли на пода край вратата. Пред очите на низамите, които влизаха и излизаха от къщата, додето всеки дереше, късаше, чупеше, грабеше и отнисаше навън по един къс от нея, пред очите на нейното дете вдовишката й рокля бе разкъсана на парцали…

Тя не можеше да види повече нищо, но чуваше жалните писъци на Нона, които идеха от моминското й легло, и хъркането на звяра, който я душеше.

Когато къщата бе опразнена и стъпките на похитителите заглъхнаха бързо в буренясалия трап пред дома й, вдовицата Неранза обърна тежката си като камък глава и отвори очи.

Подобно разкъсано цвете, удавена в сълзи, с руси къдри, разскубани и провиснали около двете й бузи, с устни огризани, олигавени и безсрамно изсмукани от черните счупени зъби на старика, с тънки бели ръце, безпомощно увиснали върху разпокъсаните й скути, Нона седеше на своето осквернено, окаляно, разкървавено легло и не смееше да погледне майка си.

Едва когато забеляза през прозореца огнени езици да се мятат към тяхната къща и дим да изпълня цялата градина, тя слезе от леглото и плахо погледна навън.

— Мамо — прошепна тя, с очи, обърнати настрани, без да смее да я погледне. — Къщата на баба Парашкева гори!… Пламъците навлязоха в нашата градина!…

Но като видя, че майка й не може да й отговори, тя издърпа мръсната гъжва, натъпкана в устата й. С нужното почитание, което изискваше, щото тя да не забелязва нищо, прибра разкъсаните черни дрипи на дългата, жалейна рокля около нозете й, развърза възела на дебелото въже, разви го и така освободи майчините си ръце.

Като развърза майка си, Нона реши своята съдба.

Вдовицата Неранза стана. Тя изглеждаше по-висока, повече кокалеста и изсъхнала, като че ли цялото й същество бе минало през огън. Черните й очи зееха като две дупки. Нона се уплаши и се пресрами да погледне майка си в лицето.

— Мамо — отново се обади тя, за да я възвърне. — Дърветата в градината са подпалени!… Синята акация не се вижда!…

Празните очи на Неранза я погледнаха с горко съжаление, сякаш Нона не бе повече милото й невинно дете, разцъфнало на тринадесет години, а една омърсена и осквернена дрипа. Самата Неранза чувстваше себе си в тоя момент като едно скверно същество, което вони като вещица.

— Не се страхувай! — каза тя глухо, като насън, и без да хвърли пито един поглед към градината. — Огънят е далече от нас!

След малко тя стегна клупа на черната вдовишка кърпа под брадата си и с твърди стъпки излезе навън, като влачеше черните дрипи на дългата рокля с нозете си. Нона я чу да тършува из долапа в кухнята, да трака чаши и налива вода. През това време от срам и почит към майка си тя се затече до големия долап, съблече с треперещи ръце окървавените си дрипи, мушна ги вътре и се облече в чиста, нова рокля, която Неранза наскоро й бе ушила от небесносин вълнен плат. Роклята й не трябваше да бъде празничната, защото този ден беше делник.

Неранза погледна през прозореца на кухнята, повечето за да се увери, че градината наистина е в пламъци. Синята акация се бе запалила от корена, който се намираше вграден в основите на нейната къща. Тя лазеше по бялата стена, отдясно на малкото балконче до втория кат, и отиваше да покрие покрива. Около корена на акацията още през есента тя бе натрупала купчина слама, която пазеше този корен от измръзване през суровата зима. Тази купчина слама бе подпалила акацията.

Неранза отвърна очи и като пристъпяше внимателно, тръгна към стаята. В ръката си крепеше малка шарена чашка, в която бе разбъркала няколко глътки вода. Тя отиде право при Нона, която, пременена в новата си рокля, я погледна плахо и свенливо, като жестоко наранено дете, което с погледа си дири извинение у възрастния човек. Подаде й чашата и каза кратко:

— Изпий я! Това ще те успокои!…

Когато се връщаше у дома, простинала от училище, когато добиеше бодежи в гърдите или в гърба, когато Неранза сложеше голямата си кокалеста длан на челото й, а то гореше в огън, когато кашлицата я караше да се дере в леглото си и да тръшка глава в бялата възглавница, когато най-сетне прибягваше дома и скриваше русата си главичка в черната пола на майка си, уплашена на пътеката в буренясалия трап от някое куче или дружелюбно теленце, Нона винаги получаваше по няколко глътки вода в шарената чашка, които щипеха на гърлото й, пареха или горчаха, но винаги я успокояваха. Тя бе свикнала на шарената чашка с лечебните глътки вода на майка си, затуй и сега я пое и преглътна на един дъх хладната успокоителна течност.

Вдовицата Неранза седна на един стол и пожълтялото й лице се ороси с ледени капки пот.

— Мамо — обади се по едно време Нона с разтреперан глас и като политна от внезапно заматване на главата, залови се за рамото й. Тя не посмя както винаги да седне в нейните скути, нито да облегне главата си на нейните гърди. — Какво ми даде да пия ти!… То ми изгори гърлото и ето сега ми гори стомаха и червата!…

— Нищо, дете — отвърна Неранза с празен и беззвучен глас. — Полегни си, скоро ще ти мине!…

Нона легна на леглото до нея и болно изпъшка.

Бялото й лице изведнъж пламна в огън, от който русите къдри около двете й бузи и челото изглеждаха като запалени. Неранза не дръзна да протегне ръката си, за да опита с длан огъня на малкото й чело.

— Мамо — изпъшка Нона, — като че ли нещо се къса тука вътре в мене!… Става ми много зле!…

Неранза улови ръката на своето дете и почувства как малките посинели пръсти се впиха с ноктите си в ледената й длан, как постепенно се свиват и се вцепеняват.

— Още малко потърпи, сега ще ти мине! — прошепна тя, чута само от себе си.

Вън гърмежите из града продължаваха, земята на бърдото се тресеше, стихията на огъня фучеше в сухите клони на градината и обикаляше цялата къща. Ветрове внасяха и издухваха дима от стаите.

Пред очите на Неранза тия опасни димове вече не значеха нищо. Нейните широко разтворени черни очи бяха взрени вече в ония мракове, приготвени за нея и малката Нона. В тях те се готвеха да изчезнат.

Подир своето безчестие Нона нямаше да намери вече място на земята, където можеше да изкупи своя грях до края на живота си. Нямаше да се намери почтен мъж, който да я погледне с любов и нарече своя съпруга. Вратата на никой дом нямаше да се отвори и да приеме Нона за своя стопанка. Сама Неранза бе загубила много повече. Тя бе изгубила своето дете и правото на онзи свят да срещне отново своя стопанин Нено. Такава осквернена тя никога повече не можеше да се покаже пред неговите очи!…

Стиснала посинялата ръка на своето дете, тя се готвеше да прекрачи прага и да го поведе из ония мракове, в които няма надежда, няма спасение от вечната мъка, няма връщане назад!…

Лицето на Нона се бе свило, сгърчило и посиняло, а очите й потънали в смъртна мъгла, като че ли имаше една ръка, която бавно, но сигурно откъсваше нейния поглед. Изведнъж тя се съвзе, но само за миг и такава намаляла, заприличала отново на дете, разтреперана от страх, тя се надигна в леглото и погледна майка си с ужас.

— Мамо! — извика тя. — Много ми е зле! Аз умирам!…

— Не се бой, дете! — като някаква нечута въздишка отвърна Неранза. — Лесно се умира!…

Нона се строполи на възглавницата си, обляна в сълзи, с ужас загледана в тази жена, която от майка бе станала стена, от сърце — камък, потрепера с цялото си тяло и затвори сините си очи. Когато отново ги отвори, те бяха вече мъртви, а малката й глава бе увиснала на възглавницата като прекършено цвете.

Неранза, която бе угасила светлината на тия очи, не посмя да ги затвори. Ръцете й бяха осквернени и нечисти.

Тя вдигна въжето, с което бе увързана и опозорена, и излезе вън в пруста да го окачи на една греда, далеч от мъртвите очи; сякаш те още можеха да я видят, да се уплашат от туй, което бе намислила да извърши.

Когато вдовицата Неранза увисна и се залюля на стъкмената от нея бесилка, сухото й кокалесто тяло не потрепера и не издаде някакви предсмъртни конвулсии. Сякаш, преди да увисне на клупа, то е било вече мъртво.

Пламъците на синята акация, повлечени от вятъра в пруста, подпалиха разкъсаните поли на дългата й черна рокля, които се развяваха около нозете й.

В скоро време от бялата варосана къща, която имаше две стаи, скрити под нацъфтялата на гроздове синя акация, останаха буйните пламъци, които се сплитаха, раздухваха на вятъра и възнасяха до небото.

4. Краят на Николина

Сгушени, притиснати един до друг край мъждукащото огнище в малката схлупена стаица, слепият старец и младата девойка се ослушваха във всеки гърмеж, който разтърсваше бърдото. Подир всяко гръмване земята потреперваше из основи, а лепежът на гредите се разпукваше на парчета и оронваше върху свитите им вратове. От два дни останали без хляб, без да смеят да си извадят прясна вода от кладенеца, който се намираше в двора, баща и дъщеря търпеливо чакаха бурята да мине, като хора, от които не зависеше ходът на събитията.

— Какво става вън? — запита слепият старец, когато чу гърмежите на Каменица.

— Нашите се бият за свобода — отговори Николина.

Тези думи тя бе чула от Рад Клисаря, русокосия Рад, който се смееше весело, когато бърбореше с нея в буренясалия трап край плета.

— А какво е това свобода? — запита по едно време слепият старец.

— Свобода… това значи да няма повече турци — отвърна Николина. — Тогава ние няма да им слугуваме.

— Да, това нещо е добро — съгласи се старецът.

Но когато топовните гърмежи започнаха да разтърсват земята на тяхната къщурка и лепежът на тавана да се рони върху сляпата му глава, когато не викове, а по-скоро ревове на мъже, които са се хванали един други за гушата, започнаха да достигат от бърдото, той се умисли и каза с жална въздишка:

— Дете, ама защо им е потрябвала на нашите тая свобода? Същото мислеше вече и Николина, сгушена на рамото му, заслушана в грохота на топовете, в гърменето на пушките, тръпнеща при всяко потреперване на земята. На окопите тя видя да отива Рад Клисаря, който, като прегазваше копривата в трапа, й подвикна весело от вратата. Тя отдавна си мислеше, че Рад я обича. Ала нейното сърце за другиго тръпнеше, когато се ослушваше в гърмението на окопите. Павлета Суйлев оня ден прегази копривения трап с шишане на гърба и отиде на Кукла.

С разтуптяно сърце и пресъхнали устни Николина плахо му се обади зад плета, но той й махна с ръка и отмина.

„Чичо Павлета“, му викаше преди няколко години тя, когато заедно с Нона отиваха да играят в неговата градина под бърдото.

Най-много те обичаха да тършуват в дълбоките ями, които той изкопаваше една подир друга и засаждаше с овощни дръвчета.

Другояче го наричаше тя от една година насам, но това име пазеше само за себе си. Павлета Суйлев беше горд и нетърпелив с жените. Надали щеше да чуе някога той това име от нейните устни.

Преди една година, когато минуваше посред пладне през копривения трап, тон видя Николина застанала на вратата и тогава се сети за нея.

— А ти защо не дохождаш вече да играеш в градината? — подвикна й той. Лицето на Николина пламна в огън и тя наведе очи. Росна китка цвете трепереше, забодена в косата й. — Я гледай, че ти наистина си пораснала, мома си станала вече!… — каза Павлета и си отиде.

С нейното порастване той си беше обяснил защо тя не дохожда вече да играе в неговата градина.

От височината на бърдото тя всеки ден наблюдаваше как той изгражда своята нова къща. Тополките край плета израстоха тънки и високи като него. Николина често се питаше, когато Павлета дострои новата си къща, коя жена ще въведе в нея да му шета?…

И тъй Павлета бе там, където земята се тресеше, където въстаниците защищаваха укрепленията, където върху главите им се сипеше огън и гръм. Притисната до стария слепец, тя усещаше тия гърмове да падат върху нейната глава и лепежът, който се трошеше и ронеше върху тях, зловещо й наумяваше, че не само нейните близки в укрепленията, но че и тя самата може да загине. Че това, което се извършва навън, не е повече една весела игра на „свобода“, а едно геройско посрещане на смъртта.

— Чудно нещо — каза по едно време с треперлив глас старецът, като обърна към нея черните кухини на очите си, — толкова много съм теглил аз, откакто загубих светлината на деня, а нещата около мене потънаха в мрак. Толкова пъти съм викал смъртта, а сега, когато я чувам над главата си, треперя!… Николино, чедо мое, улови ръцете ми!…

Привечер той отново й заговори:

— Моята баба, когато стана на 99 години, много се страхуваше да умре. Тогава тя ни разправи тази приказка: „Един старец трябвало да отиде за дърва в гората. Насякъл ги, натоварил ги на гърба си и дълго време ги носил. По едно време той толкова много се уморил, че свалил товара от гърба си, заплакал и завикал смъртта. Смъртта веднага дошла и го запитала защо я вика. Старецът, като я видял, затреперал, скочил на крака и й отговорил: «Викам те да ми повдигнеш товара!…»“

Стиснала в двете си малки топли ръце неговите вкочанени пръсти, Николина престана да го слуша, а наострила уши, се ослушваше в някаква си врява вън, която идеше от дома на вдовицата Неранза. Тъкмо в това време низамите бяха излезли от варосаната къща с напълнени пазви и ръце и бяха нагазили през високата коприва на трапа.

Между тях имаше неколцина по занятие разбойници, които подир една хубава къща не можеха да оставят непретършуван и един коптор. Те погледнаха отвън колко е схлупена бедната хижа на слепеца, но влязоха, защото им се бе случвало да открият някоя рядка скъпоценност и в най-мръсния бордей.

А вътре в бедната хижа те намериха Николина… Радостни ревове ознаменяваха щастливото отбиване от техния път.

Пожълтяла и разтреперана от страх, Николина се видя оградена от едни човеци, които по големина бяха мечки, по свирепост вълци, с лица, обрасли в козина, с дрехи, наплескани с кръв, с пазви, натъпкани с плячка, с устни, които цвъркаха лиги и воня. Наоколо не се намираше нито един близък човек, който можеше да се застъпи за нея. Да прогони тия брадати чудовища от тяхната къща… Да я спаси!…

— Николино!… — викаше плахо слепият старец. — Къде се дяна?… Защо ме остави?…

В това време Николина се бореше за живота си. Стиснала устни, тя хапеше и се дърпаше от ръце, които я грабеха като лапи, риташе нозе, които я затискаха в земята като мечешки стъпала. От един звяр тя минаваше в ръцете на друг, още по-свиреп, по-мръсен, по-жесток.

— Кои са тия тук? — едва чуто бъбреше старецът, разтреперан от страх като листо. — Защо толкова много викат?… Къде си, Николино?…

В това време Николина съгледа на вратата застанал един башибозук, който, вдигнал пушката си, мереше в гърдите бедния старец. С писък сърцераздирателен, изненадал един нов звяр, който се бе скопчил вече в нея, тя го отхвърли с нечовешка сила настрана, скочи, метна се на врата на слепеца, за да го запази с тялото си, и го прегърна с двете си ръце.

Куршумът бе изпратен вече. Смъртта, избавителка на беззащитните, бе определила един куршум за двамата.

Тъй и останаха те. Девойката — прегърнала слепия старец. Тъй, вкочанени и прегърнати, ги намериха подир много дни хора, които бяха дошли да се борят с чумата в града, а после разказваха навред за видените ужаси.

Стихийният огън, който изгори бялата варосана къща на вдовицата Неранза, не бе достигнал скромната хижа, за да скрие в своите пламъци свидетелството на нейния ужас.

Дълбокият, изпълнен с коприва трап, който ги разделяше, го бе угасил.

5. Неочаквано укрепление

Укрепленията паднаха и въстаниците бяха разбити. Додето баба Парашкева хвърляше в очите на своите нападатели лютив червен пипер, за да запази чедата си, додето вдовицата Неранза чакаше край леглото смъртта на своето дете, за да увисне сама на бесилката и се предаде на огън, додето Николина гинеше, прегърнала слепия старец, за да го запази с тялото си, цялата армия на Хафъз паша навлезе и спря на Долното хороигрище при къщата на хаджи Симеон.

Двама въстаника, слезли от Кукла, като отстъпваха от къща на къща, от плет на плет, като пушкаха на всяка крачка, бяха съгледали открехнатата сводеста порта на Делчо Хаджисимеонов и веднага се вмъкнаха в нея. Като се вмъкнаха тъй сполучливо, те я затръшваха и заключиха. А една такава порта от дебели дъски, обкована с цигански гвоздеи, затръшната и заключена, не е нищо друго освен крепостна стена. Тъй че двамата въстаника, загубили Кукла, си намериха ново укрепление.

Стопанката на къщата, изненадана от падането на Каменица и Кукла, загубила ума си от топовните гърмежи, които разтърсваха Драгулин махала, и от писъците на първите жертви, бе сварила да облече децата си, да ги грабне за ръка и по всичко си личеше, че оградена от тяхното уплашено писукане, току-що бе изхвръкнала навън. Белите шаячени терлички на момченцата, също тъй съвършено чисти, бяха захвърлени върху стана и чекръка на майка им. Дългата хурка, и този път стъкмена с гладка бяла къделя, бе съборена на пода.

За да стане познатият на всички ред в Делчовата къща безредие, причина бе изненадата.

А за да остане вратата на неговия имот незаключена, това бе едно указание, че неговите домашни ненадейно се бяха намерили под действията и погледа на онази, която не чака да се затварят порти, да се мисли за имоти и покъщнина.

Под нейния поглед човекът излиза треперящ и гол. Тя нищо не приима, но и на този, който бяга, нищо не се позволява да носи със себе си.

Рад Клисаря и Стоян Пъков довлякоха големия Делчов стан до заключената сводеста порта и струпаха на купчина едрата му дървена покъщнина върху него. Превръщайки се в развалина, долният кат се преобрази в барикада.

— Хаджисимеоновият син никога повече няма да види полза от този стан! — каза Рад Клисаря с оня шеговит тон, с който обичаше да говори.

Нито опърлената му руса коса, над дясното ухо станала на пепел, нито опушеното му лице, на което сините очи святкаха като бели, нито скъсаната му и на много места торена въстаническа униформа, нито пораженията на Каменица и на Кукла бяха угасили звънтението на неговия глас. Рад продължаваше да играе играта на живота със същата енергия, с каквато я бе играл на Балабанова кория и на Кукла. Рад си доиграваше… И на тази игра имаше намерение да остане докрай!

Този път обаче с него беше и Стоян Пъков, милият Стоян, който други път пръв ставаше и напускаше всяка веселба, за да си иде у дома. Този път Стоян се приготовляваше да остане с него докрай на тая най-страшна веселба, защото на нейните богати трапези вместо вино се проливаше кръв…

Като казваше, че Хаджисимеоновият син никога повече няма да види полза от този стан, Рад не можеше да допусне, че от този стан ще види полза цялото човечество. Че върху него вместо с бели вълнени нишки да се тъче шаяк — с нишките на човешката гордост ще се тъче история…

И че в развалините на този величествен стан той ще остане тъкачът!…

Стоян според навика си нищо не му отвърна, а отиде в килера да дири други вещи, които би могъл да натрупа върху стана.

В полутъмното и прохладно помещение, изпълнено с миризмата на доброкачествен домашен сапун, който съхнеше нареден върху закачените на стената полици, той намери каче с прясно сирене, наскоро докарано от мандрата на Делчо, тенекия мас, качета с осолено овче месо, тлъсти и крехки пастърми, майсторско произведение на Делчо, закачени на дървени закачалки, едно отворено тенеке, останало наполовина, с осолена сланина, опушени свински бутове върху кухненската маса, кошница с яйца, подпрени на стената нощви, парцалените кукли на децата и малките им обувки зад вратата… мир, тишина и ред, каквито имаше и в неговия дом.

„Домове!… — промърмори той. — Семейства!… Добри дни… тъжни спомени!…“

Рад дойде при него и двамата с голяма бързина започнаха да изнасят и да трупат върху стана зад вратата качета, тенекии, а върху цялата грамада захлупиха нощвите.

В това време низамите ги бяха забелязали да влизат в тази улица и като ги видяха да изчезват от очите им, тичаха вече с револвери в ръка и тук-таме надзъртаха по вратни и дворове. Те наближаваха вкупом Делчо Хаджисимеоновата къща. Начело вървяха цариградските низами на Тахир паша, водени от един поручик. Следваха ги по петите низамите на Хафъз паша, които не бяха свикнали да се движат в колона, а връхлитаха като глутница.

Казахме вече, че каменната стена на Делчовата тъкачница си имаше две валчести прозорчета, защитени от железни решетки. Те бяха единствената промяна на Делча в плана на бащината му къща.

Тези две кръгли прозорчета, предназначени да осветляват тъкачницата, сега се оказаха два кръгли мазгала. Тези два мазгала се бяха заели от главите на двамата приятели. Очите им бяха впити навън. Шишанетата им се готвеха да пръснат стъклата и да проврат дулата си през решетките.

Когато преследвачите им се изпречиха пред очи, пръв Рад пръсна своето стъкло, фишекът му полетя към цариградските низами и достигна поручика. Той викна уплашено, хвана се за гърдите и се строполи възнак на земята.

Скоро под него изникна локва кръв, в която се тръшна и отъркули втората жертва. Това бе високият и креслив низамин, който с револвер в ръка тичаше от дясната му страна.

— Аман!… Дръпнете се!… Засада!… — развикаха се другарите му и като изпразниха револверите си в двете решетки, започнаха да се теглят назад. — В тази къща има комити!…

Стоян Пъков бе изгърмял в Хафъз пашовата сбирщина. Тя остави един труп да се търкаля на земята и побягна назад.

— Приготви се! — обади се подир малко Рад. — Оттук ги виждам, готвят се да се върнат!…

Скоро гърмежите и пукотевицата в каменната стена се подновиха с удвоена сила. Синята мазилка на горния кат се нашари като решето, а розовият букет над дървеното балконче, който наподобяваше фамилен герб, още с първото изронване на мазилката, загуби няколко цвята.

Стоян си избра един бабаитин с фес без пискюл, който навярно бе свалил, за да не увеличава още повече голямата си пипонеста глава. Един, който, преди да дойде в Панагюрище, в своето родно място е бил удушвач, убиец с брадва… с топор.

Когато го видя начело на нападателите да гърми и насърчава всички наоколо, Стоян се премери право в разголените му черни космати гърди. Подир един гръм фесът без пискюл отхвръкна към насрещния дувар. Силен рев придружи строполяването на голямото тяло на земята.

Има другари, които и под огъня на куршумите не могат да бъдат прежалени. Бабаитинът си имаше няколко бабаити, злодеецът си имаше братя. Те го грабнаха на ръце и понесоха назад.

Новият прилив обаче, който напираше подир тях, се оказа от вълни, дошли по различни пътища. Когато двамина от челната редица се строполиха бързо по лице на земята, останалите минаха върху гърбовете им и нападнаха на каменния зид. Сега те бяха размесени. Хафъз пашови войници с цариградски низами, които се отличаваха между тях с новите си стегнати униформи.

Нови парчета синя мазилка от горния кат се строполиха на улицата, като вдигнаха облаци прах. Двете малки прозорчета с железни решетки отговориха с ожесточен огън. Те искаха да покажат на нападателите, че не могат безнаказано да човъркат стената на тяхната крепост. Тази стена бе последното им закритие и те трябваше да знаят, че до нея може да се допре само ако тях няма да ги има, тоест ако паднат мъртви.

Нови петима повалени, с килнати фесове настрани, които ровеха от болки земята около себе си и хъркаха под каменната стена, бяха достатъчно доказателство за тяхното решение.

Само след половина час улицата пред Делчо Хаджисимеоновата къща се намери покрита с трупове. От тях можеха да се наброят около стената десетина, заедно с цариградския поручик. Бабаитинът, убит от Стоян Пъков, бе отнесен на ръце от своите другари към хороигрището.

Скоро нападателите се оттеглиха към трите градински огради, които си приличаха като роднини, наполовина тухли, наполовина островърхо изрязани и грубо боядисани дъски, една от които, поради пряко попадение към страната на хороигрището, бе вече съвършено разрушена. Цариградските низами се спряха пред нейните развалини и навлязоха в градината, а Хафъз пашовите войници отидоха да се съветват с пашата, който бе застанал пред къщата на хаджи Симеона и от половин час чакаше заедно с цялата си армия да се превземе и разчисти малката уличка, която водеше от Долното хороигрище към града.

— Стояне — обади се през това време Рад, като остави пушката си, а изтегли от пояса си остър нож. — Аз ще изляза да взема пушките на ония, дето лежат вън. Босфорските кучета се бият само с шнайдери.

— И аз ще изляза с теб! — каза Стоян.

— Ти ще ме вардиш от прозорчето! — викна Рад, опърничав както винаги. Преди Стоян да се дръпне от прозорчето, той изхвръкна през задната врата на полутъмното килерче.

Стоян го видя да открехва дървената вратичка, съседна на Делчовия двор. Видя го да подхвръква на улицата и леко като птица, огреяна от слънце, да подскача от купчина на купчина върху мръсната леш.

Няколко низами изскокнаха от разрушения двор и пропукаха върху него, без да могат да разберат какво е това наистина. Когато обаче проклетата стена им отговори веднага с непрестанен огън, те се увериха, че комитите са затворени вътре, и отново подириха прикритие зад разрушената ограда.

С подскачане от локва кръв на друга Рад Клисаря нарами шнайдерите на убитите и техните патрондаши.

Той вече ги нахвърляше върху барикадата зад стената, когато от хороигрището се зададоха Хафъз пашовите хора. Това бяха един онбашия и двама чауши, които не носеха със себе си никакво оръжие. За доказателство на това държаха ръцете си скръстени на гърдите.

Когато стигнаха на 10 разкрача от проклетата стена, около която се бяха натъркаляли десетина техни другари и роднини, те се направиха, че не ги забелязват, наредиха се един до друг и високо издигнаха глави. Тогава онбашията с ясен и силен глас се обърна с лице към стената на чист български език:

— Юнаци, Хафъз паша знае, че вие сте комити и че сте въстанали с оръжие в ръка срещу слънцето на света, срещу най-великия от великите — падишаха!… Но тъй като вие проявихте необикновена храброст, той изпраща на двама ви своята прошка! Вашите другари са разбити и се намират в нашите ръце! Вашият град е завзет от всички страни! Сложете оръжието си! Не проливайте повече кръв! Вие сте простени!

— Лъжете, кучета!… — изрева в отговор Рад Клисаря, защото знаеше, че Стоян нямаше да си даде тоя труд да отговори.

Двамата тозчас изтеглиха новите си шнайдери да ги опитат връз Хафъз пашовата делегация. Тя веднага отстъпи назад и се завърна на хороигрището.

Бяха изминали напрегнати тревожни часове. Хафъз паша продължаваше да стои пред къщата на хаджи Симеона. Стоеше неподвижно около него и цялата негова армия. Никой не знаеше какво чакат, никой не смееше да каже пръв, че иска да върви. Щеше да му се отговори; „Превземи проклетата къща, че върви!…“

На третия час и на своя глава започнаха настъплението си трапезундските разбойници. С кърпите на глава, с окървавените ризи — разголени на гърди, с гръцките връхни дрехи — крадени, нетърпеливи за лов, като гладни изгладнели зверове, те нахлуха в Делчовата улица, без да гледат че газят върху трупове, и започнаха да гърмят върху каменния зид. В скоро време синята фасада съвършено се обезобрази и заприлича на лице, надупчено от едра шарка. Никой не можеше да каже, че до вчера то е било гиздаво и младо.

Изпочупените стъкла на горните прозорци се потрошиха и с гръм изпопадаха на улицата.

Тогава двете малки кръгли прозорчета на долния каменен зид, които си имаха две железни решетки, а през решетките промушени дулата на два шнайдера, трескаво заработиха. Те откриха непрестанна и отчаяна стрелба срещу трапезундската налитаща сган.

Като връхлитаха, без да спрат, а не можеха да сполучат нищо друго освен един зид, покрили с шарени кърпи и трупове една проклета улица, когато можеха да сложат костите си в милия роден Трапезунд, чужди на тая земя, която бяха дошли да грабят, безсилни пред една стена, която прикриваше своите храбри защитници, трапезундците отстъпиха в безредие и с пяна на уста от безсилна ярост и хиляди проклятия се върнаха най-сетне на хороигрището.

Стояне — каза Рад. — Вън са вече 25!… Ще изляза да взема и техните пушки. Патроните ни се свършват, още едно такова нападение, и ние трябва да отстъпим!

Ще отида аз! — подскочи Стоян. Но Рад бе вече изхвръкнал навън.

Цариградските низами пропукаха от разрушената ограда и навлязоха в улицата. Най-сетне те бяха разбрали, че тая светла птица, която кацаше от труп на труп и обираше патроните и оръжията им, е човек. Не призрак, а бунтовник!… Но както и при първия им опит да го доближат, опасната стена се разтвори, блъвна огън и ги ослепи.

Русият призрак, награбил пушки и паласки, изчезна в бълващата вече непрестанна огнена стихия стена. Върху падналите мъртви низами отново настъпи гробна тишина.

— Стояне — каза Рад, — проклетите трапезундци са си изгърмели патроните. Паласките им са почти празни!

— И аз изгърмях своите — отвърна Стоян. — Какво да правя… цариградлиите навлязоха в улицата да те хванат!…

Рад Клисаря му подаде половината от събраните патрони.

— Ще чакаме нова плячка — каза той. — Ако не стане така, Стояне, ще дойде време ти да се измъкнеш оттук. Помисли за дома!

— А ти? — запита Стоян. Други път, когато ставаше да си отиде от веселба, той никога не запитваше Рада. Той знаеше, че Рад си доиграва. Че на всяка веселба Рад ще остане докрай! Но сега го запита.

— Аз ще остана! — отвърна Рад — Когато свърша куршумите, ще изляза на улицата и ще ги запра с нож!

— И аз мога да върша същото! — хладно отвърна Стоян.

Рад се хвърли на гърдите му. Двамата се прегърнаха горещо и целунаха братски. Те знаеха, че тази прегръдка и тази целувка са тяхното сбогом завинаги.

През туй време голямата дървена врата на хаджи Симеона се изкъртваше с боздуган и пред нейния каменен свод бидоха докарани познатите челичени крупови топове. Те бяха предназначени да извършат едно дело, което се бе показало тъй позорно на оня хладен англичанин, предан туркофил, че в своя доклад до английския посланик в Цариград го бе накарало да впише печалната забележка за военните подвизи на Хафъз паша.

Само че този път дулата на Хафъз пашовата артилерия не са били насочени срещу 200 въстаника, а срещу двама!…

Дълго време от развалините на Делчо Хаджисимеоновата къща остана да се възнася към небето непрестанен димен стълб. Свидетелство? Не! Един олтар!

6. Непознатият

„Изобщо най-голямата и жестока битка, може да се каже без преувеличение, е станала вътре в селото — пише Захари Стоянов, — когато юнаците бяха разбити вече и всеки от тях действаше отделно за своя сметка.“

След като къщата на Делчо Хаджисимеонов се превърна в развалини и се обгърна в пламъци, армията на Хафъз паша се раздвижи на Долното хороигрище. Една върволица цариградски добре облечени низами, разбъркана с трапезундски и черкезки шарени дрипи, които, окървавени, вдъхваха потресающи чувства дори у башибозуците, придошли за кървава плячка от най-дивите села, още един разнебитен и оредял табор на Хафъз паша, и ние ще имаме представа най-сетне какво бе тръгнало от Долното хороигрище по нагорната уличка към града.

Пред тази върволица излезе една команда Хафъз пашови низами и тази команда прибра труповете, които застилаха пътя. Прибирането им трябваше да се извърши с такава бързина, че и авангардът на настъпващата колона да не може да ги види.

Останаха да се изгазят само локвите кръв. И тъй колоната най-сетне се отърва подир пет часа чакане, гърмение и напразни жертви от проклетата къща, превърната от топовете в голям огън, в който изгоряха двамата комити.

Недалеч от Делчо Хаджисимеоновата къща се белееше къщата на Делчо Ширков, варосано, масивно двуетажно здание, заобиколено с ниски къщурки, сгушени в овощни дръвчета. Това солидно двуетажно здание си имаше и дълбок зимник с малки прозорчета, на които можеше да се опре една добра пушка.

Когато челото на пъстрата колона се зададе, тази пушка, която бе една особена, тънка и дълга като гега, бе опряна вече на едно от тия прозорчета и насочена към пътя.

Човеците, които бяха възпирани на Долното хороигрище цели пет часа от грабеж, бяха станали глутница. Очакването бе станало порой, търпението ярост. Този порой и тази ярост можеха да бъдат отново възпрени само от един труп, строполен ненадейно в нозете им. Смъртта е стената на бент, предназначен да погълне стихията.

Когато преминаваха тичешком край варосаното бяло здание и не твърде близко до него, защото наоколо му имаха малки къщурки, но достатъчно близко, за да бъдат достигнати от един сигурен куршум, този труп, необходим за възпирането на каквито и да е живи същества, макар и заети с тичане към плячка и изпълнени с жажда за кръв, разпери ръце, ревна с цяло гърло, изтърва пушката си и се строполи пред шарената глутница. Тъй той препречи нейния път.

Това бе трупът на един трапезундец с червена кърпа на глава, който бе тичал преди всички.

Додето глутницата се огледа, додето нерешителните отстъпваха, като трябваше просто да сгазят ония, които приклекнали на едно коляно, започнаха да стрелят в отбрана, от подозрителната къща продължаваха да летят едни невероятни куршуми. Изпращани със сигурност, която изглеждаше предизвикателство, с точност, достойна за една по-висока съдба от тая на един поразен въстаник 25 куршума един подир други поваляха своите жертви.

Най-сетне и тия страшни куршуми замлъкнаха, защото сигурният стрелец навярно бе изстрелял всичкото си джепане.

Ако някой можеше да го зърне, когато си излизаше от зимника, щеше да види, че това е един непознат за панагюрци човек, на възраст, от която никой нищо повече не чака. Неговото старческо лице, цялото изпорязано с нож, свидетелстваше за голяма опитност. Бръчките на лицето му криеха едно спокойствие, каквото познава само дългата и предълга борба.

Това бе старият рилски харамия Тодор Хайдутина.

Сложил празната си, дълга като гега, пушка под мишница, загърнат в късата си бяла долама, останал по своя воля в най-застрашената част на едно селище, което му бе съвсем непознато, защищавал до последния си куршум отсъствието на един хора, които никога нямаше да признаят неговото застъпничество, той можеше да се види как си отива малко попрегърбен, без много да бърза, като че ли вървеше през гъста гора, а не из един превзет от душманите град.

7. Павлета

Додето пъстрата сбирщина от таборите на тримата паши взимаше решение как да се отърве от своите жертви, от падналите 25 трупа, натъркаляни, току-речи, на входа на града, пладнето мина.

Най-сетне решението, което бе взето, да се посипе барут върху лицата им и да се подпалят, ако не бе много добро, то поне донесе облекчение за всички. Това значеше наистина тяхното съществувание да се ликвидира, тези мъртви да бъдат оставени без гроб, без спомени в паметта на техните близки, но тази мярка бе едно отърваване от пакостната мърша, която твърде неблагоприятно свидетелстваше за жертвите на господаря и упоритата съпротива на роба.

Трапезундците бързо се заеха с изпълнението на тази задача, додето цариградските низами се оттеглиха настрана, за да не присъстват на едно погребение, което за тях бе една свирепа варварщина.

Поручикът, който ги командваше, бе висок човек, с жълто монголско лице и мечтателни тесни очи. Той носеше униформа спретната и чиста, като че ли не бе влизал в сражение с облаци барутен дим, с вулканически прахове и огън. Той изглеждаше особено нетърпелив и оттегчен от това, което предстоеше да се извърши пред очите му.

Като обърна гръб на пътя и отправи своя копнеющ поглед към полето, той съгледа една близка къщурка, която по всичко се виждаше да е строена от стопанина си с голям мерак. Недовършена още, наполовина измазана, новите й тухли се червенееха зад един ред прави чемшири, зад ниски плодни дървета, които приличаха на купни сено, неподвижно забити в земята, и три зелени бряста, събрали накуп своите върхове. Мир и тишина… сред едно полесражение!… Оазис в прашните вихрушки на пустинята!… Ето какво съгледа той.

Ако великата империя на полумесеца нямаше такива проклети роби, които се бунтуваха, сега той щеше да лежи с наслада под сянката на своите високи чемшири и кипариси, които съставляваха един кът от неговия мирен живот в Истанбул.

Привлечен от своите спомени, поручикът неволно се отправи към тази малка примамлива къщичка, без да помисли, че стъпва на разбунтувана земя. Сега той видя вратня, отрупана с вейките на френско грозде, разтвори ги и влезе в двора. Чемширите бяха два реда и ограждаха чисто постлана дворна пътека. Трите високи бряста правеха покрив над един самодивски кладенец, заобиколен с големи сиви каменни отломъци и здравец. Дълбоката зелена трева, която растеше наоколо, изглеждаше недокосвана от човешки крак или домашно животно.

От кладенеца се отделяше малка пътечка, направена от по един камък, подобно бели блюда, наредени едно до друго. Тя се губеше под стряхата на къщата.

Чужденецът се поколеба да нагази направо през чистата и дълбока зеленина, за да стигне до кладенеца. Размисли малко и тръгна към къщата, за да премине по белите камъни. Той искаше с пълни гърди да вдъхне аромата на здравеца, да надникне в огледалото на чистия сенчест кладенец, да помечтае…

Във време на война всяко помечтаване е предизвикателство на съдбата. Помечтаването е спиране, но спиране с разголена шия, с разкрити гърди. Още по-страшно е. Помечтаването е очи, които не виждат.

Когато наближи къщата — само с чудесния кладенец в своите желания, — поручикът съгледа при четирите тополи човек, който изглеждаше току-що прескочил плета от френско грозде. Този човек бе страшен.

В дрипи от глава до нозе, опушен като да е горял на огън, с кървави рани от нож по лицето, с металически лъв на един раздран калпак, с лява ръка, увиснала надолу от рамото, с очи, които изригваха мракове и смърт, безспорно — един човек бунтовник, който държеше в здравата си дясна ръка пушка. Той бе стрелял с нея, сякъл, горял до този миг, замерян отвред с куршуми, с картечи, с щикове… Но този страшен човек навярно сега се намираше в своя дом!…

С един бегъл поглед и въобще единствения, за който му бе останало време, чужденецът можеше да установи нещо, което наистина бе трудно установимо — поради реда в тази къща и разрушението, което бе настанало у човека, поради неосквернената чистота на тоя дом и унищожението на човешкото тяло; тишината под сенчестия кладенец и бурните мракове в очите му, дълбокия мир на дома му и неговата битност на въстаник!… Ала без съмнение стопанинът на този рай бе той!… Това се виждаше в стойката на неговото гордо и стройно тяло, което, изправено пред тополите, изглеждаше изникнало от тях. Това се виждаше в грозния му поглед, с който за миг бе съгледал един нашественик в своя имот.

Поручикът неподвижно гледаше явлението пред своите очи.

Помечтаването го бе заслепило…

Пред него стоеше Павлета Суйлев, който два дни и две нощи, в изригванията и димовете на един барутен вулкан, в градушката от куршуми, в разрушената и превърната в ями и гробове Кукла с пушка в едната ръка, с нож в друга до последния куршум бе водил сражението… именно срещу него! Би се, за да не го допусне в своя дом! А сто че го бе заварил тук!…

Този бе единственият миг!

Павлета захвърли празната си пушка, изтегли нож от пояса си и с рев, който носеше от укрепленията, в същия миг, в който омразният натрапник го погледна в очите, хвърли се върху него и заби своя нож до дръжката в гърдите му!

8. Изкуплението

Една древна поговорка гласи: „Смъртта не приема оня, който има да плаща.“ За същото е говорил Иисус, когато е казал: „Додето не изплатиш последния кодрант…“

Напразно тоя ден Петър Щърбанов диреше смъртта по бойните полета. Тя го остави невредим в развалините на укрепленията. Тя не го улучи с черкезки лют куршум, когато слизаше от Кукла под очите на врага. Тя не го отсече с ятаган на бърдото. Тя го гледаше отстрани, когато той крачка подир крачка отстъпваше от харманите, като не преставаше да гърми ту с единия, ту с другия си револвер срещу преследвачи, които бяха пълчища. Самотен, ужасен като призрак, мерен от хиляди очи, обсипан с градушка куршуми, ала неуязвим!…

С дрипите на парадната си въстаническа униформа, със златно лъвче на калпака си, разбито на късове, с ужаса на погрома в очите си, който зееше зад златните рамки на очилата му, с тяло, треперещо от напора на една буря, непосилна за неговата съвест, с нозе, които отдавна трябваше да са подкосени, ако можеше да се откаже от дълга си, този човек продължаваше да се движи по бойното поле като един фантом.

Губейки свободата и народа си, той не можеше да загуби себе си!

Тъй крачка подир крачка, с нападателите пред очи, с поразено Панагюрище зад себе си, Петър Щърбанов премина рядката акациева горичка, покрита навред с обрулена шума, и черните ями, издълбани от снарядите, полузарити от накършени клони и повалени дървета. Още няколко крачки, и той прескочи ниската телена ограда на една малка зеленчукова градина с царевични стебла, разперили вече зелени листа над купчинки зелен фасул. Прекоси малката каменна пътечка, оградена с цъфнали шибои, червено мушкато и се намери в своя дом.

Когато да се наведе и мине под ниската лозница, която си имаше чардак над двата прозореца на къщата му към задния двор, той чу отвътре писъка на Нона. Тя бе любимата му дъщеря, израснала в ръцете му, винаги плашлива, чувствителна към най-малкия шум, при всяка промяна на времето, тръпнеща с цялото си малко тяло, което се успокояваше само когато той го притиснеше на гърдите си.

Четиригодишната Нона обичаше баща си с любов, която я правеше отчаяна и разплакана, когато той не биваше вкъщи. И сега, дебнеща по всички прозорци неговото завръщане, загубила ума си от гърмежите, които се носеха навън, без да знае какво става, с вцепенената от скръб майка пред себе си, която от два дни бе престанала да отвръща на нейните въпроси, Нона първа съгледа баща си. С писък сърцераздирателен, най-сетне намерила спасение в своята мъка, тя се хвърли навън да го посрещне, прегърне и приветства. Подир нея изхвръкнаха Стефан и Прода, която препъна майка си на самия праг.

Нона вярваше, че любимият й баща, който винаги я успокояваше, който бе толкова силен и добър, можеше и сега да направи, щото гърмежите вън да престанат, а нейният страх веднага да се превърне в детски игри и радост. Какъв бе обаче нейният ужас, когато тя погледна баща си!… Разпокъсан, окървавен, с лице, което я уплаши много повече от гърмежите, защото бе непознато. Това опушено и грозно лице не й се усмихна, когато тя изтича да се хвърли на гърдите му. Неговите добри очи зад златните очила бяха пълни със сълзи.

Майка й, без да продума нито дума, захлупи лице в престилката си и горко заплака. Писна и Прода, защото първи път виждаше майка си да плаче. Но тъй като нямаше вече кой да я утеши, Стефан като най-голям я прегърна и затули устата й с ръка.

Вън дворът и оградата изглеждаха толкова променени и толкова страшни!… Прода не трябваше да пищи, защото това страшно нещо изведнъж оживя при нейния писък и се раздвижи от всички страни. Това бяха едни космати начернени глави с очи светкащи като на бесни кучета, със зъби навън изхвръкнали, с лиги, протекли по брадите им! Вдигнали голи ножове в ръце, те наведнъж бяха навлезли от всички страни в техния двор. Кучешките им очи бяха вперени в нейния баща. Като пристъпваха крачка по крачка, те ограждаха него!…

А той с добрите си очи, които бяха изпълнени със сълзи зад златните очила, погледна жално и безпомощно жена си. Тя, без да знае какво да прави, гледаше като втрещена в пожълтелите от страх деца.

Той видя, че Нона както винаги първа затрепера. Малкото й лице от жълто стана мораво и синьо. Нейните очи, впити в него, се разкривиха от ужас, но късно бе станало да се намеси и да я спаси.

Той бе загубил силата на бащата, правата на съпруга. Той повече не бе крило на този дом!…

Добрият баща видя как Нона падна. Малкото й сърце се разби пред очите му от страх. Кръвта му бликна през малките й посинели устни. Но той не се притече, не посмя да я повдигне на ръце, да я притисне на гърдите си…

Това, което той посмя да направи, бе най-неочакваното, най-ужасното.

Той пъхна стиснатия револвер в устата си, гръмна в нея, олюля се с цялото си уморено тяло и грохна с разбит череп в нозете на жена си и децата си.

В този миг неговата съвест бе отброила „последния кодрант“. И смъртта най-сетне го бе допуснала при себе си.

XXIII

В развалините на Престолния град

1. Последната врата

Какво е вършила през този паметен ден армията на Хафъз паша в Панагюрище, свидетелства скромният надпис върху надгробната плоча на Джуджовия род:

„Не чуди ся, зрителю, с нас смъртните, а погледни какъв е ужас турското безчеловечие:

В 1876 година 30-й Април Афуз пашовата дива сган над цяло семейство тука загуби. Баща на семейство съм

70-годишен Стоян Джуджов.

Съпруга ми 63-годишна — Рада.

Син ми 35-годишен — Стойо.

Снаха ми 30-годишна — Нена.

Храненица ми 12-годишна — Дела.

Унука ми 9-годишна — Рада.

Унуче ми 1-годишно — Стоянчо.

И съседче ми 6-месечно — Стойо.

Жертва сме ние осмина, братко българино, за твоята свобода, а тебе остая като най-безцен залог да я съхраниш.“

Онази пъстра сбирщина, съставена от цариградски добре облечени низами, размесени с трапезундски и черкезки дрипи, с един разнебитен и оредял табор на Хафъз паша и башибозуци, която първа се откъсна от Долното хороигрище, задържана до пладне от стария харамия Тодор Хайдутина около Делчо-Ширковата къща, като предаде всичко около тази къща на огън, с ревове, които предвещаваха мъст и грабеж, най-сетне изпълни града. Тази сбирщина именно се намери в центъра на бунтовническата столица. Тя заграби и опожари нейния дворец, седалището на военния съвет, Пенчо Хаджилуковата къща.

През две врати от този дворец се намираше къщата на поп Георги Футеков, родна люлка на знаменоската Райна. Постройка двуетажна, масивна, с тайни скривалища в стените, в които се влизаше от тавана, с високи дувари, които ограждаха широкия двор, зеленчуковата градина, цветните лехи и тежката, нависнала от чардак асма, гордост и постоянно занимание на презвитера Нона. Постройката бе истинска крепост, достъпна само от две страни — от изток и север, — където се намираха двете врати: едната голяма порта, направена с дебели диреци, желязна заключалка и мандало, а втората — малка, но също тъй добре укрепена като първата.

Много уплашени семейства от Драгулин махала, които знаеха, че къщата на поп Георги е строена като крепост, още сутринта бяха потрошиш на голямата порта и получили радушен прием. До пладне къщата се изпълни с бабички, старци, невести, девойки и малки деца, с техните завивки, грабнати на ръка и вързани в бохчичка, хляб и сирене, с тяхното плахо шушукане, с лицата им, които прежълтяваха при изригването на всеки снаряд в града, с хълцането, гукането на пеленаци и пищенето на малки деца, с молитвите и благословиите на поп Георги, който все още мислеше, че може да изпълнява пастирските си обязаности из двора и стаите на двата етажа, из тавана и зимниците, навред, където имаше придошли хора. Насядали, наклякали, притиснали се рамо до рамо, сгушили глави един до друг, те го слушаха и се покоряваха на неговите разпоредби.

Самата презвитера Нона, която навред бе пророкувала тази всенародна катастрофа, сега изглеждаше примирена с населението и се разпореждаше да го посрещне в своята къща. Ако не общата радост, то общата гибел я бе приобщила към всички. Ако някога можеше да им пречи, сега тя искаше да им помогне, като ги настаняваше из двора и стаите на своя дом.

Но не само народа имаше вече при себе си презвитера Нона. С него тя бе получила и своята Райна.

Райна сега шеташе навред около нея, помагаше й при посрещането на уплашените гости, при настаняването им. Прегръщаше децата и ги целуваше с успокоителни думи. А когато ги предаваше в ръцете на майка си, посрещаше сивите си очи с нейните и презвитера Нона чувстваше за първи път, че Райна я почита, че й е благодарна заради нейното участие в общата мъка.

Тя разбираше, че презвитера Нона има сега на ума си не старите укори и натяквания, а само съхранението на своето дете. По-малките се намираха в безопасност под нейното крило.

В преизпълнената вече с хора къща последни се прибраха 15 млади и по-възрастни мъже въстаници, които носеха шишанетата си празни от Каменица и Драгулин махала. Техните опушени и охлузгани дрехи, техните ожесточени лица и насечени ръце достатъчно ясно говореха как е паднала Каменица, как е била превзета Драгулин махала. Иначе техните пресъхнали устни мълчаха и не разказваха нищо.

Те поискаха да им се дадат фишеци, куршуми и веднага се качиха на втория кат, където заеха места зад четирите прозореца. По покрива на къщата се чуваше непрекъснатото тракане на куршумите, като при градушка.

Голямата порта към пътя се заключи и укрепи. Залости се и малката порта на север.

2. Една къща — едно полесражение

След като подпалиха хаджи Луковия палат, една тълпа трапезундци и башибозуци съгледаха тази укрепена къща и се отправиха към нея.

Два-три боздугана веднага изпитаха упоритостта на голямата порта. Башибозуците довлякоха отнякъде остри брадви и заудряха с тях в дъските на портата, като че ли цепеха пънове. Тогава в портата зинаха наведнъж няколко дупки. Този миг четирите горни прозореца на къщата оживяха. Те станаха устия. Устията изведнъж изригнаха огнени дихания. Тия дихания бяха сега дихания на страха и разгрома. Но те още можеха да се отбраняват. Силата на мъката им бе техният огън.

Когато брадвите отново се вдигнаха срещу портата, четирите прозореца отново блеснаха.

Ушите на нападателите се изпълниха с неочакван и силен гърмеж. Портата се нашари с куршуми. Улицата се нашари с окървавени трупове. Прииждащите въоръжени тълпи ревнаха и залегнаха край дуварите.

— Щурмувайте зида и прозорците!… — кряскаха няколко низами.

Ударите на брадвите, които цепеха портата, заглъхнаха в непрекъснатата стрела на въстаниците.

Сред настъпилия хаос една къща бе превърната в полесражение, четири прозореца бяха превърнати в бойници. Една пътна врата в крепост!

Тази съпротива сред един поразен град, това опълчване на шепа въстаници подир едно поразено въстание, тази неочаквана крепост, която гълташе жертви, сама трябваше да се предаде в жертва!

Цял табор низами бяха допуснати да нахлуят в улицата. Те отхвърлиха с нозе труповете на башибозуците. Скараха се с трапезундците и нападнаха на укрепената къща.

Тяхното навлизане в улицата се почувства в самата къща като землетресение. Петнадесетина въстаника, които вардеха край прозорците, се спогледаха.

— Низами са… — каза Илия с луничавото лице, като надникна през прозореца.

Той бе по професия железар. Ръцете му бяха като чукове. Илия бе най-якият, затуй го слушаха всички.

— Няма да удържим. По-добре е веднага да влизаме в скривалището! Който иска да бяга, време е да бяга през малката врата!…

Презвитера Нона хвана за ръка синовете си и с малки торбици на гърба ги настани в редицата на ония, които напущаха дома.

Поп Георги тръгна да заведе останалите през тавана в тайното скривалище, вградено в страничната стена. Той изглеждаше пребледнял и сега трепереше като лист.

Въстаниците изпразниха за последен път шишанетата си в пътната врата, взеха ги в ръка и един след друг се изкатериха нагоре по малката стълба. Скоро те се загубиха в тавана.

Тогава в цялата къща на поп Георги Футеков настъпи олелия, разбъркана с клетви и ридания. Жените се хвърляха към своите съпрузи и ги заклинаха час по-скоро да последват примера на петнайсетината войници, да се качат в скривалището или да напуснат дума през малката вратичка, додето не е станало много късно. Тях турците непременно ще убият, докато на беззащитни жени и деца няма да смеят да посегнат.

Децата гледаха примрели от страх своите майки, които си късаха косите и се прощаваха пред тях с бащите им. Всички, които бяха дошли тук и вярвали, че ще намерят в дома на светия човек закрила и подслон, загубили бяха всяка надежда.

Поп Георги остана единственият мъж в къщата. Той се луташе между жените, утешаваше старците, окуражаваше примрелите от страх и милваше главите на децата, които се държаха с ръце за неговото расо и тичаха навред заедно с него. Когато страхът събра всички жени и деца в една стая на долния кат, той се изправи сред тях като сред уплашено стадо. Ненапразно той им беше пастирът!…

— Ами ти, попе Георгие? — издигна изведнъж глас презвитера Нона, която се изправи на прага и огледа натъпканата с жени и деца стая. — Защо не се скриеш и ти?…

— Аз съм духовно лице, какво ще искат те от мене? — отвърна отецът, като се мъчеше да придаде твърдост на гласа си. — Нека се бият с въстаниците! Моята работа е в черковата! Па и те — нали са хора, нали имат вяра, имат духовни служители, — те знаят почитта, която заслужаваме! Не! Мене нищо няма да ми направят!… Те ще се умилостивят от молбите ми и тук никого не ще закачат. Аз ще изляза да ги посрещна, когато навлязат!…

— Ами къде е Райна? — викна презвитера Нона. В гласа й прозвуча ужас.

В това време пътната врата биде нападната изново с оглушителен трясък. Една голяма дупка зина, и то при самата желязна ключалка. Една космата ръка се провря в дупката и посегна да отключи. Последва я чалмалия глава, като глава на звяр.

Презвитера Нона писна и се хвърли нагоре по стълбището към празните стаи. Вратите навред бяха разтворени. Прозорците зееха изпочупени. Таваните — надупчени с куршуми. Цялата покъщнина — застлана с вар, като при землетресение. Надупчена, изпокъртена, изпочупена, пърлена, пламвала, тя бе угасвала сама, затисната от пушека и мазилката, които я покриваха като саван.

Цялото това разорение за един миг се изпречи пред очите на една добра къщовница, грижлива стопанка като презвитера Нона. Всяка вещ в тия стаи принадлежеше ней, заедно с тяхното купуване от пазара, ушиване на ръка, избродиране на гергефа, опиране, изглаждане и поставяне всяко на своето място.

Но най-ужасното всред тези развалини бе дъщеря й Райна.

Застанала при единия разбит прозорец с револвер в ръка, с лице, позеленяло от мъка, с очи, взрени в пътната врата, тя се премерваше в страшната глава на звяра, който бе проврял окървавената си гъжва през дупката и вече развърташе големия железен ключ.

— Райно! — викна презвитера Нона.

Райна се изви за миг и я погледна втрещено. Този поглед бе ужасен. Той излизаше от други времена, Райна бълнуваше!…

Отчаяната майка е тигрица. Най-слабата жена пред гибелта на детето си е исполин. Тя се хвърли, сграбчи Райна, вдигна я на ръце както някога, когато бе малко момиче, на един дъх изтича с нея по стълбата към тавана и успя да я хвърли в скривалището, когато навън се раздаде победоносният рев на нападателите.

Портата и дворът бяха влезли в душмански ръце!

3. Под светлината на пожарите

Когато нощният мрак настъпи, от превзета Каменица към разрушения град се разнесе бойна тръба. Тя свикваше Хафъз пашовите низами и подканяше ненаситните му пълчища да напуснат града като опасен за пренощуване.

Подир тази тръба гърмежите на пушките престанаха. Млъкнаха и писъците на събраните в дома на свещеника жени; словесните извержения на скотове, изливани върху жертвите. Замлъкна трополенето на подкованите обуща, влаченето на тежки предмети по тавана, по пода на долните стаи, на стълбите…

Дълго време презвитера Нона се ослушваше за стъпките на своя съпруг, но като не чу нищо повече, най-сетне реши да излезе от скривалището. Пипнешком тя се промъкна между наклякалите край стената мълчаливи мъже. Райна тръгна да излезе подир нея.

Когато отвориха капака на скривалището и се намериха на тавана, двете жени се стъписаха пред силното осветление, което ги накара в първия миг да помислят, че къщата е подпалена и гори. Но тъй като никаква топлина не се чувстваше, подир малко те се окопитаха и разбраха, че не тяхната къща е подпалена. Военният съвет и съседните на него къщи горяха.

Изхвърлените при обира на тавана вещи, подпорните греди и малката стълбица изглеждаха осветени от пожара, като че ли бяха огреяни от слънце.

— Какво са станали хората?… Къде е баща ти?… — запита тревожно презвитера Нона, като заслиза предпазливо по стълбата. Обхваната от лоши предчувствия, Райна мълчаливо тръгна подир нея.

Когато слязоха по втората малка стълба, пред очите им се показаха всички жени и деца, струпани на двора. Те бяха мълчаливи, неподвижни, окаменели, огреяни от пожарите като призраци, също като че ли не бяха живи хора, а картина от един страшен сън.

Когато видяха попадията и дъщеря й заедно да излизат от къщи, огреяни от околните пожари, тези окаменели фигури изведнъж оживяха, уплашиха се повече от тях, развикаха се, заплакаха и заскубаха косите си. Между тях имаше млади жени, които останаха да лежат примрели край стените на къщата, също като че ли бяха мъртви.

— Къде е мъжът ми? Къде е поп Георгие? — викна презвитера Нона.

Тогава множеството жени, стълпено насред двора, се раздели. Тя видя една фигура в черно расо, простряна върху дворните плочи. Буйната коса се бе разпиляла настрани, а калимавката бе отскокнала от главата й и се чернееше върху съседния плочник.

Дали страшната обстановка й подейства, или скръбта я порази, но презвитера Нона в същия миг обезумя. Тя хвана с две ръце главата си, изскуба косата си, писна с един глас сърцераздирателен и зловещ като на нощна сова, спусна се към трупа, хвърли се върху него и започна да бие главата си в неговите гърди.

— Ах, попе Георгие, съпруже Георгие!…

Ала изведнъж очите й съгледаха, че това, в което се биеше, е окървавено, че гърдите са пронизани, че там където е било сърцето, сега е зинала дупка.

Тя се изправи на колене и изпоразчорлена, разскубана и с посиняло лице, погледна тази малка кървава дупка. За нея тя бе зинала пропаст, погълнала живота на поп Георги и нейния собствен живот!…

Райна бе заплакала горчиво и безутешно над главата й.

Тя не я погледна, не каза: „Ти ни донесе това зло! Ти си виновна! Ти го уби! Своя баща уби ти!…“ Тя изглеждаше обезумяла за минало, за спомени, за всичко, което е било. Цялото й съществувание се бе съсредоточило в това, което бе една ужасна действителност: трупа на поп Георги в нозете й!… Малката кървава дупка в неговото сърце!…

Иваница Герова, добра съседка на презвитера Нона отпреди 20 години, от времето, когато й се роди първото дете Райна, за да я откъсне от това съзерцание, заприказва:

— Той, попадийо, излезе да ги посрещне. Не бе стигнал още насред двора, когато те се нахвърлиха върху него и започнаха да викат „Пара̀, папаз, пара̀!“… Той им се поклони, сам извади кесията си и я подаде на най-грозния, който стоеше отпреде му. Другият, който идеше с него, откачи от шията му големия кордон с часовника, а трети затършува по джобовете му, в пояса, откъдето извади големия сребърен кръст. Хвърли го на земята, удари го с петата си, направи го на парчета и тогава го прибра… Тъй… ако подириш нещо отгоре му, да не помислиш, че някой от нашите е посегнал… Нищо няма да намериш… Не остана какво друго да му вземат освен душата. Оня, най-грозният, който първи взе кесията му, вдигна пушката в него. Поп Георги едва успя да се прекръсти. Не се мъчи много, попадийо. Едно гръмване и толкова… Такъв го виждаш и сега… Оттогава не е мръдвал вече.

Презвитера Нона отново се хвърли върху окървавените гърди на своя мъртъв съпруг, но като не получи никакъв отговор, заскуба косите си и зарида. Тя, която през време на революцията с никакво деяние не бе допринесла за неговата гибел, нямаше с какво да се утеши.

Който готви революция, той е подготвил себе си за буря. Който иска мир, мир има в ума си. Такъв бурята връхлита на открито поле. Главата на неподготвения за буря е непокрита. Незащитена се намери презвитера Нона пред бурята, която обрули нейния дом.

— Не си само ти, попадийо — наведе се отново над нея Иваница Герова. — Погледни всички тия жени, които стоят и мълчат около тебе! Питаш ли ги, додето тебе те нямаше, какво те пренесоха, какво загубиха? Ти не можа да видиш как същите тия зверове, които убиха твоя мъж, се нахвърлиха върху тях, как им късаха дрехите и месата, как им дърпаха, без да гледат на плачовете им, сватбените накити от ръцете и гърдите. А на Мария Радославова, която лежи ей там с покрита глава, за да й грабнат златните обици, разкъсаха й ушите. Ти не видя как влачеха младите жени в твоята кухня да ги безчестят… Нито една сега не знае как ще се яви пред очите на своя стопанин. А младите момичета, които виждаш наоколо ти да плачат, никога няма да видят венчило. Тези нещастни деца са вече развалени… Стани, стани, попадийо, не си блъскай тъй главата в гърдите на умрелия, грехота е! Всички покойници са блажени!…

— Я повдигни глава, та погледни онази черна купчина край стената, която нито шава, нито отваря очи! Това е хубавицата Милкана… жената на Нестора, воденичаровата булка… Ти знаеш, че тя влезе у вас с едногодишно момиченце, което не сваляше от ръце. Виждаш ли сега някъде детето й?… Един изверг го грабна от ръцете й и го насече пред очите й на парчета. Хвърли парчетата му върху главата й, грабна я за косите и я повлече в кухнята! Като я влачеше по земята, тя продължаваше да пищи, да дере с нокти и зъби и да рита на всички страни. Горката!… А сега виждаш как лежи като умряла. У нея вече няма живот…

Презвитера Нона млъкна, но когато Иваница Герова отново заговори, тя отказа да я слуша повече.

— Стани, попадийо! — каза Иваница, като се мъчеше да я приповдигне с яките си работни ръце. — Стани да бягаме от града, додето мръсниците не са се върнали да ни заварят отново тук! Днес накитите, парите ни и честта ни, утре… живота ни… Няма вече за нас дом тука, додето тая турска сган е в Панагюрище! Стани да бягаме по-скоро в гората на Разлатица!…

Презвитера Нона стана и погледна уплашените наоколо жени, на които сълзите бяха останали да стоят на пожълтелите бузи.

— Вие вървете, спасявайте се!… — решително каза тя. — Аз нямам какво да спасявам повече! Ще остана да погреба поп Георгие. Нима мога да оставя съпруга си на гладните кучета?…

Тези нейни думи бяха и нейното първо обвинение към Райна. Острият и мъчителен поглед, с който изгледа своето дете, красноречиво говореше за нейните чувства.

Спомените за нещата и събитията се бяха възвърнали в нейния ум заедно с длъжността й.

— Върви и ти, спасявай се! — каза остро тя.

— Аз ще остана тук с тебе! — отвърна Райна.

— Помисли какво те чака, Райно! — викна Иваница Герова. — Ти си най-личната мома в селото! Ти си шила знамето! Ти си знаменоска!…

Сивите очи на Райна се изпълниха със сълзи и горчивина. Тя поведе жените към малката странична вратичка на северната страна и каза:

— Вървете! Не се бавете повече тук!…

Тия, които лежаха със затворени очи край стените, се попривдигнаха и прихванати през рамо от своите другарки по съдба, с дълбоки въздишки и болни стенания се извлякоха навън.

Мария Радославова, завързала с кърпа разкъсаните си уши, тръгна като замаяна подир тях.

Край стената, струпана на купчина, остана да лежи само Милкана, хубавата булка на Нестора воденичаря, като черна надгробна могила, огреяна от зловещата светлина на пожарите.

4. Гробът

След като изпрати жените, Райна се качи в скривалището и без да каже нито дума, пусна въстаниците на свобода.

Един подир други, като черни сенки, наловили пушките си през средата, те заслизаха по дъсчените стълби и се загубиха през малката врата.

Райна се върна при майка си, която бе донесла от дъното на двора, награбени в полата, различни градински сечива за разкопаване на земята.

— Избери ти мястото, Райно!… — каза тя глухо, изправена като привидение.

Райна никога не бе мислила за гроба на баща си, а още по-малко, че в тяхната цъфнала градина под крушите, ябълките или под чардака на голямата лозница някога ще се копае гроб за някого от тях. Че този гроб ще изкопае тя сама!…

Тази мисъл я накара горчиво да заплаче, но тъй като нямаха много време, а пожарът, който наближаваше отвън, и чувството, че са останали сами в града, я караха да бърза. Тя отиде между двете лехи на зюмбюлите, които презвитера Нона отглеждаше пролетно време с особена грижа, и спря под малката трепетлика, с която тия лехи завършваха при стената.

— Какво ще кажеш… тука… под трепетликата?… — запита тихо тя, като не смееше да погледне към черния труп, прострян възнак върху белите плочи на двора.

Ала презвитера Нона нямаше какво да каже.

„От пръст сте станали — често я поучаваше поп Георги в свещеното писание — и на пръст ще станете!…“

Все едно тук или там… Под крушата, лозницата или малката трепетлика, която вардеше зюмбюлите от вятър. Тая пръст бе навсякъде… Тя щеше да погълне поп Георги… Тя беше погълнала нейния живот…

Когато двете жени забиха мотиките в малката цветна леха и между белите зюмбюли зина черна мокра дупка, презвитера Нона зарида и продължи да плаче, колкото пъти забиваше в земята своето оръдие, което някога й бе служило само за разхубавяване на нейната градина. Сега то й служеше за нещо, което никога една жена не би помислила да прави, а именно — да копае гроб!…

Наведена над черните буци пръст, които изкопаваше и на ръце изнасяше от ямата, Райна също тъй проливаше мълчаливи и горещи сълзи.

Нейното сърце, което скоро бе литнало толкова високо, сега безгласно преживяваше сгромолясването в пропастта.

Този гроб, който тя изкопаваше с ръцете си, не бе само гробът на нейния любим баща. В него тя щеше да положи и своите блянове…

Когато дупката в градината стана едно правоъгълно и дълбоко легло, двете жени, окаляни, измокрени от сълзи, изтощени от мъката на своето дело, излязоха от нея и захвърлиха мотиките и лопатите върху черната могила изкопана пръст. Тогава те видяха, че Милкана се е събудила, че се е облегнала на стената… Огреяна от светлината на пожарите, обвила коленете си с ръце, тя втренчено наблюдаваше тяхната работа.

Когато я погледнаха, тя скочи и влезе вкъщи. Презвитера Нона тръгна подир нея и я намери в голямата стая, в която бе оставила всички жени и деца, преди да влезе в скривалището.

Разчорлавена, с разкъсана блуза на гърдите и атлазена пола, превърната на дрипели, хубавата Милкана се щураше по пода, където се виждаха размазани с нозе черни кърви, осветлявани от уличния пожар. Тя се пъхаше навсякъде и диреше да намери нещо…

Презвитера Нона потрепера. Тя, която бе изкопала пред очите на Милкана гроба на своя съпруг, не можеше да гледа как майката търси навред късовете на своето дете, за да ги закопае в земята.

Но в стаята нийде не се виждаха други следи от злодеянието освен кървавите размазани следи по пода. Добрите стари жени бяха изнесли някъде кървавите части от насеченото детско тяло, за да не ги види още веднъж злочестата му майка.

След като се увери, че в стаята не е останало това, което дири, хубавата Милкана изправи чорлавата си глава, обезумелите й очи блеснаха, тя се изви и бързо побягна навън като духната от вятър. Додето презвитера Нона да изскокне подир нея, да я повика, да я спре, разкъсаните дрипи на полата й се разметнаха надолу из улицата и се загубиха в пушеците на пожара.

5. Погребението

Презвитера Нона издаде тих вик. Не бе обаче хубавата Милкана, която го бе изтръгнала от нейните устни.

На източната разбита порта, огреяни от светлината на пожара, бяха застанали три страшни фигури.

Това бяха трима представители на властта в един град, чиито развалини и пламнали сгради изглеждаха предадени само на една власт, тая на сатаната… Трима заптии, запазени остатъци от времето преди революцията, преди времето на щастливото царуване… Даут онбаши ги предводителстваше.

Мълчаливи, зловещи, без да кажат нито дума, те тръгнаха подир нея и влязоха в двора.

Райна ги погледна. Те бяха като някога… Свирепи, засмени до уши при всеки улучен лов. Кръвожадни, със спокойствието на зверове, срещнати в пустиня. Стори й се, че бълнува.

Помислили, че градът е изоставен, че са оградени от всяка една страна само от запалени къщи, двете жени имаха на ума си само Хафъз пашовата армия, изтеглена през нощта на Каменица. Те никак не бяха помислили, че в града е останало още по-грозно нещо. Че старата власт се е върнала на своето място!

Отмъстителен, недостъпен за преговори, цял изпълнен от спомени за своя позор, който трябваше да понесе като беглец от Панагюрище в дните на революцията, Даут онбаши се приближи, хвана Райна за рамото и я разтърси с грозен смях.

— „Царицата на българите“… сама? — викна той подигравателно. — Какво се въртиш още тук? Или си мислеше, че през такава нощ няма да се върна и никой няма да те подири? Така ли?

Райна отскубна рамото си от кокалестите му пръсти и отвърна хладно:

— Ти виждаш, Даут онбаши… Погребвам баща си!…

Едва сега Даут онбаши показа, че е забелязал тялото на свещеника, простряно върху белите плочи.

— Ти да си жива! — отвърна ехидно той. — Защото мюдюр ефенди иска веднага да те заведа при него. Довтаса заповед да се поразговори с тебе още тази нощ!

Райна потрепера от глава до пети. За този мюдюр по-късно Беринг, след личното си запознанство с него, в своя доклад е писал: „Той наистина беше най-отвратителният и мръсен скот, който съм виждал!…“

Същата нощ, когато Беринг е бил там, като че ли да подчертае презрението си към неговото присъствие в града, той изпратил да му доведат две жени, чиито мъже били заклани.

Когато Скайлер е говорил на пловдивския губернатор за мюдюра, последният възразил спокойно, че той сам познавал мюдюра като много лош човек, но не могъл да намери по-добър, с когото да го замести.

— Ще дойда веднага с тебе — отговори Райна, като се съвзе, — но след като погреба баща си!

Презвитера Нона стоеше и гледаше безмълвно на техния разговор. Сълзите бяха замръзнали на очите й.

— Мамо — каза Райна с бодър глас, — няма от какво да се боиш! Дойде ли официалната власт в града, ще дойде и редът! Мюдюрът много добре знае коя съм и никакво зло няма да ми стори.

Презвитера Нона, която трудно бе разбирала възторзите на дъщеря си, още по-трудно слушаше нейните утехи. Като насън тя погледна мъртвия, станал жертва на нейното безумие. Нито тя, нито Райна посмяха да целунат безжизненото му лице. Един прощален поглед бе достатъчен в този миг. Двете жени виждаха, че смъртта на поп Георги е била само първото стъпало на страшната лествица на страданието, която имаше да възкачват отсега нататък.

Двете жени увиха трупа в чист бял чаршаф и тежка вълнена покривка. След туй те го повлякоха с безсилните си ръце към изкопания гроб, като напразно се стараеха да го повдигат от земята.

Когато го спуснаха в изкопаната яма, те засъбаряха пръстта върху трупа с лопати и ръце с такава бързина, сякаш тримата заптии се готвеха да им попречат да завършат своята работа.

Най-сетне могилата се изравни. Даут онбаши отблъсна презвитера Нона настрана и като се обърна към Райна, каза:

— Тръгвай!…

6. По стъпките на светицата

Оградена от заптиите, Райна излезе на улицата и тръгна между запалените къщи. Зимниците им горяха, стаите им захвърляха вихрушки от димове и искри, покривите им изхвърляха пламъци, градините им и оградите им не се виждаха от дим, дърветата плуваха в мъгла, улиците проличаха на опалени пещи.

Това не бяха познатите къщи, градини, улици, а някакви фурии от дъното на ада.

Досега Райна бе само слушала и чела, а сега навлизаше в този свят, на входа на който бе писано:

Остави всяка надежда!

През мен се отива в града на страданията!

През мен се отива във вечната мъка!…

Това бяха къщите, дворовете, улиците, които бяха гледали нейния празник. Те същите я бяха видели на бял кон, оградена от княз и войска, да пренася Знамето на свободата. Същите тия хора, които никога вече нямаше да ги има, бяха съставлявали нейното шествие и я обсипвали с цветя.

Свършил бе празникът на живота й.

Настъпил бе часът на неговото изкупление.

Благородният дух, когато свърши празникът, има една защита — гордостта!…

Мюдюрът видя пред себе си една малка жена. Същата жена турците наричаха „Царицата на българите“. Българите я наричаха Райна Княгиня.

На масата до мюдюра седеше още един турчин, военен следовател — полковник от армията на Хафъз паша. Той погледна младата жена мълчаливо, с черни и големи от учудване очи.

— Ти ли си българската княгиня? — запита мюдюрът. Блудното му лице засия. Той имаше удоволствието да държи в ръцете си един рядък дивеч.

— Не зная, че съм била такава — отвърна Райна.

— Е, ти ли си шила и носила знаме?

— Да, аз.

— Кой те е заставил да го ушиеш?

— Този, който се нарича войвода, и освен него националното чувство!

— С такива отговори и чувства ти скоро ще се разхождаш по пловдивския мост[41]! — заяви мюдюрът. — Този войвода сам ли идваше при тебе, или ти ходеше при него?

— Ни той е идвал при мене, ни аз при него. Но ме повикаха в една къща, гдето между другите се намираше и този войвода.

— Истина ли е, че си била сгодена за Георги Бенковски?

— Никога с никого не съм била сгодена.

— Обичал ли те е той?

— Това не мога да зная, понеже с него съм нямала разговор, а отстрана нищо подобно не съм чула.

— Родителите ти позволиха ли да ушиеш знамето?

— Не, те не ми позволяваха, но аз го уших против тяхното желание.

— Говори истината, иначе и тях ще повикам тук.

— Можете да ги повикате, но по ваша заповед моят баща няма да дойде.

— Защо мислиш, че няма да дойде?

— Защото сега го няма в града.

— А где се намира сега?

— На оня свят.

— По какъв начин човек с тяло може да се намира на онзи свят? Това е нещо неразбрано.

— Попитайте Хафъз паша, той ще ви каже.

— Добре, ние ще го запитаме, а ти започвай да разправяш за всичко!

— За какво?

— За всичко, което знаеш.

— Мюдюр ефенди, аз зная много, защото съм чела всякакви книги, но какво да ти разправям? Ти нищо няма да разбереш…

— Освен книгите нищо ли не знаеш?

— Повече нищо.

— Не можеш ли да ми изброиш всички, които бяха в редовете на въстаниците?

— Не, не мога.

— Защо?

— Защото у нас нямаше нито един въстаник.

— Много приятно е да се слуша това — обади се военният следовател. — А кой тогава се е сражавал с нашата войска?

— С нея се сражаваше нашият народ.

— Е, това е много хубаво. А кои имена е носил този народ, който се е бил с нас?

— Да ги изброя не ще мога. Зная само, че голяма част беше от нашия град, а от други градове имаше само няколко души.

— Е, а ти беше ли в това число? — отново подхвана мюдюрът.

— На вас може би ще се стори странно, но аз ще ви кажа истината — бях!

— В такъв случай ти имаше ли сабля, пушка или револвер?

— Сабля и револвер имах, но пушка — не.

— Така ли въоръжена носеше знамето?

— Да, така въоръжена го носих.

— Казват още, че твоето знаме било много хубаво. Истина ли е това?

— Истина е. То струваше на моите съотечественици 4000 пиастра.

Полковникът стана от мястото си и я погледна с настоятелен поглед.

— По какъв начин — запита той — и на основание на каква заповед ти — жена — не си гледала своята работа, а преобърната на мъж си носила знамето и ходила да изкушаваш миролюбивия народ, да ободряваш въстаниците? Кажи, нещастнице, коя друга българска жена би се решила, подобно на тебе, тъй неразумно да пожертва живота си? Знаеш ли ти, че у мен има заповед от Пловдив да те хвана жива? Че в нея е писано да изпратя там „българската княгиня“ и че когато пристигнеш там, ще те обесят?…

Райна издържа неговия поглед и му отвърна гордо и на един дъх:

— Нека ме обесят! Да, истина е, че нито една жена не би се решила на това, което направих аз! Но без да гледате на това, вие избихте много жени, които не са ви направили никакво зло. Вие дойдохте не да усмирявате въстаниците, а да убивате невинните и да ограбвате техните имоти! Нима нещо ви е направил българският народ, на когото 500 години смучите невинната кръв, че сега, когато той въстана, за да се изтръгне от злодейските ви ръце, вие тъй зверски се разярихте?…

— Аз ще ти покажа и българския народ, и свободата!… — скочи мюдюрът. Двамата турци исполини изглеждаха вече разтреперани от безсилен гняв срещу малката девойка. Те нямаха власт да я разкъсат с ръцете си. Заповедта, получена от Пловдив, ги възпираше.

— Впрочем — каза мюдюрът — и без това, когато опиташ желязната връв, ти сама ще забравиш българския народ и неговата свобода!

Без да гледа колко нейните ръце са нежни и малки, той грубо ги свърза в железна верига, заключи я с кофар, хвърли края на веригата в ръцете на заптиите и викна:

— Водете я!…

XXIV

Краят на един герой от Царственика

1. Как един добър цар…

„Как един добър цар, който обичал народа си, причинил неговата гибел…“

Това е историята на Едип.

„Никога — казва той — не заблазявайте човеку, докато още плахо се взира в последния си ден. Додето не е до края на живота си, неулучен от бедата!“

„Добре виждам аз, всички страдате зле, но и като страдате тъй, няма ни един между вас, който страда толкова, колкото страдам аз. Да, вашите болки се събират само в едного и само в него, не в другиго. Моята душа стене за града, за теб, за мен — за всички.“

„Такива думи сами за себе си са най-тежко наказание…“

Бенковски войвода изкачи Лисец планина и видя разорено Панагюрище като едно огнено кълбо в нозете си. Той бе онзи Един, който, за да се увери, „че не е вярно“, нямаше защо да пита всекиго и навсякъде за стореното.

Панагюрище бе разбито!…

Останалото негово население, изранено, полумъртво от глад, скиташе трети ден из горите и оплакваше своите мъртви.

Майки, които пищяха навред и диреха изгубените си рожби, малки, една проходили пеленаци, които умираха от глад край своите ранени майки, превити надве под някое дърво, момиченца, хванали за ръка братята си, които скитаха вкупом от бърдо на бърдо и от всеки срещнат просеха коричка хляб. Това бе останало от населението на бунтовната столица. Никой не бе послушал съвета на Бенковски войвода да изнесе храна в планината за в случай на поражение.

Оцелелите въстаници, коравите борци на Балабанова кория, защитниците на Каменица, Кукла, Свети Спас и Драгулин махала, разпилени из гората, се бяха натъркаляли на групи из високите поляни на Разлатица, далеч от своите семейства, за да не гледат повече как плачат, как умират от глад.

Най-сетне се раздаде вестта, че войводата е дошъл на Лисец, че ги вика да отидат при него. Но никой не стана да отиде. Всеки се отвърна с дълбока въздишка на неговия призив:

— Пусто му останало въстанието, царството и войводата… Когато втори пратеник им съобщи намерението на войводата да нападне на турската войска с Хвърковатата чета, за да я прогони от Панагюрище, когато поиска тяхната помощ, те отвърнаха:

— Защо ни е нам вече свобода? Защо ни е живот? За кого ще живеем, когато станахме кукувици, без жени, деца и майки…

„Щом накваси земята черната кръв на убития — кой и с какви песни и баяния може да го съживи отново?“

„Няма ли моряци, каква облага от кораба? — казва народът на Едипа. — Няма ли войници, какво е крепостта?…

Никога да не помислим за твоето царуване!…

То ни въздигна и то ни погуби!…“

Този отговор получи на Лисец и Бенковски войвода.

Сам-самичък сред гората, седнал върху една гнила хралупа, той бе потънал в дълбоки размишления.

— Вие не можете вече да ни помогнете — завърши пратеният панагюрец. — Напротив, вашето стоене на Лисец дразни турците и още повече ги ожесточава спрямо населението!

Не се минаха много часове, и ония панагюрци, които участваха в Хвърковатата чета, се завърнаха от обиколка на гората, явиха се пред войводата и го помолиха да ги освободи от дадената клетва, тоест от задължението да го следват навсякъде.

— Нашите жени са изклани — с плач заговориха те. — Нашите деца скитат без майки из шумата и скоро ще измрат от глад. Наш дълг е да ги приберем. Жените ни пищят навсякъде и дирят из гората загубените ни рожби. Наш дълг е и ние да отидем да ги дирим. То се е видяло, че няма засега да видим царство и свобода! Прощавай, войводо!… Хафъз паша е пратил глашатаи из гората, които ни викат да се приберем! Каквото било — било! Нищо повече нямало да ни стори. Населението е решило да слезе по домовете си и да се предадем!…

Нито молби, нито заплашвания можеха повече да ги спрат. Те си отидоха.

Войводата свика своя щаб и накратко съобщи решението на панагюрци да се предадат.

Оставаше му родна Копривщица, в която той се бе клел да не влезе, преди да стане цар.

Тодор Хайдутина загърна късата си бяла долама, преметна през рамо дългата си гегалия пушка и придружен от бакърджията Господин и фурнаджията Янко, замина да отнесе писмо до апостолите Тодор Каблешков, Панайот Волов и Георги Икономов. В това писмо им се съобщаваше, че Бенковски войвода ще пристигне в Копривщица.

Не се минаха три часа, Тодор Хайдутина се върна на Лисец заедно с двамата си другари. Копривщица била заобиколена от турска войска и населението правело преговори за позорно предаване. Копривщенските стари джелепи и бегликчии хванали апостолите и другите деятели на бунта и решили живи да ги предадат в ръцете на врага.

2. Поражение… Поражение!…

Това съобщение на Тодор Харамията произведе върху Бенковски войвода много по-тежко и потресаващо впечатление от решението на панагюрци да се върнат в разрушените си огнища и да се предадат на Хафъз паша. На 29 април, когато първата пушка на свободата прогърмя в Копривщица, когато Тодор Каблешков пръв развя знамето на бунта, той повярва на най-невероятното, че мълнията е ударила в старите корени и че сега клоните и жълъдите ще видят светлина!…

Той бе повярвал, че революцията има своите неписани закони!

Бе повярвал, че вековните дъбове са се разклатили — символ, че тиранията на султана ще рухне. Че Тодор Каблешков, разгаленият син на съсловието — закрепостено в своите богатства, наградено с охолен живот, доживяващо до спокойни старини, хранител на султановата власт, изпълнител на султановата воля, любими чеда на полумесеца, патриарси на големи родове, могъщи корени на родословни дървета, с клонове и желъди неизброими като вековни дъбове, — на провидението е бил избраник.

Че Бог е вложил светкавицата в ръката на болния Каблешков, в ръката на най-слабата издънка на могъщите дъбове, в момент, когато е бил повален от треската, лишен от всички сили освен една — Божията, за да изяви своята воля!…

Той бе вярвал до днес, че Каблешков е символ на победа!

Но това ненавистно съсловие, което бе тегнало като надгробен камък над поробения народ, за който си бе въобразил, че се е отвалил, за да се разнесе гласът на неговия син, отново и с трясък бе затиснало входа на гробната му пещера. Верните поданици, миропомазаните раи, за да си запазят доверието на господаря, жертваха му и бащината си любов, да си умият ръцете — проливаха кръвта на своя син.

Новината, че Тодор Каблешков заедно с другите апостоли и водачи на бунта е бил запрян от чорбаджиите в Копривщица, само по себе си бе вече едно поражение на въстанието, от Бога изоставяне на бунта.

Незамлъкнал още Тодор Хайдутина, и през гората се зададоха с вихрена езда един подир други двама конника, които чупеха с главите си горските върхари, като не гледаха нито пътеки, нито клони, нито попадали по пътя им дървета. Дрехите им се вееха над конете, превърнати в дрипи, като бойни знамена, овъглени от куршуми и опущение от барут.

В поразеното лице на първия конник всички познаха Стоян Муховчанин, главния оръжеен майстор на еледжишкия арсенал, който бе научил да работи на ръка иглени пушки и пищови от системата „Лафуше“. Неговите пищови стреляха куршум на 400 крачки и носеха марката „Уста Стоян Муховчанин 1875 г. № 1“.

Като скочи от коня си, запъхтян повече от ужас, колкото от умора, Стоян Муховчанин се хвърли на колене пред войводата и викна с огнен от страдание глас:

— Поражение!… Поражение!…

Гласът секна, сякаш изгоря в гърдите му, той скри лице в шепите си и зарида. Всички четници го наобиколиха с пребледнели лица и зачакаха той да се успокои, за да разкаже какво се е случило на техните познати и приятели подир заминаването на четата. Бяха видели с очите си войската на Кел Хасан паша, черкези и башибозуци, накацали върху възвишението срещу Еледжик. Там ги бяха оставили, когато тръгнаха за Панагюрище. Дулата на топовете бяха насочени срещу бунтовническия лагер.

Стоян Муховчанин дълго мълча с лице в шепите си, докато събра сили и заговори:

— Когато разбраха, че сте заминали, те започнаха да стрелят върху нас и веднага извършиха нападението. Ние ги отблъснахме, колкото можахме, като дадохме големи жертви. По това време при нас пристигна твоят заклинател поп Груйо. Бягаше от село Баня. Неговите селяни, като разбрали какво става в Панагюрище, подстрекавани от чорбаджиите, се наговорили да го хванат и предадат увързан с въжета на Хафъз паша. Той диреше тебе, войводо, на Еледжик и като разбра, че си излязъл с Хвърковатата чета, а и нападението на турците почна върху нас, обеща се на Гено Теллията да те извести за нашето положение и тозчас замина да те търси… Едва по пътя научих, че поп Груйо бил хванат по пътя от турски аскер и доведен пред военния следовател в Панагюрище.

— Поп Груйо!?… — сепнато запита войводата. — Поп Груйо в Панагюрище! Пред Хафъз пашовия бимбашия?…

— Не, той не е вече там, войводо — отвърна Стоян Муховчанин. — Видели го, бос и гологлав, завързан на един синджир с много заловени клетници. Бил прекаран по пазарджишкия път към Пловдив. Чака го пловдивска бесилка или Диарбекир!…

— Както и да е! — прекъсна се той. — Поп Груйо не се върна и не донесе никакво известие от тебе. Тогава загърмяха топовете върху нас. В целия лагер настана такъв женски писък и детски плачове, че и най-коравите мъже се сбъркахме какво да правим — от врага ли да се отбраняваме, жените и децата ли да тешим…

— По това време завикаха, че Маркова капия влезнала в душмански ръце. На горните поляни настана истинска сеч. Жени, деца, старци, всичко плачеше и молеше за милост. Други бягаха замаяно без посоки. Ние въстаниците се биехме, но отстъпихме поляна след поляна. Тогава церовският паша, Гено Теллията, излезе напред. Тръгна начело на най-гъстия куп бунтовници. С гол меч в ръка — право на голямата поляна!…

Душманите, като го видяха бунтовник, водач на всички българи, стъписаха се! Отначало не знаеха дали да повярват на очите си. Не знаеха да стрелят ли по него… Всички викаха: „Телли паша! Телли паша! Предай се!…“ Но той не искаше да знае. На тази възраст, когато ръцете на всеки мъж омекват, Телли паша се хвърли върху тях. Мечът му се развъртя наоколо. Той не приличаше на човек, а на страшен, разярен лъв.

Стоян Муховчанин захлупи лице в шепите си и отново зарида. После стана и олюлявайки се, погледна мрачния войвода и войниците от неговата Хвърковата чета.

— Няма вече Телли паша!… — завърши той с въздишка из недрата на убитите си гърди. — Той посече цяла жетва класове, но и него най-сетне съсякоха… Загина Теофил от Бойково! Няма го вече на това място еледжишкият лагер… Всичко мъжко лежи заедно с оръжието си на купища върху поляните.

Избитите жени и деца нямат брой. Но за тях може да се каже само това, че са били честити. Тия, които останаха живи, черкезите навързаха на синджири и откараха кой знае към кое море да ги продадат в робство…

Гробно мълчание, изпълнено със сълзи, отвърна на последните му думи.

„И така… цяло трескаво поражение на всички въстанически пунктове в IV окръг — пише Захари Стоянов. — Падна Клисура, Еледжик плава в кръв, развалините в Петрич пушеха; същото става в Белово; Панагюрище напреде ни във всичката своя голота; в Родопите реват гърлестите топове, които обясняваха положението на тамошните въстаници… Копривщица заобиколена от турска войска, населението прави преговори за предаване; другарите ни апостоли затворени от самия народ; Мечка гори и пр… Немислимо ставаше вече по-нататъшното съществуване на почва за действия от наша страна, фактът бе поразителен. Доказателствата бяха пред очите ни, на която страна и да се обърнеше човек. Огън, кръв, опустошения на всяка страна! Светата мисъл и надежда за успех, всичко изчезваше напреде ни безвъзвратно и се заместяше с ужасните кланета и всеобщо изтребление на всичко, що е българско.“

3. Сбогуване на Лисец

На Георги Бенковски бе останало вече на връх Лисец твърде малко и от Хвърковатата чета.

В това време двама караули донесоха свещеното знаме на четата, което бе познало за кратко време толкова победи и бойна слава.

— Крайчо байрактар остави това знаме с молба да го предадем на Бенковски войвода — казаха те. — Той моли войводата и другите да го простят. Да не му се сърдят, задето ги оставя, без да се обади. Предпочитал да умре в своето родно място около домашните си, отколкото да ходи да се скита по пустите гори…

Нито един глас не се обади да го порицае…

Тодор Харамията започна да придумва гласно няколко мъже от селата да ги отведе със себе си и укрие в своята хайдушка Рила.

На Лисец остана само Мацко, весел като през всеки друг ден, прекаран с четата. Безгрижен до вдъхване на ужас, Мацко обръщаше малко внимание на това, което се вършеше долу в Панагюрище. За него сякаш не бе останало вече нищо, което можеше да изостри неговите чувства. Нищо не му изглеждаше прекалено, нищо не му се виждаше потресающо…

Бенковски войвода го съгледа, когато подскачаше като заек с оръжията си в ръка. Той го повика при себе си, повика и петричанина Делчо Ливер и пред очите на отца Кирила предаде Мацко в неговите ръце.

— Искам да осиновиш Мацко и до края на живота си да се грижиш за него като за свой син! — каза му той. — И тъй, вземете се двамата и още сега се върнете при своите в Петрич!

Мацко престана да подскача, да се смее. Изведнъж той разбра, че го пъдят… Не го искат повече в четата… Старческото му набръчкано личице се разкриви от мъка. Той заохка. Затръшка се. Заплака с горчиви сълзи.

— Ох, чичо, дядо попе! — викна той, като се хвърли да целува големите ръце на отца Кирила. — Моля ви се като бащица, недейте ме оставя!… Аз не съм виждал такива добри хора като вас!

— Невъзможно! — отговори отец Кирил. — Ние тръгваме по такъв път, по който малки момчета като тебе не могат да утърпят… Хайде, целуни ръка на чичови си, да се простиш, и се моли Богу за нас! Ти си безгрешно пиле!

— Войводо!… — викна сърцераздирателно Мацко.

Но Бенковски войвода отвърна от него насълзените си очи.

— Върви!… — каза той. — Доста си патил вече… Стига!

Тъй си отиде и Мацко.

4. Как един цар напусна своето царство…

Какво може да направи един добър цар, който обича народа си? Посветил е нему всичките си сили, мъдрост, опитност и след като е прекарал в бдение дни и нощи над неговата люлка, доживял е да я види в развалини и пламъци? Доживял е да види това, което е отглеждал и люлеел в нея, посечено, разкъсано, убито?…

Какво може да направи един войвода, който е загубил народните сили? Защото не е ли бил той светил никът, а народът — маслото, което се е вливало в него?

Когато елеят изтече, не угасва ли светил ни кът?

Едип цар заради това си е избождал очите и като слепец с тояга в ръка е тръгнал да напусне своето царство, на което бе донесъл безброй беди.

Бенковски войвода също тъй реши да тръгне на път и да напусне земята, на която донесе това страшно разорение.

Историята разправя, че и той като Едипа стигнал до онова отчаяние, което само любовта към народа и сърцето на добрия цар позволяват.

Когато неговите далматинци го намерили останал сам-самичък на Лисец, с поглед, впит в земята, вдаден в тежки размишления, започнали да го утешават с тия думи: „Стани, капитан! Недей се отчайва толкова! Не си ти виновен. Императори и генерали са били в по-лошо положение. Такива работи тъй стават…“

А Бенковски войвода им отвърнал с дълбоката на Едипа въздишка: „Оставете ме!… Изпразнете по-добре оръжията си отгоре ми, тук да умра! Не съм достоен аз вече да живея… С какви очи ще да погледна света?“

Но в един летопис ние четем следното:

Когато Бенковски войвода тръгнал от Лисец, погледнал за последен път своята бунтовна столица, която плавала в огън и кръв, и казал с просълзени очи:

— „Моята цел е постигната вече!… В сърцето на тиранина аз отворих такава люта рана, която никога няма да се затвори!…“

5. Смъртта на Бенковски войвода

Историята на Бенковски войвода трябваше да завърши с неговите последни думи на Лисец, които излязоха пророчески.

Странникът, позован от вековете за една тежка мисия, бе извършил предопределеното.

Но погледът на историята, изненадана от неговия успех, проследи тази странна фигура по пътя на нейното изчезване и не я загуби из очи до последния й миг. Нейното изчезване биде съпроводено от безсмъртна сага.

„Ще присъствате при последните минути от живота на оногова — казва Захари Стоянов, — който искаше да бъде цар и когото слушаха цели градове…“

Като го бяха послушали тия градове — сега горяха!

Като бяха станали негови войници — техните синове погиваха!…

По пътя, по който му бе отредено да си замине, Георги Бенковски тръгна с неколцина.

Историческа необходимост бе допуснала двама от тях.

Първият бе отец Кирил — игумен на Калугеровския манастир, кръстоносецът на четата.

Когато борците от Хвърковатата чета разбраха, че час по-скоро трябва да се простят един други и да се пръснат по всички краища на планината, отец Кирил изправи величествената си фигура, с брада, разпиляна върху расото на гърдите му, с коса, разплетена върху широкия му гръб и каза: „Предпочитам да си видя червата навън, отколкото да се предам на турците, които съм ненавиждал толкова много през целия си живот!“

Той бе допуснат, за да понесе в една конска торба, окачена на врата си, отрязаната глава на Бенковски войвода.

Вторият бе апостолът Захари Стоянов. Той бе определен да разкаже неговата слава.

По непристъпните пътеки на Балкана, завардени от турски потери, всред непрогледна мъгла, пронизващ костите вятър, под страшното скърцане на мокри клони, които се търкат един о друг, под непрестанни проливни дъждове, което плющят по гърбовете, под лапавици и най-сетне сняг, завалял като никога напролет, той се намираше навред след войводата.

„Струваше ни се — разказва той, — се събарят цели гори, че се отваря небето, че целият свят иска да се разруши, вселената да пропадне!“

Най-сетне подмамени от един овчар, тия последни остатъци от Хвърковатата чета бидоха изведени една дъждовна привечер при мостчето на река Костния в Тетевенския балкан.

Земята бе толкова мокра, че впоследствие са били описвани локвичките по нея, образувани от стъпките на говедата. Хоризонтът изглеждал потъмнял, като че ли се било мръкнало. Мъглата закривала наполовина околните хребети и гори…

Първи вървеше овчарят, след овчаря — Бенковски войвода. Отец Кирил бързаше да ги настигне, като крепеше на рамото си една конска торба, а в другата си ръка държеше през средата пушка.

Той стигна след войводата до новия мост, прострян между двата стръмни бряга на буйната балканска река Костиня. Този мост бе направен от две издялани дървета, които изглеждаха тъй измити от непрестанните дъждове и тъй чисти, като че ли върху тях не бе стъпвал човешки крак.

След него пристигна сухото и дребно човече, което наблюдаваше всичко.

— Не ви ли изглежда този мост съвсем нов, като че ли сега е правен от някого? — подвикна подозрително то.

Целта му бе да обърне вниманието върху този факт на Бенковски войвода, който, хванал пушката си през половината, за да пази равновесие, преминаваше към другия край на мостчето.

Но войводата мълчаливо последва стария овчар на отвъдния бряг.

Една гъста гора бе сплела клоните си като свод над главата му.

Подозрителният наблюдател стъпи последен върху лъскавата повърхност на мостчето. В това време той съгледа на отсрещната страна прясно дялани трески, разпилени по мократа трева.

— Ама мене ми се струва, че този мост е наистина сега правен като за нас! — разтревожено викна той.

Бенковски войвода за миг се обърна към него:

— Ти твърде добре знаеш, че не се намираме на пловдивския мост върху Марица, а в Тетевенския балкан на река Костиня!…

Това бяха неговите последни думи.

В същия миг страшен гърмеж на около двадесетина пушки едновременно разтърси лъскавото мостче, бързата река и обгърна сплетените като свод клони на гората в непроницаем барутен дим.

В този гъст дим можеше да се чуе нещо, но не и да се види. А това, което след страшното изгърмяване се чу на турски език, бяха няколко откъслечни команди, прилични на крясъци:

„Вурун! Тутун! Дейн бре! Басън!“[42]

И нещо, което бе цопнало от гредите на мостчето, цамбуркаше из буйната вода на Костиня. Това нещо бягаше, предпазвано от дима. То се измъкна на калния бряг, прецапа го по ръце и крака и се мушна в гората.

След няколко мига димът се раздвижи и показа страшната картина. Хванал револвера си, разперил две ръце, като зад някаква мрежа, Бенковски войвода се тресеше с цялата си снага. След миг той се сви на едната си страна и рухна като труп на земята.

На брега, с грамадно тяло, превърнато на решето от куршуми, бе останал да лежи в кръвта си отец Кирил. Когато го свестиха, ръцете и нозете му бяха свързани в окови.

До него лежеше трупът на войводата.

Един освирепял турчин замахна с ятагана си, отряза главата и след като я издигна пред очите на повилнялата от веселие потеря, пъхна я в конската торба на отца Кирила.

— Стани!… — кресна той на полумъртвия пленник. — Ще носиш в тази торба главата на вашия цар!…

Отец Кирил с голяма мъка стана и без да каже нито дума, изправи величествената си фигура.

Заптието окачи конската торба на врата му.

Така отец Кирил донесе главата на Бенковски войвода от Тетевен и я занесе до София.

Софийският съд извади вмирисаната вече глава от конската торба и я сложи на масата. Но тъй като тя отрови целия въздух, той побърза с издаване на присъдата.

Отец Кирил бе осъден на доживотна каторга в Диарбекир, а вмирисаната глава биде изхвърлена на края на града.

И тъй най-кървавата драма на света получи своя завършек.

Отец Кирил е бил достойният, който е спуснал завесата — според волята на всесилния разпоредител.

XXV

Копривщица

1. Подземното бучение

На паметния 30 април следобед, когато въстаниците на панагюрска Каменица бяха вече разбити, трима конника, идещи от Панагюрище, трима бежанци, можаха да се доберат до първата селска стража, поставена на пост край Копривщица.

Тези трима конника, които не се бяха сговаряли, а нуждата да дирят друга разбунтувана земя бе събрала на копривщенския път, бяха: хилядникът Павел Бобеков, без да има вече своите войници, Орчо войвода, без да води след себе си своите юнаци, и стотникът Манчо Манев, които, подобно на тях двамата, без да изтървава ножа си от ръка, бе слязъл омотан във вихрушката на най-свирепия ръкопашен бой с около стотина черкези, в подножието на разбита Каменица. Там най-сетне той бе разбрал това, което бяха разбрали и другите двама: че не му е останала друга чест, освен да падне под черкезки ятаган в Драгулин махала или да побегне и продължи борбата в Копривщица.

Павел Бобеков изглеждаше съсипан от непосилния за него бой и като човек, който излиза от ураган, без да знае час, време и място. Но поражението, което би вапцало хубостта на лицето му с ужас, бе му оставило сериозността, която го правеше все още приличен и достоен за следване.

Орчо войвода, напротив, не изглеждаше претърпял особена промяна. След сполуки и победи — поразен, със сила — надвита не от сила, а от множество, влязъл в бой стотник, а излязъл сам, той изглеждаше все тъй весел, с онова страшно веселие, което бе обърнало турците на двете села Османово и Стрелча в неудържимо бягство и постлало цялото поле по пътя му с тяхното оръжие. Веселие, което само по себе си бе слава и победа.

Юнашките му черни очи изхвърляха пламъци. Дебелият му врат се червенееше и въртеше на всички страни като врат на млад бик, а мускулестото му тяло изглеждаше все още да пращи от енергии, които ужасните налитания на врага и ръкопашни боеве, гърди срещу гърди, не бяха изтощили.

Ако сме бити в Панагюрище, няма да ни бият и в Копривщица я!… — весело подвикна той на своите спътници.

Ала когато и тримата се изправиха пред копривщенските крайселски стражи, които изглеждаха твърде недружелюбни, с лица мрачни и брадясали, а погледи свъсени и подозрителни, дори и той трябваше да замлъкне и да се замисли за това, което вижда пред себе си.

Селяните стражи не бяха от Копривщица, нито пък бяха облечени във въстаническите си дрехи, а на калпаците си не носеха металически лъвчета. Те бяха бегълци от околните села, които изглеждаха настръхнали от недоволство.

— За къде сте тръгнали? — запитаха те тримата конника, като препречиха пътя им за града с оръжията си.

— Отиваме при апостолите Тодор Каблешков, Панайот Волов и Георги Икономов — отвърнаха и тримата в един глас.

— Те са затворени заедно с други, бунтовници в спицерията на д-р Спаса и вие не можете да идете при тях! — отговориха им наежени мрачните стражи. — Тях всеки час чорбаджиите могат да изведат от града, за да ги предадат на Кел Хасан паша, който пристигна тая нощ и заплашва да гори и коли Копривщица, както е горял и клал Еледжик!…

— Чорбаджиите ни събраха вчера, кога заваля дъжд, и ни казаха: „Какво стоите, та не вържете тия чапкъни? Като ги предадем на пашата, ще отървем града и нашите глави ще се спасят от сеч!“

Тримата панагюрци, тримата бегълци, слушаха тия думи на копривщенските стражи, смаяни и потресени от това отчаяние на народа, което като някакво бучение се бе надигнало отдолу и застрашило цялата почва. Без да се е хванало още за оръжие, отчаянието в Копривщица твърде скоро бе помислило за предателство.

Но Орчо войвода не бе от тия хора, които се оставяха да бъдат изненадани. През десетте дни на въстанието той бе показал навред своята съобразителност и бързина, която правеше действията му светкавични. Орчо войвода простреля с юнашки очи стражите и се провикна с глас, който не можеше спокойно да се чуе от някой българин:

— Абе вие луди ли сте, или нает имате да полудявате?… Наши братя 12 000 сърби и 3000 души българчета от Влашката земя с девет байрака дойдоха в Панагюрище! До довечера половината са тука в Копривщица! Де са поповете и големците? Скоро всеки да облича най-хубавите си дрехи и да излиза на посрещане!

Стражите селяни изслушаха думите му, като не вярваха на ушите си, но скоро бързо-бързо се разпиляха из града да изпълнят неговата заповед.

Не се мина много време, и онемелите къщи на Копривщица отново се изпълниха с шум и радостни гласове. Калпаците с лъвовете веднага смениха захвърлените фесове. Заключената с кофар врата на спицерията на д-р Спаса остана без въоръжени пазачи.

Запрените на горния кат въстаници не бидоха освободени от своите стражи, но при новината, че Бенковски войвода иде с войската си в Копривщица, последните сами бяха избягали.

Пред тази врата, без да губи повече време, заобиколен само от двамата си другари, се изправи Орчо войвода. Той скочи от коня, опъна я веднъж-дваж с ръка, ритна я няколко пъти, но не сполучи. Тази яка, жилава врата, строена като че ли нарочно за затвор, жално изскърца, огъна се, но остана цяла, без да загуби нито една от своите мешови дъски.

В това време над съседния стобор се издаде една брадва, повдигана от треперлива старческа ръка. Скоро и набръчканото лице на старицата се показа цяло над ниските тараби и Нончовица цървулджийката подаде над стобора брадвата на Орчо войвода.

— Дръж! — каза тя. — Горките момчета горе са измрели от жажда. А тия мръсници, дето ги затвориха, им вързаха на въжето една стомна с пикоч. На обяд момчетата започнаха да викат от горния прозорец, че Тодорчо паднал в силна треска. Тогава аз не изтърпях — какво могат да направят на мене, стара жена, — донесох една стомна прясна студена водица и я вързах на тяхното въже. Тогава Тодорчо дойде на прозореца и ми извика: „Да не си сложила в стомната отрова!“ Аз се прекръстих, навирих стомната и пих пред очите му. Тогава той потегли въжето и я пое. Такова болно момче са запрели!… Оле Боже, да е жива майка му да го види отнякъде, запрян като добиче зад решетките!…

През това време Орчо войвода бе размахал вече брадвата.

— В каква къща го роди тая горкана… преди да я отнесе жълтата оптика! — продължи да нарежда старицата. — Истинска болярка, също като пренесена от Пловдив… С комшулук към черковата „Света Богородица“…

Орчо войвода стовари брадвата и с един удар разби на късове железния кофар на заключената врата.

Следния миг той вече тичаше нагоре по тясната дървена стълба на спицерията, където на най-горното стъпало го очакваше прав Тодор Каблешков. Без да си кажат нито дума, той се намери в неговите прегръдки.

Пред спицерията настъпи радостно оживление. Стотици нозе тичаха вече към Панагюрския път, да посрещнат многохилядната братска войска, която начело с Бенковски войвода им идеше на помощ. Отново възкръснали викове: „Да живее България!…“ се разнасяха все по-решително и по-често в настъпилия здрач на вечерта.

Затворените в спицерията се прегръщаха един другиго и плачеха от радост.

— Кога, кога пристигнаха тия мили юнаци? — викаше облян в сълзи Панайот Волов.

Другари, да запазим спокойствие и тишина! — викаше пламналият в огън, но не вече от треска, а от щастие Тодор Каблешков. На свой ред той не можеше да възпре сълзите си. — Нека по-добре чуем цялата новина! Да се приготвим за истинско братско посрещане! За щастие имаме време! Спрете, братя, нека чуем!… Орчо бърза да ни съобщи нещо… Орчо, говори!…

Орчо войвода събра всичките си сили и каза:

— Панагюрище плава в огън и кръв! Другари, вие първи трябва да узнаете истината… Панагюрище е разбито!…

2. Среднощен преглед

На полунощ треската на Каблешков премина и четата от стотина копривщенски въстаници, която за няколко часа се бе приготвила да върви в Балкана, излезе на края на града.

Едни от тях пеша, а други на любимите си коне, с които не искаха да се разделят, те отиваха въоръжени с най-добрите си оръжия, които имаше въстанала Копривщица. Много от тия оръжия на драго сърце им бяха подарени от нещастниците, които бяха решени отново да станат роби.

Водачи на тази чета юнаци, която мълком се прощаваше с родното си място и се губеше към Балкана, бяха: Тодор Каблешков, апостолите чужденци Панайот Волов и Георги Икономов, хилядникът на Копривщица Найден Попстоянов и хилядникът на Панагюрище Павел Бобеков.

Никола Караджов

Между тия ездачи се виждаше прошарената глава на Никола Караджов, който вече бе видял в пепелище своята Клисура.

Дошел в Копривщица да дири спасение и сигурност, хванат от копривщенските и клисурските селяни, затворен като престъпник спрямо своя народ в спицерията на д-р Спаса заедно с копривщенските въстанически водачи, той трябваше да разбере, че за един водач на бунта няма сигурна земя. Че додето неговите гърмове падат, покривите не са убежища. Че додето бурята, посеяна от него, вилнеее, никоя стена не е крепост.

Излизането в Балкана за него вече не бе разрешение на въпроса.

Бурите и гърмовете връхлитат столетни дъбове и високи канари, и усойни пропасти. Тон имаше чувството, че няма да избегне тия бури и гръмове, щом ги носи със себе си.

И тъй се случи, както той мислеше.

Само подир четири дена, а именно на 4 май, софийският мютесариф е изпращал телеграма до видинския, в която подир сведенията за потушаване на въстанието в Панагюрище и Копривщица съобщавал следното:

„Вчера чауш Рюзгар Ахмед, командирован в Тетевенския балкан, като обикалял с хората си да устройва засади, се натъкнал на една бунтовническа засада. След като от двете страни се водила около един час престрелка, бунтовниците били разбити и при бягството главатарят им, с лъвски знак от жълто тенеке на калпака и в комитска униформа, бил убит от куршума на споменатия чауш. Оказалите си в него документи и дрехите му са били изпратени.“

Убитият главатар бе Никола Караджов.

Панайот Волов и Георги Икономов

Една надежда обаче водеше двамата чужденци апостоли Панайот Волов и Георги Икономов през балканските хайдушки пътеки към старата столица Търново, към най-големия революционен център, който викаше чужди войводи за военачалници и се хвалеше с хилядна кавалерия, която обикаляла из търновските поля…

Тяхната мисъл тъй много бързаше да стигне разбунтувано Търново, а копривщенци тъй малко бързаха да напуснат своя роден Балкан, че те скоро трябваше да се разделят с тях и да поемат един пряк път през хайдушките дебри и усойни балкански мрачини, където слънчев лъч не е допирал никога. Този пряк път за тях е траял 22 дни…

Историята разправя, че подир поражението на бунта, непотърсени повече в Тракия, забравени от Бога на сполуката, на двайсет и втория ден вечерта, твърде много уморени, за да продължат пътя си, двамата апостоли постлали едно палто и поседнали да си починат на високия бряг на придошлата буйна река Янтра.

Градът Бяла се виждал твърде близо пред тях.

По-близо до тях обаче бил градът на смъртта, поселяван от ужасни видения и измъчени призраци.

Смъртта казват, че си има пратеници, които изпраща при тия, които е набелязала и които очаква. Такъв пратеник за двамата апостоли се оказал пъдарят Омер. Като същински дух изникнал той изневиделица на главите им, разгледал ги внимателно с призрачните си очи и поискал да узнае имената им, какво работят тука и откъде са изпаднали в неговата земя.

Както се появил… тъй и си отишел. Панайот Волов поискал да каже на другаря си нещо за Омера, но времето за предупреждения било свършено. Една силна турска потеря се задала оттам, където изчезнал Омер.

С такава потеря зад гърба си и с придошлата и мътна Янтра пред себе си на двамата другари не оставало друго спасение, освен да се хвърлят в пенливите води и да преплуват на отсрещния бряг.

Да се прекоси с плуване една водна стихия, значи да се пречкаш на ураган.

Това, което потерята видяла да се бори в Янтра, било един буен въртоп от пяна и две заплетени в нея тела, които се борели и въртели в нейните яростни прегръдки. Пушките им се виждали да се размахват някое време над посрещнатите вълни. После разярената пяна заляла раменете им, главите им, нозете им, които се преплитали с вълните, издигали и потъвали.

След отчаяна борба със стихията, която не траяла повече от няколко мига, двете пушки, които със своето изгърмяване в Панагюрище първи бяха оповестили свободата на българския народ, заедно с двете ръце изчезнали в мътните страшни вълни.

Настървената потеря могла да ги намери едва на третия ден, изхвърлени върху тинята на калния бряг. Очите им били избити, но пушките им все тъй яко стиснати в подпухналите им ръце.

Турците изтръгнали най-сетне тия пушки, отсекли ръцете, които ги стискали, направили на късове телата им и отново ги хвърлили в мътната стихийна река.

Ала и с това борбата на двамата апостоли не била още свършена.

Късовете на техните тела отново били изхвърлени на брега.

Заровили ги в тинята, но реката наново придошла, изровила ги и ги отнесла със себе си.

Павел Бобеков

Додето четата заедно с всички свои главатари се движеше от Копривщица към Балкана, в оня полунощен час, в който добиват яснота и най-мъгливите предчувствия, имаше между последните да се стреми към столицата на I революционен окръг още един замислен конник, още един, който бе чужд на копривщенци, панагюрският военачалник Павел Бобеков.

А неговите предчувствия тая нощ го бяха повели по верен път.

Павел Бобеков — единствен от водачите на Априлското въстание в Панагюрски окръг — е намерил Стефан Стамболов в Самоводене. Той се укрил при него, а през есента се прехвърлил във Влашко, където дочакал освободителните руски войски.

Едва тогава той постигнал това, към което се е стремил с такава гореща и тайна надежда в тоя полунощен час на път от Копривщица за Балкана. Заедно с тия освободителни войски той влязъл в Търново, където приветствал своя идеал — освобождението на България!

Орчо войвода[43]

До Бобекова, начело на копривщенската чета, яздеше Орчо войвода. И той носеше надеждата за разбунтувана земя в гърдите си, и той имаше Търново на ума си, ала тази мисъл не го поглъщаше в мрачно мълчание, а го правеше весел и разговорлив.

Радвайте се, момчета — приказваше той наоколо, да го чуят всички, — спукана им е работата на турците. Наши братя 12 000 сръбчета и още 3000 българчета от влашка земя с девет байрака са прецапали Дунава! Сръбските гюллета падали пред пашовия конак в София! Майки!… — разнасяше се неговият весел смях. — И Господ да слезе сега от небето, няма да му повярвам, че друг освен московеца може да излезе срещу турчина и да му смаже главата. Не ти взима той от чакмаклии пушки и черешови топове!… Московецът праща Черняева в Сърбия, а сам седи на мястото си и не мърда, като че нищо не знае. Търпи душо, черней кожо!…

Десет дена по-късно този смях отново се разчу, но вече между страшните стени на пловдивския затвор, където се разнасяха само плачовете и въздишките на осъдените на смърт.

Орча бе хванала една турска потеря в Балкана, когато поискал да се прехвърли зад стръмния и гладък като стена Гарванов камък.

Момчета — викаше той на всички, които извеждаха на съд, — не бойте се! Що е минало, то е минало… Турски гняв и турски закон — три дни им е силата! Мила ли ви е душата — стискайте си устата! Душа да ти излезе, дума да ти не излезе! От бой се не умира! Въжето веднъж те стисне, и там те остави… Я виж ти, пущините, дванайсет ги наредили, от една ако се избавиш, други единайсет те чакат!

И край сто да те прекарат, дръж здраво инкяр[44]… нищо не си видял, нищо не си чул… на косъм да се задържиш, пак главата ще ти остане на шията!

Тия мъдри съвети, примесени с веселия смях, спасиха главата на Орча войвода и подир шест месеца го върнаха жив и здрав в родното му място.

Найден Попстоянов

Ала през онази паметна нощ този весел смях действаше твърде зле на копривщенския хилядник Найден Попстоянов. Той напомняше за бойните му подвизи, които на беглеца изглеждаха като невероятен сън. Той бе губил знамето си, но подир чудесното пристигане на Орчо войвода, който внуши ужас и разгони враговете му със същия весел смях, бе си възвърнал и знамето, и бойната слава.

Сега той пак яздеше рамо до рамо с Орча войвода и слушаше този смях, но и двамата не бяха вече победители на турци поганци, а бегълци. Нямаше вече знамена, нямаше юнашка езда. Пътят напреде им не бе постлан със захвърлени от врага оръжия, а с остри камъни, които в мрака спъваха конете им и режеха копитата им като ножове. Отсега нататък те трябваше да изкачват тия камъни по накиснати от дъжд мракове по вихри — и хали. Те бяха тяхното бъдеще. Те бяха техният жизнен път. По него се съзираше само един подвиг — смъртта!

Колкото Орчо войвода се смееше и бърбореше, толкова този странен конник немееше в дългата си черна брада. Той като че ли не бе вече жив човек, а искаше да бъде привидение.

Само веднъж, когато апостолът Каблешков каза:

— Защо Тодор Душанцалията не е с нас!… — той се обади, но не с глас, а повече с едно мрачно ехо на своите мисли:

— Мястото на неговата младост и хубост не е с нас!…

Тодор Душанцалията

Да… мястото на Тодор Душанцалията бе сега при една млада и хубава жена, от ония прочути по хубост копривщенки, които се носеха по последна мода на гъркините, в рокли от шумяща тафта и копринени бонета. Тия бонета те навиваха като чалми върху своите сложни високи прически. Тази хубава жена бе станала негова годеница.

Тодор Душанцалията още се мислеше в Египет, гърдите му още бяха пълни с въздуха на Нил, когато се намери като народен представител в Оборище, а веднага след туй като бунтовник и „пакостен“ подбудител на народа, затворен заедно с другите бунтовнически водачи в спицерията на д-р Спаса.

За да тръгне тази нощ с Каблешкова, което щеше да рече — да обяви себе си за беглец, за престъпник, за див звяр, гонен из планините, тон можеше да стори това само след като иде у дома, където можеше да размисли, да се посъветва със своите близки, които току-що бе посетил подир дълъг гурбет, и да поговори с младата жена, която бе дала своето съгласие да свърже живота си с неговия. Любимата му бе такова цвете, което не можеше да откъсне от градината и отнесе със себе си по дивите гори, без то да увехне в ръцете му.

Пойната птичка няма да влезе в хралупата на дивия звяр.

Тъй го и намериха сутринта, прекарал безсънна нощ в родната си къща, да се бори с мислите си, да решава своите бъдещи действия. Той не знаеше, че друг бе решил вече вместо него…

Тодор Душанцалията биде поведен към Пловдив с тежка верига на ръцете си. Неговата млада годеница, придружена от сестра му, още същия ден замина с кола подир него.

В деня, в който го осъдиха на смърт, някой бе пошушнал на двете жени, че съдията би забавил изпълнението на смъртната присъда, докато се забрави от всички, ако му се донесат 500 лири.

Още същия час две вихрени надежди са летели към Копривщица. След дълго терзание две сърца радостно са биели. Думите са били излишни, сълзите са говорили вместо тях.

Пристигнали в Копривщица, без да си дадат нито минута отдих, те грабнали златото, печелено в Египет за устрояване на семейното гнездо от един млад живот, което трябвало да послужи за неговото избавление от бесилката, и незабавно се впуснали по изминатия път.

Когато стъпили на пловдивския мост, на първата бесилка те видели едного, току-що обесен, с хубава руса коса и полуотворени от ужас очи. Циганите вече го люлеели, а тълпата замеряла с камъни.

Двете жени надали сърцераздирателен вик и паднали без чувства върху моста.

В обесения те познали Тодора.

Останалите

Подир няколко часа катерене из мракове, подхлъзване на конете, препъване на копита и крака о камъни, зловещо цвилене из усои, които можеха да бъдат пълни с потери, но и с вълци, принудени да се провикват, за да се търсят един други, да пропадат в удолнини без пътеки, без изход, без брегове, когато най-сетне се разсъмна достатъчно добре, за да могат да се съберат и познаят в дъжделивите мъгли — от стотината въстаника, тръгнали тази нощ подир Тодор Каблешков, на високата гориста поляна Чумен се намериха двадесет и седем.

Изправени сред мъглите, които на оловносиви повлекла се носеха между мокрите дървета, тия хора за една нощ бяха загубили и образите си.

Те се взираха един в други и се мъчеха да се познаят. Кои са се изгубили?… Кои са останали?…

Измежду водачите на поляната не се намираха повече апостолите Панайот Волов, Георги Икономов, хилядникът на Панагюрище Павел Бобеков. Никъде не се виждаше и клисурецът Никола Караджов.

Отникъде не долиташе и веселият смях на Орчо войвода.

На шепата копривщенци бяха останали само двамата копривщенски водачи — апостолът Тодор Каблешков и рицарят с дългата черна брада — хилядникът Найден Попстоянов.

3. Последният удар

Мъгливо и дъждовно беше утрото върху високата поляна Чумен.

Неговите скъпернически зари позволиха на разпръснатите из канари и удолнини четници да излязат на поляната и да се преброят с око.

Мъжделивите мъгли се оказаха недостатъчни да прикрият страшната липса на повече от 70 човека, бойни другари, които на тръгване през нощта, съединени с тях, са съставлявали още войска. Тази войска имаше една бойна задача — да продължи въстаническата борба в Балкана, една надежда — да намери непокорена разбунтувана земя. Един идеал — свободата!

Утрото е преглед на силите. Проверка на техните ратници по всички бойни полета.

Утрото показа силите на Каблешкова.

Върху поляната Чумен се гледаха очи в очи последните въстаници. Те не бяха повече войска, а една разпръсната чета. Утрото показа умората си. Бяха тръгнали през нощта със задача да стигнат най-високата цел, но една урва ги беше уморила.

Малобройността им бе неверие в задачата. Непреодолените трудности на пътя — безнадеждност. Разпиляването им — бягство!…

Бягство!… — казваше утрото на Каблешкова. — Твоето излизане В Балкана не е друго… Бягство е… Тия, които са изчезнали — избягали са. Ти се мислеше за военачалник, но си беглец!

Два пъти отказан, два пъти свален!…

Първият път — от народа, когото ти събуди от петвековен сън, вдъхна му надежда за освобождение, втъкна пушки в ръцете му, накара го да възкачи камбанариите и да бие камбаните, да тича по улиците и като стреля с оръжията си и хвърля върху тебе цветя, обяви, че те приветства като апостол и водач, но същият после каза, че си злосторник, и те затвори!…

За втори път си отказан тук, на това място, от своите войници!… Додето бе тъмна нощ, те се разпиляха из гората на всички посоки!…

Скоро ще загубиш и тия, които се събраха на поляната Чумен, защото и на тях е станало ясно, че е дошло времето всеки да се спасява с бягство.

Беглец от родното място, от великата идея, за Каблешкова означаваше — мъртъв!…

Той не бе тръгнал да бяга от борбата за свобода! Не бе тръгнал да се отказва от надеждата!

Спасението за него означаваше бягство от живота!

Тодор Каблешков се видя мъртъв!

За него авторът на най-хубавата своя книга „В тъмница“, е писал: „Той е приличал на скелет, но в тоя скелет, в който животът едва се крепил, тлееше велик дух…

Разорението на плътта като че се е обърнало в енергия за душата.“

Напуснат от тази енергия на душата, Тодор Каблешков се намери в едно разорено тяло, застанало в мрачната дъжделива утрин върху поляната Чумен. Оттук нататък неговият път по балканските хайдушки пътеки не е бягство, а влачене към смъртта.

Треската прочее вече можеше да тържествува в него!… Тя започна да влиза всеки час в оставеното без защита тяло. Да разтърсва гори, топи и разкъсва онова нещо, останало в него, което бе готово да се унищожи.

Нейната работа бе тъй лесна, че уморените въстаници, оставили конете си на високата поляна Чумен, изтощени от безсъние и глад, трябваше на дълги разстояния да крепят в ръце своя болен военачалник.

Неотлъчно го следваше и неговият хилядник Найден Попстоянов. Мрачен, мълчалив, безнадежден, както в първата нощ, той бе убит духом, другар на едно болно тяло, което се рушеше пред очите му по дългия път.

Двайсет и седмина копривщенци бяха тръгнали с тях по поляната Чумен. Подир няколкото срещи с турски потери разгубиха се из планината двадесет и четиримата. Около апостола останаха да се наброяват трима: пловдивчанинът Георги Търнев, който бе примамил в своя хан великия апостол на свободата Васил Левски, казанлъчанинът Стефан Почеков и мълчаливият рицар с дългата черна брада Найден Попстоянов. Нему бе съдено да не се дели от апостола до последния си час.

На третия ден малката група вече се движеше бавно из местността Ръждавица. По тази местност се виждаха разпилени Троянските колиби.

— Не мога повече! — простена Тодор Каблешков. — Ако сте мои братя, убийте ме! Треската не ме оставя, но чувствам, че не иска и да ме свърши! Куршумът ви за мене ще бъде спасение!… Бай Найдене, защо мълчиш?… Ти си длъжен като мой хилядник да ми направиш туй добро!…

Мрачният рицар отвърна с глух глас:

— Да се отбиете в първата колиба и да си починем!… На тебе ти е нужен само дълъг и укрепителен сън! Ето пред онази колиба ни гледа човек и този човек си изглежда българин!…

Четиримата другари и най-вече този измежду тях, който не можеше повече да върви, влязоха в колибата на българина от Троянските колиби, тръшнаха се на коравата земя и веднага се предадоха на дълбок и тежък сън.

Събуди ги пушечен залп, който ги накара да скочат изведнъж на нозете си. Срещу тях вратата на колибата беше цялата забулена в дим. Размесени с дима, се чернееха зверските лица на башибозуци. Тия башибозуци се мереха в тях с пушки и пищови.

Двамина от тях влязоха с голи ятагани в ръце. Георги Търнев от Пловдив и Стефан Почеков от Казанлък се намериха отпреде им. Главите на двамата другари едновременно отхвръкнаха настрани и веднага украсиха върховете на окървавените ятагани. Техните две обезглавени тела останаха да треперят и да се гърчат в локви кръв върху намазания с глина под на колибата.

Нападението на башибозуците бе станало тъй ненадейно, а картината пред очите им бе тъй ужасна, че двамата още живи въстаника останаха да стоят втрещени и да гледат мълчаливо на нея като продължение на своя кошмарен сън.

В това време обаче, додето двамата бабаити гордо изнасяха на върховете на ятаганите си двете мъртвешки глави, които вече пожълтяваха, няколко от по-възрастните нападатели възпрепятстваха ново навлизане в колибата от страна на други млади кръвопийци, който също така искаха да накървавят своите ятагани.

— Ако носим две глави и караме двама живи комити, бабаитлъкът ни ще бъде по-голям! — заявиха решително те.

Тъй и стана. Натъкнаха двете глави на колове и ги понесоха напред като знамена. След тях изведоха от колибата, вързани на въже, двамата останали живи въстаника и с викове, песни и веселби из целия път ги поведоха към Троян.

4. Припомнянето на дълга е възкресение на живота

Захари Стоянов е описвал влизането на апостола Каблешков в Троян с тия думи: „Сам троянският каймакамин се беше разпоредил конвоят да се нареди по следния ред: най-напред да вървят цигуларите цигани и два тъпана; след тях Н. В. каймакаминът, възседнал на кон, заедно със сина на башибозушкия бинбашия Хасана, 14-15-годишно читаче, с ятаган на кръста два пъти по-голям от боя му и син сукнен чепкен, когото баща му още от малки години беше взел да възпитава как се хващат и колят комити. Под тях идеха заптиите с кривнати към очите мустаци; сетне отрязаните две глави, натъкнати на колове, носени от двама българи, двамата живи другари, с вързани наопаки ръце, башибозуците, а най-подир вече различни любители, повечето цигани, които решават съдбата на хванатите.“

Каблешков вървеше безразличен, почти хладен в туй страшно шествие. Турен зад двете мъртвешки глави, той не обръщаше никакво внимание на тържеството, в което му се падаше първенствующа роля.

Ахо имаше нещо, което го караше да съжалява, то бе, че именно неговата глава не бе една от тия, натъкнати на колове, които се носеха начело като украшения на неговото тържество.

Това негово равнодушие обаче трябваше да свърши твърде скоро пред вратите на троянския затвор. Преизпълнен с въстаници, кои хванати из балканските пътеки, когато са бягали от поразена Тракия, други разбити, а после хванати подир последна престрелка с турските потери. С куршуми на привършване, с ножове изхабени, с укрепления разрушени, със селата си изгорени, със семействата си избити и разпръснати, загубили началниците си, оставени от милостта на провидението — Каблешков намери в тия въстаници на чужди села своите войници, а разбитите армии си намериха последния генерал!

Общата жертва и великата идея му признаваха всички длъжности.

Окованите чакаха от него деятелност.

Разбитите — вяра.

Живо погребаните — живот.

Водените към осъждане — братска десница.

Влачените към бесилката — сили да умрат!

Той трябваше да изпълни разбитото си тяло с енергии, които да отговарят на всяка длъжност.

В ловчанския парцал — най-лошото отделение в затвора, тоя отвратителен вертеп, както го нарича Захари Стоянов, завързан с ръждива халка на врата за една обща верига, прикрепен с кофар на единия край към влажната мръсна стена, а с другия в ръката на пазача заптие — Каблешков разделяше горчивата си участ с неразделния си другар, мълчаливия рицар и герой на Стрелча Найден Попстоянов, с апостола Захари Стоянов, хванат при Троян, и ловчанските първенци, другари на Дякон Левски, които не бяха вдигнали въстание, но бяха хвърлени в затвора по подозрения, които още не бяха затихнали от времето на великия Апостол.

Между хванатите се намираха Илия Луканов й малкият му брат Христо, който бе огледвал, играейки с други деца, пътя на Дякон Левски при неговото последно излизане от Ловеч за Къкрина. Това ще рече, той бе играл още като невръстно дете една неповторима историческа роля.

Заедно с тях бяха довели и Христо Латинеца, къкринския ханджия, у когото Дякон Левски биде заловен с оръжие в ръка. Той бе запазил живота си до тия дни благодарение на твърдото отричане, с което бе изтърпял всички мъки. Това негово спасение се заключаваше в единствените думи: „Не познавам тогова човека!“

А кому бе длъжен най-много да се притече апостолът Каблешков на помощ с думи и дела, ако не на другарите на онзи, който бе сложил върху юношеските му още плещи неотменимата длъжност на апостолското звание?

Въпреки тежкото си болезнено състояние, в което не чувстваше нужда от храна, Каблешков веднага забеляза, че в ловчанския парцал се даваха на затворниците комити по 20 пари на ден за хляб, които бяха крайно недостатъчни да се нахрани един възрастен човек. Тия, на които бе съдено да останат между стените му повече месеци, бяха обречени на гладна смърт…

— Ние като апостоли — обърна се той към Захари Стоянов — сме длъжни да вземем мерки, щото нашите хора да не бъдат умъртвявани в турските зандани от глад. Аз съм намислил нещо. Днес, когато каймакаминът и негово преосвещенство Йосиф Ловчански дойдат в конака и пак ни изкарат навън, аз ще легна сред двора, а същото си длъжен да сториш и ти. Тази наша постъпка непременно ще обърне вниманието на каймакамина и владиката и когато те запитат защо лягат на земята тия момчета, ние ще станем и ще изложим пред тях своето искане.

Хилядникът Найден Попстоянов, като чу тия му думи, повдигна дългата си черна брада, извади цигарето от невидимите си устни, покрити с гъста черна растителност, и изказа своето неодобрение на неговия план.

— Нищо няма да излезе от това — каза той, — само ще предизвикаш турците да се нахвърлят върху нас и да ни пребият от бой. Ако искаш да лягаш сред двора и ядеш бой, лягай колкото щеш, няма да ти преча, но не забравяй, че не си сам!… Ти си вързан на синджир, в който съм вързан и аз. Ако ти караш тогова да легне на земята заедно с тебе, то, ща не ща, трябва да лягам и аз, а мене повече не ми се иска да върша глупости…

В последните му думи покапаха ония сълзи от мъка, с каквито Дон Кихот е гледал своите вятърни мелници, когато замъчните кули са били изчезнали вече от ума му.

— Не го слушай ти него какво ти говори, апостоле! — викна буйно Каблешков, раздразнен до желание да се нахвърли върху брадатия, умислен рицар. — И този е бил мой хилядник! Тоя човек е жив умрял, преди да види още бесилницата! Той не е бунтовник, той е без сърце, той е мъртъв, той ми измъчи душата повече от турците!… Ние двамата сме длъжни да протестираме и ще го сторим!…

Докато да ги изведат на двора, той не се обърна нито веднъж към своя хилядник, не му проговори нито една дума, а го остави да пуши замислен дълбоко, както правеше това, откакто бе влязъл в затвора. Когато ги изведоха обаче на двора, препълнен с ония бледни, посърнали от глад затворници, били доскоро лъвове по въстаническите укрепления, когато видя каймакамина и негово преосвещенство българския владика Йосиф Ловчански застанали един до друг на ниския конашки чардак, той легна сред двора, като се простря с целия си ръст. Захари Стоянов веднага последва неговия пример, като се простря на земята до него.

В синджира остана прав само един брадат затворник, който не искаше да се простре на земята, но трябваше да коленичи до тях, защото веригата, която преминаваше от ръждивата желязна халка, окачена на врата на Каблешкова до неговия врат, бе твърде къса.

— Абе какво направихте?… — викаше той.

Неговият протест биде заглушен от ядосаните заповеди на заптиите, които тичаха от чардака на каймакамина към средата на двора, където бяха налягали двамата затворника, с вдигнати жилави тояги в ръце.

— Ставайте веднага! — викаха те. — Иначе ще опитате тия тояги по гърбовете си!

Когато двамата затворника не се помръднаха от местата си, те започнаха да шибат върху тях с такава ярост, която ги правеше слепи за протестите и на коленичилия затворник. Техните удари се сипеха върху него със същата сила и нападателност.

Когато един бич се уви около неговия кръст, той изрева и скочи на крака, като от мъка изтегли за врата Каблешков и направи вцепененото му на земята тяло да увисне наполовината във въздуха.

След шестото връхлитане на бичовете Захари Стоянов също раздрънка общия синджир и скочи с нозе и ръце разкървавени, а с оскъдните си дрехи на гърба, превърнати на дрипи.

Увиснал наполовина в синджира, на земята остана да лежи само Каблешков, изпънат под бичовете на заптиите, с неподвижност, която не трепваше и при най-силните удари. Тя бе незачитане на насилието, презрение към тия, които го заповядаха, манифестиране на сила, напомнюване на събитията, които бяха озверили робовладелците. Но за измъчените роби затворници, които изпълваха двора, то бе спомен за тяхното царуване, за тяхната слава! Неговото упорство не можеше да бъде друго освен тяхна твърдост в изпитанията!

— Удряйте бе!… ревеше каймакаминът, надвиснал от перилото на чардака. Викаха и заптиите, които тичаха по двора и деряха гърлата си около дързостния затворник. — Какъв е тоя маскарлък, един царски душманин да продава комитаджийски сербезлък в двора на конака?…

Но тъй като бичовете се оказаха безсилни върху тялото на затворника, което почти бездиханно, с живот, останал да се вижда само в двете пламенни очи, оставаше да лежи простряно сред двора, каймакаминът даде заповед да го откачат от общия синджир и да го захвърлят обратно в затвора.

Когато го освободиха от синджира и повлякоха за краката, неговото тяло остана да се влачи вцепенено по неравния калдъръм, а хубавата му руса глава да се удря в камъните.

5. Изповед

Апостолът Каблешков дойде на себе си от безсъзнанието след една дълга треска едва на следущата нощ и се огледа наоколо. Само пушливият фитил на газеничето играеше в дълбокия мрак, който царуваше в мръсния и задушлив парцал. Конекрадците и разбойниците хъркаха с глави, наредени около това единствено нощно светило, което, колкото и да бе слабо и несигурно, можеше да ги запази от пристъпа на едрите като боб дървеници, които предпочитаха да валят от тавана върху тъмните кьошета.

Всичко изглеждаше заспало дълбок сън, но ужасната обстановка никому не бе позволила да откъсне от страшната действителност. Конекрадците турци и разбойници спяха с лица, измъчени от гняв, защото се намираха вързани в ловчанския парцал по едно неповторимо за тях време. Вън горяха и се разграбваха градове и села, известни по своите богатства в цялата империя, с несметни стада охранени коне и рогат добитък.

Дългата черна брада на копривщенския хилядник Найден Попстоянов бе увиснала върху синджира на общата верига, която ги свързваше, а пожълтялото му лице бе заспало, изпито от мисли за дребните му деца, останали сираци вкъщи. Преди да заспи с бесилката пред очи, той може би бе разсъждавал доколко е целесъобразно да се назначават за военачалници учители и възпитатели на младежта само за туй, че са били най-учените и уважавани хора в село. Бесилницата се е мяркала пред него като един несправедлив завършек на живота.

Каблешков отклони очите си от неговия изпит и мъченически образ. Той забеляза, че от другата му страна Захари Стоянов лежи със затворени очи, но изглежда буден, мисли и премисля нещо и крои планове, хитри и остроумни като лицето му, по което космите бяха израсли като таралежови бодли.

Захари Стоянов не бе изказал истинското си име нито в троянския затвор, нито в ловчанския парцал. Пред мюдюрина, каймакамина и военните следователи се признаваше за ахмак човек, от долна ръка, син на сиромашки родители, по която причина ходел от град на град за прехраната си. Пред влиятелните затворници в парцала, конекрадци турци и разбойници, минаваше за шопар, което ще рече циганин. За да затвърди у тях това убеждение, което най-вече говореше в негова полза, щом пуснаха затворниците в двора, той всеки ден се мушваше прегърбен между тях да събира по земята угарки от техните цигари.

На всички въпроси той си имаше един отговор: „Не зная, невинен съм. Нямам хабер от тези работи…“

Каймакаминът най-сетне бе викнал върху него: „Ами тогава какви дяволи търсеше по Троянския балкан бре, керата?… Де е мемлекетът ти, де е Панагюрище, накъде е Троян?…“

В дълбокия нощен мрак с хитрини, изписани по бодливото си лице, Захари Стоянов прехвърляше през ума си своя отговор, който трябваше да повтаря дума по дума отсега нататък на много места, додето един ден този отговор щеше да го изведе на свобода от най-страшната врата — пловдивския затвор!

— Апостоле — тихо му се обади младият болник, — буден ли си?

Захари Стоянов веднага отвори малките си живи очички и му отвърна весело, с едва чут шепот:

— Буден съм. Аз не исках да заспя, додето ти не се свестиш. Поздравлявам те, братко!… Ти не сполучи да издействаш повече хляб за нашите въстаници, но с твоя пример те нямат повече нужда от него! Ти им даде дух! Дух!… Това е храната, която най-много им трябваше и която те бяха загубили!…

Каблешков се усмихна с неуловима в тъмнината блажена усмивка.

— Но ти, братко, много пострада — обади се пак Захари Стоянов.

— Смазаха те!

— Аз съм се врекъл да умра за България и за нейните синове — отвърна болният глас, в който трептеше страстна любов. — Моят живот има цена само ако й го дам в жертва!

След кратко мълчание той зашепна тъй тихо, че неговият другар трябваше да наведе ухото си над устните му, за да чуе неговите думи[45].

— Апостоле — каза той. — Аз имах един план, но въстанието избухна преди време и го осуети. Този план бе за освобождението на България. Имаше едно средство да се освободи не само с най-малко жертви, но почти без жертви. То изискваше именно да се намери човек, който да пожертва себе си.

— Тоя човек бях аз!…

— И тъй аз реших да отида в Цариград и да убия султана.

Това щеше да предизвика клане на християните и на европейците. Силите щяха да се намесят и решат веднъж завинаги Източния въпрос, като съставят от разните народности, които населяват империята, отделни самостоятелни господарства.

Той се задави от кашлица и дълго време мълча. Надвесеният над него другар не вдигаше ухото си от неговите устни.

— Не се съмнявам — продължи отново неговият шепот, — че това щеше да се случи тъй, както ти го казвам. Ти сам виждаш турския фанатизъм. Той прилича на неукротим звяр, напоен с неутолима ненавист против всичко, което не е турско; озлобен до полуда от бунтовния дух, който чувстваше, че вее около него; готов на всяка минута да избухне и да залее с кръв всичко наоколо си. Властите са безсилни да го удържат. Безсилни, защото и те го имат в гърдите си. Защото всеки турчин се ражда с него, откърмява се с него и подчинява нему всичките си други чувства.

Турците са получили страшни уроци от историята, но тия уроци не са ги поправили, нито ще ги поправят, защото те не могат да изменят природата им.

— Що трябва повече от кръвта на един султан, убит от един гяурин, за да ги възпламени с бясна жажда за мъст?… Досега гяур не е посягал на живота на султан. А султанът е държавата, султанът е мохамеданството. Духът на изтреблението щеше да зареве в душата на всеки турчин пред тая нечута смелост.

На европейската дипломация е мила Турция, но не може да не й бъде мила и честта на Европа. Не се защищава едно чудовище, оваляно в кръв, което е разбунтувало съвестта на цял свят със своите зверства…

Горещият шепот замлъкна и дълго време остана потопен в скръб за всички ония хубави придобивки, които щяха да доведат до освобождението на България и които неговата жертва можеше да донесе на българския народ.

— Сега за моя план повече не може да се мисли — най-сетне отново проговори той. — Въстанието избухна преди време и е вече смазано!… Но аз още имам пред очи крайния резултат на моя план.

По-рано мислех с убийството на султана да възбудя клане на европейците в Цариград и предизвикам намесата на великите сили. Сега, когато съм предизвикал клането на целия български народ, аз съм длъжен да го оповестя пред света, за да предизвикам неговата намеса!…

Затуй аз не се прикривам пред изпитните комисии. За да се чуе навън, говоря навред, че въстанието беше един протест против притеснението и лошото управление на страната. Че народът прибягна до него, защото нямаше друго средство да обърне вниманието на държавата и на Европа към своите бедствия. Че правителството го потъпка, но идеята, от която то излезе, остава да живее в сърцата… Тя няма да загине! Ще роди нови борци, които ще поемат посмело започнатата борба!

Кашлицата, която отново го задави, събуди Сали ага Торозлията, едничък грамотен турчин в парцала, когото бяха затворили, защото използвал своята ученост да прави фалшиви тескерета на крадени коне.

— Я не кашляй толкова силно ти там!… — изръмжа той сърдито, примъкна се по-близо до лампата и отново заспа.

Болният се притаи и дълго време мълча, ала внимателното ухо на неговия другар продължаваше да стои наведено над неговите устни.

— Тия дни мене ще ме водят в Търново, където ще ме изправят пред съд — проговори най-сетне той. — Там съм решил да заговоря и да изкажа всичко, каквото съм намислил. За да проглася нуждата и бедствието на народа пред света, аз ще обявя себе си открито за въстаник и ще се обрека на смърт!…

6. Изпълненият план

На другия ден нередовен конвой от осем души пеши заптии се нареди пред ловчанския парцал, откъдето изведоха стария рицар с дългата черна брада и младия апостол Тодор Каблешков с тежки железа и белезници на ръце.

Дръглив кон, забравен от някой циганин в конака, биде оседлан с чул и върху него покачен болният младеж, който не можеше да се държи и се олюляваше на нозете си. Треската го бе разтърсила още от сутринта. Под корема на дръгливото животно свързаха нозете му в букаи. Желязната верига остана да виси върху изсъхналия му врат.

Найден Попстоянов тръгна подир коня пеши, с глава, наведена надолу, с брада, увиснала на гърди, с очи, впити в земята. Като че ли не отиваше в Търново, а на своето погребение.

Тъй съдбата сложи своя отпечатък върху лицето на копривщенския военачалник.

Няколко дни подир това заминаване заптиите от конвоя се върнаха в Ловеч и донесоха последните новини за двамата затворници. Брадатият, колкото и да го били, колкото и да скубали дългата му черна брада, от която не оставили нито косъм, казал, че повече не може да върви, и наистина някъде към Търново паднал по лицето си на пътя и издъхнал…

За него втори път не се отвори дума. Но туй, което конекрадците турци и разбойници научиха за младия болен затворник, когото бяха откарали в Търново, завързан с букаи върху гърба на циганска кранта, смая всички до такава степен, че няколко дни помежду тях не се водеше никакъв друг разговор освен за него.

— Когато го извадили пред меджилиса в Търново — започна Ахмед чауш, — оказало се, че тоя същият бил голям и важен човек в комитаджилъка.

— Бей, кой му се надяваше! — извика Кескин Пехливан и всички се откликнаха на неговото удивление. — Един кривач душа имаше в тесните му гърди!…

— Освен туй — продължи Ахмед чауш — той се изказал, че бил голям царски чиновник на станцията в Белово и че получавал 1000 гроша заплата.

— Брееей!… — отвърнаха единодушно всички слушатели.

— А баща му бил в Копривщица най-тлъстият чорбаджия, с лично негови 300 и повече говеда!

— Тюх брей!… — викнаха в един глас смаяните разбойници и конекрадци. — И още тръгнал комитаджилък да прави по Балкана!

— Абе наистина… — обади се един стар циганин — тоя човек в ръцете ни беше, питахме го, слушахме го, но никой изпомежду ни не можа да го разбере.

— Пред търновските паши в меджилиса той заявил, че станал комита, защото царщината само нему давала 1000 гроша месечна заплата, а на останалите българи не само че не плащала нищо, но цял живот ги карала да й работят ангария. Че баща му имал 300 говеда, но другите българи нямали вкъщи и залък хляб!…

— Бре, бре, бреее — въздъхна дрезгав глас издълбоко, а друг прибави: — Ако бях един паша, бих освободил тоя българин…

— Язък за него!… — казаха затворниците. — Язък за неговите младини!…

7. Завършена мисия

В това време от Търновската крепост излезе начело на войската си Селями паша. Неговият път бе към Пловдив. Войската му вардеше един конвой тракийски въстаници, навързани на вериги. Те бяха изловени на различни места в Балкана и отиваха към пловдивските 12 бесилки на марициния мост.

Отделно от конвоя пътуваше една малка болнична кола. В колата с белезници на ръце, с тежка двойна верига, прекръстосана върху изсъхналите му гърди, с буйна коса, надвиснала върху големите му трескави очи, седеше апостолът Тодор Каблешков. Неговата коса висеше върху очите му, защото неговите очи нямаха повече нужда да гледат пътя, нито да се оглеждат наоколо. Те се взираха само навътре в дълбоката драма на душата му. В съвестта му неговите чувства за живот и младост, поставени едни срещу други, изиграваха своето последно действие.

Пред своите съдии в Търновския меджлис, където думите на всички осъдени се записваха и четяха от царски и чуждестранни комисии, той бе изложил дума по дума причините, които бяха направили него бунтовник, а неговите братя — въстанал на свободата си народ!

„Ще се чуе ли моят глас? Ще допринесе ли полза моята жертва? Ще последва ли някаква намеса?…“ Ето въпросите, които го занимаваха по краткия му път към бесилката.

Пътят на смъртта е най-краткият. Щеше ли да долови той някой отзвук на чаканите събития по пътя? До края на живота си той имаше още две спирки, две големи станции. Едната Габрово, другата Пловдив.

Ще го настигне ли там някоя от чаканите новини?…

Той не знаеше, че вече се бе спазарил със съдбата, която на два пъти тъй жестоко му бе изменила.

В това време Селями паша пришпори своя кон и с поглед, изпълнен с любопитство и съжаление към младия окован бунтовник, се приближи към болничната кола.

Аз бях на гости на твоя баща — обърна се той към него на чист френски език, тъй като бе осведомен, че говори с възпитаник на цариградския Галатасарайски лицей. В него преподаването се извършваше на френски език от избрани учители французи. Отдавна се говореше, че Селями паша е един образован турчин, надъхан със свободолюбиви идеи, които идеха от Франция.

Окованият в белезници и увързан в синджири младеж вдигна изненадан клюмналата си глава и го погледна с големите си светли очи.

— Твоят баща ми направи добро впечатление — продължи Селями паша, като се направи, че не е забелязал неговото учудване. — Той е грамотен и доста опитен в стопанските работи човек.

Тодор Каблешков се усмихна. Той знаеше, че неговият баща има и други качества на характера си, които са направили добро впечатление на Селями паша.

— Твоят баща е един умен човек — продължи любезно пашата, без да даде да се разбере, че е схванал смисъла на неговата усмивка.

Един от рядко умните стари български мъже, които знаеха силата на турската държава и слабостта на българското население. Той открито ми заяви, че счита бунтовничеството пакостно за бъдещето на българския народ.

Тодор Каблешков с усилие надви нежеланието си да говори с една кола, която го раздрусваше и гърмеше по неравния калдъръм.

— Навярно ми казвате това, защото се учудвате, че аз съм негов син? — запита той.

Селями паша продължи да язди мълчаливо край неговата кола, като гледаше замислено пред себе си.

— Да, признавам открито, учудвам се! — проговори най-сетне той.

— Когато научих, че ти си се учил и възпитавал в лицея Галатасарай, който е основан с надеждата турското правителство да добие от него просветени администратори, с помощта на които да реформира турската държава… че ти си застанал начело на бунта… аз не можах да сдържа своето учудване.

— Тъкмо в Галатасарай — отвърна неохотно окованият младеж ние се научихме на колко малко и какви нищожни реформи е кадърно турското правителство… Вие проглушихте ушите на подчинените си народи с либералните реформи на султан Абдул Азиса, а за 15 години какво излезе налице?… Върховна сметна палата и Цариградска Ванка, от които бедните роби няма какво да се възползват, тъй като нямат нищо, което да вложат в техните операции. Железницата, която се построи до Белово, и тя е пак за ваша полза… Да се усили замрялата търговия в Цариград. Привилегиите, които се дадоха за индустрията, са пак ваши придобивки. Ние, раите, нямаме нищо общо с тях… ние нямаме индустрия. Известните свободи, които се дадоха на чуждите поданици в Отоманската империя, дадоха се, защото вам е потребна чужда валута…

— Ето реформите на Абдул Азиса!… Заради тях му отвръщат с непрестанни въстания от 62-ра година насам… Въстанаха Черна гора и Сърбия… В 64-а въстана Азиатска Турция. В 68-а Крит и България… Миналата година… Босна, Херцеговина и отново българското Старозагорско въстание!… Додето тази година се стигна до всеобщо повдигане на българския народ!… За тия реформи ли искате сега да благодарим на Абдул Азиса, или за това, че той зверски се нахвърли и изкла българския народ?

— Сега вие не можете да сторите нито едното, нито другото — отвърна с усмивка на огорчение Селями паша. — Абдул Азис, трийсет и вторият султан… е мъртъв!…

— Мъртъв?!… — изкрещя младият затворник и скочи на крака. Веригите му, синджирите, нанизани по гърдите му, белезниците му, всичко нададе заедно с него един пронизителен звън. Големите му светли очи, вперени в пашата, изглеждаха изхвръкнали навън. — Истина ли е това?

— Не достигна ли до вас тази новина в затвора? Да, истина е. Султан Абдул бе свален от престола… и убит!

— Кой го уби? — викна Каблешков като обезумял.

— Вие го убихте! — сериозно отвърна Селями паша. — Вие и вашето необмислено въстание!

Тодор Каблешков падна върху дъсчената пейка и железата му отново издрънкаха. Този път в тяхното издрънкване се чу друг пронизителен звън. Той бе звън на необуздана радост! Неочаквана и велика сполука! Едно обвинение в повече, и то най-грозното! Какво можеше да зарадва то до такава степен осъдения?

— Мидхат паша… „българомразеца“, както го наричате вие — продължи Селями паша, — вам искаше да угоди… застави султан Азиса да абдикира и възкачи на негово място племенника му — днешния султан Мурад V. Мурад хан ще внесе спокойствие и задоволство между всички народи на Отоманската империя! — прибави той почтително, като леко се поклони от седлото на коня.

— Вие се самозалъгвате, паша! — викна младият затворник, като се изтръгна с мъка от своите бурни и радостни размишления. — Не за да угоди нам, Мидхат паша е предложил на султан Абдул Азиса да абдикира! Не за да ни угоди, го е свалил от престола. Сторил е това от страх!… Страх, който всички турци сега изпитвате. А той е: „Какво ще кажат навън за нашите кланета?…“ Мидхат паша е показал Абдул Азиса пред възмутената съвест на целия свят и е викнал на вашите досегашни приятели: „Не сме ние, господа!… Ето го звяра!… Дръжте чудовището, оваляно в кръв!…“

Като ужилен от змия Селями паша се дръпна от затворническата кола. Гневът на чистокръвния мюсюлманин кипна в неговите жили. Ако султан Абдул Азис бе в устата на дръзкия младеж „звяр“ и „чудовище, оваляно в кръв“, то какъв можеше да му изглежда Селями паша, с когото разговаряше? Селями паша, който се връщаше като победител от плувнало в кръв Панагюрище!…

— Жално ми е за твоя умен и добър баща! — студено каза той, като побърза да се отдалечи. — Напразно съм му обещал да се застъпя за тебе, когато стигнем във Филибе… С този дързостен език, който държиш, аз виждам, че ти не само не си се разкаял за деянията си, а продължаваш да се считаш за наш смъртен враг! За тебе надали може да се направи нещо, което да струва една височайша милост!…

— Не си правете тоя труд, паша! — чу той зад себе си почти невероятно, весело подвикване. — Но знайте, напразно мислите, че като сте премахнали Абдул Азиса, избавили сте се с Мурад хана!…

— Още много Мурадовци ще дойдат и ще загинат!…

— Световната съвест ще закипи срещу вас!

— Нейните сили ще се надигнат и ще ви изхвърлят вън от Европа!

8. Избрана смърт

Селями Паша престана да чува повече неговия глас. Той му звучеше като зловещо виене на съдбата, изхвърлила из своите отровни устия хиляди разбунтувани пропорции.

Когато обаче слезе в Габрово и си отдъхна в къщата на Иванчо Димов, той се сети за обещанието, което бе дал на бащата на болния затворник, и заповяда да го сложат отделно от другите затворници в заптийската стая, където да му наредят постели и да дадат по-добра храна.

Късно вечерта при него бе доведен старият архиерейски наместник. Селями паша изглеждаше вече твърде весел и спокоен.

— Това момче, което съм довел от Търново — каза той, — е твърде важен и знаменит човек. От него се надявам да науча много работи. Когато стигнем във Филибе, ще накарам да го подложат на разпит, за да узнаем всички революционери в страната. Ако можеш ти, попе, да го посетиш в заптийската одая и да предразположиш това чудно момче да се изповяда пред тебе…

Архиерейският наместник слезе в заптийската стая и намери „чудното момче“ да стои изправено до стената, вдадено в дълбоки размишления. Те обаче не изглеждаха да развалят лицето му, а го правеха доволно и честито.

Духовният отец се приближи до него и му се представи с дълбок поклон.

— Отче — каза Тодор Каблешков, когато се възвърна в себе си и видя изправения в свещеническа одежда с милозлив и благославящ поглед в очи. — Бог да бъде милостив към българския народ!

— Синко — тихо проговори старият свещеник, — тежи ли нещо на душата ти?

— Аз изпълних своя дълг, отче! — отвърна младият апостол. Блажена светлина се разля по изсъхналото му и болно лице. Той по-скоро възкликна, отколкото въздъхна: — Аз го убих!…

— Как така, синко! — запита укоризнено духовникът. — Кого уби? Убийството е смъртен, страшен грях!…

— Султана Абдул Азис!… — отвърна младият човек, като че ли бълнуваше. — Наистина по-добре щеше да бъде да бях паднал в жертва само аз. Но другояче било записано в страниците на съдбата. Тъй трябвало да се изпълни моят план! Готвейки въстанието… аз съм се мерел вече в неговите гърди! Когато в Копривщица изгърмя първата пушка… великолепно зрелище… него съм улучил!…

Сега мога да умра с тази смърт, която съм си избрал…

Тия неразбрани и разбъркани думи се изясниха на свещеника рано сутринта, когато едно заптие почука на неговата врата и веднага го отведе при Селями паша в Димчовата къща.

— Язък, попе!… — викна ядосано пашата, като хвърляше към заптиите такива погледи, които показваха, че досега те бяха търпели само неговите викове и ругатни. — Твоето момче… нищо не излезе!… Кажи: „Бог да го прости!…“ Нашите свинари заптии толкова я свършиха!… Като го видели болен, оставили го да лежи свободен, без да му вържат ръцете… Мислели, че и караулът бил в същата стая… Когато заспали всички, той се изправил на крака, взел от стената един заптийски пищов и се ударил в гърдите. Виках те да ти кажа да му прибереш и погребеш тялото!…

Старият свещеник слезе в двора и намери пред заптийската одая „чудното момче“. То лежеше мъртво, завито в една стара скъсана рогозка. На китките му нямаше повече белезници. Нозете му не бяха свързани в букаи. На изсъхналите му гърди не висяха синджири.

XXVI

Дряновски манастир

1. Орловото гнездо

Пътят от Дряново за Габрово беше път от равнината към Балкана. От приятната разходка към катеренето. От развлечението към усилието, което изисква здрави мишци и чевръсти нозе, добра воля и самообладание.

Пътят можеше да се нарече подир удоволствието — изпитание. Но изпитание, което най-сетне биваше възнаградено от една чудесна гледка.

Пътникът от Дряново, който вървеше с равномерни и спокойни крачки по десния бряг на река Дряновска, подир половин час достигаше селото Цинга и тук започваше неговото първо объркване.

Той се виждаше попаднал изневиделица в един гигантски проход, който не отиваше вече към запад, а право към юг, прокопан от същата Дряновска река, която тук не можеше твърде да се познае и сравни с оная, която бе оставил да си тече нашироко в полето.

В прохода тази река бе тясна, дълбока и бърза. Нейната енергия бе издълбала два бряга, като две крепостни стени. Канарите, гигантски и отвесни, бяха градежът на тия стени. Мазилката им — урви, по които не минаваше пътека. Човешки крак не бе стъпвал и по тях никога не се катереха кози. Наноси, свличани векове наред от Балкана, носили плодородна тиня и семена, се бяха натрупали под стените и създали две ивици гъсто заселена земя, по която се извиваше единственият път на прохода.

Тази плодородна наносна земя подир 500 метра се разширяваше върху левия бряг на реката в един къс обработваема земя, не по-голям от 2–3 декара, превърната в бостан. Двеста-триста крачки по-навътре в прохода от десния бряг на реката се намираше друго подобно по големина зимно пространство, орано, копано и засаждано със сливови дървета.

Тези два къса обработваема земя в прохода, които изглеждаха като откраднати от стихийната природа, създателка на този проход, даваха указание, че в това гигантско нейно творение се е пръкнал човешки живот. Че в тази привидна неподвижност на каменни колоси и дървета се забелязва човешка деятелност. Че в усамотението, което е Природа, е било градено жилище.

Пътникът твърде наскоро и сам-самин попадаше в сърцето на загадката. Без да желае, той откриваше скритото живелите. Без да се е канил, той трябваше да навлезе в него. Единственият път към туй живелище бе пътят на прохода. Неговата входна врата бе краят на гигантския проход.

Пътникът, влязъл неволно в това жилище, обърнал омаяни очи да го разгледа на всички страни, виждаше, че е попаднал в едно орлово гнездо.

Дъното на гнездото представляваше от себе си една малка кръгла поляна, образувана от две буйни планински реки. Тези две реки идеха от две противоположни посоки, за да се съединят и тръгнат в една обща река из гигантския проход — Дряновската.

Реката, която идеше от югоизток с голям шум и цяла побеляла от пяна, бе Тревненската река. Каменното й корито бе огърлица от вирове. Бялата пяна бе от постоянното врение на водата, която се прехвърляше от вир на вир, додето стигнеше до входа на прохода.

Другата река, която пък идеше от югозапад, бе чудната река Хандъка, която само на неколкостотин метра се виждаше да извира из устата на един гигантски кит, направен от скала, една пещера с черно и раззинато устие, обърнато в гръмовит извор.

Останалото ограждение на поляната, тоест стените на орловото гнездо, бяха канари отвесни, непристъпни, високи от 100 до 150 метра, изпълнени с пещери, гъсто заселени по склоновете си с габър и вековни липови дървета.

Тия грамадни канари, които на запад носеха името Поличките, а на изток Момерини пещери, се свързваха на юг с една отвесна скала — Буруна. Те представляваха една обща скалиста верига, една стена, която гледаше с пещерите си като с очи.

Тази стена бе непристъпна, недопущаща никакъв път, нито проход. От нея можеше да се излита само с крила. Ако Дряновска река запушеше своя проход, в това орлово гнездо можеше да се влиза само, като се каца…

Край пещерата, от която извираше Хандъка, наистина се виждаха в скалите някакви стъпала, които искаха да бъдат пътека, застрашително възвиваща и криволичеща нагоре в шеметни височини. Все така тези стъпала представляваха някакъв възможен изход при добро време от орловото гнездо. Тази каменлива пътека, стъпало по стъпало, се наричаше Прелезът.

При входа на поляната се очертаваше наистина още една пътечка, която стръмно се катереше към Момерини пещери, но не достигаше до тях. Тя се губеше в тяхното гъсто, обрасло с гори подножие, което представляваше от себе си висока тераса, образувана от насипите на реката. На тази висока като планинско възвишение тераса се виждаха много дървета, изкоренени и насечени, а на тяхно място засадени лозя.

Пред лозята се намираше и едно неголямо пасбище за добитък, някаква обрасла с трева ливада.

Ниска стена от масивни камъни бе построена на нейния синор.

Тази ниска, но твърде здраво изградена стена пречеше на овцете, кравите и воловете, пуснати на паша в ливадата, да нагазват в лозето.

И тъй, на високата тераса, направена от речни наноси в подножието на Момерини пещери, се намираха лозя и пасбища за добитък, а в прохода на Дряновската река се натъкнахме на бостан и сливова градина. Това не показва ли, че непристъпното орлово гнездо се населяваше от човешки същества? Кои прочее бяха неговите обитатели?…

Наистина това орлово гнездо, което представляваше от себе си чудно величествена и красива гледка, криеше в себе си едно човешко жилище. Дом на хора — отшелници от света, посветени на служба Богу. Един манастир, който носеше името на свети Архангел. Вождът на небесното войнство си имаше сред това орлово гнездо най-непристъпната крепост на света.

Тази непристъпна крепост, това богоугодно живелище, посветено на свети Архангел Михаила, наричано от жителите на околните села Дряновски манастир, бе съградено върху малката равна поляна между двете реки Тревненска и Хандъка, между гъстите лесове и сянката на непристъпните канари. Този градеж се бе извършвал преди 211 години.

„Свети Архангел“ бил построен върху поляната във форма на каре, подобно на една двуетажна крепост. А манастирът сред орловото гнездо представляваше крепост, строена в крепост. Крепостните стени — зидани от Бога с непристъпни канари — отстояха на някои места от човешките — зидани с тухли и камъни — само на десетина метра.

На такова отстояние се намираше от манастирската стена Буруна.

Стаите в манастирското каре, разположени на два ката, бяха на брой всичко седемдесет и пет. Стаята на игумена, стаята за гости и магерницата се намираха на западната страна. Те гледаха към отвесно непристъпните скали на Поличките.

На отсрещната страна, където на два реда имаше наредени само монашески килии, дряновският търговец хаджи Пенчо бе построил малка, но много красива черквица. За нея бе донесъл от Виена и Цариград всички украси и черковни принадлежности.

В средата на манастирското каре на поляната блестяха трите златни кубета на черковата „Свети Архангел“, според надписа на вратата строена в 1845 година, през времето на игумена архимандрита Рафаила от Дряново.

В тази обител под управлението на игумена Пахомия живееха богоугоден живот шестима души монаси: йеромонасите Хрисанта и Авксентия, двамата монаси Рафаиловци, единият от Дряново, а другият от Габрово, Прокопий Иванакиев от Бутово и дякон Исая от Батошево.

По това време, което описваме, в манастира се намираха и седмина братя послушници, седем манастирски слуги, две жени — единствените жени в светата обител, — майката на игумена Пахомия Гана Стоянова и нейната прислужница Пена от село Върпища.

Техните имена нямаше да се чуят и споменат от никого, ако тази уединена обител не се превърна внезапно в сцена на едни събития, които историята записа със златни букви в своите страници, а на тях изневиделица не бе наложена една участ, достойна за мъчениците и светиите, на които служеха.

2. Възкресяване на миналото

Отец Пахоми току-що бе привършил обеда си в магерницата и се отправи нагоре по дъсчената стълба към своята килия на втория кат, който гледаше към гъстите габъри и липи на Поличките.

Пладне минуваше, но вековните дървета лъщяха мокри от нощесния проливен дъжд и още не можеха да изсъхнат на кратковременните слънчеви, лъчи, които постоянно се скриваха зад прииждащи от Балкана облаци. Само голите канари на Поличките се сивееха стръмни и сухи, както винаги, недостъпни за никаква мокрота. Всякакви валежи от небето се хлъзгаха по отвесните им стени и стичаха бързо върху габърите и липите, нагъсто израсли в тяхното подножие.

Отец Пахоми имаше на килията си още един прозорец с четири големи стъкла, който гледаше към буйната планинска река Хандъка. От този прозорец той можеше да наблюдава нейното бяло и кипящо устие в раззинатата паст на черната пещера до съединението й с още по-немирната Тревненска река при основата на манастирската стена.

Поради поройните дъждове, с които месец април си отиваше, и двете реки издаваха голям шум. На отец Пахоми се струваше, че такива — надигнали своите вирове и подмоли — те застрашават манастира, затуй често отиваше да погледне ту към едната река, ту към другата.

И сега, като се прибра в своята килия, той се изправи на прозореца и загледа в бялото разпенено корито на Хандъка. Погледът му се отправи нагоре към раззинатото устие на канарата, към оня огромен кит, чието гърло непрестанно клокочеше и изхвърляше навън тази пяна. Очите му огледаха и каменните стъпала на Пролеза, едничката пътека, която водеше към Габрово.

Йеромонах Авксенти сутринта изкачи тия стръмни стъпала със задачата да иде в Троянско и пазари работници за манастира, но скоро се видя да слиза бързо-бързо и да криволи по каменните стъпала край пещерата.

Той донесе новината, че голяма турска войска се е вдигнала на крак и заела всички канари зад Пролеза. Не било възможно да върви по този път.

За тази войска, ненадейно дошла на Пролеза, мислеше сега игуменът Пахоми, като гледаше наредените едно подир друго каменни стъпала.

Какво диреше тук тази войска? На учение ли бе дошла в ранна утрин на Пролеза, без да гледа на проливния дъжд, който се бе изливал през нощта?…

Можеше ли да бъде тяхното учение толкова належащо?

Ето какво занимаваше неговия ум, додето сърцето му оставаше свито и разтревожено още от сутринта.

А отец Пахоми имаше какво да мисли и за какво да се тревожи.

Преди 15 дни в манастира пристигна откъм габровското село Лесичарка млад момък, облечен в хубави граждански дрехи, който му се препоръча за военно лице. Юнкер от военното училище в Одеса, пристигнал преди един месец в Горна Оряховица направо от Русия. Този момък, напуснал ни по туй, ни по онуй време на годината обучението си в Одеското военно училище, за да дойде в Горна Оряховица, се показа на отца Пахомия твърде странна личност и той поиска да узнае от него по каква работа е бил принуден да се върне в отечеството си. Какво е дирил в село Лесичарка и как е попаднал в манастира, който не би могъл да се намери лесно по пътеката на Пролеза от един случаен пътник.

На неговите въпроси момъкът, който изглеждаше твърде енергичен и отличаващ се с една искреност, която още на пръв поглед можеше да се нарече смелост, отговори, че в неговия манастир той не е дошъл случайно. Имал определена задача да го изучи и да разгледа подробно всички местности около него. Че за тази работа ще остане тука 5–6 дни, през което време ще се счита гост на манастира. А още и това, че на тръгване той се надява да получи от игумена един кат селски дрехи, които много щели да му потрябват за из път.

— Ее, най-сетне ще ми кажеш ли кой си ти и какво дириш в нашата обител? — запита го отец Пахоми.

— Аз съм апостол на свободата!… — отвърна момъкът с нескрита гордост. — Името ми е Георги Измирлиев. Напуснах военното училище в Одеса, когато ми казаха, че всичко е приготвено. Тази пролет нашият народ ще се повдигне на въстание да извоюва свободата си!… Научих още, че българското ни отечество е разделено на четири революционни окръга. Горна Оряховица, в която аз съм дошъл, спада към първи и най-важен революционен окръг. Неговият главен апостол е верен и опитен в революционното дело човек, а нашата войска се обучава от истински офицери на руската войска, които дойдоха заедно с мен от Русия. Когато разбраха с какви сили разполагаме, от Влашко дойдоха при нас много от нашите стари изпитани войводи…

Тази седмица, която младият апостол Георги Измирлиев прекара в манастира „Свети Архангел“, премина за отца Пахомия като един блажен сън.

Първите дни той само го гледаше как обикаля навред около манастирските стени и наднича по всички ъгли на манастирските постройки, но когато се опозна с него по-добре, започна и да отговаря, както трябва, на неговите въпроси.

— Дядо игумене — запита го на третия ден младият апостол. — Виждам, че си градил три хамбара в манастирското землище. Защо са ти били?

— За усилни години синко, за усилни… — отвърна отец Пахоми.

— Ами вие в манастира като сте 30 души, за тия ли 30 души гради три хамбара? — продължи да пита младежът.

— Не за тия 30 души, синко, а за ония 3000…

Младият апостол разбра гатанката, с която игуменът му отговори, и го запита направо:

— Кажи ми, дядо игумене, кой те накара да изградиш тия три хамбара?

Отец Пахоми го погледна усмихнато и най-сетне се реши да му отговори:

— В 1871 година, 3-аго мая — започна той, — ти трябва да си бил съвсем младо човече. Тогава в манастира дойде човекът, който ми заповяда да изградя тия три хамбара. Този човек се зовеше Дякон Васил Левски!…

— Апостола?… — извика младежът, който се бе представил пред дяда игумена със същото име.

— Да, първият!… — отвърна отец Пахоми. — Великият апостол на свободата!… Васил Левски! Той дойде тук и ни каза, че трябва да се готвим. Че е дошло времето да освободим българския народ от петвековно иго. Придружаваше го отче Матея Светопреображенски, монах, поет, книжар, механик, изобретател, а най-вече революционер. Ти него надали ще знаеш… Когато заловиха Дякон Левски в Къкринското ханче, той се прибра в своето родно село Ново село и понеже то се намира на кръстопът, реши да построи сред селото хан, който да служи за прибежище на всички апостоли. Този хан бе последното негово изобретение. За 3–4 години изкопа основите му и дигна няколко стени. Ала миналата година, точно по това време, чух, че се поминал в селото си от ухобол. Такъв беше отче Матея, Бог да го прости!… Всяка работа започваше с голям мерак. Съдено му бе никоя да не види изкарана докрай.

Ето виждаш… Дякон Левски обесиха в София. Отче Матея е мъртъв от една година вече. Но техният спомен остана в манастира. Това са тия три хамбара… Скоро след тяхното изграждане тук започнаха да прииждат коли и добитък, натоварен с пълни кошове и чували храни. Още първата година тука се събраха 3800 крини жито, 1600 крини царевица и ечемик, 2000 оки фасул…

На следния ден отец Пахоми призна и друго, че през миналата 1875, когато в Стара Загора започнало да мирише на бунт, в светата обител били доставени 1000 оки ориз, 2000 оки сол, 120 оки барут, 6 револвера с патроните, 25 саби и ками, 12 пушки евзалии, 6 шишанета, 200 оки куршум, 20 чанти, 10 мушами и 50 чифта готови цървули.

Оттогава в манастира били влезли: още един конски товар барут, от Дряново докарали 2 газени тенекии, а 30 оки дошли от трето неизвестно място. Някой монах, като ходил в Търново, донесъл оттам нови 60 оки олово за правене на куршуми.

Младият апостол Георги Измирлиев изслуша с възторг разказа на отца Пахомия, а цифрите си записа срещу тайни знаци в своя тефтер. На следния ден, предоволен от свършената работа, той се приготви да замине за Лясковец, а оттам за Оряховица.

Отец Пахоми му донесе според това, каквото бе поискал, един кат селски дрехи. След като похвали всичко, каквото бе видял и чул в светата обител, младият апостол поблагодари на дяда игумена за гостоприемството и на тръгване каза:

— Въстанието е на прага… Ще се подигне след няколко дни!…

3. Отец Пахоми връхлетян от гости

В това време отец Пахоми трябваше да изпита една още; по-голяма изненада. През главния вход на манастира което ще рече от Дряновския проход, в манастирското землище бързо навлезе една чудновата войска, която носеше начело развян байрак. Войниците й бяха облечени в стегнати гълъбови униформи, със зелени кордони, преплетени върху гърдите, с черни калпаци на глава и лъвски знаци на чело!

Войводата им беше снажен мъж, с черни бляскави очи и къса широка и черна брада. Този войвода приличаше на някой духовник, защото на черния си калпак отпред освен два разярени лъва носеше и един отличителен духовен знак — голям металически кръст!

С гола сабя в ръка, сочейки към Пролеза, той бързо поведе своите въоръжени с пушки и саби войници по брега на Хандъка.

Отец Пахоми остана като вцепенен зад прозореца на своята килия. Игуменът — превърнат в ням зрител — гледаше непознатите хора как се разпореждат в манастирското землище.

Но когато наближиха достатъчно и той разгледа тяхното зелено знаме с ушит лъв, а над главата на лъва думите: „Свобода или Смърт“ — той се хвърли към прозореца, за да им извика, за да ги възпре. Цялото му тяло се тресеше и трепереше, като че ли под неговата килия не минаваше българска войска, а буря.

Когато опъваше прозореца, за да го отвори, той вече викаше, но прозорецът си остана здраво затиснат, с напоени от нощесния дъжд дъски. Хандъка, придошъл през нощта, ревеше като див звяр в своето корито, а ония, които минуваха край него, стремително бързаха напред. Техният войвода с размахана сабя в ръка вече хвърчеше към голямата пещера и първи стъпи на голата канара. Той приличаше на орел. След него бързо се покатери втори, трети… Пред очите на Пахомия се изнизваха един по един не по-малко от 200 души въстаници с такава бързина, като че ли по петите ги гонеше враг.

Най-сетне той дръпна с всички сили, разтвори прозореца и цял се издаде навън.

— Спрете, братя!… — завика той. — На Пролеза има турска войска!…

Но четата беше отминала вече към пещерата. Нейната челна колона се катереше вече нагоре и виеше като змия по стъпалата на Пролеза.

Скоро обаче той ги видя да се връщат също тъй бързо по каменните стъпала назад и да минават покрай пещерата. Първите я избикаляха почти бежешком.

Войводата им с голямата черна брада и металическия кръст на калпака сега слизаше последен.

На отца Пахомия стана ясно, че тия двеста въоръжени и еднакво облечени мъже бяха наистина български въстаници. Че на върха на канарата техните съгледвачи се бяха натъкнали на турска войска и че тази войска сигурно тях бе дошла да посрещне на Прелеза.

Додето той да слезе долу, целият манастирски двор се изпълни с въоръжените нечакани гости. Те побиха своя байрак сред двора, бързо застанаха на постове по всички врати, разтърчаха се по всички стълби и коридори, влизаха и се разпореждаха из всички килии, с една дума, постъпиха тъй, като че ли се бяха върнали у дома.

Гръмогласните заповеди на техния войвода не оставяха никакво съмнение, че той е единствен и пълновластен господар на манастира. Това не бе вече една света обител, а една в критичния момент изникнала крепост.

— Авраам Петков с 10 души… веднага да върви и варди Пролеза и Поличките! — изкомандува той с такава сигурност, като да бе роден по тия места.

Отец Пахоми си спомни за младия апостол Георги Измирлиев, който преди две недели обикаляше да записва с тайни знаци и цифри в своя тефтер околностите на манастира.

Този войвода навярно бе един от ония стари и изпитани войводи, за които той казваше, че са дошли в I окръг да помагат на общата народна борба.

Христо Малкия — продължаваха да се разнасят гръмките заповеди — с 10 души да върви на стража край манастирската ограда! Марангоза и свещеник Петър Драганов с 10 души да вървят под скалите Момерини пещери и заемат позиция в манастирското лозе! Щом съгледат потерята от Цинга, да открият огън!…

Едва сега той забеляза застаналия неподвижно сред двора игумен. Последният бездруго трябва да бе разбрал положението, в което се намираше неговата чета. Гонена откъм Цинга от силна турска потеря, а чакана на Пролеза от силна турска войска!… Провидението бе избрало неговия манастир за тяхна крепост.

При това този духовник, този игумен, сам виждаше как трябва да изпълни като българин своя дълг. Пред него бяха извикани имената на двама свещеника, оставили църковните олтари и грабнали пушка да се бият за отечествена свобода!

— Покажи ни де има по-слаби места на манастирската ограда — каза войводата, — за да наредя там по-будни момчета и с по-добри пушки!

Без да запита каквото и да е и без да каже нито една дума, отец Пахоми покорно тръгна напред. Този манастир не принадлежеше повече нему.

Всяка ограда, в която влиза борец за свобода, се превръща в негова законна собственост, в негова крепост. Всяка педя земя, на която стъпи, става полесражение.

4. Донесените от бурята

След като постави сигурни стражи на всички по-слаби места, които игуменът отец Пахоми му посочи на манастирската ограда, войводата каза на всеки един от стражите:

— През цял ден веднъж гръмни, ама да бъде на месо!…

Като даде тези разпореждания, той покани отца Пахомия да го заведе в манастирското мазе. И той като игумен на манастира бе желателно да присъства на свикания от него военен съвет.

Когато всички повикани се събраха и насядаха в манастирското дълбоко мазе, той се обърна към загрижения домовладика със следните думи:

— Трябва най-напред да ти кажа ние кои сме, за да знаеш.

Войводата на тази въстаническа чета, съставена от селата Бяла черква, Мусина, Михалци, Дичин, Вишовград и Голямо Яларе, на брой 186 човека, съм аз — поп Харитон! Моята история е много дълга, но ти ще я схванеш в две думи: борба за свобода. Знай, че съм бил истински монах в Преображенския и Мъглижкия манастир. Бил съм ръкополаган за свещеник. Ако не съм останал такъв, то е, защото не съм търпял в качеството си на султанов роб да служа Богу. Това ти казвам, за да не ме смяташ за вероотстъпник. След като разчистя сметката си с турците, ако доживея до това време, пак ще стана поп. Дълго време съм се подвизавал с чети в Балкана и Добруджа. Заради моята дейност с четите бях извикан от Влашко в Центъра, за да ме назначат войвода на околността. Достатъчно ти е да знаеш, че Центърът не можа да се дигне на въстание, както се определи на 26 април, по причина на предателство. Горна Оряховица предаде девет души — първи членове на комитета, — както са заседавали. Между заловените е Георги Измирлиев… Наскоро беше идвал при тебе…

— Този момък ми направи добро впечатление! — обади се отец Пахоми. — Колко ми е жално!…

— Кажи за него Бог да прости!… — отвърна поп Харитон. — Покачиха го на бесилото! Забраниха на свещениците да го опеят, защото, като видял клупа на въжето да се люлее над главата му, извикал колкото му глас държи: „Братя, тъй се умира за свободата на отечеството!…“

В окото на отца Пахомия се набра сълза, която се отърколи в рядката и разчесана по гърдите му брада.

— Бог да го прости! — каза той, като се прекръсти благоговейно.

— Неговото родолюбие ще намери справедлива оценка в сърцето на Бога.

— Амин! — заключи поп Харитон. — И тъй Центърът още на 27 април се видя парализиран. Подир тия девет души, хванати на нощното заседание, заловиха още на другия ден трийсетина души членове на комитета. Останалите избягаха в околността. Тогава ние се събрахме в село Мусина и през нощта единодушно решихме да прогласим въстанието на 28 април. Да съставим една чета и да я поведем към Балкана… Да се съединим с четата на въстанало Габрово… На това събрание за главен войвода бях единодушно прогласен аз — поп Харитон. За помощници ми бяха определени Христо Караминков с прякор Малкия. Той има апостолско звание и е дошъл от Влашко. Вторият ми помощник е известният теб учител в село Бяла черква Бачо Киро. Ето го седнал пред нас, полуусмихнат както винаги.

За комендант на четата е назначен този хубав черноок мъж на име Петър Пармаков. Българин от Котленско, руски възпитаник, офицер от 59 пехотен люблянски полк в град Николаев. Дошъл да даде знание и сили на поробеното си отечество! Знаменосецът ми е този едър здравеняк, когото виждаш изправен до стената. Името му е, да го знаеш, Димитър Атанасов, наричаме го Русчуклийчето. Като един от най-добрите търговци в Русе, той е кръстосвал и опознал селата и българския народ, пазил го е и защищавал от турците, колкото могъл, сам, додето разбрал, че е дошло време да се повдигне байракът за освобождението на целия народ. С тия оръжия, с които го виждаш накичен, знаят го всички хора в Русе и околността. Той ги е носил винаги, носи ги и сега… За тях той си е извадил официално разрешение да ги носи и следователно е напълно легален. Когато си вадил тескере да носи кобури, револвер, пищов, нож, дълга пушка, каймакаминът го запитал: „Защо не запашеш и топ бре, маскара?…“

Всички събрани в мазето, настръхнали от мисъл за настоящето, в очакване на съдбоносните решения на бъдещето, не можаха да се въздържат да не се усмихнат на тази шега.

Те разбираха много добре, че умният поп Харитон иска да ги предразположи с такива приказки, за да вземат решението си с възможно най-голямо хладнокръвие.

Усмихна се отец Пахоми, усмихна се и самият знаменосец Димитър Русчуклийчето.

— Заради тия му оръжия и заради хубавите му дрехи — продължи войводата — нашият знаменосец в Русенско е познат под прозвището Алай бей. Когато се явявал на кон по търговските си работи в някое село, да знайте, че жителите му, както българи, тъй и турци, са му подавали прошения и тъжби…

Когато новият смях в мазето затихна, мощният глас на войводата внезапно съобщи целта на събранието и съдбоносните решения, които тозчас трябваше да се вземат от ръководителите на въстаническата чета.

— Другари — каза той, — нашето положение е за всички ни ясно. Ние се намираме заградени в неприятелски обръч!… Центърът на този обръч е Дряновският манастир. В прохода настъпва голяма турска потеря, която ни следи откъм Цинга. На Пролеза ни чака редовна войска, дошла от Габрово, която не е по-малко от 2–3 табора. Двата единствени изхода на манастира са заети от многоброен и силен враг!

Това не трябва да ни отчайва. Още по-малко да ни плаши. Сред обръча, в който сме заградени, Бог ни предостави една могъща крепост. Манастирската ограда е направена от толкава яки материали, че може да замести всички крепостни стени. В манастира има складирани храни и бойни припаси за една многомесечна обсада.

Дори и многохиляден да е нашият враг, ние спокойно можем да удържим една блокада, додето другите чети, разпилени из Балкана, разберат нашето положение и ни се притекат на помощ.

Сега нам, на ръководителите на четата, остава да решим да приемем ли тази обсада и да се защищаваме между четирите стени на манастира, додето ни дойде помощ отвън, или още сега да нападнем на един от двата прохода и да направим опит, додето не се е насъбрала повече войска срещу нас, насила да си пробием път и излезем от манастира. Това е първият въпрос, който трябва да решим!…

— Да излезете през Пролеза, когато върху вас отгоре ще се гърми, а вие ще се катерите един подир други, стъпало след стъпало, това е една трудна, невъзможна работа!… — обади се кротко отец Пахоми. — А помислете си колко е тесен проходът и колко са отвесни неговите стени! Веднъж зает от неприятеля, той заприличва на топ. Ако влезете в неговото устие, вие ще вървите право към заряда!

— Трудностите на двата прохода ни са добре известни — обади се поп Стефан, председателят на революционния комитет в Михалци. — Но ние, които сме нарамили пушки, затуй сме тръгнали, да се бием с тях!… Да преодоляваме трудности, да сразяваме врага! Не да чакаме, затворени в манастира, да ни освободят, а да освобождаваме сме тръгнали ний!… Моята мисъл е, че тук, на тия два прохода, или някъде по-горе в Балкана… ние навсякъде чакаме врагове! Колкото по-скоро започнем боя с тях, толкова по-добре ще изпълним своя дълг!

В очите на присъстващите въстаници се забеляза колебание и решителност, която клонеше на негова страна. Всички се намираха още в зората на изгрялата свобода, всички току-що я бяха получили и не искаха веднага да се съгласят на едно ново насилие над чувствата си, а именно — принудителното затваряне между четирите стени на манастира. Стратегическите позиции на войводата и непристъпността на двата манастирски прохода не можеха изведнъж да се поместят в техните възторжени планове за незабавна разплата с врага.

— Обаче нека първом чуем войводата! — прекара пръсти по черните си пригладени коси Бачо Киро и се намеси кротко с тихия си глас. — Нека той по-добре ни обясни какви известия има за излезли чети в Балкана. Кои са и колко са на брой, за да знаем на какво се надяваме, ако останем в манастира. Защото наистина, ако има такива, по-добре е да ги почакаме тука, да се съберем с тях и да станем една по-голяма войска. Тогава да отидем и се бием за отечествена свобода! А на поп Стефан ще отговоря: борбата тъй и тъй няма да ни убегне!…

Неговата самоотверженост и безкористие бяха прочути надалеч от селото му Бяла черква. При пръв позив него бяха последвали, нарамили пушки и тръгнали заедно с него към Балкана 92 въстаници. Затуй и думите му се изслушаха и приеха с почит и внимание.

— Моите сведения, които получих миналата нощ в Мусина за чети, излезли в Балкана, са следните — веднага започна своето изложение поп Харитон. — От Габрово е излязла чета от 112 човека под командата на Цанко Дюстабанов. Той е наш верен човек, чиновник на турска служба. Сам е получил и прочел официалната телеграма от Търново, в която се съобщавало, че цяла Тракия е пламнала в огън и че въстанието застрашава да обхване и нашия район.

Към четата на Дюстабанова в Габровския манастир са се присъединили 20 души от Етър и 37 от Новата махала. Когато минали през Недялковци, Петковци, Камилите, Таневци, Кръстевци, Балани, Корвина могила, Бяла река и Червена локва, към тях се присъединили още 150 въстаника. Понастоящем четата брои най-малко 219 човека! Сведенията гласят, че тя се е отправила към Дряновския манастир.

За друга една чета, тръгнала от Трявна с 90 въстаници, научих, че е хванала пътя към Боженците. Към тях от Генчовци са се присъединили десетина души от Богданчовци и Бичкиня, където са убити двама заптии — 40 въстаници, а от Новата махала се е набрала чета от цели 70 човека. Войводата им е Патрев, стар бунтовник и другар на Хаджи Димитра. Той най-скоро ще намери Дряновския манастир!…

Ако успеем да се съберем с тия няколко чети, ние ще представляваме вече една внушителна войска. Ще можем да започнем военни действия от по-голям мащаб из Балкана. Под водителството на своите войводи и подвойводи такава войска няма да се бои вече да срещне каквато и да е турска военна сила.

Поп Харитон завърши своето изложение и почака присъстващите на заседанието да го обмислят. Един млад въстаник, с лице бледно и хубаво, обиколено от черна къдрава коса, с черти, които издаваха рядка интелигентност и ученост, с очи светли и черни, които отправяха тих и мечтателен поглед, стана от пънчето, на което бе приклекнал, и се обърна към присъстващите с развълнуван и пленително топъл глас.

— Другари — каза той, — и да се съберем с четите, и с още 10 чети като тия, и по 70 ръце да имаме, пак нищо не можем стори на турската държава. Когато се събирахме да тръгваме, малцина са били тия от нас, които са мислили за истинска военна победа. Тръгнали сме, защото нашето време е дошло. Защото да се жъне, трябва да се сее. Най-добрият английски държавен мъж Маколей е казал: „Ако хората се надяват да им се даде доброволно свобода, те вечно ще чакат.“ Ето за това сме тръгнали ние сега, тръгнали сме да сеем… А тия, които ще жънат, може да бъдат и други… Въз основа на нашите принципи какъв смисъл има да чакаме тук, за да се съберем на едно място с няколко чети?… Какво значение има те ще ни намерят ли в това каменно гнездо, или не?… Нашата цел е да протестираме!… Ние сме тръгнали да се бием от името на нашия народ, за неговата похитена свобода! Да умрем колкото се може по-славно за нея! Прочее да не се бавим повече! Да вървим! Целта е пред нашите очи!

Стари бунтовници и опитни войводи изслушаха младия мъж, смаяни от неговата дързост. Сълзи блеснаха в очите им.

5. Тодор Лефтеров

Ораторът бе един гост не само на четата, но и на своя народ, без да се гледа на това, че името му бе българско и старо. То си водеше произхода от Търново. Лука и Зоица Лефтерови, първи граждани на старата столица, имаха него — Тодора — за свой рожден син.

Когато старият Лука се помина, Зоица приготви своя син Тодора за далечен път. Заведе го в Англия, в Манчестер, при брата му Хараламби Лефтеров, съдружник на голямата търговска къща „Камбуров и Лефтеров“.

Тодор проживя в Манчестер 7 години, през което време изучи английски език, история и завърши търговската академия с отличен успех.

През 1873 година по настояването на майка си той се завърна в родния си град, за да възстанови разклатеното си здраве, а нейното голямо и тайно желание бе той по примера на брата си да уреди една голяма търговска къща.

Ала за своето завръщане, не по нейна вина, Тодор бе улучил едно страшно време.

За гърдите си, които имаха нужда от чистия роден въздух, той улучи буря.

Вместо прохладни дни — вихрушки.

Вместо слънчеви лъчи — светкавици.

Вместо балкански нощи за отдих и почивка — съзаклятия.

Когато отец Матей Светопреображенски, наричан Миткалото, го намери в Търново и има няколко тайни разговора с него, съдбата го бе намерила.

Старата Зоица изскуба побелелите си коси, когато нейният син й съобщи че отива да се назначи учител в село Михалци. Тя не помисли за него друго, освен че е внезапно полудял.

Подир многохилядния Манчестър и бляскаво завършена търговска академия училището в село Михалци за нея бе гроб.

Напразни останаха нейните молби и ридания. Напразно тя рисуваше пред сина си примамливите картини на бъдещето, в което той, подобно брата си Хараламбия, щеше да седне в една голяма кантора да посреща и изпраща търговски агенти от цял свят. И фирмата над вратата му рисуваше тя — „Тодор Лефтеров“…

Напразно отец Матей я утешаваше, че на сина й заради неговата ученост село Михалци по негова препоръка се е съгласило да плаща невероятната за туй време заплата: 6000 гроша!

На отца Матея с неговото извехтяло расо, върху което се намираха засъхнали пръски кал дори по раменете му и в най-сухо време, на пожълтялата му калугерска капа, на сипаничевото му живо лице и на дръзновените му речи тя гледаше с горко съжаление, като на смахнат просяк. Ала Тодор замина заедно с него за село Михалци и никога повече не се върна при нея.

Пристигането на Тодор Лефтеров в село Михалци се превърна в едно голямо събитие.

Михалчани по настояването на отца Матея си бяха изградили голямо училище, което се помещаваше в нова двуетажна сграда. Това училище си имаше читалищен салон и библиотека, създадени по образеца, даден от странстващия монах. Те бяха приели от него светото кръщелно име „Съединение“.

И до ден-днешен над вратата на Михалското читалище стои нарисуван от един тревненски живописец с 4 цветни бои и с дата 1870. Вечният календар на отца Матея, направен от дъски и хартия. Той имаше няколко подвижни кръга, които можеха да се нагласяват така, че да се познае кога се падат главните празници, кои евангелия да се четат и прочие.

Отче Матея, като се бе погрижил Михалци да си има хубава двуетажна сграда за училище и библиотека, в която да се помещава и читалищният салон, сега се погрижи да им доведе учен мъж за учител, който да изхвърли от училището килийното обучение, тоест безразборното зубрене на черковни книги, и да ги замени с модерната звучна метода и методично изучаване на граматика, аритметика, история, естествознание и прочие.

Новата метода на обучение и въведените от Тодора Лефтерова учебници „Теоретическа числителница“ на Хр. Данова, „Космография“, уроци по българска черковна история, „Отоманска история“ от С. С. Бобчев, „История на българския народ“, „Естествена история“ в три части, „Граматика за новобългарски език“, „Православен християнски катехизис“ на Хр. Г. Данова и други направиха училището на село Михалци да се прочуе надалеко, а в него да дохождат да се учат не само ученици от села и градове, но и учители, които искаха да се запознаят с новия метод на обучение.

Добрият живот, преживян от новия учител в Манчестер, скоро се показа пред очите на смаяните михалски жители в едни чудни преобразования.

Читалищният салон, който дотогава не бе нищо повече от една гола стая с наредени няколко дъсчени пейки около една дълга маса, върху която се търкаляха няколко зле разрязани книги, в скоро време се превърна в един приветлив и разкошен салон.

Жените на Михалци имаха у дома си тъкани алени вълнени платове за скъпи сукмани, като истински пурпур, тънки копринени платна за ризи и блузи с дълги широки ръкави, пъстри вълнени губери и черги. Те бидоха поканени от новия учител и всяка една с гордост принесе своите дарове за украса на читалищния салон.

Какво можеше да се направи от едни алени вълнени тъкани за сукмани?… Тяхното любопитство нямаше граници. Когато надникнаха в приготвения и стъкмен за гости салон, те загубиха от смайване гласа си, останаха струпани накуп при вратата и не посмяха да пристъпят неговия праг. Техните платове се бяха превърнали в дълги пурпурни завеси на прозорците. С тях бяха облечени и коравите седалища на дървените пейки, така че сега те бяха добили един чудесен изглед, който не можеше да окуражи никого да сложи седалището си върху тях.

Свилените платна за ризи покриваха стъклата на прозорците, като висяха на пода на бляскави вълни, а дългата и груба маса в средата на салона бе покрита до земята с тежка пъстроцветна тъкан, майсторско изделие на някоя михалчанка. Всред масата бе поставен висок съд, направен от порцелан, донесен навярно от учителя, изпълнен с пресни градински цветя. По стените бяха окачени картини, но кой смееше да пристъпи в салона и да ги разгледа по-отблизо? Целият под от край до край бе застлан с техните нови вълнени губери.

Новият учител настоя те да влязат най-сетне и всеки от тях трябваше да пристъпи в читалищния салон като в новоосветен храм.

Кръчмите опустяха. Всяка вечер читалищният салон от мръкнало започваше да се пълни с любознателни и благоговеещи посетители. Едни от тях отиваха при голямата маса. Освен копринената покривка на големи цветове и порцелановия съд с цветя върху нея имаше вече разпръснати от учителя Лефтеров всички излизащи тогава български вестници и списания, които всеки можеше да разгледа и прочете.

Сам Тодор Лефтеров събираше около себе си посетителите да им разказва каквото бе видял по света. Животът на англичаните, поминъкът им, земеделската им работа и начинът, по който отглеждат и се грижат за своя добитък, търговията им, която ги е направила господари на океани и морета, училищата им, в които има да се учат жадни за наука младежи от всички краища на света, и уредбата на техните домове които се ползват с правото на свещена неприкосновеност — всички тия въпроси интересуваха неговите слушатели.

Тъй вечер подир вечер той започна да им говори за правата и законите на англичанина, за неговата сигурност и поради тази сигурност за големите възможности, които му се представят в живота.

По този начин започна да им говори за свобода.

На неговите беседи в читалищния салон вечерно време винаги имаше да присъства един млад свещеник, който го гледаше с приятелски очи. Този свещеник беше поп Стефан.

И сега поп Стефан изслуша дръзновените думи на Лефтерова и разбра, че приятелят нему се притичаше на помощ. Неговото мнение издигаше като лозунг за борба. Техните две сърца и тук, в мазето на Дряновския манастир, туптяха заедно, както бяха туптели досега.

Той възнагради младия оратор със светнал от сълзи благодарствен поглед. Но не така мислеха останалите членове на събранието.

Речта на войводата поп Харитон, изпълнена с такива примамливи факти, бе вдъхнала у тях надежди за една по-дълга и продължителна борба с врага. Тя можеше да доведе подхванатото дело до един добър край. Разколебаваше у тях желанието да умрат веднага при първата битка на този или онзи проход.

— Да почакаме!… — започнаха да викат те. — Ако такива силни чети са тръгнали към нас, какъв смисъл има да се въвираме насила в устата на звяра?… Бачо Киро е прав, борбата няма да ни убегне. Нека почакаме!…

— Решавайте, другари! — викаше силният глас на войводата поп Харитон. — Нямаме време да протакаме разискванията. Решавайте!…

Ала той не знаеше, че онова, за което питаше… бе вече решено!

Те трябваше да останат…

Натовариха Симеон Кирков от Михалци да отиде в Дряново и доведе тамошните въстаници в манастира. Симеон не бе преминал още манастирския двор, когато куп гърмежи се изсипаха от Момерини пещери върху него. Той бързо се дръпна назад под стряхата, която току-що бе напуснал. Под нея се бяха притекли вече поп Харитон и неговите помощници. Оттам безопасно можеше да се разгледа околността.

А наистина какво можеше да се види?…

По върховете на непристъпните канари, които обграждаха манастира, се бяха натрупали като орляци гарги турски войници и башибозук с насочени към манастира пушки.

Додето затихнат гърмежите от Момерини пещери, нови, по-яростни гърмежи се изсипаха тозчас от Поличките. Те попаднаха върху западната част на двора, която се намираше между черковата „Свети Архангел“ и магерницата.

Една черна женска фигура в дълга фуста и глава, покрита с шал, прегъната на две, с празна дървена копанка в ръце, изтича под стряхата на черковата, мушна се в магерницата и силно затръшна вратата.

Това бе майката на игумена Пахомия, Гана, която с дървената копанка бе излязла на двора да нахрани манастирските кокошки.

С нейното избягване в магерницата и затръшването на вратата дворът опустя. Въстаниците се разтичаха и заеха позиции по всички килии и четирите крила на манастира. Постовете по оградата насочиха навън пушки и револвери. Изпратените навън стражи един подир други побързаха да се приберат при другарите си зад четирите стени.

Тъй започна обсадата.

6. Сини вир

Между манастира и най-близката отвесна канара Буруна се провираше от вир на вир, от пропаст в друга буйната Тревненска река.

На това място тя си имаше три водопада. Сини вир се намираше под най-големия водопад. Той бе загубил своето име в множество легенди, които се разказваха за вира в неговото подножие.

Той го „наричаше“ една добра пропаст, в която може да се побере голямо количество от неговата вечно клокочеща разпенена вода. Тази вода можеше да улегне вътре, да утихне и като се успокои, да добие един пленително чист лазурен цвят. Небето го „наричаше“ свое око. А хората бягаха от него като от самодива.

Имало и такива юначни мъже, които дръзвали да застанат на неговия бряг и да потопят очите си в неговата бездънна синева. Техни гробове се виждаха под мрачните и непристъпни склонове на Буруна.

Говореше се, че дългото гледане на тихия лазур отнемало съпротивителната сила на смелите мъже и след много дни техните дрехи се намирали на брега, а телата им мъртви, заплетени — в тайнствените подмоли на Синия вир.

Само един младеж от село Цинга погледнал във вира и се върнал назад в селото. Той разказал на своите другари, че на равната като стъпало скала пред пещерата, току над самия вир, видял седнала една прекрасна синя русалка. Младата жена гледала в него… Той си припомнил като по чудо всички мъже, чиито мъртви тела били извлечени от подмолите под пещерата, и с ужас избягал от това омагьосано място.

На втория ден обаче младежът от село Цинга изчезнал, а на третия ден намерили дрехите му на купчина край Сини вир… И този се върнал…

Още в тъмни зори, ден петък, същия, който носеше числото, останало паметно — 30 април, — когато панагюрските укрепления Каменица и Кукла се бяха превърнали в градушка от камъни, строшени оръжия и разкъсани човешки части, когато бърдото Свети Спас бе превърнало гумната си, харманите си, плетищата си на ураган, в който се прозираха само мълнии и саби, когато последните защитници, най-сърдечните и предани синове на Панагюрище защитаваха от прозорец на прозорец пламналите развалини на родното си място, 30 април, в който Бенковски войвода съгледа черния стълб дим над подпалената своя столица, а Еледжик, най-големият бунтовен лагер, биде нападнат, победен и удавен в кръв, 30 април, в който Каблешков заедно с оцелелите апостоли и водачи на Априлското въстание напущаше Копривщица, на 30 април, петък, рано призори, въстаниците в южното крило на Дряновския манастир станаха свидетели на една странна гледка.

Отвесните канари на Буруна, които имаха за чело зъбери, а в подножието си гробове, същите които надничаха над три водопада и три вира, още в тъмни зори бяха получили на зъберите си клупове, а по отвесните си стени въжета. По тях пълзяха и се свличаха надолу някакви черни и гърбати фигури. Стражите, поставени да вардят южното крило на манастира, веднага забелязаха тия свличащи се по канарите на Буруна гърбати фигури, но не можаха да помислят, че са нещо друго освен привидения. Още по-лошо, зли духове, изникнали из гробовете на Сини вир. Защото само зли духове можеха призори да се пързалят и да си играят на такава главоломна игра по отвесните скали.

— Войводо — завикаха те. — Демони, зли духове се пързалят на въжета по Буруна! Ти си духовно лице! Прочети молитва и ги прогони!…

Поп Харитон се притича и загледа в канарите на Буруна.

Тогава викна със силен глас:

— Суеверни деца! Не виждате ли, че това са низами и турски офицери, които слизат при нас?

И наистина това бяха те!… С касатурите си и мечовете си, които носеха прекръстосани на гърдите, с чалмите и фесовете си, които червенееха по скалите като гъби, с ръцете си, които болезнено впиваха нокти в най-малките грапавини на камъка, и с нозе, обути в чизми, които безпомощно дращеха по гладката стена.

— По-скоро донесете ми най-доброто манастирско шишане! — развика се поп Харитон. — Всички до един на тавана! Повдигнете две-три плочи на покрива и ми дайте шишането в ръце, че ще видите тогава аз каква молитва ще им прочета!… Ще я запомнят и повтарят чак до Мохамеда!

Когато се намериха на тавана, където няколко плочи от покрива бяха вече повдигнати, поп Харитон взе в ръце най-доброто шишане, донесено отскоро в манастира облегна се на първия отвор и провря шишането навън. Скоро ранната утринна тишина биде разтърсена от пушечен гърмеж, а въстаниците, струпани на останалите отвори, вдигнаха силна врява.

Една черна фигура, която стоеше на шеметната висота на Буруна и наблюдаваше оттам слизането по отвесните канари, разпери ръце, като черна птица полетя и се запремята в пропастта.

— Всички готови! Дружна стрелба в канарите! — изкомандва гръмогласно поп Харитон. — Всеки да се мери добре! Всеки куршум на месо! Този вир там е дълбок! Виждате ли го? Има място за всички!

Онези бяха стотина, решени тозчас да стигнат южната врата на манастира, която бе само на деветина метра от последния гроб, да я превземат с пристъп и нахлуят в крепостта.

Дружният залп на въстаниците от повдигнатите плочи на покрива ги изненада толкова много, колкото сигурната и точна стрелба бе изненадала и хвърлила в пропастта техния командир. Едни бяха още в началото, увиснали, току-речи, под клуповете на въжетата при острите като игли скалисти зъбери. Когато куршумите засвириха около тях, запукаха в скалите и се забиваха в техните меса, те успяха да се изкатерят на опасното било с бързина, като че ли хвъркат нагоре птици, и да изчезнат зад светналия хоризонт.

Други, които се намираха по средата, в бързината си да слязат по-скоро на суша и колкото се може по-далеч от опасния вир под увисналите им на въздуха нозе, удряха с подкованите си ботуши главите на другарите си и додето куршумите поваляха едни, като ги цамбуркаха в дълбоката вода, други писваха от рани по главите си и политаха замаяни от ударите на собствените си другари.

Тия, които първи бяха уловили въжетата, най-смелите низами и офицери, се намираха само на няколко метра от водите на първия вир, когато започна да се сипе убийственият огън върху тях. Те успяха да скочат на тясната ивица каменлив бряг, откачиха пушките от гърдите си и с викове, подобно рев на глутница, преминаха през камъните и се хвърлиха към южната задна врата на манастира.

Там ги завари градушката куршуми, която се изсипа от манастирския покрив на южното крило.

Техният капитан, който се отличаваше по нашивките върху хубавата си униформа, падна, като се зарови между своите войници. Останалите избягаха зад близките скали.

Но време за тържествуване на въстаниците нямаше. От всички околни на манастира височини се почна стрелба върху манастирските прозорци, стълбища и върху целия покрив. Тази стрелба започна с такава бързина и ярост, че в един миг движението на целия манастир се преустанови на всички страни. А то показваше и още нещо — че през нощта на обсадителите бе пристигнала голяма помощ.

Защитниците на южното крило бяха посрещнали и поздравили с куршумите си само първите части.

7. Поп Харитон

На следния ден, честван по света от всички хора като ден на пролетта и младостта, лъчезарният първи май изгря над орловото гнездо с изгрева на слънцето и с гърмежи от всички околни височини върху занемялото каре на манастира.

Върху стените и покрива на това каменно каре се забелязваха вече множество големи и малки дупки, направени от куршумите, които въстаниците през нощта бяха успели да закърпят с бели плочи, извадени от манастирския двор.

Тези кърпежи сега се белееха отдалеч и показваха колко много е пострадал през първите дни манастирът.

По пладне турските тръби по височините засвириха отбой. В настъпилата мигновена тишина откъм Момерини пещери се разнесе глас на турчин, колкото напевен, толкова и зловещ. Този глас, който наподобяваше гласа на сова, биде повторен много пъти от ехото на канарите: „Даскал Киро, поп Стефане, поп Балчо, даскал Тодоре, излезте!“

Всички въстаници в манастира напериха уши и се заслушаха дали ще чуят и своите имена. Дали са били открити и те че липсуват в селата си. Не се ли знае и за тях, че са грабнали оръжие и стигнали Дряновския манастир, където сега се бият за свобода?…

— Това е гласът на проклетия Мастън от Емен — каза Бачо Киро. — Аз не му вярвам. Той не е сигурен, че ние сме тук, но иска да ни подмами да излезем вън и сами да му се покажем.

В туй време гласът на еменеца Мастън биде съчетан с друг един, който изхвърли към обсадените в крепостта целия запас от мръсни псувни, които носеше с разбойническите си дрипи от Анадола.

Христо Караминков с прякор Малкия вдигна валчестото си лице, на което бухнатите мустаци приличаха на врабче захапано в устата му, и се провикна с ясния си глас тъй, че да бъде чут по всички околни височини:

— Хайде, пръждосвайте се в Анадола! Вашето царство тук се свърши вече!…

Зад него юначен глас се изсмя силно и една тежка здрава десница го удари дружески по рамото. Това бе войводата поп Харитон, който бе дошъл да чуе подвикванията от двете страни.

На неговия смях отвърна с нови сили преустановената стрелба от всички височини.

Поп Харитон взе шишенцето в ръцете си и се премери с око към извисените в небесна синева върхове на Момерини пещери. Върху тях неприятелят се чернееше подобно рояк гъсто една до друга накацали гарги.

— Наблюдавай!… — обърна се той към Малкия, който макар и дошъл от Влашко в България с апостолско звание, в неговата чета имаше службата на десетник.

В същия миг неговото шишане изгърмя в отговор на непрестанната стрелба от Момерини пещери. От рояка гарги, струпани на техните върхове, две подскокнаха, завъртяха се като въртележки на въздуха и дружно бухнаха в дълбока пропаст.

— Чудесно!… — развика се Малкия и хвърли пълен с възхищение поглед към своя войвода. „Ето един, когото си е струвало да последваш — казваше неговият поглед. — Ето един, за когото можеш да умреш!…“

— Върви след мен!… — каза поп Харитон. — Да повторим този урок на всички страни!

Когато двамата преминаха през задните килии на южното крило и се озоваха, току-речи, пред Буруна, целия почернял на върха от войски, всички защитници на южното крило заобиколиха своя войвода.

— Юначета — каза той, — наредете се около мене тъй, че всеки да вижда върха!… Ще дадем на турците добър урок по точна стрелба.

Ала урокът по точна стрелба се даваше тем.[46]

Поп Харитон вдигна шишането и се премери в непристъпните на Буруна върхове, от които въжените стълби за спускане бяха прибрани вече, но затуй хиляди черни фигурки, накацали между зъберите, непрестанно святкаха с оръжията си към южното крило на манастира.

Силен гръм откъсна от върха на Буруна една черна фигура и тя като въртележка полетя в бездната, където я чакаше дълбоката вода на вира. Нейното цамбурване биде ознаменувано от хиляди бисерни капки, които се вдигнаха на голяма височина и залепиха по околните канари.

Дружен вик на удивление и възхвала завърши урока, който натрупаните в манастирската килия въстаници получиха от своя войвода по точна стрелба.

Поп Харитон свали шишането си и показа на своите ученици страшното зъбесто чело на Буруна. То бе опразнено от хора.

Когато се отправи към западното крило на манастира срещу Поличките, от югозападните килии излязоха и се присъединиха към него поп Стефан от Михалци с другаря си Тодор Лефтеров, а по-нататък и главният комендант на четата Пармаков заедно с белочерковския поет Бачо Киро.

Високите канари срещу най-добрите килии на манастира, магерницата и стаята на игумена, под която се намираше манастирското скривалище, бяха почернели също така от черкези, башибозук и редовна войска. Позлатените кубета на черковата „Свети Архангел“ особено много дразнеха погледа им в дълбината.

Поп Харитон се прикри зад рамката на един прозорец и насочи голямото си шишане към Поличките.

— Войводо, онзи с бялата чалма, който е окачил на гърдите си телескоп, вижда се как ги командва и събира на купища… Виж го, виж как им сочи надолу върху какво да стрелят! — обади се поп Гавраил, който за малко бе оставил своята работа и пристигнал от стаята на игумена. Седнал пред една голяма плоска тава с барут, той денем и нощем пълнеше фишеци. Поп Харитон примигна с едното си око и гръмна.

— Превъзходно!… — викна високо Пармаков.

Бялата чалма заедно с телескопа се завъртя в една вихрушка и полетя от върха на Поличките към гъсто израслия в подножието габър.

Без да се бави, поп Харитон натъпка цевта на оръжието си и додето на върха се забелязваше голямо смущение и объркване, а стрелбата от Поличките за един миг бе напълно преустановена, той гръмна втори път и на канарите се повтори туй, което се извърши на Буруна и Момерини пещери. Две превърнати в хвърчащи дрипи фигури, подобно черни птици с разкъсани пера, една подир друга полетяха в пропастта, където се зеленееше габърът. Върхът на канарите опустя от хора.

Бачо Киро се засмя тихо и щастливо, Тодор Лефтеров ръкопляскаше, а поп Стефан правеше честен кръст пред гърдите си.

— Вашето изкуство е достойно за една по-висока съдба! — викна офицерът Пармаков. Той бе трогнат, изненадан, възхитен. — Ако бяхте в Русия, вие щяхте да станете генерал!…

Поп Харитон окачи шишането на рамото си и отвърна скромно:

— Няма по-висока съдба от тая да умреш за свободата на отечеството си!…

8. Ужасен край

Когато поп Харитон тръгна да се прибере в стаята на игумена, която бе превърнал в своя канцелария и арсенал на четата, двамата братя въстаници от Бяла Черква — Лука и Петко Райнови — притичаха от южното крило и му докладваха, че турците от Момерини пещери, като видели, че куршумите им малка вреда могат да нанесат на въстаниците от тая страна, започнали да търкалят големи камъни от канарите, за да съборят манастирската ограда.

— Достигат ли я? — запита поп Харитон.

— Някои я стигат, но тя нищо не ще и да чуе от тях — отвърна Лука.

Поп Харитон се засмя.

— Тогава върнете се на поста си! — каза той. — И кажете на момчетата само едно: да вардят не камъните, а ония дето ги къртят и хвърлят отгоре! Те да не слязат до манастирската ограда! Както каза това, той се раздели с всички, които го придружаваха и влезе в стаята на игумена. От сутринта той бе започнал да помага на поп Гавраила от Бяла черква в пълненето на фишеците.

За поп Харитона дните и нощите бяха дни и нощи на бдение и непрекъсната работа. Откакто четата бе влязла в Дряновския манастир, за себе си той не бе допуснал никаква почивка.

Неприятелският обръч се бе превърнал в една действителна обсада.

Току-що бе седнал и заловил с пълнене на фишеците, зад моста се разнесе ясен мъжки глас, който викаше на български;

— Бе, братя, знайте, че и аз съм българин!… Нося ви писмо, пуснете ме да дойда при вас!

Поп Харитон заповяда на втората стража, която вардеше стълбите и се разтъпкваше напред-назад по коридорите пред манастирските стаи, да отиде при първата стража, която вардеше на външните порти и стените, и да въведе в двора на манастира изпратения вестоносец.

Когато българинът с писмото в ръка бе въведен в манастирския двор, въстаникът Тодор Генчев от Горна Оряховица през това време бе излязъл на слънце пред западното крило, да се възползва от кратковременното затишие и да изпуши една папироса.

Именно Тодора Генчев от Горна Оряховица орисницата бе избрала да извърши този миг една ненадейна и адска работа. Щом беше тази работа адска, в нея непременно трябваше да има и огън. А за да го запали, Тодор Генчев държеше вече страшната искра между своите пръсти.

И тъй, нищо не подозирайки от това страшно и съдбоносно, което имаше да се извърши с негово участие и от негова ръка, без да чуе в ушите си удара на последния си час, Тодор Генчев спокойно допушваше на слънце своята папироса, когато втората стража се върна, водейки вестоносеца българин пред себе си.

— Аз ще остана да вардя тогова на двора — каза стражът, като му подаде писмото в ръка. — Такава е заповедта на войводата. Подай писмото и донеси отговор!

Думите, които подтикват човека към последния му час и към съдбоносното дело, твърде рядко се отличават по нещо от обикновените разговори, които двама познати могат да разменят по всяко време на деня. Тъй и Тодор Генчев от Горна Оряховица не съзря нищо подозрително в думите на втората стража. Грабна писмото и отиде да го занесе на войводата.

Когато влезе в килията, където поп Харитон, седнал пред една тава барут, пълнеше фишеци, от уважение към войводата той поиска да прикрие папиросата, която държеше в ръката си, но без да иска, я изтърва на пода, целия посипан с разпилени зрънца барут.

Този именно беше последният и съдбоносен миг.

Силен гръм разтвори стените на игуменовата стая, изхвърли в двора треските на леглото, масата, столовете и божигробския иконостас на игумена Пахомия, дрипите на неговите дюшеци, завивки и духовни одежди.

Самата килия се показа ненадейно пред очите на всички манастирски обитатели, които бяха изскокнали на двора, потънала в море от стихийно разлюлени огнени кълба.

Манастирското скривалище, което се намираше под килията на игумена, също тъй разтърсено от страшния взрив, бе изригнало навън всичките си грижливо пазени старини, позлатени кандила, кръстове, донесени от Русия, икони и книги.

— Турците трябва да са докарали някой топ!… — викаха разтреперани монасите, които заедно с игумена Пахомия бяха изскокнали от хаджи Пенчовата черквица. — Този гърмеж не е нищо друго освен граната, която са хвърлили право в най-светата килия!…

— Не е граната това! — викаха въстаниците, които бяха наизлезли смаяни от всички килии. — Гръм от ясно небо!…

В това време пред очите им се изправи една ужасна гледка.

Това бяха три човешки фигури, целите обхванати от пламъци, три черни маски без очи, които охкаха, блъскаха се в пламналите зидове, гърчеха се и се поваляха, за да се вдигнат отново с прострени нагоре ръце, които също тъй бълваха пламъци.

Тези трима души бяха поп Харитон, поп Гавраил и Тодор Генчев.

С рев от всички гърла въстаници и монаси грабнаха съдове, сечива, чували и тежки черги от козинява вълна и се втурнаха да покриват пламъците, да гасят пожара, да извадят из адския огън своя войвода и двамата свои другари.

Най-сетне успяха да победят огъня и да извадят три овъглени трупа, в които животът още трептеше, за да се усеща смъртта още по-страшно. Лицата им бяха въглени, гъстите бради — пепел, очите и ушите — кървави дупки. Само сърцата им още слабо биеха, за да продължават да чувстват непоносимите болежки.

Въстаниците се бяха събрали на двора в общи стонове и ридания.

— Милият поп Харитон, нашият войвода! — охкаха и стенеха. — Славният стрелец с орлови очи — ослепен! Какво ще правим, другари, ние сега без неговите очи?… Какво ще правим без войвода?

Отговорът им бе даден от околните на манастира височини.

Турците, като видяха страшния взрив в крепостта и буйните пламъци на единия край на манастирската ограда, помислиха, че въстаниците предприемат подпалването и напущането на манастира. Струпаха се на всички канари около него и започнаха да гърмят ожесточено върху покрива на четвъртитото каменно каре и двора.

9. Новият войвода

Гърмежите, които последваха от всички височини, бързо възвърнаха полуубитите въстаници към мисълта, че гибелта на поп Харитон е една прелюдия, потресающа наистина, която водеше към унищожението на всичко живо, събрано под покрива на манастира.

Паниката, в която бяха изпаднали, всеобщите им плачове можеха да сторят само едно — да им отнемат без всякаква съпротива оръжието за борба. Ако те не са били в състояние да спрат орисницата и да направят тъй, щото искрата огън да не изпадне от пръстите на Тодора Генчев върху пода, засипан с разпилени зрънца барут, то при общото нахвърляне на неприятелските гърмежи от всички страни, те можеха да надвият на своите плачове, да свържат мислите си, разхвърляни от ужаса, и веднага да решат какво трябва да се прави.

— Първото нещо, което ни предстои, е да избереме нов войвода! — издигна колкото се може повече тихия си глас Бачо Киро. — На обсадени войници във време на война командирът става войвода!… Аз предлагам да изберем войвода, като най-достоен да върши тази работа измежду нас, Петър Пармаков!

— Съгласни сме!… — бързо завикаха от всички страни въстаниците, сбрани под покрива на западното крило. Дворът с разнебитената покъщнина на игумена и разпиляната вътрешност на манастирското съкровище, те бяха предоставили под градоносния облак на неприятелските куршуми. — Да живее Петър Пармаков!… Да живее новият войвода!…

С лице, по което още течаха сълзи, съкрушен от жестоката участ на човека, достоен за пълководец, когото орисницата бе лишила от едничкото негово достойнство — да умре с оръжие в ръка, като бунтовник, за свободата на своето мило отечество, с неговите войници при себе си, които като уплашени под сянката на орела пилци гледаха на него и чакаха да разпери криле, за да ги покрие с тях, Петър Пармаков се качи не по-горе, а стъпи на първото стъпало на стълбата, толкова му стигаше тоя миг сърцето да се отличи като войвода, и гласът му, още изпълнен от сълзи, се понесе над всички глави:

— Братя… велика е нашата загуба! Любимият ни войвода, нашият мил наставник отец Харитон, не е вече между нас!… Моята скръб е неизразима!… Знам и вашата. Но няма що да се прави. Дългът ни зове да се борим! Да оставим сълзите! Стига плач! Да продължим борбата! Ето спасителните спокойни последни минути за нашия непрежалим войвода! Отец Харитоновата обич към нас, неговата преданост към делото ще бъдат всяка минута пред очите ми! Вие ми избирате да заместя досегашния наш славен войвода. Благодаря, братя, за честта! Аз я приемам!

Другари, ние сме затворени в тая света обител, ние сме заобиколени от неприятелска войска, от черкези и башибозуци, но има ли от що да се боим? Що може да ни плаши?… Смъртта ли? Но кой не е умрял?… И затуй има ли по-голяма радост от тази, да умрем за свободата на отечеството си?

Тук неволно той спря и сълзите отново избликнаха от очите му, защото това бяха думи на поп Харитона, които той никога повече нямаше да проговори.

— Хиляди борци и герои в историята — продължи с усилие той — с радост и песни са умирали, когато е бил въпросът да извоюват свобода и човешки правдини!

Всички народи с борба и кръв са добили свободата си.

Мисълта, че мрем за свободата на толкова милиона народ нека вдъхне кураж и мъжество на всинца ни!

Мои верни и предани другари, свят е нашият дълг!… Нека сложим костите си под това свещено знаме!…

Прочие на оръжие!… В него е едничката наша надежда!

Не трябва да се поддаваме на никакви изкушения, на никакви благи обещания на нашите врагове. Ето пред нас пратеника на пашата. Ние не знаем неговото послание. То е пламнало и изгоряло в ръцете на нашия непрежалим войвода отец Харитон. То е изгоряло, братя, заедно с него. Но каквото и да бъде то, ние трябва да знаем, че по-славно е да умрем с пушка в ръка, отколкото да се предадем на варварски ръце!

Смърт в зандани или увисване на бесилка не са достойни за българския борец!

Да живее България и българският мил народ!… Смърт на нашия тиранин!

Да сочиш смъртта за родината като свят дълг на въстаника е себеотрицание.

Да смяташ зандана и бесилката за позор е гордост.

Да питаш: „Кой не е умрял?“ — е героизъм.

Да отхвърлиш всички изкушения, когато си богат, е святост.

Но да искаш да умреш за свободата на толкова милиона народ, когато си млад, е предопределение.

Туй предопределение покри с крилата си изтерзаните мъже, както силната квачка скрива под себе си уплашените пиленца. От тия крила имаха те какво да получат, което да ги успокои и върне към дълга.

Тозчас сълзите изсъхнаха по техните лица. С пушки в ръце те се разтичаха по всички посоки на каменното каре към своите изоставени позиции и отново застанаха зад пробитите от куршуми стени и прозорци.

В скоро време новият войвода с удоволствие чу техните шишанета и евзалии пушки да отговарят с бърза и сигурна стрелба на враговете към Момерини пещери, Буруна и Поличките.

10. Ден седми

Последният ден на седмицата, който обсадените посрещаха в Дряновския манастир под непрестанния огън на многобройния неприятел, този път започна с нещо ново, което за четвърт час парализира съобщителните ходове и връзки на четирите манастирски крила.

Черкези, башибозуци и редовни войници, разпределени на групи зад най-близките околни скали, снабдени с най-силните пушки, бяха получили заповед: едни да стрелят право в прозорците на килиите, които бяха изпълнени с въстаници, а други да стрелят само в стълбищата, които съединяваха горните с долните етажи и килиите в четирите крила.

Едно отделение черкези непрестанно стреляше само в една точка, а именно в студения сладководен кладенец сред двора, от който обсадените черпеха вода за пиене. За по-малко от час почернялата дъсчена пирамида, която един век му служеше за покрив, кръглата му ограда от бял мрамор, правена от игумена архимандрита Рафаила от Дряново през септември месец 1845 година, когато се изгради черковата „Свети Архангел Михаил“, плочите около него, поставени от Рафаила и на два пъти поправяни от Пахомия, дори и кофата му, закачена на дръжката на чекръка, бяха превърнати в купчина развалини. Тъй най-цветущи селища, изобилно напоявани с кристалночисти води, са бивали превръщани от унищожителната ръка на човека в сухи пустини.

Когато слънцето изгря, не само външните четири стени на манастира, но и неговата вътрешност представляваше вече една потресающо грозна гледка. Килиите — без прозорци или с увиснали на някой последен гвоздей дървени рамки, по които тук-таме бе останало по някое строшено стъкло — зееха, отворени от вихъра на куршумите, като черните дупки на изхвърлени черепи. Врати и стълбища се люлееха, трещяха и събаряха, оставили 75-те стаи, увиснали на въздуха като кафези.

Тези кафези бяха натъпкани вместо с птици с въоръжени мъже, които напразно стискаха в ръце оръжието си и надничаха зад увисналите на една панта врати, дано видят някого от другарите си в съседната килия или получат заповед от своя войвода.

Най-сетне тази дългоочаквана заповед се разнесе с извикване от килия в килия, като се повтори 75 пъти. Тя гласеше: „Да се изкъртят дупки в стените между килиите, в подовете между горните и долните етажи и движението незабавно да се възстанови!“

Втората заповед гласеше: „Да се пробие дупка под малката вратичка на задната страна на манастира, където до самите стени течеше бистър и студен планински поток, и от него да се почерпи вода за пиене!“

Улисани да гърмят непрестанно в прозорците, върху стълбищата и двора, войските на Фазъл паша не можаха да видят с каква бързина в стените между килиите бяха изкъртени дупки вместо врати, бяха отскубнати от подовете стари дъски, с ножовете и мечовете изсечени четвъртити дупки вместо стълби. От тези дупки веднага провисваха обутите в цървули нозе, белите навуща, прекръстосани с черни върви, на запрените в горните килии въстаници. Те тупваха долу, а подир тях веднага се подаваха нозете на съседа им, който бе прескочил съборената стена. И тъй из четирите крила на манастира, подложени на силния неприятелски огън, плъзна един мравуняк от въстаници, които можеха отново да се срещат живи в този ад, да се разпитват, да се окуражават, да вземат общи решения и най-сетне да достигнат своя войвода.

Когато движението по всички крила на карето се възстанови, войводата Пармаков тозчас нагласи своята отбрана.

Най-яростните огнища около манастира, които изхвърляха непрестанен огън в прозорците на килиите и върху двора, в скоро време бяха заставени да замлъкнат. Унилите и побледнели лица на въстаниците започнаха да оживяват, гласовете им да се чуват навред.

Не бе дошло обаче още обедно време, когато между високите скали се разнесе гръмовен рев. Той надмина всички гърмежи наоколо и разтърси четирите каменни основи на укрепеното каре.

— Не бойте се, другари! — завика войводата Пармаков, като се разтича по всички ходове. — Турците видяха, че нашата сила е голяма, затуй са докарали топ да ни плаши!…

Надали това орлово гнездо, съградено от векове в непристъпната гънка на планината, тия безгласни канари без брод и пътека, щяха да чуят някога гласа на топ, ако между тях тиранията не бе срещнала неожидано свободата, ако скотът не беше срещнал човека, а низостта не биде принудена да надвие най-трудното — идеала!

Ако наистина не бе дошло време една могъща империя да се уплаши от шепа хора!

Прочее Пармаков бе казал истината. Гласът на топа, тоя гръмовен рев между безгласните канари, повторен и удесеторен от тяхното ехо, бе гръмовният рев на страха. Но тия, които за първи път чуваха неговия глас, останаха по местата си поразени и разтреперани от неговата сила.

Бачо Киро, без да бъде войвода и офицер като Пармаков, без да бъде добър стратег, а само един добър поет, веднага схвана, че постепенното, но вече сигурно разрушаване на тяхната крепост, бързото изчерпване на техните припаси, лошите и слаби оръжия, с които седем дни без отдих трябваше да се отговаря на модерно въоръжена армия, тяхната малобройност, помощта отвън, която не пристигаше и никой не вярваше вече да пристигне, безсъницата, зле нахраненият стомах, уморените мишци, безнадеждните чувства са един лош крепител на идеала, а обезсърчението — отлично ехо на гръмовните ревове, които едно след друго започна да издава нагласеният срещу манастира топ.

Той събра около себе си най-уплашените бунтовници и им заговори с блеснали от сълзи очи:

— Братя… — запъна се и повтори… — Братя!… Много трудна е нашата задача, с която сме се нагърбили и която от седем дни усилено разрешаваме тук!… Знам мъките ви, тъгите ви за оставени на турски произвол деца, жени, бащи, майки. Вие оставихте всичко мило и драго, но знам и това, че ние взехме оръжие, издигнахме байрак да се бием за нещо по-мило, за нещо по-славно: свободата на поробеното ни и злощастно отечество! Колкото и да е звяр тиранът, не ще го оставят да изтреби до крак цял народ, да избие всичките ни невинни деца. Все ще остане някое от тях да дочака онзи славен ден, в който ще изгрее свободата и за нашия народ! Тогава потомството ще си спомни за нас, борците, ще запише със светли букви нашите имена в историята, ще порони сълзи за нас — паднали в неравна борба! Смелост, братя!

По измъчените лица, които го слушаха с пушки при нозе, потекоха горещи сълзи. Плачеха неговите белочерковци, стотина на брой, които го бяха последвали с бунтовни песни на уста.

Често пъти историята в най-героичните си страници описва безстрашни борци, които пред решителния момент са проливали сълзи. Жертвата пред олтара, готовността да се погине за идеала са съвместими с плача на живота.

Историята гледа на такива сълзи с умиление. За гробовете на такива борци поетите свиват букети от най-нежни цветя — незабравките. Техните сълзи, пролени при жертвоприношението, са се стрували на отечеството много по-скъпи, отколкото смайващият в лицето на смъртта смях, излязъл от устата на прославени герои.

Един колос на човешката мисъл, който е описвал Наполеона при неговите победи и при неговите поражения, е казал, че големите победи предизвикват възхищението на народите, ала пораженията нещо много повече — тяхното умиление!

С разплакани лица защитниците на свободата, дошли от Бяла черква, селяни, които никога не бяха виждали, нито чували такова страшно оръжие като топа, вдигнаха отново старите си шишанета и се приготвиха да отидат по местата си. Те отиваха да отвърнат с един книжен фишек на онова гърло, което изпълваше с гръмовния си рев цялата околност.

В това време обаче Петър Пармаков, славният нов войвода, мина тичешком покрай тях, като викаше на всички страни:

— Не бойте се, юнаци!… Този топ се оказа една стара негодна машина! Гранатите му са дребни колкото яйца и нищо не могат да сторят на нашите дебели зидове! Колкото за неговия рев, канарите със своето ехо го правят толкова силен! Кой ще дойде мене да го накараме тозчас да замлъкне?

— Всички ще дойдем! Ето ни! Хайде да вървим!… — завикаха един през други въстаниците, които току-що бяха изтривали своите сълзи.

— Аз нали ви казах, че това е старото плашило, с което турците гърмят на калето в Търново, когато дойде байрамът?… — развика се Иван Христов от Михалци.

И тъй като минаваше за добър стрелец, той пръв последва войводата на покрива, който гледаше към малката горичка пред мостчето на манастира, в която бе нагласен байрамският топ.

Веднага няколко плочи от покрива бидоха повдигнати и добрите мерачи сложиха своите шишанета в образуваните мазгали. Дулата се насочиха към кичестия зелен букет на горичката. Пропукаха изстрели. Ужасният рев, който раздрусваше канарите, млъкна.

От двете страни на топа останаха да лежат, надупчени на решето, две окървавени дрипи. Това бяха двамата турски топчии.

11. Преговори

На следния ден гърмежите от турска страна внезапно бидоха преустановени, а от горичката вместо тях се издигна силен глас:

— Братя, не стреляйте?… Аз съм българин. Пратен съм от пашата да ви донеса писмо!

Скоро и самият пратеник излезе от гората, като носеше бял лист хартия, окачен на висок прът. Стрелбата и от страна на манастирските стени замлъкна.

— Я, това е Райко Палето от Долни Поповци!… — каза Нено от Дряново, като се обръщаше към Пармакова. — Чорбаджийско ухо.

Райко Палето бе въведен под силна охрана в придверието на манастира, а писмото му свалено от пръта и занесено на войводата.

Това писмо наистина бе изпратено от Фазъл паша, но бе писано от ръката на дряновските чорбаджии.

Пармаков свика своя военен съвет и някои по-първи въстаници, показа писмото на всекиго едного от тях и зачете:

„До въстаниците в Дряновския манастир.

Братя въстаници! Не сте сторили добре, като сте излезли с оръжие в ръка против нашия цар. Постъпката ви не е добра, но вашият цар е милостив и ще ви прости. Молим ви, за пръв път, не струвайте манастира зян. По-добре ще направите, ако се предадете. Пред вас ще вървят калугерите, а след тях вие и така ще си отидете всеки по къщите, без някой да ви закачи. Всички ще бъдете свободни и опростени от пашата.

с. Цинга, 6 май 1876 год.

Дряновските чорбаджии“

— Хе, хее… и това може да стане, ако е възможно стадо овци да мине през средата на вълча глутница и читаво да излезе — провикна се весело Малкия, при което бухнатите мустаци под носа му подскочиха като разперушинено врабче.

— Можеше някой да повярва на тия лъжи, ако всички не сме раждани в Турция — обади се и поп Балчо. — Обещания, клетви, честна дума, за турчина свършват там, където врагът излезе насреща му с вдигнати ръце. Тогава мазните обещания се превръщат в нахвърляне над беззащитната жертва. Клетвите в бичове. Честната дума в ятаган, който тозчас му отсича врата?

— Турското вероломство, отмъстителност, жестокост са известни всички ни — допълни тихият глас на Бачо Киро. — Никой няма да се излъже по такова писмо. То само показва туй, че турците наистина са се уплашили от нашата сила. Затуй дряновските чорбаджии са се втурнали сега да ни примамят в техния капан!

— Тогава да изготвим нашия отговор! — предложи Пармаков. — Нека всеки изкаже своето предложение. Бачо Киро, ти си поет и твоето занимание е книгата. Почни пръв!

— Да почна — каза Бачо Киро, като стана, а тихият му глас, който винаги бе твърде изразителен, сега доби една решителна и съдбовна нотка:

„До дряновските чорбаджии в с. Цинга.

Чорбаджии! Добре ни съветвате, но не питате какво ни е принудило да се дигнем с оръжие в ръка и да се бием, а ни пращате да се предадем. Какви скромни съвети давате на един български въстаник!“

Когато дойде ред на Малкия да се изкаже по отговора на писмото, той записа в него следните думи, които бяха продължение на Бачо-Кировата мисъл:

„Ние можем да последваме вашите съвети, но преди всичко заповядайте да дойдете лично да се разговорим с вас и с турците, да си изкажем желанието, за да видите и вие, и турците за какво сме нарамили пушки и сме се опълчили против царя си. Само в такъв случай можем да се предадем.“

— Нека да подпишем за войвода поп Харитон — обади се Тодор Лефтеров, — да не им дадем да разберат нашето нещастие.

12. Ултиматум

На следния ден рано призори въстаниците не бидоха поздравени от куршуми, както бяха навикнали през тия осем утрини поред, а от един необикновен, страшен студ.

Подир необикновеното горещо майско време и утрини, преизпълнени със слънчев блясък, въстаниците бидоха погледнати из едно оловено мрачно и сиво небе с истински зимен мраз. Това небе не струеше повече живот, надежда, подтик за борба, а унищожение.

Тъй изглеждаше на този 7 май и скалистата околност на манастира, отрупана през нощта с още по-многобройни войски, които изглеждаха готови тозчас да връхлетят отгоре му и встъпят в решителния бой.

Тяхната готовност, която си личеше отдалеч, не след дълго биде потвърдена от нов пратеник на турците. Той внесе в манастира писмо, този път собственоръчно подписано от пашата. Това писмо представляваше от себе си един безсрамен ултиматум:

„До бунтовниците в Дряновския манастир.

Комити, послушайте моите думи и се предайте, защото няма да се мине много време, когато манастирът ще бъде превърнат на прах и пепел, а вие всички ще бъдете в моите ръце.

Лагер при Цинга, 7 май 1876 г.

Фазъл паша“

Отговорът на военния съвет на бунтовниците, изпратен по същия куриер, бе следният:

„Пашо, от твоето писмо ние нищо друго не узнахме освен това, че ни съветвате да се предадем. Вие се отнасяте към нас не като към въстаници, които са нарамили пушки да се бият за правата на своя народ, а като към затворници, избягали из затворите, и ни обещавате царска милост! Вие не ни питате в писмото си защо сме вдигнали оръжие против султана и неговото правителство и какво искаме. Пашо, ние сме въстанали против вас да браним народа си, когото измъчват турските власти.

Убедихме се, че всичко се обещава и пише само да може да се заслепи Европа, а не за интереса на поробените народи. И най-сетне, като се убеди българският народ, че султановото правителство се грижи много малко за неговите права, и като вижда, че сатърът и произволът на неговите владетели тежи над неговия врат, реши с оръжие в ръка да потърси своите права и свобода. И ако мислите, пашо, че като ни избиете, унищожите, ще можете да смирите народа, много се лъжете. Народът иска своите правдини и е решил да ги спечели, ако ще би и със смърт. Ние сме се подигнали не против мирното население, не; ние искаме от правителството да ни признае като народ и докато не стане това, живи няма да се предадем в мъчителските ви ръце — ние сме се решили да мрем и ще запазим клетвата си. А вие ще бъдете отговорни пред Европа за вашите тиранства.

7 май 1876 г.

Въстаниците в Дряновския манастир.“

13. Изчезване за трети път

След като отговорът на пашата биде изпратен, войводата Пармаков се запъти заедно със своите помощници към западното крило на манастира, в което дълбоките манастирски мазета бяха превърнати в складове и хранилища. Трябваше да се направи още веднъж проверка на бойните припаси и храните.

Оказаха се в наличност барут и куршуми за дълго време. Никому не идеше наум, че след като затвореното манастирско каре е било годно да противостои като истинска крепост на Фазъл пашовата армия цели осем дни, на деветия ден барутът и куршумите ще им бъдат нужни само за няколко часа.

Хляб имаше за три дни. Но от него никой повече нямаше да хапне нито залък.

В хамбара, дълбоко скрит под земята, се оказа царевица за години. Съдено й бе обаче до вечерта да се затрупа под димящи развалини и да се превърне в един жълтеещ се земен пласт, дълбоко скрит в недрата на една странна могила. Никой нямаше да разкаже за него, че додето е бил на повърхността на земята, той е бил злато, защото е вдъхвал надежда на една неравна борба, на една свята любов, на един идеал.

От всички върхове, на които тази сутрин се намираха стълпени 8000 низами, черкезите на Момерини пещери и Буруна и башибозукът, размесил навред шарените си дрипи и гъжви, се стреляше върху покрива, вътре в стаите на манастира и в манастирския двор с такава ярост, че впоследствие един летописец разправял, че куршумите можели да се ринат с лопати.

Всички въстаници от тъмни зори бяха по своите постове. Всяка дупка в стените бе преобърната в мазгал. Всяка повдигната плоча — в бойница. Зад всяка тухла гледаха две неподвижни очи. Всеки металически къс, който святкаше в зидарията, бе цев на оръжие. Всяко приближаване до стените получаване отговора на тия металически късове, на тия неподвижни очи. Те пръскаха огнени искри, сееха смърт.

Нападението и съпротивата, връхлитането и отблъскването, гърмежът на винчестерите, шаспата и пушкането на старите дълги шишането, сиреч боят, се водеше, както през изминалите осем дни, когато откъм високата поляна, която се намираше на около 600 метра от горичката към село Цинга, изхвръкнаха в небето два пламъка, веднага последвани от две огнени кълба. Тия кълба, големи около пладне колкото две луни, полетяха към манастира.

Когато се удариха в покрива на северното крило, всички обитатели на здравото каменно каре бидоха разтърсени и заглушени, като че ли сред двора бе изригнал вулкан. Цялата постройка се разлюля из основи като при землетресение.

Проломът на Тревненска река със своите страшни вирове и водопади, дълбоката манастирска долина с канарите си като стени, зиналата като кит пещера на Хандъка, гъсто залесеният габър под Поличките, урвите на Момерини пещери, всичко при тия два удара ревна, разтресе се и се разбърка, сякаш при разтърсването загуби мястото си, както бе загубило и своята външност.

Малката горичка пред мостчето на главната порта изведнъж остана без шума. Три от горните килии на северното крило липсваха, а покривът над тях се превърна в зеюща урва, която имаше за брегове купища строшени керемиди и остатъци от тухлени стени.

Греди, всяка една от които можеше да поддържа покрива на цяла къща, бяха разчупени на две като трески. Въздухът се бе превърнал във вихрушка от вар и отломъци от зидария.

Южното крило, което се смяташе подпряно на Буруна, бидейки срещуположно, почувства удара върху покрива на северното крило с най-голяма сила. Този удар се отрази от канарите, които бяха пред самите му прозорци. Всичкото каквото бе останало стъкло с гръм изпопада на разтърсените подове.

— Това се круповски топове! — извика Пармаков, който се намираше при постовете на южното крило. Този вик бе вик на много неприятна изненада.

Как са могли да бъдат извозени тия топове до манастира? За тях бяха необходими специални пътища. А освен туй топове крупова система бяха въведени твърде наскоро в турската армия!

Той не знаеше, че от четири дни цялото население на Дряново под страх от смъртно наказание е изкарано в планината да копае път за топовете, докарани с най-голяма бързина от Шумен. Че тази сутрин, когато Фазъл паша пишеше своя ултиматум до бунтовниците в Дряновския манастир, тия два топа се намираха вече край палатката му, на високата поляна при село Цинга, с устия, насочени към манастира.

Какво можеше да почувства прочее в такъв момент един войвода, повел 200 души юнаци, нарамили шишанета и други стари оръжия в ръце?

Крали Марко е едно чудовище в круповската епоха. Той не е смешен! Ужасен е!…

— Кураж, момчета! — викаше Пармаков, като тичаше по всички ходове.

В това време светата дряновска обител, която му бе дала прибежище, изпълнявала 8 дни достойно ролята на негова крепост, оставила майчински неговите въстаници да я рушат извътре и извън, да правят бойници от нейните килии, полесражение от нейната ограда и гробници от нейните хранилища, тази света обител, за трети път превърната в развалини, изчезваше под земята.

14. Източната врата

В същото време рухна с трясък и оградата към Момерини пещери.

Тя бе онази врата, която черкези, войници и башибозук се мъчеха да съборят 8 дни поред, като търкаляха към нея големи каменни отломъци от височината.

В купището развалини, което остана от нея, в камъните под гредите, които останаха да стърчат като мачти на кораб, претърпял корабокрушение, изведнъж се мярна нещо живо.

Това бе Малкия със своето шишане. Той прибяга от килиите на източното крило, където от самото пристигане на четата в Дряновския манастир стоеше на пост срещу Момерини пещери, и зае позиция на оголената ограда.

Още две сенки, разтърсени и замаяни от удара, но все още с пушки в ръце прибягаха от източното крило и се мушнаха при него в дупките, които развалините на оградата бяха оставили между своите големи каменни блокове.

Повечето от великите хора, призвани да играят своята роля във великите събития на жизнената сцена, са имали за декор развалини. Героизмът, който е служил за пример на човечеството, в повечето случаи се е проявявал от разтреперани и полуубити хора. Плътта е отстъпвала, оставал е да действа духът.

Тъй и на Христо Бунито-Малкия в тоя върховен миг, когато канари и долини, вода и суша, покриви и стени, вековният строеж на хората и безвременният градеж на Бога се събаряха в един клокочещ вулкан, дойде на ума, че оградата на източното крило е съборена и че пътят на черкезите от Момерини пещери към манастира е открит.

15. Подир петдесетото ядро

Додето Христо Бунито залягаше в развалините на източната врата, на западното крило, където бяха стаята за гости, килията на игумена Пахомия и магерницата, се разиграваха сцени, достойни за виденията на апокалипсиса.

Покривът на много места беше вече разрушен. Едно огнено ядро отнесе вратата на килията, върху която стоеше паметната мраморна плоча с надпис: „ГРАДЕНА 1701“. Плочата се пръсна на късове и пропадна заедно с въстаниците, които бяха започнали да скачат в раззинатата под нея дупка на първия етаж, като викаха от болки поради контузиите, които получаваха.

Това ядро е било преброено от жителите на далечния град Елена, покачени на Калебаир, като е петдесето поред. Те слушали гърмежите и ронили горчиви сълзи.

В дупката, образувана от това ядро, Тодор Лефтеров си бе изкълчил крака. Той бе скочил върху един отломък от врата, която се бе обърнала върху него. Поп Стефан бе заобиколил този внезапно зинал гроб, в който скачаха и трошаха костите си неговите братя с надежда да избягнат срутването на целия покрив върху главите си.

Подир десетина крачки, направени из развалините, той биде заслепен и повален от ново изригване, което отнесе магерницата. Другарите му се показаха от нейните приземни остатъци, почернели като в пещ, а други в пламнали дрехи, като че ли бяха горели на огън. Всички — с окървавени глави и ръце, но с пушки, които още вдигаха и размахваха над главите си — бягаха от продънените килии към някакви почернели от сажди греди, които бяха щръкнали като мачти на претърпял корабокрушение кораб, хващаха се с ръце за тях и скачаха долу в разсипания градеж като в бурно море.

Петър Кътев помогна на Бачо Киро да се спусне пълзешком по една полегата обгоряла греда. Когато обаче сам се качи върху нея, една граната, като голяма черна птица, изсвистя, грабна го и го отнесе от гредата.

Нададе се общ вик и строполяване на долните килии. Само поп Стефан, който още се маеше горе, видя как другарят им Петър Кътев изчезна, превърнат на безброй късове месо, разпилени из двора.

От горния етаж на западното крило остана само една урва, пълна с камъни, строшени греди, тухли, прозорци, комини, остатъци от одъри, покъщнината на монасите, превърната на купчини, разбъркани натрошени стъкла, купища сажди от комини и печки, смазани кюнци, бакърени тенджери и тави, изкривени котли, избити железни тигани, заедно с вихрушки прахоляк от мазилка, в която не можеше да се диша. Не му оставаше друг изход освен и той да пристъпи и да се плъзне по тази урва, за да изчезне в това нанадолнище от погубени живи неща, които наумяваха ада.

През това време из целия манастир се разнесоха викове, пълни с ужас, прекъсвани от нови изригвания:

— Стаите горят!… Излизайте, другари!… Спасявайте се!

Когато се намери долу на земята, буйни пламъци, размесени с вихрушки от дим, се издигнаха от ударените горни килии на северозападното крило. Той изрови една дупка, колкото да се промъкне, лазейки по ръце и колене през нея, и се озова в една от долните килии, която бе оцеляла. Въстаници трошаха пода на тази килия и скачаха в пълното в мрак и землетресение мазе. Поп Стефан последен отиде до откритата дупка, залови се с разкървавените си нокти за нейните издънени дъски и скочи, без да знае върху какво, в мрака.

16. Последното убежище

На дъното на този клокочещ вулкан, какъвто представляваше вече от себе си малката, заградена отвред с високи канари манастирска долина, дълго време останаха да се лъщеят между катранените пушливи облаци и огнени вихрушки, като три златни звезди, трите кубета на черковата „Свети Архангел“. Нейният патрон, сбратимен с войната и войнствата, сякаш никак не се боеше от разрушителната стихия, с която двете оръдия сееха смърт и унищожение около него.

Тъй мислеха вероятно и двете черни фигури, единствените, които по това време бяха намерили прибежище в неговия кораб, останал като Ноев ковчег сред огненото море на потопа. Те бяха залегнали като две черни купчинки под неговия образ, изрисуван с блажни бои върху полираната повърхност на един камък, поставен високо в артиката на западната стена.

Черкезки куршуми, които бяха минали през строшените прозорци на източната стена, се бяха забивали в полираната повърхност на каменната икона, бе ни най-малко да повредят свещения образ.

Тия две верующи души, които бяха прибягнали да намерят спасение при светеца, тия две купчинки черни дрехи, струпани в подножието на артиката, едничките, които между толкова самоотвержени и храбри воини се бяха сетили да подирят закрила при вожда на небесното войнство, бяха майката на игумена Пахомия Гана Стоянова и нейната прислужница Пена, която бе дошла да слугува в манастира от село Върпища.

Всред настъпилата решителна битка никой не си спомняше за тия две жени, попаднали сред мъжката обител, орисани да станат пътнички в продънен кораб сред бурното море, домакини на дом, обхванат от огнени стихии, жителки на полесражение, удостоени да изтърпят подвига на най-коравите воини. Кой можеше да ги прибере в часа на тяхното изпитание освен най-силният?

И те не се бяха излъгали в него. Той наистина ги защити.[47]

Когато една светкавица влезе и в Божия дом, когато землетръсът разтърси артиката, когато гърмежът зашемети и оглуши двете жени, а трите кубета рухнаха върху черковния под, като разпръснаха навред превърнати в хиляди късове своите позлатени покриви, двете жени останаха да лежат непокътнати в неговото подножие.

Те се намериха под открито небе. В праха, който бе останал да се вие върху развалините на храма, сияеше само образът на светеца, който ги бе запазил.

17. Сбор на призраци

През нощта срещу 8 май, когато от дряновската обител бе останала само голямата врата на манастирската ограда и високата артика от западната стена на храма, с образа на Архангела Михаила, заобиколени от могили развалини, под които стоеха все още погребани в земята 186 живи същества, заобиколени от огнени вихрушки, върху тази малка долина, която бе станал кратер, небето изведнъж разкри своята мъка и от него започнаха да излитат вледени сълзи. Върху манастирската долина най-неочаквано за месец май започна да вали лапавица. Това бе една истинска зимна лапавица, дъжд, размесен с големи парцали сняг, стихия от сълзи и мраз, едното мъка, другото вледеняване от ужас, съчувствие и вцепенение, сила и безпомощност пред злото, такава е била онази снежна стихия, която се спусна от небето и развъртя върху обхванатата от пламъци долина.

В това време Айваз, шуменски бабаитин, който се намирал край двата крупови топа на високата поляна към село Цинга, е преброил последното, 200 поред огнено кълбо, което с гръм полетяло към горещите развалини на манастира, и казал: „Стига!“

Върху високата поляна била връхлетяла снежната лапавица. Мраз сковал двата челичени топа, ръцете на мерачите, лицата и нозете на зяпачите. Всичко живо на часа трябвало да раздвижи нозете си, ако искало да ги спаси от измръзване. Сиреч трябвало е да побегне и да се прибере под палатките в лагера на Фазъл паша, разположен край село Цинга.

Обръщението на Дряновския манастир в развалини и унищожението на залостената в него въстаническа чета бяха определени — според достойнствата на нейната съпротива, — на деветия ден от обсадата на 200 топовни гърмежа.

Ала историята нямаше на ума си да остави заровени в земята тия, които Фазъл паша искаше да зарови под развалините на манастира. Тя на друго място бе определила техния гроб.

Не се мина много време и при голямата врата, която стоеше на сянка от пожарите, брулени от небесната лапавица, застана войводата Пармаков, приличен повече на привидение, нежели на човек, на един мъртъв вожд, който, привлечен от силата на своите обязаности, отново се явяваше на полесражението. Той огледа навред купищата развалини, които на огнени вихрушки се бореха с лапавицата с черното небе, най-сетне вдигна своя рог и засвири.

Неговият призив между развалините прозвуча зловещо и потресающо. Сякаш умрял вожд свикваше с бойния си рог своите призрачни бранници.

Любовта към родината, към свободата, готовността да се умре за идеала, себеотречението за общото благо могат да вдигнат и най-жестоко погубените, най-дълбоко и най-грозно погребани мъртъвци.

Един по един, понесли саваните си — пълни с прах, главите си — пълни със сажди, това, което е било мундири на свободата — превърнато в дрипи, само с оръжия запазени, притискани при всеки взрив върху сърцето, съхранявани като него, призованите с рог призраци започнаха да изникват из най-далечните дупки на развалините, из камъни и тухли, които са били до вчера четири високи стени, ограда и крепост, заобикаляха огнените вихрушки, пресичаха облаци димове…

Тия бойци, които не намираха повече върху земята своята крепост, а само купища огнени развалини на нейното място, се поглеждаха първия миг плахо и несигурно. Тяхното полесражение приличаше на дъното на ада. Но скоро те се окопитваха и взимаха посока по звука на рога, който ги призоваваше да се явят.

Когато видяха Пармакова, застанал в сянка на пожара, те познаха къде се намират. Това тъмно нещо, което бе останало да се извисява между развалините и му служеше за покрив, бе голямата врата на манастира.

Без да си кажат нито дума, без да се поздравят, че са оживели, като че ли бързаха да се възползват от млъкването на гърмежите, бойците един подир друг се наредиха в две редици пред своя войвода.

Сърцата им болно и сладостно затуптяха, когато пред тях отново се издигна на върлина и развя бойното им знаме. Димитър Русчуклийчето бе доживял да го развее отново пред събраната чета.

Наистина сега той не приличаше повече на оня мастит търговец от Русчук, облечен в пищно облекло, окичен с всякакви оръжия, за които бе получавал специално разрешение от султана. Не приличаше повече на оня знатен конник, възседнал охранения си ат, приимал прошения по време на своите обиколки из селата, писмени и устни, както от българин, тъй и от турци. Той не беше нещо повече от един призрак, каквито бяха и другите.

Издигайки лъвско знаме над потъналите в огън развалини, той сочеше сякаш на своята жертва.

Историята на един народ е пълна с жертвоприношения и се пише от призраци. Такива летописци някои народи имат с хиляди. И колкото повече са те, толкова тия народи са древни, което ще рече трайни, уважавани от всички хора на земята. Потомствата на тия страни с велики летописци броят себе си измежду най-културните и горди представители на човешките родове. Заради кръвта, проляна в името на тяхната свобода, историята ги възнаграждава с признаването на особено благородство. Но тия селяци, излезли и събрани изпод развалините на защищаваната от тях крепост, изпоразкъсани, изпомачкани, изподрани, овъглени, полуизгорели, които имаха само още едно нещо здраво — оръжията си, изправени под небесната стихия, брулени от лапавицата, с последния миг пред себе си, не знаеха това. Тия полумъртви хора не мислеха, че са летописци, които вписват своя прост народ в хилядолетните страници на историята, и че в тях са се помещавали древните и благородни народи. Те само едно искаха, да умрат за него!

— Другари! — с развълнуван глас извика войводата Пармаков. — Братя!… За нас тук, сами виждате, не оставя никаква надежда!… Време за бавене няма, тъй като всеки миг можем да бъдем връхлетени от врага, който сега ни мисли за избити. Веднага трябва да решим! Дали гърди срещу гърди да си пробием път, или най-ужасното!… Да се предадем на вражески ръце! Първото средство ще ни докара чест, слава, а може би… живот! Второто — изтезания, бесилка, позор!… Ако сте съгласни с мен да вървим, веднага ще ви поведа!… Да се възползваме от лошото време, дъжда и снега, които навярно са принудили неприятеля да се скрие под своите палатки, а стражите му — да подирят подслон в гората. Решавайте!

— Готови сме веднага да ни поведеш! — отвърнаха вкупом, а след туй и един след други всички гласове. — Никой не иска да остане тук!

Всеки имаше на ума си друг отговор, който бе точният. „Всички искаме да умрем!“

Като нямаше живот за родината, имаше смърт!…

Гласът на Пармаков отново се издигна:

— Предлагам да изгорим знамето, за да не падне то в ръцете на врага!

При този възглас обаче всички останаха безмълвни. Войникът, който види как се гори пред него бойното му знаме, себе си вижда победен. Въстаникът, който види се да гори знамето му, вижда на костера своето тяло.

Решавайте! — повтори настоятелно Пармаков.

Знаменосецът Димитър от Русчук пристъпи със зеленото знаме напред.

Димитър го е носил… нека Димитър го изгори! — чуха се тихи гласове от втората редица.

Русчуклията целуна лъвския образ на знамето, отложи калпака си и безмълвно се подчини. Когато неговата светиня биде обхваната от пламъци на земята, из очите му потекоха черни сълзи, размесени със сажди и дим.

Въстаническата чета от 186 човека, която 9 дни се бе защищавала на живот и смърт зад стените на Дряновския манастир, като видя знамето в пламъци, усети своя край. Тя се сгъсти рамо до рамо около пламналата светиня, пристъпи напред и викна в един глас:

— Да живее България!…

18. Излазът

Сега, като нямаше вече за какво да обърнат погледи назад, въстаниците тръгнаха сред връхлитащата лапавица към черната гъста гора под Момерини пещери.

Четата предвождаше Пармаков. До вчера никой от тия, които го следваха, не знаеше неговото име. Не званието му на руски офицер, а неговата себепожертвувателност им бе вдъхнала страхопочитанието и куража да го последват. Тяхното познанство бе отечеството. Общата им любов — гробът.

Тъй като гинеха един до друг, те нямаха нужда да питат кой е.

Пармаков бързо вървеше напред, понесен като че ли на крилете на оная сила, която ние назоваваме съдба. Познанията му по военните дела, всичките военни хитрини, които знаеше, изглеждаха съсредоточени сега в едни невидими ръце.

След него мълчаливо се възкачваха на групи от по 10 и 20 души въстаниците. Напред вървяха въоръжените с револвери, а след тях въоръжените с ножове, мечове и пушки. Поп Стефан и Тодор Лефтеров водеха първите десетки. Подир тях Малкия водеше две десетки случайно събрани от всички села, които имаха вяра в него не само като апостол, но защото бяха изпитали неговата неустрашимост. Поп Петър Драганов водеше своите хора от Дичин. Той бе взел в същата група и брата си Величко Драганов, тъй като и двамата мислеха, че отиват на смърт.

Поп Балчо Колев водеше една смесена група от вишовградци и голямояларци. Той държеше за ръка брата си Рачо. Ангел Димов и Георги Димов, двамата братя от Мусина, се бяха събрали заедно в групата на знаменосеца Димитър Русчуклийчето.

Петър Райков от Бяла черква водеше брат си Лука, а Петко Радев — брат си Тодор.

Савата Христов през време на това кратко изкачване на стръмната пътека към лозето е прошепнал на брата си Кръстьо, който този път вървял рамо до рамо с него: „Защо поне ти не остана в Бяла черква, ами сега майка ни да зарови двама!…“

А Кръстьо отговорил, като му стиснал ръката: „Тя без двама ни по̀ може… а без тебе аз никак не мога!…“

Илия Марчев е казал на брат си Неделчо: „Където и да вървим, братко, двама да вървим!…“

Тази стръмна пътека рамо до рамо са изкачвали и двамата братя Петкови от Бяла черква — Георги и Иван; Петър и Петко Паунови, Атанас Марков и брат му Иван.

Бачо Киро упътваше последните шестима души към стръмнината. Последните шестима, водени от него към гибел.

В този миг Бачо Киро и себе си смяташе осъден на смърт. Орисницата обаче не бе казала нишката на неговия неспокоен живот да свърши на края на тая усилна пътека. Тя му нашепваше заедно със зачестилите вече туптения на сърцето му, че ще стигне жив и здрав в Бяла черква, но той не й вярваше. Не се намираше повече годен да върне назад в родното си място такива ужасни преживелици.

Съкрушен от неуспеха на въстанието, бил актьор в една велика драма като тая в Дряновския манастир, бил герой с падналите в борба герои, нему не се искаше повече нито избавлението, нито живота.

Разправят, че когато го хванали в родното му село и изправили пред следствената комисия, която бесела въстаниците в Търново, той изглеждал тъй равнодушен и меланхоличен, че съдиите му го помислили за луд.

Протестирам!… — заявил Бачо Киро, като станал един-единствен път. — Аз не съм луд!… — И продължил на турски:

Аз един Бачо Киро съм,

без страх от турчин комита съм.

Пушка на рамо аз турих,

манастира Дряновски намерих.

Права да диря аз скочих

и сам въжето си окачих!

Това било истината. Милостивият съдия, който искал да го освободи като луд, скочил разярен от стола си, посочил бесилката на стръмния мегдан и креснал на заптиите:

Водете го!…

19. Стената

В това време първите турски постове, които се бяха укрили от природната сила в гората, забелязаха движението по пътеката. Те веднага изпразниха пушките си върху черната змия от хора, която се виеше по нея, и се развикаха колкото им глас държи:

Басън!… Дръж!… Тутун!… Нападение!…

Гласът на Пармаков отговори:

Напред, момци! Сега е най-важната минута! Ние ще победим! Напред!…

Плющенето на дъжда върху широколистните корони на дърветата, ревовете на изненаданите турски стражи, гърмението на техните винчестери, пукането на револверите, слети в една обща гръмотевица, трополенето на една чета нозе, обути в цървули, които тичаха, любовта към родината, стихията на жертвата, радостта от първата неочаквана победа, всичко за миг се събра в един вихър, който отхвърли настрани турските стражи и връхлетя в тъмната гора.

— Напред, братя!… — викаха юнаците. — Пармаков лети!… Стражите се разбягаха!… Победата е наша!…

Ала бурният напор, врявата на предните постове, виковете за победа и гласовете на винчестерите вдигнаха на крак втората стража, която бе многобройна и се криеше в края на гората.

Пармаков очакваше, че от този край започва манастирското лозе. Но не беше така. Зад гората имаше една малка ливада, в която денем при хубаво време, а най-вече при лошо пасяха манастирските говеда. Тази ливада-пасбище, както сме я описвали вече, граничеше с голямото лозе на манастира посредством една стена, градена от масивни камъни. Тази стена не бе много висока, но достатъчна, за да не може да бъде прескачана от добитъка.

Тази стена именно бе неизвестна на Пармакова.

Ала той не знаеше и още нещо. Че зад нея бе разположена на бивак главната квартира на турските редовни пехотни сили и башибозук.

Втората стража, разбудена, уплашена, на тълпи се нахвърли в гората. Тя се срещна с началото на вихрушката, която идеше. Повали се, отхвърли се, изпомачка се от оръжията й, от ръцете й, от нозете й, видя как разтвори, разтърси и отмина гората. Чу този, който ги водеше, да вика: „Урааа…!“

Но и Пармаков чу едно ужасно нещо. Тъмнината, която зина пред него, където предполагаше да се намира лозето на манастира, се огласи от турска бойна тръба, която свиреше тревога. Настъпи землетресение. Неговото опитно ухо улови, че това землетресение се извършва от рипването на хиляди обути в чизми нозе…

Обаче именно в този миг, в който тичаше, той намери пред себе си стената!

Неочаквано изникнала, това бе същата онази стена от масивни камъни, която манастирските братя бяха градили на края на ливадата, за да попречат на добитъка да преминава в лозето.

Стена-гробница!

Такъв гръм от небето, който не е траял повече от миг, историята е описвала при Ватерлоо. Оенският издълбан път — пропадането на Наполеона, „извъртането лицето на вселената“ поради една-едничка внезапна, неожидана чупка на земната кора, дълбока 4 метра, достатъчни, за да погълнат един пълководец, който е имал света, заедно с двадесетте победи на неговата непобедима армия.

Замаян, заслепен от мрака и лапавицата, от гоненето на врага, едва когато блъсна гърдите си в нея, Пармаков видя пред себе си една стена!…

Въпреки страшния напреде му шум, който означаваше пристигането тичешком на многоброен враг, залягането му зад стената, турските команди да се сложат щиковете, тласкан в гърба от неудържимия вихър на последвалата го чета, която бе щурмувала гората, от първите редици, които вече летяха през ливадата, следвани по петите от вторите, които също тъй вихрено гонеха свободата, с лице пред смъртта, Пармаков изтегли сабята си…

Над стената блесна една размахана сабя, една размахана ръка и от същия птичи полет — една уста, която викаше: „Ураа!“…

„Да живее България!“… — отвърна първата редица. В същия миг тя се зачепка с ръце, с крака, с нокти за неравните камъни на стената.

Този бе и последният вик, който се чу от нея.

Втората редица се нахвърли върху гърбовете й, а третата, която вече пристигаше вихрено, намери пред себе си жива стена от тела. Оръжия с трясък се чупеха и падаха в тази стена, ръцете, които сечаха, падаха отсечени. Една стена от ръце и тела, зачепкани с мечове, щикове, саби…

Как се е водила битката тази нощ на стената, останали да говорят дълго време широките кървави следи, направени от ръце, отсечени вече, които все още са се държали за грапавините, додето са омалявали и са се свличали от едната или другата страна. Край натрошените оръжия са били намирани смазани черепи, залепнали и изсушени о някой камък.

Отвъд стената, размесени с много разложени вече турски трупове, са били намерени труповете само на четирима бунтовника. Единият е бил на Пармаков, а другият на поп Стефан от Михалци, който бе напуснал призванието си на светец, за да се бори и умре за народна свобода.

По-далечко от тия двамина са лежали, между куповете избити турци, знаменосецът Димитър от Русе и поп Балчо Колев от Вишовград.

Пред стената са останали дълго време да лежат и да се разлагат на дъжда стотина трупа на бунтовници, между които не е бил допуснат нито един турчин.

Такава е била равносметката от излаза при стената на Дряновския манастир.

Тъй е завършила епопеята, която направи безсмъртно неговото име!

XXVII

Последната крепост

1. Обсадата на Перущица

На паметния 20 април, когато в Панагюрище биеха камбаните на свободата, Бенковски войвода връчи на брациговския депутат Васил Петлешков „Кървавото възвание“, за да го отнесе към Родопите в Перущица.

На тази дата обаче както Петър Бонев, тъй и всички перущенци бяха узнали вече за обявяването на бунта. Техните вековни врагове — устинци, кричимци — читаци и помаци — бяха придошли накичени с оръжията си и заели всички височини около Перущица.

Двата планински върха — Власевица на изток и Вълковище на югозапад — бяха почервенели от фесовете и чалмите на помаците, а устинските читаци през нощта бяха навързали по храстите на Вълковище чалмите си, за да уплашат раите. На пладне обаче те се появиха с пушки на рамо и червен байрак, който забиха на лично място върху Пазлака — третото планинско възвишение откъм запад.

Ето как един очевидец, а именно Спас Гълъбов, е описал гледката, каквато са представлявали този ден околните височини:

„Побиха ся на Власевица и Вълковище алените турски байряци. Картината беше ужасна и някак си съновидна. Слънцето грееше в полумесяцните байряци и те приличаха на два окачени огньове. Наметнати с ямурлуци, помаците ся притичваха от място на място с викове. На западния край на селото, на Пазлака, устинските читаци ся бяха вече събрали и скрили зад оградата на едно лозе.“

В продължение на столетия читаците разполагаха с имота на своите съседи перущени като със своя земя, а с тях се разправяха като с безправни роби.

Те безнаказано грабеха и отвличаха в харемите си най-хубавите моми, които насила потурчваха, а мъжете извеждаха да им работят ангария полската и горска работа. За всяка съпротива убийството е бивало най-лекото наказание. То се е предпочитало пред телесното нараняване или изгниване в турски зандан.

За жителите на Перущица съседството на Устина и Кричим е било такова, каквото в 1759 султан Селим III е описвал съседството на кърджалиите в своя ферман до румелийския валия:

„На бедната рая по тия страни те нанасяли всевъзможни мъчения, тиранства, изтезания. Имотите обсебяли, обезчестявали моми и жени, убивали, като изгаряли села, градове и жилища с покъщнината и други имоти. Така положението на населението е станало плачевно и непоносимо. Да се горят и опожаряват села и жилища, да се насилва честта на беззащитни моми и жени, да се изгарят невинни същества — жени, мъже и деца, — това е върхът на беззаконието, венец на тиранията.“

Това не е попречило 55 години след издаването на този ферман и 11 години след прокламирането на изискания настоятелно от великите сили гюлхански Хатишериф, който гарантира на всички поданици на Отоманската империя пълна сигурност на живота, честта и състоянието им, справедливо разхвърляне и събиране на данъците, правилно и редовно събиране на войници и отменяване на ангарията, Христо Г. Данов, тогава учител в Перущица, да пише следното:

„Помежду си перущене често се посбиваха мъжки, ала не смеяха да се разправят по тоя начин и със своите съседи турци, които бяха ги чушнали, та ги разиграваха, както си щяха; така от околните турски села, а особено от най-ближното село Устина много често дохождаха турци да искат от перущене това-онова — за пример, един дошъл с празен чувал да иска ечемик и други чукнал на други врата да иска от някого си семе и други такива; а пък в работно време някой друг дошъл да иска от някого си да му прати 10–15 копачи за лозето; други ще видите лятно време, че се обесили някому на врата да искат 20–25 души жетварки. И такива искания не ставаха с молба, а настоятелно и със заканване…“

По тази причина омразата на устинци и тъмръшани към перущени се бе усилила още повече. Читаците и помаците се заканваха да изгорят Перущица и да посеят просо по нейните дворове.

Този ден на Власевица и Вълковище помаците, събрани от целия Рупчос, на брой около 1000 души, бяха дошли под предводителството на Ахмедаа Тъмръшлията — кръвожаден фанатик, син на феодала Караходжоолу, султан в Родопите, господар на мюсюлмани и християни в целия Рупчос до река Марица. В неговата земя са влизали Брестовица, Перущица и много още български села.

Като хищен сокол Ахмедаа бе кацнал на връх Власевица, заобиколен от своите помаци. Потурчени някога християни, те се бяха превърнали в най-кръвожадните врагове на своите братя.

От дясната страна на Ахмед ага стоеше Дели Хасан. Той открито разбойничестваше в местността Памукли. В тази местност, между Брестовица и Пловдив, той обираше търговците, които изнасяха стоки за панаирите, и селяните, които отиваха на пазар или се връщаха с пълни кесии от града.

Дели Хасан си имаше разбойничеството за свое занятие, както земеделецът оре нивата, ковачът кове желязото, шивачът шие дрехите, обущарят прави обущата, а учителят учи децата. Никой не смееше да се оплаче от него. Някои селяни от Брестовица, които се бяха заложили веднъж в горичката край Памукли да го извардят и убият, отказаха се, защото се уплашиха, че за Дели Хасана Ахмедаа ще изгори цялото им село.

На 20 април с появяването на помаците върху Власевица и Вълковище и на устинските читаци върху Вълковище и Пазлака се сбъднаха на Петър Бонев най-големите страхове, изказани пред Бенковски войвода. Неговият план за извеждане на жените и децата в Родопите и затварянето им в манастира „Свети Тодор“ като в крепост бе осуетен.

Няколко селяни през този ден, които се бяха изплашили и побягнали от село, до вечерта бяха намерени убити в лозята.

Щеше ли сега да се яви отнякъде четата на Бенковски войвода? Можеше ли тя да погне с огън и меч Ахмедаа Тъмръшлията и неговите хилядо помаци от Власевица и Вълковище?… Можеше ли да освободи Пазлака от устинските читаци?… Дали щеше да дойде четата на Бенковски войвода навреме, или много късно?

На тези въпроси можеше да се даде един отговор — и той бе най-страшният: да се окопае и укрепи самото селище! Въстаниците да останат затворени в него заедно със своите семейства! Защитата да се води до смърт пред очите на жените и децата!…

Тъй трябваше да се сбъдне пророчеството, което Петър Бонев бе извикал пред Бенковски войвода с думите: „В противен случай, тоест ако не успеем да изведем жените и децата си в Родопите, и ги оставим под сигурна охрана в манастира «Свети Тодор», ние ще станем убийци на своите деца!“

До вечерта цялото население биде изведено вън от селото да копае окопи, табии, да гради зидове и трупа засеки.

Яви се един човек, който мълчаливо пое командата на всички укрепителни работи.

Този човек бе Петър Бонев.

Както през деня, тъй и през нощта той можеше да се намери по склоновете на Власевица, при Мавроги, Чомпала, Беглишки харман, черковището „Света Неделя“, Оградите, Вълковище, при Широкия път и Хана на северната част на селото, където се очертаваха табиите, на южната страна на реката, край черковището „Света Петка“, при църквата „Свети Атанас“ и пътя за Брестовица, където се зидаха зидовете, където се издигаха барикади от коли, напълнени с камъни, плетяха плетища от тръни и се правеха засеки от греди или от изсечени заедно с шумата клони.

Реката се напълни със слама, изхвърлена от покривите и плевниците. Тя се надигна и плувна по нейното течение. Всеки си бе спомнил заканата на читаците да горят Перущица.

Късно през нощта Петър Бонев разпръсна хората на комитета из цялото селище да разгласят заповедта: всички приготвени храни, като пексимет, сланина и други, да се отнесат в двете църкви „Свети Атанас“ и „Свети Арахангел“, които се определят за сборни места на населението.

Когато сам той напусна събранието на комитета, видя в черната нощ на големия мегдан събрана голяма тълпа. Подобно среднощни привидения, хората, които съставляваха тази тълпа, не вдигаха врява, а безмълвно сочеха по някакъв висок вихрен огън, който бе избухнал в Родопите.

Огънят е под Манастирски камък! — най-сетне се провикнаха жени, които навлязоха в тълпата, предвождани от баба Къта Селямова.

Хей, вижте, колко силно гори сега кандилото на калугера Нектария!… — опита се да направи шега един треперлив младежки глас.

Всички знаеха калугера Нектария, когото обвиняваха в магьосничество, че бил закачил запалено кандило на въздуха пред Манастирски камък.

Очите на Петър Бонев се изпълниха със сълзи. Той наведе ниско глава и незабелязано от никого замина към табиите.

Не кандилото на калугера Нектария — гореше неговата въжделена крепост — манастирът „Свети Тодор“.

2. Заврелият казан

Ванка Бонева бе твърде много заета със своето тежко състояние. Приготвяше се през тия дни да изтърпи най-върховните мъки, които можеха да придадат смисъл на живота й и каквито са орисани на всяка жена. Да откъсне плода, който носеше в утробата си, и даде живот на своето дете. По тази причина тя последна научи за разпорежданията на своя съпруг в Перущица, за укрепяването на селото от всички страни, за появяването на читаци и помаци по околните височини Власевица, Вълковище и Пазлака, за угрозата, която тъй неочаквано и скоропостижно бе виснала над нейния дом, над нея самата, над децата й, ала да предприеме някакви действия за тяхна защита бе станало вече твърде късно.

Петър като че ли нарочно от няколко дни не се бе завръщал вкъщи, а за една жена в нейното тежко положение бе срамотно да излезе пред очите на мъжете, за да го дири по табиите, където бяха отишли да копаят денем и нощем всички нейни съседки. За табиите бяха заминали със сечива в ръце не само мъже и жени, но още старите бабички и децата.

Ванка Бонева се почувства сред село съвършено самотна. Тя по цели дни и нощи се луташе из празната къща, обхваната от своите родилни страхове и предчувствия за смърт. Изпращаше Мария да дири баща си по укрепленията и да го вика да се завърне вкъщи, разпитваше малкото дете какво вършат големите хора вън, не вярваше на неговите разкази, защото ги взимаше за детинщини, а цяла трепереше от страхове, които считаше за лоши предчувствия.

Тя си мислеше, че ненапразно се говори, какво родилки преди добиването на рожбата си ставали ясновидки. Присъствието на орисницата се оказвало твърде осезателно за тях в такивато върховни мигове. Бъдещето на детето се очертавало върху кървавото платно на тяхната разкъсана от родилни мъки душа, а узнавайки бъдещето на детето, те узнавали и своето.

Ясновидството на Ванка Бонева бе ужасно. Предчувствията й — мракове, подобно преизподня, каквато й се рисуваше навън тяхната хубава Перущица. Читаците и помаците на Ахмет ага Тъмръшлията бяха в този мрачен пейзаж дяволите, които с дълги вили в ръце се въртяха около казана, за да мушкат грешните души, изскокнали да се спасяват от него.

А казанът завираше. В този казан се намираше цялото хубаво село, домовете му, градините му, жителите му, самата Ванка с нейните деца. Ала най-ужасното бе, че нейният Петър трябваше да стане изкупителят на този пъкъл!…

За първи път тя отново го видя, бе денят петък 23 април, когато той влезе вкъщи по обедно време. Улиците бяха изпълнени с народ, който ликуваше и пееше бунтовнически песни. Мъжете, накичени с пушки, с кос и брадви, тичаха към укрепленията. Жени и моми, придобили най-невероятна външност, с дългите си коси — отрязани, с копринените си кърпи — смъкнати и заменени с овчи калпаци, с кичестите сукмани и дългите тафтени фусти захвърлени и на тънките им нозе нахлузени мъжки гащи, върху нежните рамене наметнати мъжки елеци, бабички, с кросната си, извадени от становете и понесени на рамо, всички добри граждани на Перущица в един ден полудели, загубили лицата си, тъй както бяха загубили и дрехите си… такива тълпи пееха и тичаха из улиците, когато Петър Бонев се върна вкъщи.

Той погледна жена си Ванка в очи, ала тя и него вече не можеше да познае. Предишната му замисленост, която бе само мълчание, за няколко дни бе станала стена. Зид от камъни, твърдина, непроницаемост. Погледът на Ванка нямаше вече да премине през тях. Гласът й, дори преобърнат в най-силна гръмотевица, нямаше да може да се чуе оттатък.

Ванка се разтрепера цяла, разхълца се и запита:

Какво става навън, Петре?

Някога един велик пълководец, минавайки Рубикон, е казал: „Alea iacta est!“

— Свършено е!… — каза Петър Бонев и Ванка Бонева разбра същото:

„Жребият е хвърлен!“

Той сложи в разтрепераните й ръце едно подписано с кървав подпис писмо, излязло от Панагюрище, което тази сутрин бе пристигнало с нарочен бърз пратеник чрез Пловдив и ги викаше да въстанат.

Ванка отпусна разтрепераните си пръсти от накървавения лист.

— Какво ще правим сега, Петре! — простена тя.

— Всеки да изпълни дълга си! — отвърна той.

Ванка не посмя да го запита повече, нито да му напомни, че тия дни очакват своето дете. Тя много добре разбра, че неговите длъжности не се отнасяха повече до дома му, до нея, до децата. Той, имаше един дълг — отечеството!

Тя оставаше сама да се бори с родилните мъки и със смъртта, за да създаде един нов живот, за който нейният мъж нямаше повече никаква грижа.

За Ванка какво значение можеше да има отечеството, ако нямаше Петър, ако нямаше Мария, ако нейният син нямаше да се роди?

Но всичко това не занимаваше вече ума на нейния мъж. Щом излезе навън, тя чу как уличните тълпи го последваха с викове: „Да живее България!“…

Дори старата Пауна, жената на заклания фурнаджия Гоца, се бе измъкнала из отровния буренак на своя двор и с разпусната бяла коса бе облакътила двете си съсухрени ръце на порутения стобор.

3. Зловещата птица

Когато тълпите отминаха заедно с Петър Бонев и врявата затихна, една талига с голяма бързина изтрополя и спря пред Ванкината вратня.

С очи още мокри от пролетите сълзи Ванка надникна да види кой може да пристигне в такова време, и то с такава бързина. Но когато излезе на пътната врата, тя занемя от най-неприятната изненада, каквото можеше да се представи пред очите й.

От талигата скочи и размаха ръце срещу нея буйно и весело един, когото тя никога не мислеше да види, когото бе забравила още в Татар Пазарджик. Това бе една птица, която само войната можеше да донесе на крилата на своя бурен вятър, само огънят можеше да привлече да кацне, само куршумите можеха да направят да се чуе гласът й. Където имаше сбиване, там се размахваха крилата й. Тази птица, предвестник на сбиването, на подпалването, на гърмежите, на бунта, този весел и буен мъж, който бе скочил от талигата и стоеше вече пред Ванка Бонева, бе чиксаланецът Кочо Чистеменски.

Тя не го бе виждала от времето, когато Кочо се ожени в Татар Пазарджик за хубавата гъркиня Теохана. Впоследствие бе научила, че им се родило момиченце, което кръстили Райна, че Кочо заминал със семейството си за Пловдив, отворил кундурджийски дюкян, и си пожела никога повече да не го види.

Макар и неграмотен, Кочо се считаше на Петра най-добрият ученик. Буйните разговори, които той по цели нощи водеше със своя учител, неговото постоянно бунтуване, незачитането му на нейните права в собствения й дом, неговите невъздържани приказки за нещо ужасно, което щяло да дойде един ден, което се ле получавало, а изтръгвало, което се не добивало, а извоювало с гърмежи, с посичане, с разкъсване, с изгаряне на домове, села, градове, което той назоваваше свобода, всичко това пълнеше сърцето на Ванка със страхове и ненавист към него. Тия страхове и ненавист се възобновиха веднага и пламнаха в гърдите й, щом го видя, довтасал в такова бурно време сред Перущица, изправен пред нейната врата!

Наистина по-вярна прокоба от чиксаланеца Кочо Чистеменски за това, което имаше да се случи в Перущица, тя не можеше да види.

Любовта към хубавата гъркиня Теохана го бе отнесла веднъж от нейния дом. Ванка не бе помислювала, че любовта към отечеството един ден ще го върне отново.

Със себе си той водеше и Теохана, която още седеше в талигата с ненагледна хубост и царствено спокойствие. В копринената си пола тя държеше заспало тяхното момиченце Райна, което бе накичено от майка си в копринена рокля, с множество панделки и дантелки, бродирани с бели и розови конци, тъй че приличаше повече на голяма кукла, отколкото на живо дете. До Теохана бе седнала една бледна мома, с дълъг правилен нос, силно червени устни и руси, добре навити букли, които се спущаха около двете й тесни страни до раменете.

Кочо Чистеменски, когато й помогна да слезе от колата, я нарече Варвара. Тя бе облечена в дълга копринена рокля, каквато носеше Теохана. Навярно между пловдивските гърци Варвара бе известна като голяма красавица. Тя бе роднина на Теохана и двете жени си приличаха като две рози. Едната повече разцъфнала, другата току-що изникнала пъпка. Но и двете си личеха, че са от един храст и от един корен.

Някога Петър й бе разправил, че чиксаланецът Кочо бил такъв добър герой на сцената, че когато играл Велизарий, цялата публика плакала, плакал и той. Сега Кочо се бе размахал буйно и весело на една нова сцена. Той играеше една нова драма, неговата собствена житейска и съдбоносна, като се бе погрижил и за това, щото тя да има хубав декор.

Когато видя Ванка разплакана и немощна срещу себе си, натежала и подпухнала от майчинските грижи, той се повъзпря само за миг, но след туй, без да дочака нейния поздрав, все тъй буйно и невъздържано извика:

Да живее въстанието! Да живее България! Да живее свободата!…

Ванка не му отвърна нищо.

— Къде е комендантът на Перущица? — развика се той, без да обърне внимание на нейното мълчаливо недоволство. — Къде е Петър Бонев? В Пловдив ме излъгаха. Заповедта на комитета гласеше: обяви ли се въстанието, да подпалим града и ние първи да подадем знак, като хвърлим огън в къщите си и дюкяните си! Аз изпълних обещанието. Подпалих своя дюкян, ала постъпиха ли така и другите! Пу! Страхливци! Турски, гръцки мекерета! Грабнах тозчас жена, дете и полетях насам. Тука има българи!… Където е Петър Бонев, там има бунт, бой с враговете, премерване на всички сили! Там има свобода! Още от пътя съгледах окопите, плетищата, грамадите от катурнати коли, напълнени с камъни!… Сърцето ми се разигра, скочих и започнах да викам: „Живейте, скъпи братя българи! Да живее България!“

Ванка не можа да издържи повече, наведе главата си и горчиво заплака.

— Защо плачеш? — запита я Кочо учуден и донякъде възмутен. — Страх ли те е?… И заради кого се страхуваш ти? За Петър или за себе си? Или за челядта си? Сега е време да се страхуваш само за България, чу ли? Нейната съдба се решава! А ти и аз не значим нищо! Така да знаеш!…

И той повече не й проговори. Отиде при колата и помогна на Теохана, която продължаваше да притиска на гърдите си своето заспало момиченце, да раздвижи вцепенените си нози и да слезе. След туй той подаде ръка и на Варвара, като й помагаше да прибере от талигата, колелата и стъпалото на колата шумящата си дълга копринена фуста.

Ванка прие двете жени също тъй мълчаливо, както бе посрещнала и него. Но когато погледна заспалото момиченце в прегръдките на Теофана, майчинските й чувства я освободиха от мрачното вцепенение и тя прошепна вместо поздрав нещо, което приличаше на въздишка:

Как сте тръгнали в такова време, и при това с дете!…

Моят съпруг пожела да го придружим… но и аз исках да го последвам, госпожо — отвърна с достойнство Теохана.

Ванка Бонева не й отговори. Когато въвеждаше двете жени вкъщи, тя се обърна да види защо бе замлъкнал мъжкият глас подир тях, но Кочо с окачена пушка на рамо вече се носеше към табиите.

4. Двете власти

Додето млади мъже и жени, старци и деца, всичко облякло на себе си по някоя част от въстаническо облекло, грабнало пушка, брадва, нож, коса или задигнало кросното на домашния стан, полудяло от героизъм, обхванато от чувствания на свободата, които са буря, развеселено от оня ужас, който вдъхва истинската опасност, готово да брани до смърт новите си чувства, като нов живот, додето населението на Перущица, преобразено в бунтовническа войска, се намираше на работа по табии, окопи зидове и барикади, имаше една група хора, които бяха останали в село и в този неповторим за народа час на тържествуване — угрижени, помрачени, с наведени глави — насядали един до друг в една от най-затънтените стаи в опразнения дом на Рангел Гичев, — водеха тих и сериозен разговор.

Те бяха останали сами в селището, виждаше се това, и тях повече никой за нищо не диреше. Навън работите се извършваха тъй, като че ли те не бяха повече в Перущица, не бяха управлявали до вчера общинските и частни работи на населението, което днес не искаше да ги знае. Не бяха уреждали по най-благоприятен начин неговите взимания-давания с турските власти или не бяха използвали своето влияние пред тях в случай на пакост и всенародни бедствия.

Това бяха чорбаджиите на Перущица Костадин Хаджитанков, Гаго Иванов и Гочо Кънев, между които, с изправен кръст, като че ли не беше вече седемдесетгодишен старец, стоеше Рангел Гичев.

Чистите му бели коси още се къдреха като коприна над розовото му чело, но този ден то бе посърнало и пожълтяло. Младежкият чар в черните му очи бе заровен в мрака на една голяма грижа.

Сбъднали се бяха заплахите на неговия роднина Петър Бонев… „Закукала беше кукувицата напролет“… Узнал бе старецът най-сетне онова, което шуреят му криеше от него.

Когато той го бе запитал какво е туй зло, което го чака напролет, Петър му отвърна: „Няма да ти кажа, за да не можеш да вземеш мерки и да се спасиш!…“

Бе ли станало наистина късно? Рангел Гичев бе ли станал вече безсилен и безволен старец, за да не може и сега да се спаси? Щеше ли той да остави хубавата своя Перущица да погине по заповедите на един луд човек — населението й, което му вярва сега, да се изколи, къщите му, които сега му служат за хамбари и крепости — да се изгорят?…

— Додето е време — каза той, — аз трябва да взема от вас двамина, за да не съм сам, и тозчас да вървя в Пловдив, за да диря помощ. Тия орли, които са накацали по височините наоколо и ги води Ахмед ага Тъмръшлията, нашите меса са дошли да ръфат. Тия разбойници, дето ги води Дели Хасан, нашите къщи са дошли да грабят… Да приказваме за благоразумие, когато всички са полудели, това значи ние да не бъдем повече благоразумни. Аз предлагам да се упътя при Азис паша!

В този миг вратата на стаята се отвори с трясък и пред очите им застана най-страшното: Петър Бонев!

Той бе захвърлил френските си дрехи, а с въстаническата си униформа, която бе облякъл, набързо кроена и шита, размесена с части от селско облекло, с цървули на нозе, навуща и прекръстосани до коленете черни върви, с калпак, украсен с изображението на лъв, с пушка на рамо и револвери на кръста, с меча си на бедро, а най-вече с мрачния си изглед наистина изглеждаше страшен.

Ала Рангел Гичев и този път се приповдигна на един крак и се опита да му се усмихне и го приветства с добре дошъл в неговия дом като свой добър роднина.

— Какво сте се затворили в тази стая, додето целият народ ликува и е излязъл вън? — рязко запита неканеният гост, без да отвърне на неговия поздрав и без да затвори зад себе си вратата, през която бе влязъл.

— Ние си гледаме нашата работа отвърна Рангел Гичев, като седна с изправен кръст на мястото си. — А ти защо не гледаш своята работа, ами си тръгнал да бунтуваш селото?

— Още ли пееш старата песен? — усмихна се Петър Бонев, като сложи ръка на единия си револвер, който висеше окачен на кръста му. Усмивката му се появи много по-страшна от мрачния поглед. — Аз те виждам, че ти е мила къщата и богатството, ама прави каквото щеш, къщата ти ще изгорим. Ще изгорим не само твоята — продължи той, като изгледа всички присъстващи, — но и цялото село!

Рангел Гичев, който бе свикнал да използва всички благоприятни моменти на живота, се залови и за тази усмивка.

— Бря, момче — каза той, — дошло е времето да оставим шегите настрана!… И ти сам виждаш от кои разбойници и главорези са почервенели баирите около нас. И ти виждаш, че народната сила доникъде няма да ни стигне да се защитим от тях. На Ахмед ага Тъмръшлията само редовна войска може да се опре. Ние тук решихме да отида аз с още двама души в Пловдив при Азис паша, да му разкажем колко е застрашено селото ни и да поискаме от него войска да ни варди. Ти какво ще речеш?…

Насядалите около него чорбаджии смутено наведоха глави. С последния въпрос Рангел Гичев признаваше шурея си наравно със себе си. Чорбаджията признаваше бунтовника. Старата власт показваше, че съществува новата.

Ала натрапникът не остана доволен и от това неочаквано признание. Той сви юмруци, сякаш се приготви да ги стовари върху беловласата глава на зетя си, но се въздържа, изгледа всички с един омерзен поглед и каза гневно:

— Да знаете, че отсега нататък само аз решавам! Додето аз не съм ви заповядал, никой няма да излиза от Перущица! При никакъв Азис паша няма да ходите и никаква войска няма да искате!… Отсега нататък аз съм бунтовник и ако вие не се подчините, ще ви застрелям!

5. Пратениците

На следния ден, събота, от връх Власевица слязоха трима помаци, въоръжени с пушки и ятагани. Те предпазливо дадоха знакове на външната въстаническа стража да се приближи към тях. Тези помаци се направиха, че не виждат оръжието в ръцете на раите, а от своя страна пък тримата стражи, които се притекоха срещу тях, не показаха, че в лицето на помака, който ги водеше, са познали стария разбойник и верен приятел на Ахмедаа Тъмръшлията Дели Хасан.

— Ние сме изпратени от агата Ахмед Тъмръшлията — каза Дели Хасан, като се обърна към стражите с дружелюбна и напълно невинна усмивка. Такава усмивка този голям разбойник си имаше по рождение. Тази усмивка бе станала пословична между турци и българи като самото му име. Твърде много помагаше в занаята му и той я употребяваше навред като средство, което обезоръжаваше неговите жертви. — Искаме от вас два товара хляб с мулета, десет оки ракия и пет оки нарязан тютюн.

Външните стражи предадоха искането на тримата помаци от вътрешната стража. Додето те диреха Петър Бонев по всички табии, налице веднага се яви старата власт — чорбаджиите. Досега те първи бяха узнавали за всички турски пратеници и веднага изпълнявали желанията на господарите, каквито и да бяха те, като не бяха допущали да се превърнат в заповеди и насилия. Тази е била от векове тяхната задача, тяхната политическа линия, чрез която са се явявали като закрилници и избавители на народа. Тъй стана и сега. Старата власт първа узна за пристигането на тримата пратеници на Ахмедаа Тъмръшлията, додето новата власт бе заета с окопаването на табиите.

Старата власт се спусна незабавно към Власевица и с необходимите почести въведе в Перущица тримата въоръжени помаци. През туй време исканият хляб се събираше от техни хора по къщите. Ракията и тютюна веднага наложиха като еднократен и непредвиден данък на по-видни търговци.

Когато обаче тримата въоръжени пратеници на Ахмед ага Тъмръшлията дойдоха до Хаджитилевото кафене при църквата „Свети Архангел“ въоръжени въстаници излязоха срещу тях, лишиха ги от пушките им и ятаганите им и тогава ги въведоха в кафенето.

Додето навън чорбаджиите тичаха от къща на къща да разпореждат събирането на исканите от помаците два товара хляб, рязан тютюн и ракия, Хаджитилевото кафене се превърна в техен затвор.

Защо взехте моето оръжие и оръжието на моите другари? — добродушно усмихнат запита Дели Хасан. — Защо виждам толкова въоръжени хора в Перущица?…

Такива са времената, аго — отвърнаха му тия, които го заобикаляха и го имаха вече за свой пленник.

В това време Петър Бонев биде известен за пристигането на тримата пратеници на Ахмед ага. Шетането на чорбаджиите по перущенските къщи на часа биде преустановено под заплахата на смъртно наказание. Събраните от тях два товара хляб, десет оки ракия и пет оки нарязан тютюн се върнаха на ограбените селяни. Тримата помаци бидоха завързани с въжета за столовете, на които бяха седнали в Хаджитилевото кафене.

Не се минаха и няколко часа, по всички окопи и табии, а оттам из цялото селище се разнесе ужасната новина, че Калофер Гинчев е бил убит от устински читак при лозята, като бил застрелян с пушка и после насечен с ятаган.

Заедно с новината се разнесе и викът:

— Щом е тъй… и ние да отрепем помаците!…

Петър Бонев обиколи всички табии и околии да се допита до въстаниците какви мерки да се вземат срещу тримата пратеници на Ахмед ага.

Късно през нощта в Хаджитилевото кафене се получи заповед Дели Хасан и другарите му да бъдат убити и заровени под големия орех на „Света Троица“, а над гроба им цялата нива да се разоре!

6. Отговорът

Отговорът на Ахмед ага Тъмръшлията бе даден на перущенци на 27 април сутринта, във вторник, когато подир една студена дъжделива нощ тежките и мрачни мъгли се разпръснаха от околните върхове. Три дена бе събирал той сили, за да даде заслужен отговор на раите, дръзнали да посегнат на неговите пълномощници и да му отнемат Дели Хасан, когото имаше за брат.

А неговият отговор бе една ужасна картина. Това бяха помаците на Адил ага, забили своя червен байрак до полумесеца на Тъмръшлията, и помаците на Смаил ага, които, като видяха Власевица претъпкана с помаци, отидоха, та се изкачиха на Вълковище и побиха своя байрак при устинските читаци.

Въпреки това перущенци, а най-често Петър Бонев, поглеждаха към север, няма ли да се зададе оттам четата на Георги Бенковски. И наистина откъм север се зададе, яздейки стотина коне, във вихрен галоп една конница. Но щом навлезе в полето, тя спря да се събере и след по-малко от час издигна синия си байрак.

Първата стража към полето изпрати един въстаник за свръзка, който съобщи, че тези, които са пристигнали, са куртовоконарските черкези.

Резултатът от това съобщение по окопите и табиите бе по-обезсърчителен от изкачването на Адил ага на Власевица и на Смаил ага на Вълковище. Той бе съкрушителен за всички, които помнеха онази част от заповедта на Бенковски войвода по работите на въстанието, в която се казваше, че в уречения час той ще пристигне със своята чета да забере всички мъже да горят турски села и градища, да погнат с огън и меч мръсните поганци и да освободят хубавите техни Родопи!

С пристигането на черкезката конница от север надеждата, че Бенковски войвода ще долети с четата си, безвъзвратно изчезна.

7. По местата си…

Петър Бонев пръв разбра, че е настъпил решителният ден. Той повика при себе си Спас Гинов и Кочо Чистеменски.

— От днес ви назначавам за свои помощници — обърна се той към двамата решителни мъже. — Кочо Чистеменски ще вземе 48 души защитници по списък над 20-годишна възраст и ще отиде да командва първи участък по склоновете на Власевица и пътя за Тъмръш. Втори участък — от реката до черковището „Света Петка“ — с 20 души защитници ще командвам аз. Трети участък с около 44 души защитници, който е и най-големият и минава под Вълковище, ще се командва от Никола Иванов-Колакман и Атанас Хаджитилев. Спас Гинов, ти ще поемеш командата на четвърти участък с 83 души защитници. Твоят участък е през Мавроги край църквата „Свети Атанас“, Чомпала до Беглишкия харман. Тодор Велчев и Рангел Витанов ще поемат пети участък през Широкия път, черковището „Света Неделя“, реката, Хана и пътя за Брестовица. Там ще бъде поставен черешовият топ. Шести участък ще държи връзка с укреплението на Власевица.

Създава се една резервна дружина от около 40 души, която ще служи за връзка между отделните участъци. За да се познаят едни други нощно време, защитниците да си превържат на дясната ръка бяла лента с черен кръст. Нашата парола за всички участъци ще бъде: „Бяло.“

Повиках ви, за да знаете, че ние можем да бъдем ударени от всички страни, и то още днес. За чуждата помощ не можем да се надяваме!

Кочо Чистеменски, който не знаеше какви големи страхове бе изпитал и колко дълго време се бе колебал Петър Бонев, викна: „Да живейш!…“, и се понесе като вихрушка към първи участък. Спас Гинов обаче, който бе свидетел на всички негови противоречия и опити да измести другаде огнището на бунта, протегна ръцете си и силно стисна неговата ръка.

Петър Бонев го погледна мъжки в очите, ала в тия очи имаше сълзи.

— Стана най-лошото, Спасе! — каза той.

Най-лошото бяха жените и децата сред огъня на въстанието.

8. Едно явление

В това време пред очите им се показа странна гледка.

Мъже, освободени от служба по окопите и табиите, от които повечето старци, нарамили пушки на рамо, наредени двама по двама, с лица съсредоточени, с войнишка стъпка, в една редица, която искаше да бъде войска, удряха крак и марширувайки, заобиколяха табията, на която те бяха привършили своя разговор.

Подир тях, преоблечени в мъжки дрехи, с овчи калпаци на глава, с кросната от становете си повирени на рамо, които отдалече можеха да се вземат за великански пушки, под командата на въстаник Никола Гичев, предводителствани от баба Къта Селямова, маршируваха повече от 60 млади жени и девойки.

Начело на колоната вървяха най-представителните от тях — украшение на дългата редица, както тялото има за украшение главата.

Наоколо тичаха тълпи деца, които съпровождаха своите майки и големи сестри в това страшно шествие.

Щом съгледаха на табията двамата началници, техният командир извика колкото му глас държи:

— Аз дур![48]

Цялата дълга редица преустанови маршировката и се закова на място.

Селям вер![49] — доволен от постигнатия резултат, още по-гръмко се провикна Никола Гичев.

Мъжете взеха пушки за почест, а жените изправиха кросната си на рамо. Тия необикновени войници, застанали мирно върху сцената на един боен театър, който имаше за кулиси височини, почервенели от помашките и устински глутници, и простор над главите си, изпълнен с кръвожадните им ревове, вдигнаха чела под калпаците си и викнаха в един глас:

— Да живее Петър Бонев! Да живее Спас Гинов! Да живее България!

Едни призраци викаха на други. Славата викаше на историята. Велики събития бяха събрали великите си хора.

Какво правите? Накъде сте тръгнали? — отвърна Петър Бонев. — Не знаете ли, че вън от окопите и табиите излагате себе си и своите деца на неприятелските куршуми?

Уча жените на талим[50]! — рапортува по войнишки Никола Гичев. — Тъй като те нямат никаква военна подготовка.

А баба Къта Селямова се провикна от името на всички жени:

— Тръгнали сме да плашим читаците и помаците! Нека видят те, че и ние имаме войска!

9. Благоразумие, ужасено от себе си

Когато по единствения възможен път от север пристигна не дългоочакваната чета на Бенковски войвода, а черкезката конница и поби своя син байрак край Блатото, не можеше да се намери в Перущица човек, който да се е почувствал тъй жестоко измамен, по-разочарован и съкрушен от поп Петър Велчев.

Той бе същият, в дома на когото Георги Бенковски бе свикал клетвеното събрание. За Петър Бонев, както и за всички перущенци, участието на поп Петър Велчев в комитета бе достатъчна гаранция за разумността на предприетото начинание, тъй като знаеше се, че поп Петър Велчев никога не е имал склонност към неразумни дела. Мъчно можеше да го склони човек на една или друга страна, ако той съзираше някакъв риск в направеното предложение.

Неговият здрав и трезвен ум изглеждаше свойствен на 40-годишната му възраст, която най-вече за него бе дошла като праг, зад който бе оставил шарените кули и рицарските доспехи на младостта. Отсам бе пристъпил учителят на подрастващи поколения, свещеникът — наставник на възрастните.

Неговият живот бе служил за пример на подрастващите, ала неговото участие в комитета послужи за пример на възрастните, който им посочи пътя към бунта.

Този, който сочеше разпятието, посочи меча! Благоразумието посочи въстание! Изравненият и огладен път приемаше вихрушката, узреялата за жетва нива искаше градушката, един дъб зовеше светкавицата и в такова време никому не се струваше чудно това. Напротив, тия ужасни противоречия се взимаха за знакове — печати, с които имаха укрепен бъдещия успех.

„Щом поп Петър Велчев казва това или върши онова, има ли нещо по-благоразумно от него?“ — казваха всички.

Противоречията ставаха подтици аз бунт. Никой не виждаше в тях друго освен обръщане лицето на съдбата.

Поп Петър мислеше същото до момента, в който на 10 часа сутринта се разгласи заповедта на Петър Бонев и Спас Гинов из цяла Перущица. Всичкото останало вън от окопите и табиите население, което се състоеше сега от старци, жени и деца, да се прибере в двете черкови „Спас Атанас“ и „Свети Архангел“.

Повиването на синия черкезки байрак при благото, заграждането на северния път към полето, препълването на двете черкови с жени и деца, което представляваше встъпителното действие на нападението, безпомощността и защитата, а най-вече рухването на една вяра, на един кумир отрезвиха поп Петър Велчев. Между зажурчалите жени, старци и деца в черковата „Свети Атанас“, слисан, покрусен, ужасѐн от себе си, той се намери пръв между бегълците.

Най-добрият верующ се ужасяваше, че бе вярвал. Божият служител се укоряваше заради своя Бог.

Едва сега поп Петър Велчев разбра, че е бил обаян от Георги Бенковски, че е повярвал сляпо в него, че чуждият войвода е бил един фалшив кумир.

Поп Петър разбра и още нещо, че извънредните събития носят, натрапват на хората един извънреден разум и че досега той не бе разсъждавал със своя.

Събитията около бунта му се виждаха тъй изопачени, че той не можеше сега да стори друго, освен да заплаче безгласно в своята самота. А неговата самота бе измама и разочарование. Разочарованието му — отрезвление и пробуда.

Не се мина много време и край черковата се проточи една странна процесия. Когато направи като другите — да надникне зад черковната ограда, която бе ниска, защото заграждаше един хълм, на който бе изградена черковата, — поп Петър видя довчерашните свои и на комитета врагове, чорбаджиите, с жените и децата си, да вървят начело на процесията.

Накъде отивате?… — завикаха им жените, накичили оградата на „Свети Атанас“.

Отиваме да се предадем на устинските читаци на Пазлака! — извика им в отговор Гаго Иванов. — Между тях и нас се постигна спогодба по-първите ни хора заедно със семействата си да отидат в Устина, а в Перущица да влязат устинските читаци и да ни вардят от помаците на Ахмед ага.

Заложници ли искате да станете? — завикаха старците.

Щом така ще спасим селото, и заложници ще станем! — отвърна гордо Дафо Гичев.

Поп Петър Велчев чу десетина жени зад себе си да се питат една през друга:

— Анастасийо, щом такива хора, които са най-налице, отиват да се предават с оръжието си, с жените си и децата си, защо да не вземем и ние децата си и да вървим след тях на Пазлака?

— Тука какво чакаме, да ударят селото ли? — прибави друга.

— Ами твоят мъж нали е на окопите мари, Цветано? — обади се укоризнено бабешки глас, а нейният старец изотзад додаде:

— Вие, булки, не гледайте чорбаджиите, че отиват да се предават. Тие го вършат така пред вашите очи, за да повлекат и вас!… Те от първия ден искат въстанието да се потъпче и българският народ пак да остане да си робува още пет века на устинци.

— Опустяло му и въстанието, щом се рекли да ни ударят!… — отвърна троснато първият глас.

— Срамота е, Цвето, срамота!… — изръмжа бабата. — Твоят Никола сега е залегнал в табията с пушка в ръка, а ти с тия тънки пръсти ракия ли искаш да идеш да наливаш на някой устински читак?

Цветана се врътна и си отиде. Изминали бяха семействата на чорбаджиите, но жените все още надничаха над черковните дувари. Поп Петър въздъхна, затвори очите си и дълбоко се замисли.

10. Изправянето на една грешка

Хората, които се блъскаха вече, насъбрани в черковата „Свети Атанас“, изглеждаха на поп Петър като овци, които се събираха на заколение, ала никой, който го погледнеше, не избягваше от него. Никой не казваше, че той е виновникът на заколението. Никому не идеше на ума, че поп Петър е бил луд…

Врявата започна от западния край на селото, откъдето се изнизаха семействата на бягащите перущенски големци, които отиваха да се предадат на устинските читаци. Веднага подир първата врява на този край пламнаха няколко плевни и къщи. Пушечни гърмежи се смесиха с пращението на огъня. Лавнаха кучета и с повдигнати опашки профучаха от запаления край под оградата на „Свети Атанас“. Гласове, които се приближаваха, викаха колкото им сила държат: „Турците са навлезли!…“

Две момчета във въстанически униформи, които бяха захвърлили при бягството пушките си, нахълтаха запъхтени в черковния двор. Старците залостиха подир тях вратата на оградата с камъни.

— Нашите, като видяха какви хора се предават на читаците — викаха разпалено презглава наляво и надясно двете момчета, — излязоха из окопите и както бяха с оръжието си, тръгнаха с тях… Тогава устинците се спуснаха и заеха нашите окопи… Ние едва успяхме да се спасим с бягство. Те запалиха подир нас плевни и една къща, мислим да е на един от Тилови…

В двора на черковата настъпи объркване. Викове на жени, размесени с писъци на деца. Бягство ту към залостените врати на оградата, ту край самите зидове, ту към широко отворената врата на черковата, додето най-сетне всички останали са наблъскаха почти един до друг до черковния покрив.

В това време команда на турски език се чу откъм западния край.

Поп Петър погледна към входа на храма, но не влезе. За него място нямаше. Недостоен беше той да заеме мястото на някой беглец.

С глава ниско наведена над гърди нозете му го довлякоха до задната малка вратичка на черковната ограда. Старците, които я вардеха, разместиха големите камъни и почтително му сториха място да мине през нея. Той излезе и тръгна към черковата „Свети Архангел“. Неговите близки се бяха прибрали в нея като в истинска крепост.

Старият Иван Гинов, за когото казваха „Иван е роден с късмет“, за да възблагодари на Бога за безценното богатство, дадено в ръцете му, бе изградил на левия бряг на реката голяма черкова „Свети Архангел“, със стени масивни от дялани камъни, градеж, какъвто някои поклонници хаджии разправяха, че са видели само в древния Египет.

Поп Петър Велчев не се упъти натам заради нейната здравина или с намерение да се укрие в нея, или защото в „Свети Архангел“ бяха близките му, а защото от години бе навикнал да върви по тоя път. В двора на черковата от изобилния строителен материал, донесен от Късметли Иван за нейния градеж, беше построена и училищната сграда, в която той учеше като учител малките деца.

Всичко това — храмът Божий, в който служеше като свещеник, и училищната сграда, в която служеше като учител — сега изглеждаше другояче. Деца и богомолци бяха вече струпани наедно в черковата, гърмяха на глас и писукаха, защото животът им бе застрашен по вина на въстанието и на поп Петър Велчев.

Нямаше по-окаяно от неговото безумие…

Когато наближи църквата, той чу голямата врява сред събраното в нея и натъпкано до задушаване население. Черковният двор и училището също тъй бяха пълни с мъже на всякаква възраст, които носеха оръжията си в ръка. Жени и деца бяха научили вече, че турчите се навлезли в западния край на селището и са почнали да палят.

В черковния двор се бяха върнали от Пазлака чорбаджиите Гаго Иванов и Цветко Насев. Те разправяха наляво и надясно за добрия прием, който устинските читаци оказали на предалите се перущенци.

— А нас изпратиха да ви кажем това: преди да се удари селото от всички страни и предаде на огън и сеч, те най-любезно ви канят да отидете при тях на Пазлака да предадете оръжието си, а после да заминете на сигурно място в Устина. Това е последният път, в който се връщаме да ви каним за вашето спасение!… Който е съгласен да се предаде и си спаси главата, веднага трябва да реши и да тръгне с нас. Готовите да ни последват да излязат вън и се наредят в редици!

Пред очите на поп Петър Велчев, който бе застанал вече край черковната врата, плахо започнаха да излизат навън и да се нареждат една до друга жени, заобиколени от деца. Други плачеха и носеха пеленаците си на ръце. Трети водеха децата си и се обръщаха към близки и познати в черковния двор за съвет или им подвикваха да съобщят на мъжете им, на братята им, на бащите им по окопите и табиите, че са отишли да се предадат и отърват от смърт децата си. Четвърти молеха старите си бащи да вървят с тях. Навсякъде обаче и у всички се забелязваше едно колебание и смущение, сякаш смъртта на децата им от башибозушки ятаган можеше да бъде за предпочитане от предаването в ръцете на едни още благосклонни врагове. Или можеше да има още някаква надежда за победа на въстаниците.

Междувременно сред това колебание на майки и бащи, които посбутваха, събираха децата си и като се оглеждаха на всички страни, най-сетне излизаха от черковния двор да се наредят на пътя, се случи нещо колкото неожидано, толкова и съдбоносно.

Поп Петър Велчев, когото всички гледаха изправен пред вратата на черковната ограда, свали калимавката си и гологлав, с наведено чело, застана и изправи целия си ръст пред колебливата редица. Никой не знаеше защо извърши той това. Дали неговото решение бе продиктувано от нуждата да изправи една грешка?

На пътя, в черковния двор и в самата черкова след внезапното замлъкване, което бе настъпило, врявата се удвои. Жени, деца и старци се втурнаха навън и редицата на „предаващите се“ бързо започна да се удължава, набъбва и движи като дебелото, космато тяло на огромна гъсеница, в което зловещо звучеше писукането на бебетата и уплашеното бърборене на едва поотрасналите младенци.

Поп Стоимен Атанасов също се реши да излезе от черковната врата. Понесъл на ръце най-малкото си дете, което размахваше вън от пелените тънките си крачета и ръчички, той отиде и се нареди начело на редицата до поп Петър Велчев.

Тъй като „предаващите се“ бяха станали над двеста души мъже, жени и деца, двамата чорбаджии разделиха дългата редица на две половини. Първата начело с двамата свещеници трябваше да мине по пряката улица и да излезе на Пазлака, а втората половина да върви след тях, като поизбиколи по главната улица.

Когато поп Петър Велчев поведе дългата колона от стотина души край черковата „Свети Атанас“, той отново чу Гаго Иванов и Цветко Насев да викат:

— Който иска да се спаси, да излезе и тръгне с нас, додето селото не е ударенооо!…

Без да се покаже някой отвън, затворените в черковата отвърнаха гръмовито:

Който иска да се турчи, нека върви и се предава!…

11. Прибързано решение от кръвожадност…

Не след много време, гологлав и с калимавката си в ръка, поп Петър Велчев изведе дългата редица от западния край на селото, покрай изоставените окопи, заети вече от устинските турци, и покрай къщата с двете плевни, които още горяха на Пазлака.

По-късно неколцината от тази дълга редица, които са се спасили и останали живи, си припомняли, че от черковата „Свети Атанас“ им викали:

„Назад!… Върнете се!…“

Ала пред тях, събрани върху Циганска могила, главатарите на устинските читаци любезно им махали с ръце и викали:

„Коркман, юрюин!… Не бойте се!… Вървете!“…

През това време поп Петър Велчев забеляза, че когато процесията се закатери по Циганска могила, двамата чорбаджии, които ги придружаваха, бързо-бързо се отделиха от нея и както нему се стори, почти бежешком се отправиха към Устина.

Дали защото те бяха изпълнили вече поетото задължение и бързаха да се приберат при своите семейства, дали вършеха това, защото вълци не ходят със стадо, но тяхното бързо отдалечаване от Циганска могила направи впечатление на поп Петър Велчев и той се замисли върху този факт, което го направи да поизостане малко и се отдели от общата маса.

Пред очите му се изнизваха всички мъже, млади и стари, които бяха узнали, че жените им и децата им отиват да се предадат на турците, и ги бяха последвали. Те се изправяха пред устинските главатари, слагаха на един куп оръжията си, а после отиваха и се събираха на друг куп по-настрана в очакване на тяхното разпореждане да вървят към Устина.

Когато всичкото оръжие бе стоварено върху купа, устинските читаци, с пушките на едното си рамо и с ятаганите си на едното бедро, пристъпиха напред и се размесиха с обезоръжените мъже и жени. Поп Петър се стъписа. Сънуваше ли?… Не!…

Читаците се бяха нахвърлили да обират мъжете, събличаха ги по ризи и ги блъскаха настрани, а на жените бъркаха в пазвите, скубеха нанизаните с жълтици от вратовете им, без да гледат дали ги разкървавяват, късаха сребърните пафти от коланите им, въпреки че те, онемели от страх и покорни, като че ли нещо лошо все е трябвало да им се случи, доброволно оставяха да бъдат ограбвани всичките им съкровища, без да окажат нито най-малката съпротива.

Ала не бе туй най-лошото изпитание, което съдбата им бе приготвила, преди да ги отведе като роби в Устина.

Според някои сам Адил ага, като видял жертвите в ръцете си, забравил договора, забравил, че е началник на войска, която при това била само част от общата обсада, но най-важното — у него се забравил човекът, лъснал звярът на лицето му, лъснал ятаганът в ръката му, а това бил миг невероятен, искра, преобразувала сухата трева в огнена стихия, човеците — в глутница, усти — в муцуни, човешки зъби — във всички вълчи челюсти. Тази глутница за един миг ревнала:

— Хайде, захващайте, брей!… Сега му е времето!… — чули едни.

— Дьон гери![51]… — чули други.

Дългите ятагани блеснали и се развъртели наляво и надясно върху беззащитните жертви.

„Картината била една от най-сърцераздирателните — пише Захари Стоянов. — Там белобрадият старец, припадал в краката на хищния башибозук да го пощади, който изпразвал пищова си в гърдите му и тичал напред да търси други жертви, без да удостои с погледа си поне валящия се в кръвта си труп. По-нататък млада майка целувала дръжката на окървавения нож да остави милата й рожба, но безчовечната чалма, под която се виждало само човешки образ, сечала наред майки и деца… Други, по-страшни зверове набождали на ятаганите си като ябълки годиначета деца, които пищели до Бога и обвивали тънките си ръчички около студеното желязо на ножа, острилото на който безсъзнателно режело тънките пръстчета. Премаляла от жалост и страх майка дигала ръцете си нагоре да помогне на своята малка рожба, но друг башибозушки нож отсичал тези ръце и майката, както и рожбата падали на земята при другите си отдавна паднали братя.“

Поп Петър Велчев видя как един читак с ятаган, облян в димяща кръв, се изправи пред поп Стоимен Атанасов, който още стискаше в ръце своето пеленаче. Поп Стоимен се разкланя пред него, но главата му падна върху детето и го събори на земята.

Тогава поп Петър побягна като обезумял, а около него тичаха с писъци из полето други мъже и жени, гонени от животински ревове, от миризма на кръв, от ветрове, които виеха, от куршуми като градушка… Мнозина падаха из полето, като се захлупваха по очи, за да не станат повече. Ала той все още тичаше… тичаше… тичаше…

Когато се свети… намираше се между четири влажни стени. Казаха му, че това са стените на пловдивския затвор — най-безчовечния от всички на Турската империя затвори.

Там той узна, че бил тичал до Пловдив и че го намерили да лежи като труп на шосето пред градските порти. Тъй като целият едва бил опръскан с кръв, помислили го отначало заклан… Едва когато го разгледали добре и се размислили за посоката, от която идел, разбрали, че той е първият вестител на окървавеното в Тракия въстание.

12. Сигнал за атака

Гърмежите, писъците, бляскането на ятаганите върху Циганска могила, мушкането в месата и чупенето на костите бяха сигналът, който повдигна всички башибозушки орди, гъсто накацали и развели червените си байраци по околните височини. Помаците на Власевица, Вълковище, черкезката конница със синия байрак при Блатото се нахвърлиха от всички страни върху Перущица.

През това време Кочо Чистеменски се намираше на табията над Ташовия харман. Той първи видя помаците да се свличат като черни пороища по голите склонове на Власевица към неговия участък.

Пред всички тичаше надолу техният знаменосец, здрав и пъргав помак, който подскачаше заедно със знамето, и додето другите държеха насочени напред пушките си и револверите си, той държеше насочени напред своите ревове. Въпреки гърмежите, които идеха откъм Пазлака и западния край на селището, те се чуваха отчетливо и почти зловещо, които показваше, че знаменосецът на Ахмедаа Тъмръшлията е някой гърлест бабаитин, вдъхновител на тълпи, не просто знаменосец, а бойна тръба. „Когато един вълк завие — казва народната мъдрост, — глутницата е наблизо!“

— Момчета, гответе се!…

Това бе веселият глас на Кочо Чистеменски, който се разнесе из табиите и окопите. Тичешком той излезе из покрития с натрупани камъни и зидарии Ташов харман и с револвер в едната ръка, а пушка в другата пробяга из окопите, които бяха прокопани в самите основи на склоновете, и залегна в първия окоп, към който, разпенен, размахал червеното знаме, с гласовитото си гърло начело на всичко, което се свличаше надолу, тичаше пръв знаменосецът.

Петдесет сърца, притулени в окопите, забиха усилено. Разтреперани, пръстите вдигнаха старите шишанета, а пресъхналите устни за последен път преглътнаха въздуха, който им бе нужен, за да устоят гърдите на силния напор.

Петдесет души срещу хилядо!… Лодка моряци в бурно море. Тръстиков плет на пътя на ураган… Ала когато червените бурни вълни нахлуха с градушка от куршуми в урвата към първия окоп, случи се нещо, което за вълните е вълнолом, а за урагана — пропаст.

Прииждащите вълни срещнаха непредвидена стена — храбростта!

Храбростта е тъй заразителна, че историята ни дава за пример Александра, който станал най-великият военачалник и завоевател на света, подражавайки на Ахила.

От своя страна той заразявал с примера си смъртоносно цели армии войска. Александър се е хвърлял сам във водите на Граник, когато на срещния си бряг е имал цялата персийска войска.

Неговата бяла мантия първа се е гмуркала в стихиите на Пинар. Минал е през първата цепнатина в стената на Милет.

— След мене в крепостта!… — е викал той на полунощ пред Миндус и бялата мантия се е прехвърляла вече през високите стени.

Скачал е в Газа върху гърбовете на защитниците й. Неговите македонци са го сварвали да се бие сам срещу хиляди варвари.

— Македонци!… — викал той под светкавиците сред разярените вълни на Хидасп. — На каква опасност се излагам, за да заслужа вашата похвала!…

Кочо Чистеменски, скокнал върху окопа с револвер в ръка, викаше:

— Не бойте се, момчета!…

Ако някога в дните на неговата първа младост една обикновена публика е бивала потресена и плакала с героите на неговите пиеси, то дошло бе времето боен театър, от най-невероятните, да види как един истински герой играе своята жизнена драма.

Орисницата бе довела великия актьор на приготвената за него сцена. Жестовете, мимиката, гласът и самият текст дори бяха приготовлявани в ония репетиции на петвековно робство за истинското появяване на великия човек, тъй като великият човек не е бивало никога да не е и велик актьор. Той скочи сред вихрушката от куршуми и се провикна:

— Ставайте, момчета!… Сватбата започва!…

Веселост, която за вечни времена е оставила своята публика занемяла от ужас.

„Викам ви на кървава сватба!“ — бе казал Бенковски войвода.

— Сватбата започва! — провикна се героят. Револвер изгърмя в ръката му. Кочо се бе насочил към най-вярната цел — знаменосеца. Чу се рев, неговият последен… Рев на изгорен звяр. Последното негово подскокване по хълма бе скок в смъртта!… В тази черна яма се провали и знамето му…

Ако за редовно обучени войски падането на знаменосеца е поваляне на знамето, което трябва да се вдигне от друг, за башибозука падането на знаменосеца бе падането на другар, любим роднина, брат… Не са редки случаите, когато башибозуци са подпалвали с барут и изгаряли своите жертви, за да не предизвикат отчаяние и обезсърчение на цялата си бойна единица.

Обезглавена за един миг, глутницата спря.

Изненадата, скръбта — са разколебаване.

Прибирането трупа на един знаменосец е пауза, която наподобява отстъпление.

Петдесет шишанета изгърмяха изведнъж срещу това разколебано множество и го направиха да се стъписа и опре на склоновете. Урвата се оказа нишан, който веднага трябваше да се опразни.

Но пороите, дошли така стремително, не можеха да се върнат, а загубили първия си устрем, трябваше да се разлеят по всички урви и трапове на последните хребети, да използват всеки търкулнат от времето камък за окоп и което бе най-лошото за тях — длъжни бяха тозчас да започнат стрелбата.

В началото трябваше да се изхвърли цяла градушка от куршуми, насочена против окопите на въстаниците, додето трупът на знаменосеца се отнисаше на ръце от двама бабаити към възвишението на Власевица. Същата градушка от куршуми скри от очите на въстаниците Ахмед ага Тъмръшлията, намръщен, страховит, с далекоглед в ръка, който, застанал на върха, очакваше трупа на своя мъртъв знаменосец.

13. Какво показваха гърмежите на запад

В това време на западната страна на селото усилената стрелба се беше превърнала в гонитба на няколко жертви, които, ударени с куршуми на няколко места, но още неповалени, недосечени, недоклани, тичаха през полето, като пръскаха на всички страни кръвта си по неговите бурени. Пръв тичаше младият Илия, който бе видял вече баща си да пада, съсечен на две половини от турски ятаган, на Пазлака. Ударен в гърба от друг ятаган, ужасът го бе хвърлил на бяг с такава сила и бързина, с която улученият от ловеца сокол се спуска като топка от небето.

Той не видя как се е блъснал във вратите на черковата „Свети Атанас“, нито се помнеше как старците му отвориха вратите и го внесоха вътре.

— Избиха ги!… — извика той като Харолд на връхлитащата буря, на връхлитащите зад гърба му бедствия, падна по очи и издъхна.

В това време оная втора половина от редицата, която поп Петър Велчев поведе към Пазлака, ония стотина души, минали по Широкия път, излязоха пред черковата „Свети Атанас“, смутени от гърмежите и виковете, които се чуваха на оная посока, към която трябваше да вървят.

Откъм черковата се разнесоха писъци, калпаци и кърпи се размахаха над оградата, да привлекат тяхното внимание, а стражите зад портата се издадоха навън и като им замахаха с пушките си като с тояги, завикаха:

— Връщайте се в църквата, брей!… Колят!…

Тия, които отиваха да се предават, нямаха повече нужда от техните предупреждения. Една тълпа башибозуци, с кървави ятагани в ръце, упоена като пияници от кръвопролитието, зашеметена от гонението на жертвите, вече тичаше по улицата нагоре към пълната с раи черкова.

Ала стражите, повечето старци, които бяха излезли вън от портата, за да предупредят предаващите се за опасността, закриха се зад черковната ограда, вдигнаха старите си шишанета и загърмяха срещу тях.

Додето нападателите да се разберат, че гонитбата с ятаганите е завършена, да откачат пушките от гърдите си, да извадят револверите от силяхлъците си и да загърмят в отговор, додето задната половина на редицата хукна на бяг да се върне по най-прекия път в черковата „Свети Архангел“ и се загуби от очите им, предната половина мъже, жени и деца нахлу в двора на „Свети Атанас“. Портите се затръшнаха и отново залостиха с камъни. Тия, които мислеха да се предадат, се нахвърлиха на стените да къртят тухли и камъни, да правят мазгали. Те не чувстваха, че ръцете им се разкървавяват, че ноктите им се отчекват, че куршумите отвън се сипят вече като градушка върху тях.

През всяка дупка, която успяваха да изкъртят с ръце в здравата зидария, се провираха две или три шишанета. Бабички, подпрени на стената, държеха в черните си поли куршуми. Младите булки пълнеха и подаваха на мъжете си пушки, без да гледат на децата, които, уплашени от гърмежите, се влачеха за полите им и пищяха около тях.

Започнала беше битката за първата черкова — „Свети Атанас“.

Тъй започна защитата на Перущица.

14. Знак за отстъпление

Петър Бонев, който се намираше на стената при черковището „Света Петка“, насърчаваше своите 20 души защитници срещу двойна по численост черкезка конница. Тя връхлиташе вече да си проправи път през техните трупове към Власевица, за да се присъедини към помаците на Ахмед ага Тъмръшлията. Той се ослушваше в гърмежите, които бяха обхванали целия първи участък на Кочо Чистеменски. Презглава един куриер връхлетя в неговия участък и се развика сърцераздирателно:

— Поп Петър Велчев поведе стотина въстанали перущенци да се предадат на устинските читаци на Пазлака, където ги съсякоха с ятаганите едни, а други направиха на решето с пушки и пищови! Окопите на западния край на селото в участъка на Спас Гинов се опразниха! Читаците навлязоха в тях и предадоха на плен и пожар околните къщи и плевните! Сега гърмят срещу черковата „Свети Атанас“, пълна с жени и деца!…

Това съобщение, разпръснато по окопи и табии, не можеше да бъде друго освен убийствено, катастрофално!…

Петър Бонев го предвиждаше от първия ден, когато въстанието не бе започнало още, а се уговаряше между перущени и Бенковски войвода.

По всички окопи и табии на неговия участък и на съседните нему участъци започна разредяването на стрелбата, което показваше първото нещо — смущение в редовете на защитниците. Тук-таме започнаха да се чуват и викове, подобни на стенания, и писъците на деца, които, останали без майки, братя и сестри, бяха дотичали под угрозата на куршумите да съобщят на своите бащи за голямото нещастие, което ги бе сполетяло.

Застанал нащрек, Петър Бонев най-сетне чу как стрелбата на много от окопите — и на тия, които бяха най-застрашените — млъкна!… Първи участък като че ли избълва своите защитници и не след дълго няколко групи от тях пробягаха край неговия, като носеха пушките си в ръце.

С лица, изнурени и брадясали, по които се търкаляха сълзи, с очи изхвръкнали и валчести от страх и ужас, с уста, останала отворена и разкривена след изтръгнатия вик от сърцераздирателна болка, тия злочести бащи, съпрузи, братя, синове бяха загубили и слуха си, защото в бързината си час по-скоро да се намерят при своите близки, затворени в двете черкови, те не чуваха неговите гръмки викове да спрат и се върнат назад в окопите си.

Когато той изскокна на пътя, за да спре с оръжието си бягащите, пред очите му се изпречи най-страшното: голямото отстъпление на всички въстаници от окопи и табии…

Ако тия групи, които бяха пробягали край неговия участък, бяха само черните лястовици, предвестници на бурен вятър, то истинската буря се бе задала вече от всички хоризонти.

Тия хоризонти, които повече не святкаха и не гърмяха, бяха по-страшни в своето мълчание и мракове. Те бълваха навън своите духове, своите хора, своите войски, своите защитници, с пушките си, взети в едната ръка, които още димяха, с револвера си в другата, с ножове, които тракаха по бедрата им, додето нозете им тичаха, с лица, посивели от барут, с охкане, което правеше шума на бурята ужасен, с подвиквания, които свистяха като бичове на паниката, подвиквания да се бърза колкото се може повече, додето не е станало съвсем късно, които бяха махване ръка на всичко досегашно, разкъсване на всички планове и карти, превръщане на всяка стратегия в глупава шега пред голямата злочестина, каквато представляваха изклани и посечени майки, съпруги, невинни рожби, обичани най-много от всичко на света… Това бе вдигане на ръце, предаване, катастрофа!…

Без да помнят заповеди, като че ли не познаваха вече своите началници, без да имат други задължения в ума си, освен час по-скоро да достигнат двете черкови и да се явят в защита на своите близки, Петър Бонев ги видя, непреодолими, едни по пътя за Тъмръш, гонени от Спас Демирев, други извираха изпод самия връх Вълковище, без да слушат повече своя комендант Атанас Хаджитилев, който, хванат за ръка с Никола Иванов-Колакман, преграждаше пътя им към Мавроги и Беглишки харман, където бяха паднали посечени техните близки.

Той видя Кочо Чистеменски, застанал разкрачен на Широкия път, с разперени ръце срещу всички бягащи, с калпак, паднал от одимената му глава, с дреха на гърдите разкъсана, със силяхлъка му, увиснал на някаква кука от кръста, с размахана сабя на въздуха, с револвера му, който се насочваше към гърдите на тогова или оногова беглец, с увещанията му, с молбите му, с ругатните и заплашванията му, да се сграбчва с тълпите, а те със силата на масата си, на паниката си, на ужаса си, на бързината си да отблъскват с ръце сабята му, да отблъскват с гърди револвера му, да го отхвърлят настрани и да викат:

— Да живейш, Кочо!… Да живейш!…

Но продължаваха да бягат.

По-нататък той видя да се разправя с тях, като се бореше с най-гъстата тълпа, като се хващаше за гушата с нея, като я подпираше с нозете си, с гърдите си, с разчорлената си буйна глава, Спас Гинов.

И Спас имаше затворени в черковата „Свети Архангел“ невръстни четири сина и две дъщери, жена и стари родители, за които сега не искаше да мисли. Ненадейното предаване на Беглишки харман и Чомпала в ръцете на врага, които бяха в неговия четвърти участък, го бе намерило в Мавроги, най-близкото до Вълковище укрепление. Ала вестта за клането на Пазлака не го бе тъй силно поразила, както изплашването на защитниците и тяхното отстъпление от окопите и табиите.

Тълпата, която се бореше с него като вълна, срещнала пречка, счепкана с непредвидена скала, изникнала от морското дъно, се разливаше около него и отминаваше.

Подобно друг сух камък, забит здраво в земята, която трябваше в скоро време да се превърне в морско дъно, да се залее от прииждащите червени вълни, Петър Бонев, разтреперан, блед като смъртник, с ръце, разперени срещу всичко, което прииждаше да го залее и погълне, със съдбата на тия хора в своите ръце, се намери последен върху пътя на тяхното отстъпление, което след няколко мига щеше да се превърне в поражение на въстанието.

Това поражение, тъй често споменувано от него, тъй ясно предвиждано в бъдещето!… Затвори, бесилки за въстаниците, ятаган и позор за жените и децата. Превръщане на китна Перущица в пепелище!…

— Братя!… — викаше насреща им той със сълзи на очи. — Къде отивате?… Размислихте ли какво ви чака?… Спрете се!… Върнете се в окопите, додето не е късно!…

— Да живее Петър Бонев!… — викаха въстаниците, като тичаха и го отхвърляха настрани.

Вълните на отстъплението не можеха да го понесат, ала не можеха да го залеят и погълнат.

Шибан от оръжията им, от раменете им, от диханията им подобно буря, той остана върху пътя. Отминала бе стихията. Отминала бе вече цялата негова армия, до последния войник.

Ала останали бяха на бойното поле пълководците.

Той ги видя — разрошени, раздърпани, разпокъсани призраци, които още носеха ръцете си и оръжията си разперени и размахани, да идат от всички страни към него: Спас Гинов, Атанас Хаджитилев, старият от времето на Васил Левски комитетски другар, и другият — Колакман, Иван Натев, Калофер Спасов, а след тях, разчорлавен, разскубан, излязъл от борбата с куртка, раздрана на гърдите, натъртен по ръце, нозе и глава, останал само с револвера си, чиксаланецът Кочо Чистеменски, който ругаеше и се заканваше на всичко живо в Перущица, което бе минало през ръцете му.

— Братя!… — викаше той отдалече, разпъхтян, разкривен, цял предаден още на беса на съпротивлението. — Това не са мъже, това са зайци!… Да оставят такива хубави позиции само при едно: „Турците колят на Пазлака!…“ Кой дявол ги е карал да ходят там! Нека ги колят! Да плюят на мъжкото си достойнство само заради хленча на едни сополанковци, когато са отблъснали многохиляден враг!

Да забравят род и родина за едни бабички с двата крака в гроба! Да се повлекат заедно с оръжията си по плача на един женски фусти пред лицето на врага! Да наскачат от окопите, без да имат за нищо началници, заповеди, заплахи, и на това отгоре да се разреват! Братя, наказан съм, защото си строших в гърбовете им меча! Дайте ми един нож да се пробода! Проклети граде, тук ли трябваше да сложа своите кости!…

Друго му бе отредила съдбата.

Да легнат костите му в развалините на целия град като в пантеон, а бягащата от окопите и табиите негова армия да се покрие с лаврите на неувяхваща слава.

Петър Бонев само му посочи с глава и очи да се огледа наоколо.

Слисани от това, което виждаха да става в окопите и табиите на раите, без да могат да го разберат, отначало помаците на Власевица и Вълковище бяха замлъкнали и преустановили всякаква стрелба. Но след като бяха забелязали с далекогледите си сборичкванията по всички пътища, които водеха към селото, и подир туй опразването на укрепленията, те бързо почнаха да се свличат към тях, неудържимо и подобно на червени пороища както преди.

Откъм реката се чуваха вече виковете на черкезите, които бяха заобиколили черковището „Света Петка“ и манастирския метох. Последните плевни и къщи, които се намираха на пътя за Тъмръш, пламнаха от всички страни на огън, викове и пукотевица бяха изпълнили окопите, изоставени от хората на Колакман и Атанас Хаджитилев.

„Басън!“ и „Урун!“… между многото други разбъркани и неясни викове се различаваха вече към Хана и пътя за Брестовица. Шумяха оградите и Пълевите миндали, димове изскокнаха на няколко кълба върху черковището „Света Неделя“.

15. Новите крепости

Двете черкови „Свети Атанас“ и „Свети Архангел“ — горната и долната, както ги наричаха, едната на запад, другата на изток — бяха щръкнали като две крепости, побрали в себе си населението на всички тия застрашени квартали, претъпкани със старци, жени, деца и възрастни.

Цялата войска бе събрана вече в двете крепости.

Навън бяха останали само военачалниците.

Имало върховни напрежения, при някои битки, когато редниците са били командвани направо от генерали. Ако при голямата катастрофа на Наполеона върху равнището Мон Сен-Жан всеки един батальон е бил предвождан от по един генерал, то не се знаят генерали, които като прости редници да са залагали себе си пред две крепости, когато е дошло времето за тяхното загиване.

Защото тия, които бяха останали вън и решиха да постоянстват, не само генерали бяха… Както и тия, които се бяха прибрали в двете черкови, не бяха само войска.

Ако черковите, пълни с хора, бяха два кораба в бурно море, те им бяха кормчиите, но и капитаните.

Преди да стигне тази буря до двата кораба, да ги подхване от всички страни, да ги преобърне в бездната, да ги размеси със стихиите, да смаже бордовете им, да превърне мачтите им в люшкани от пяната трески, да разбърка писъците на пасажерите им с бурята, да направи една гигантска бърканица от вълните, частите на кораба и частите от човешките тела, преди бедствието да пристъпи от всички страни и започне своята работа, трябваше да мине върху тях.

Двете черкови, препълнени с народ, затворени, укрепени, имаха пред себе си две улици с хубави дворове, градини с круши, ябълки и череши, каменни тухлени огради — с френско грозде, шипки и акации. В тия две улици бяха най-добрите къщи на града.

На първата улица, която водеше от горната черкова към долната, преди 50 години и старият Иван Гинов, за когото казваха: „Иван е роден с късмет“, след като намери два товара злато в земята, се нареди при богатите хора и си изгради на нея хубав дом. Неговата яхана, в която денем и нощем се приготовляваха фишеците и куршумите за въстанието, бе малко по-надолу при реката. Тя се съобщаваше с двора на училището и черковата „Свети Архангел“.

Втората улица започваше от черковата „Свети Архангел“ и минаваше край тъй наречените Гичеви къщи. Тази втора улица стигаше до пещерския път. Пещерският път пък от своя страна отиваше към горната черкова „Свети Атанас“. Преди да стигне черковата, той пресичаше реката.

Именно на тази пресечка на пещерския път с реката застанаха последните защитници на Перущица, когато окопите и табиите на всички покрайнини на селото се бяха заели вече от врага.

А по какви причини се бяха спрели те на това място?

Където се кръстосваше пещерският път с реката, имаше две постройки, забележителни по своите големи и просторни чардаци. Цачовото кафене над реката, с чардак, пълен с маси и столове, на които млади и стари, мъже и голобради момци, сядаха да се отморят на прохлада и от сутрин до вечер шумно да спорят и разискват по работите на предстоящото въстание. Вторият чардак на Разановата сапунджийница, изпълнен с няколко реда многоетажни дървени полици, покрити с черничева шума и клони, служеше за хранене на копринени буби.

Тия две сгради имаха чардаците си готови за барикади. Трябваше само да се натрупат на купища масите, столовете, тезгяхите и да се катурнат дървените етажерки, пълни с черничеви клони. Те имаха тесните си малки прозорчета за мазгали, каменните си и тухлени стени за крепости, реката за ров. Имаха зад гърба си като най-добро закритие двете описани улици с големи къщи и оградни стени, здравият строеж на които свидетелстваше за съществуванието на старинни, почти феодални родове.

Когато Петър Бонев доведе своите другари на това място при реката, погледна двете сгради, една от които беше Цачовото кафене, а другата Разановата сапунджийница, и каза:

— По-добри позиции, от които да защищаваме и двете черкови, няма да намерим. Не трябва да излизаме от тях!

Тия думи бяха чути от провидението.

16. Рангел

Беше 12-годишен, а всеки, който се спънеше в него, когато бързаше по работата си, спираше се да му каже: „Рангеле, гледай си в краката, внимавай!… Ти си вече мъж!“

Дядо му Иван Гинов се обръщаше към него с думите:

— Не забравяй, че баща ти на 15-годишната си възраст стана търговец, пое от моите ръце яханата, гюловете, нивите и лозята, а ти се имаш още за момче.

Когато се заемеше да доизкара докрай някоя игра с братята си, от които Георги бе само две години по-малък от него, а Димитър на 8 години, майка му се провикваше от къщи:

— Рангеле, ела прибери малкия!… Какво си се разиграл на „сляпа баба“ с децата? Защо го оставяш по цял ден на моите ръце?

„Малкият“ бе Иван, който нямаше две пълни години, едва бе проходил, клатушкаше се тежко от една страна на друга — обичаше да се застоява дълго време, като се хване и държи о нещо си, ала най-лошото бе, че обичаше да се хване о краката на Рангела и дълго време да се държи о тях.

— Аз да не съм асма, а ти котак? — викаше му Рангел. — Някой ден ще почнеш да ме драскаш и да се катериш по мене!

— Ба-ба-бати… весело фъфлеше малкият, като впиваше остри ноктенца в месата му.

— А после ти много бавно растеш! — казваше Рангел. — Ето, котаракът, който се роди заедно с тебе, е вече мъж, а ти още фъфлиш и се спъваш в краката ми.

Въпреки това той отиваше, взимаше за ръка Ивана и тъй най-големият за ръка с най-малкия заставаха да гледат отстрани как братята и двете им сестри Йорданка и Галика играят на „сляпа баба“. На майка си той не смееше да откаже нищо, каквото и да му поискаше тя.

Гюрга Хаджитодорова Гинчева, след като бе родила шестото си дете и се готвеше да дари нов живот, в такова тежко състояние, при което с мъка изправяше напълнелия си кръст, обичаше като най-малкия Иван дълго време да се застоява и почива на едно място. Дори и сега, когато кожата на лицето й бе много побледняла, а погледът на големите й черни очи оставаше за дълго време да блуждае в пространството, изпълнен с умора и тъга, тя бе толкова хубава, че омайваше сърцето му.

По-възрастна от баща му, тя му изглеждаше по-едра и по-спокойна от него. Той я бе запомнил от малко дете като мадона, което го взимаше на скута си, а бялата й мека ръка милваше челото му. По-хубаво лице от лицето на своята майка той не бе виждал върху никоя икона в черковата „Свети Архангел“, въпреки че дядо му Иван Гинов бе заплатил много пари на живописци да ги изрисуват. Кой знае защо той не бе дал пари да изрисуват някоя икона с такъв хубав образ, какъвто имаше у дома в лицето на своята снаха.

Прочее петтях деца влизаха всеки ден и час в задълженията на Рангела.

Рангеле — викаше дядо му Иван, — какво си се зазяпал в краката си, мравките ли броиш? Я заведи Димитър при кундурджията и го варди там, додето му закърпят подметките!

— Рангеле, като водиш Димитра — обаждаше се майка му, — мини на връщане край спицерията на г-н Соколски и му поискай в книжка небет-шекер за кашлицата на Йорданка! И гледай да не го изядеш половината по пътя! Такива работи вършат само децата…

Ала Галина, като чуваше, че ще се купува нещо сладко за ядене от спицерията, хващаше се с ръка за гащите му и по целия път припкаше заедно с него. И книжната кесийка, която д-р Соколски пълнеше с небет-шекер за кашлицата на Йорданка, пристигаше у дома подир час или два преполовена.

— Не те ли е грях! — викаше майка му. — Да изядеш лекарството на болното дете!…

— Аз казвах на Галина — виновно отвръщаше Рангел, като облизваше устни, — че такива работи вършат само децата…

— Рангеле!… — търсеше го из цялата къща баща му. — Хора ме чакат в яханата. Я вземи Димитра и го заведи в училището при главния учител Петър Бонев да го запише за ученик! Аз съм говорил по този въпрос с него.

Никой не го питаше може ли да свърши тази работа или не.

— Какво се въртиш такъв из двора? — питаше баща му на излизане. — Димитър се е облякъл и те чака вече горе. Не чу ли какво ти казах?

— Срам ме е!… — потънал в огън, отвръща Рангел.

— Срам ли те е!… — учудено виква бащата. — Всеки мъж има една длъжност: да се грижи за малките деца!

— Бате — вика други път Георги, — ела ми помогни!… Не мога да си реша задачата!

— Че аз мои задачи нямам ли си? — отвръща Рангел.

— Не те ли е срам? — веднага се провикваше майка му. — Горкото дете напразно да търси твоята помощ?… Това отговор ли е на възрастен и умен човек?

В това време Иван се хващаше за коленете му, вдигаше зачервените си бузки към него и колкото с обич, толкова и виновно го гледаше и тупкаше с крака. Гащите му бяха пълни.

— Ти свалял ли си моите? — отвръщаше Рангел.

— Не забравяй, че говориш глупости на едно дете! — обаждаше се дядо му.

От сутрин до вечер тичаше подир петтях деца, пак се намираше някой, който да каже:

— Какво от това? Ти си мъж!…

Едва когато баща им дойде с пушка на рамо и поведе всички към черковата „Свети Архангел“, грижите на Рангела около братята и сестрите му ако не се свършиха, то толкова намаляха, че той се почувства свободен.

Черковата, която бе градил дядо му, бе изпълнена с много народ, мъже, жени и деца. Първоначално те не можеха да си пробият път да влязат и останаха да стоят под голямата артика в двора.

Само баща му със силата на лактите си с впечатлението, което правеше като войвода, и с блясъка на оръжието си успя да си проправи нещо като проход между живи стени и влезе вътре. Дълго време светлата му глава се мяркаше между черните кърпи и овчите калпаци в тъмната вътрешност на храма.

В това време започна да се гърми откъм черковата „Свети Атанас“ и всички хора, които бяха застанала на голямата черковна врата, навлязоха. Тогава Спас Гимов се показа на опразненото придвсрис и въведе цялото семейство.

Пръв вървеше старецът Иван Гинов и всички сега му отваряха път като ктитор, сякаш той влизаше в своя дом. След него вървеше син му Спас, водеше жена си, хубавицата Гюрга. Тя, за да прикрие тежкото си положение от очите на мъжете, бе наметнала върху стройните си плещи дълъг черен шал, плетен от японска коприна и камилска вълна, с копринени върви по краищата, които достигаха до земята. Черното дантелено боне върху главата и продаваше вид на кралица.

По-късно, които бяха оживели, разправяха, че не по-малко величествен и хубав изглеждал и нейният мъж Спас Гинов, който я водел за ръка през храма.

— И двамата отиваха като на сватбата си! — казваха те. Въпреки че зад тях вървяха четири сина и две дъщери.

Когато се настаниха горе в женското отделение, където деца и майки с пеленачета бяха насядали на земята върху бохчички с дрешки до други бохчички с храна, Спас Гинов ги остави и си отиде, без да каже нито дума.

— Сега остаяме на твоите ръце, Рангеле — каза старецът Иван Гинов.

Ала на Рангела оставаше вече твърде малко какво да върши в полза на него, на майка си и децата.

Уплашени от гърмежите, които бяха зачестили навън, те се държеха приклекнали до полата на майка си, като при всяко по-силно изгърмяване свиваха вратове и запушваха уши.

— Учете се, деца, свиквайте!… — каза един въстаник, твърде представителен по вид, макар и не толкова висок като баща му, с широки плещи и черни огнени очи. Дотогава Рангел не го бе виждал в Перущица. Той водеше две жени чужденки, облечени в копринени скъпи рокли. По-възрастната от тях му бе жена и той, като я запозна с майка му, нарече я Теохана. По-младата пък жена, която нямаше повече от 17 години, се назова Варвара. Както Теохана, тъй и Варвара оставиха Рангела да ги гледа дълго време отстрани със затаен дъх. Той никога не бе виждал жени по-хубави от своята майка и колкото и да се питаше понякога как можеха да изглеждат те — не можеше да си ги представи. Но сега ги виждаше, седнали една до друга под пълния със сенки каменен свод на храма, осветявани само от малкото кръгло прозорче над олтара, седнали в шумящите си рокли като в копринени гнезда, с благоухания, които се разнасяха от дрехите им, по-силни от тия на кадилниците с тамян през празничната литургия, с лъскавите си коси, навити на безброй къдри около бледните им и нежни образи.

„Ех, това е истинска черкова!…“ — помисли Рангел, като гледаше отстрани трите жени, които, събрани една до друга, сдушени от общото нещастие, любезно си кимаха с глави и разговаряха. Три светици бяха седнали на разговор в черковата „Свети Архангел“…

Когато Теохана без страх, че ще бъде измачкана голямата й копринена пола, тури да седне в своите скути едно малко момиченце на име Райна, не повече от петгодишно, облечено също в копринена рокля, украсена с много панделки и дантелки, Рангел си каза: „Още едно дете!…“

Когато той реши да се поизмъкне от женското отделение и слезе долу, за да се поразшета между мъжете, майка му го усети и викна:

Рангеле, вземи стомната и иди налей вода за децата!

— Къде има вода? — запита той.

— Не знаеш ли училищната чешма в двора?…

„Там се гърми!“ — искаше да отвърне Рангел, но замълча, взе стомната от ръката на майка си и разбута жените, за да слезе по стълбата. Той знаеше отговора: „Какво, като се гърми? Дворът е пълен с мъже!“

Стрелбата откъм горната черкова беше толкова зачестила, че приличаше на истинска битка. Въстаници бяха се сбрали на групички около дуварите в училището. Когато Рангел излезе със стомната в ръка, нещо, което приличаше на валчесто камъче, запратено от прашка, профуча над главата му.

— Лягай бре!… — викнаха въстаниците зад училищния зид. Тогава той разбра, че е видял куршум и падна по очи.

— Къде си тръгнал бря? — запита го дядо Къти, отдели се с пушка на рамо от училищната стена и дойде, та се наведе над него.

— Децата искат вода — отвърна Рангел.

— Ами ти не си ли дете бря? — запита дядо Къти, взе стомната от ръцете му и отиде да налее вода.

Когато се качи ма горния кат на черковата с напълнената стомна, Рангел извика:

— Мамо, аз видях куршум!… Мина ей тъй над главата ми!…

— Време ти беше, сине, да видиш! — отвърна майка му.

Същевременно тя се обърна към една жена, седнала малко встрани, обвита от раменете до земята в черен шал, подпухнала, мрачна, която, виждаше се, неволно ронеше сълзи от очи и едва потискаше мъките и въздишките, които късаха гърдите й. Той не я бе забелязал, когато се бяха изкачили в женското отделение, нито по-късно, когато бяха дошли двете хубави жени Теохана и Варвара.

Тази жена бе Нанка Бонева. До нея права стоеше дъщеря й Мария, която уплашено слушаше какво си говорят възрастните около нея.

— Не се плаши толкова, Ванке — ласкаво и кротко каза майка му. — И аз съм в същото положение. Ще си помагаме една на друга. Тука сме само жени…

17. Срещите

Затворените в черковата през нощта не можеха да помислят за сън. Запалените къщи и плевни по крайните улици на селото зловещо осветляваха цялата й вътрешност.

Призори, преди да бъде огреяна от зората, цялата околност се освети като бял ден. На север и юг бяха пламнали два стихийни пожара. Горяха Къневата воденица и метохът. Стопаните на двете сгради се намираха в черковата. Първите — не тъй примирени със загубата на земните блага като вторите, нито свикнали да наричат „земна суета“ всичко, което в този мир е получило своя материален образ. Но и двете страни мълчаха, будни, видимо неподвижни, спокойни, като пътници в кораб, настигнат от буря, на които се бе случило за облекчение на кораба да изхвърлят в морето първо своя товар.

— Ако продължават така, цялото село ще изгори — говореха някои жени.

Най-малките деца сумтяха в полите на майките си, но по-големите, уморени от тревога и премалели за сън, като нямаше къде да сложат глава, подпираха я ту на едното, ту на другото си коляно и дремеха.

Рангел се повъртя още малко в женското отделение, докато се разсъмне добре. Момчето, на които се спи, е дете и винаги гледа да е около майка си. Но в тежките скути на Гюрга имаше вече толкова деца, като пилци, натъпкани в гнездо. Двегодишният Иван имаше за свое право да си заспи в дъното на гнездото като в своя люлка и бе сторил това още на замръкване. Тригодишната Галина се беше свлякла от дясното си майчино коляно и му застъпваше едната ръка и единия крак, без той да може да ги освободи. Главата на петгодишната Йорданка почиваше върху лявото коляно на майка си, додето нежната и крехка половина, грижливо увита в дългия копринен шал, бе положена на коравия дъсчен под. Димитър жумеше до нея, седнал по турски с кръстосани нозе на голите дъски, опрял лакът на коляно. „Потънал в размишления“ — обичаше да казва за него дядо Иван, когато го видеше седнал в тази поза дори и тогава, когато Димитър реше погледа си някъде високо над разтворената книга, защото го мързеше да събира или вади написаните в нея числа. Въпреки това Димитър минаваше за отличен ученик, а дядо Иван казваше за него: „Димитър ще надмине и мене, и баща си в тънкия занаят на сметките.“ Което означаваше, че Димитър ще стане добър търговец.

Георги, десетгодишният, седеше смръщен и свит на две, като че ли го болеше стомах, както изглеждаше винаги, когато бе уморен и невесел. Той бе подпрял гърба си до Ванка Бонева на каменната стена.

Задушените горещи дихания на хората гъсто се бяха примесили с останалата миризма на отдавна подмокрени вече детски пелени, сгорещени тела и запарени храни, които бяха започнали да се развалят по торби и кошници.

Всички мъже бяха долу, където голямата черковна врата стоеше отворена, излизаха с оръжията си на двора, гледаха двата големи пожара и разговаряха.

Когато Рангел разтика някои жени и се упъти към стълбата, майка му го погледна с уморените си очи, но нито тя, нито жените го запитаха къде отива. Не беше той дете, мястото му беше при мъжете отдолу.

Да си дванайсетгодишен и да те признаят за мъж значи да те направят свободен. Свободен да се движиш из цялата черкова, малкият ръст да ти позволява да се въвираш навсякъде, където има нещо за гледане и за слушане, да не питаш майка си, да не търсиш позволението на дядо си, да нямаш баща, защото той е с въстаниците. При това да си без работа, децата да не смеят да се отделят от полата на майка си, майката по цял ден да ги люлее и при всеки изстрел навън, отблизо или далеч, да ги крие в своите скути, дядото да дреме върху някой чувал с пексимет, който е подложен под него като трон, понеже Иван Гинов е ктитор на храма, побрал половината граждани на Перущица, което ще рече домакин на половината град, да си син на военачалника, което ще рече да не те пъдят когато си въвираш някъде носа, това означава да видиш много любопитни работи.

Например над една дупка, изкопана в подземието на храма, можеше да се види коленичил дядо Йордан клисарят, който всяка сутрин се показваше със синия си елек и кафени потури, кацнал като орел на звънарницата. Някаква черна дякониса, дошла от метоха, осиротяла от пожара, но твърде благообразна и спокойна, бе клекнала срещу него от другата страна на дупката. Двамата бяха допрели главите си като свод и си бъбреха, изглежда, нещо твърде занимателно.

Всъщност те само се съветваха как да слагат и нареждат в тази дупка лъскави златни предмети — евангелие със златен кръст на корицата и голям рубин в кръстовката на разпятието, златната чаша за причастие, изработена околовръст като дантела, с няколко зелени и червени мъниста, за които дядо му Иван разправяше, че са скъпоценни камъни, златната лъжичка за причастие, с дръжка дълга и тънка като сламка, едно златотъкано владишко облекло, владишка корона, прилична на кубе със златен кръст отгоре и лъскави пъстроцветни икони в златни кръжила на четирите страни. В дупката изчезна и едно медно тасче, някакви златни монети, които звънкаха в металическа кутия, донесени подарък на църквата от хаджии, поклонници по светите места, и още много други дреболии, които накрая бидоха покрити от дяконисата с дебела кърпа от бяло ленено платно. Клисарят нареди върху кърпата железни пръчки, дъски и тогава двамата станаха от черната купчина пръст, която започнаха да изсипват и трупат върху дъските.

Ти тука ли си бил, Рангеле!… — викна изненадана дяконисата, като изправи тежко своя пълен кръст, а клисарят прибави намусено:

— Как си се мушнал тук?

Зад една от колоните към западната артика един старец бе развързал края на потурите си и пущаше в дупката нещо, което звънеше надолу в двата му крачола и спираше да звъни при тънките му опасани прасци, здраво увързани с вълнени навои.

„Я гледай, това бил моят дядо Тодор!… — подвикна си Рангел. — А какво ли е пък това, което му звъни в потурите?…“

Дядо му Тодор винаги разправяше, че е беден човек…

Този старец бе наистина бащата на Гюрга Гинова, хаджи Тодор Гинчев, за когото разправяха, че не бил богат и бил воден на хаджилък по милост от брата си хаджи Танко Гинчев, който имаше 100 години, още две дисаги златни нанизи, пръстени, обеци и гривни, голяма до пояса брада, но имаше и такъв голям късмет, какъвто само в приказките има.

В това време неговата осемдесетгодишна съпруга хаджи Господина Хаджитанкова Гинчева, едра, пълна и още здрава жена, която, след като бе изпратила столетния старец в Пловдив, по свое желание бе останала да умре в Перущица с чадата си, сваляше златните нанизи от пълните си гърди и ги подаваше на своя девер. Дядо Тодор и тях пъхал в дупката на шаячените си потури.

Рангел побърза да се отдалечи, защото се боеше от плесниците на хаджи Господина, а и дядо му Тодор никак не обичаше да бъде заварен със злато в ръце.

Зад оголената олтарна маса бяха приклекнали двете девойки Ана Райкова и Лика Стоянова. И двете бяха не по-възрастни от 18 години. Те си режеха с големи ножици една на друга дългите коси.

— На жени позволено ли е да влизат в олтара? — обади се Рангел. — Ти не виждаш ли, че ние сме мъже бре, келеш? — отвърна му Лика. И двете моми бяха навлекли на тънките си крака потури.

Зад един катурнат иконостас Тоно Пенов пълнеше револвера си с куршуми. Той така бе предаден на тази работа, че не забеляза Рангела да го гледа. След туй той отдели два куршума и ги пъхна в пазвата си.

— Защо ги слагаш там? — запита Рангел.

Тоно сепнато вдигна глава. Макар и на 40 години, той изглеждаше червендалест и енергичен като момък.

— А ти какво си пъхаш носа, където не ти е работа? — каза той. — Това е моят запас… Търговецът слага в запас пари, хлебарят чувал с брашно, дрехарят някой топ шаяк, а въстаникът — куршуми!

— А защо два?…

— За всеки случай — отвърна Тоно.

Рангел го остави да закопчава пазвата си и се измъкна от препълнената черкова.

Под черковната стряха, до самия дъждовен улей, дядо Къти продаваше на Тодор Велчев ятаган. Тодор Велчев опитваше с палец острия ръб на ятагана.

— Нямаше да ти взема парите ако беше мой — говореше дядо Къти, сякаш молеше за извинение трийсетгодишния Тодор.

— Вземи ги, вземи — каза Тодор замислено. Той имаше на рамото си окачена пушка-чифте и на колана си револвер, закопчан с кожени каишки. А ето че искаше да си има и ятаган. — Да ги вземе българин, турчин да ги не взима!…

Прозорците на училищната сграда бяха закрити наполовина с чували брашно, ала от една замрежена с паяжини дупка в стената, която гледаше в зимничния мрак, имаше мушната главата на теле, което, уплашено от миризмата и бляскането на пожарите, гледаше вторачено и си помучаваше. Край стобора на Натевата къща се бяха събрали много кокошки, избягали с пиленцата си от изоставените къщи. Те не риеха с човки, а стояха с глави наведени, събрани една до друга, съсредоточили поглед в земята.

В яханата още се навърташе шареният котарак Марко, който, щом го съгледа да наднича през открехнатата дървена врата, измяука жално и уплашено.

— Нямам хляб! — каза Рангел. — Иди в черковата. Там има пексимет.

Дядовата му яхана изглеждаше запустяла. Всички оръжия, патрони и фишеци бяха изнесени от нея. За първи път, след като нейните кречетала бяха замлъкнали, той чу под дъсчения й почернял покрив твърде зловещо да шуми реката.

Очите на шарения котарак продължаваха да го гледат в празната яхана, като че ли го гледаха в гроб. Той затвори дървената врата с хлопване и се спусна да тича по празната улица към Цачовото кафене, което се намираше на пещерския път и реката. То се държеше от въстаниците. В Цачовото кафене заедно с учителя Петър Бонев вардеше селото и баща му.

В туй време от края на пещерския път, от пътя за Тъмръш, който се виеше под Власевица, през реката, където гореше манастирският метох, от Мавроги и Беглишкия харман, от Широкия път и пътя за Брестовица, където се намираше черешовият топ, през Хана и оградите, цялото небе се изпълни с гърмежи, с облачета дим и викове — страшни, нападателни, войнствени, зловещи: „Аллах!… Аллах!…“, които в едно селище звучаха като „там-там“ в гората на диваците.

Рангел не знаеше, че башибозукът е започнал вече първото си навлизане в селото.

Всичкото това подземно бучене и сътресение от топуркането на тежко обути крака и конски копита се съсредоточи към Цачовото кафене и Разановата сапунджийница. В този момент една малка фигура, едно уплашено сърце на птичка, което бъхтеше лудо, една зинала детска уста, която не смееше да извика, и едни до немайкъде уплашени очи бяха спрели на кръстопътя.

— Рангеле, бързо влизай!… — разнесе се в това време гласът на учителя Петър Бонев. В скоро време и той сам се показа на един от отворените прозорци на Разановата сапунджийница.

18. Фишеците

Рангел презглава се вмъкна през задната врата на сапунджийницата. В същия миг битката започна отвътре и отвън. Гърмежите и силният барутен дим изведнъж нахлуха през всички отвори в полутъмното и преобразено до неузнаваемост помещение. Плющенето по стените и нападателните ревове бяха заместили страшното и глухо „Аллах!… Аллах!…“.

В някогашната сапунджийница, като в мрачен хамбар, имаше съборени стени, врати, греди, купища, които той не знаеше, че са барикади, а край стените — обърканите етажерки, върху които Разанови хранеха своите буби, захлупени с маси, които не мислеше да са окопи. Зад преобърнати казани имаше мъже, приклекнали на колена, свили гърбове, снишили глави; имаше очи, които гледаха през пролуки; цеви на пушки, които бяха въврени в дупки; и всичко това страшно, непознаваемо, невероятно, бе размесено с димовете и барута, с пищенето и святкането на куршумите.

Рангел тозчас се промъкна на четири крака под една маса. От своята дупка той не можеше да види вече нищо друго освен приклекналия мъж зад обърнатия с краката нагоре тенекиен тезгях при прозореца. Той беше Петър Бонев. Рангел го бе виждал само в училище, весел и разговорлив между децата. Тук едва можеше да го познае. Пушекът зацапваше лицето му и под калпака със златния лъв на чело то се стори на Рангела черно, мрачно и злощастно.

— Кой е тоя, дето разиграва шарения? — запита в пукотевицата глас, който му се стори познат.

— Адил ага — отвърна Петър Бонев, като изпразни пушката си.

— А другият?…

— Исмаил ага… брат му.

— Ами Ахмед ага? Ами Тъмръшлията? Няма ли да се види отнякъде? Колко искам да му светна един куршум право в дебелия врат!… — отново се обади познатият глас.

Той е генерал, той си стои на Власевица — отвърна Петър Бонев, като цял залегна върху съборените под прозореца камъни.

Сърцето на Рангела беше тъй усилено, че всеки удар той не броеше с мигновение, а с часове.

Гърмежите и заканите, които идеха на турски отвън, гърмежите и мълчанието вътре, свиренето на куршумите през отворените дупки и прозорци и тракането им по стените, събарянето на откъртени тухли и мазилка върху масата, която си бе избрал за прикритие, кратките команди на Петър Бонев, издавани полугласно към невидими борци, които той не можеше да разбере: „Дясно от червения!… Кочо, разпръсни петорката!… Внимание на чешмата!… Към десния фланг, огън!“… — всичко това се изнизваше пред него върху една километрична лента.

Когато гърмежите най-сетне се прекратиха и виковете след много дълго време, както нему се стори, се разпиляха по всички посоки и улици на селището, откъдето бяха дошли, избитите и останали върху мегдана трупове на най-яростно връхлитащите башибозуци, които се преброиха отвътре на двадесет, не бяха знакове за военна победа и тържествуване, а знакове за отдих. Страшната битка засега бе свършила.

Едва когато изпълзя изпод масата и се изправи да се огледа в разредения дим на барикадата, той видя, че въстаникът, който стоеше изправен до Петър Бонев и намяташе пушката си на рамо, беше баща му.

— Я гледай ти!… — каза той, като го съгледа пред себе си, сякаш не знаеше, че е бил тук и треперил през цялото време под масата. — Къде се губиш?…

Светлата кожа на лицето му бе опърлена като тая на Петър Бонев. Яката на куртката му бе разкъсана на шията, а на лявата му ръка имаше кървава дупка.

Рангел хвана тая ръка разтреперан и пръстите му се накървавиха. — Тате — извика той, като се готвеше да зареве с глас, както правеше, когато беше малък и се спънеше в някой камък на двора, разбиеше носа си и видеше кръв. — Хайде да си идем в черковата!… Да си вървим при мама!…

Спас Гинов държеше в здравата си ръка чантата — голяма, кожена, тежка, цяла издута и натъпкана с фишеци, от която никога не се разделяше и винаги носеше със себе си.

— Не те ли е срам? — каза той. — Я вземи да ми носиш фишеците!

19. Топ

Привечер, когато дъждът преваляваше, от камбанариите на двете черкови можеха да се наблюдават проточени от пловдивския път две призрачни редици, два табора войска, командвани от Решид паша. Те завиха и разпънаха шатрите си върху Куртовата ливада. Насипвани от дъжда, с коне, които отдалече изглеждаха до един сиви, към Голата горка заминаха два ескадрона кавалерия, всеки един от които возеше свое оръдие, по един топ.

Наблюдателите от камбанарията ги познаха по металическия блясък на дулата им, какъвто имаха и камбаните.

Рангел съгледа дядо Къти, който минаваше край черковата „Свети Архангел“ и го запита:

Какво е това топ, дядо?

— Нещо, което реве по-силно от сто пушки — обясни дядо Къти. — А ти накъде си помъкнал тази тежка чанта.

— Нося я, където ходи татко ми — отвърна Рангел и прибави гордо: — Пълна е с фишеци… Даде ги на моите ръце! Ако искаш да знаеш, аз бях на боя в Разановата сапунджийница. Когато се освободя малко, ще дойда да ти разкажа. Каква битка беше! Как викаха Адил ага и Смаил ага! Как ревяха и гърмяха помаците върху нас! Как цвилеха конете! Страх да те съземе!… Колкото куршуми съм видял, толкова водни капки кога вали, ти не си видял. Но други път!… Бързам да намеря тати в Горната черкова. Двайсет башибозуци простряхме на мегдана с нашите куршуми, броихме ги…

Той нарами тежката чанта и бързо се понесе по пряката улица към „Свети Атанас“. Още отдалеко тяхната къща му се стори тъй празна и глуха, каквито изглеждаха и съседните по улицата къщи. Без хората си, без тънките гласчета, писъците на заиграните деца, без мърморането и човъркането из градините на своите старици тия къщи бяха останали без душа. Животните им стояха изпокрити в оборите си, в кочините си, в курниците си, и те чувстваха изоставянето на дома, помирисваха дима от пожара, усещаха тревогата на хората и със своето изчезване от дворовете и градините взимаха участие в общия страх.

Шаро, който имаше службата да варди двора и пътната врата, го надуши отдалече, размаха опашка, изскокна от дивия храст край плета и с радостен лай се нахвърли върху него.

Рангел остави тежката чанта на земята, която бе намокрена от едва превалелия дъжд, и го прегърна за един миг, като го притисна на гърдите си кален, омокрен от дъжда, целия треперящ от радост.

— И аз съм сам — каза му той печално. — Но какво да се прави?

Скоро и двамата наистина щяха да узнаят какво значи да останеш сам в света.

Шаро се разлая още повече, ала в това време от всички баири отново прогърмяха пушките на башибозуците. Той млъкна, подви опашка и отново пропълзя под дивия храст, който си бе избрал за скривалище, като се обръщаше да види дали момчето следва неговия пример. Но Рангел бе грабнал вече тежката чанта с фишеците и летеше с нея към затворената черкова.

Старците пазачи го пропуснаха през задната малка врата, като я хлопнаха и залостиха с камъни. Дворът бе претъпкан с въстаници, тъй като жените и децата едва можеха да се поберат в черковата. Над главите им вече пищяха куршуми и се пукаха в черковните зидове, като къртеха мазилката и я преобръщаха в решето. Тънките куршуми на една черкезка конница, която пристигаше на червеникави коне откъм Беглишкия харман, се отличаваха като пищялки между тях.

— Додето се питахме защо иде войската на Решид паша, да ни бие ли, или да ни брани, ето й отговора!… — издигна се от средата на двора гласът на Стойчо Манастирски. Той бе избягал заедно с шишането си от манастира „Свети Тодор“, когато го видя обгърнат в пламъци. За Стойчо Манастирски[52] се разправяше, че всяка пролет излизал от манастира и отивал да се губи по незнайни работи из Балкана. Още тогава той имал шишането си, а съвсем не бил си го купил за въстанието, което го заварило тая пролет. За него се разправяше още, че когато вървял из гъстата папрат около манастира, да пробягал заек, от сто крачки го улучвал.

Тоя манастирски слуга не беше перущенец, ала се знаеше и познаваше от всички перущенци.

— Помаци, читаци и черкези, всички са се нагласили да си покажат юначеството пред Решид паша! — викна той, като запрягаше шишането си, и се впусна към дувара, откъдето се чуваха гласовете на черкезката конница. — Да му покажем и ние нашето, братя!…

В същия миг върху дувара, на който залегна Стойчо Манастирски, се издигна цяла стена от пукотевица, от искри, които бяха куршуми, от пламъци, които бяха барут, от димове, които бяха огън и прахоляк. Всичко това бе размесено с писъците на жените и децата, които се чуваха откъм черковата, през отворите на която черкезките куршуми преваляха като градушка. Врявата отсам стената, която правеха защитниците в бързината си да се изпреварят на мазгалите, се разбъркваше с чукането на желязо в дуварите при къртенето на нови мазгали от нетърпеливите, с писъците и стенанията на ранените, които падаха сред двора, и ревовете на връхлитащите черкези отвън, заглушавани от зловещото цвилене на техните обучени да се радват на гърмежи коне.

Рангел се захлупи по очи върху пълната с фишеци чанта. Когато ги повдигна, той, цял разтреперан, видя на високия бряст край Малиновия харман покачен един черкезин, видя пушката му насочена към двора на черковата, която избираше за жертви само въстаници. Видя Стойчо Манастирски да се прокрадва с шишането си бързо-бързо покрай стената към бряста. Видя как го вдигна нагоре и гръмна… Черкезинът с разперени ръце се откъсна от високото дърво, полетя като птица и пухна на земята, където се разби.

— Седмина се повалиха от неговите куршуми, а ние да не се усетим откъде иде напастта! — викаха старците и възхваляваха Стойча Манастирски, когато той бежешком се връщаше на своята позиция към пътната стена.

В това време и черкезите бяха отстъпили към Мавроги, като продължаваха да стрелят отдалече върху пътя. Нямаше излизане на никого, ала Спас Гинов не се намираше никакъв в черковата „Свети Атанас“, нито между въстаниците в двора.

Рангел се спусна към малката задна врата, която старите защитници пазеха с брадви и ножове в ръце.

— Пуснете ме да изляза веднага! — замоли се той. — Отивам при баща си да му занеса фишеците! Пуснете ме, додето не са загърмели отново!…

— Къде ще отиваш бря, момче! — извика дядо Райко, който стискаше в сухата си ръка истински ятаган. — Не виждаш ли че нещо лошо се готви за цялото ни село? Я по-добре побегни, че се скрий при жените и другите деца в черковата!

В това време именно се раздаде гласът на топа, „колкото сто пушки събрани наведнъж“ — както бе казал дядо Къти.

— Чуеш ли? — викна старецът, додето всички се оглеждаха коя страна се е ударила.

Рангел грабна чантата с фишеците и не видя как прелетя заедно с нея през черковната врата.

Когато се разбутваше да се намести по-навътре между жените, втори рев, който се разрази в самата му глава, го оглуши, зашемети и хвърли на пода. Товарът в ръцете му олекна, ужасен писък, задавен от огнена вихрушка, от прах и парчета мазилка, от съборени стени и тавани, преобърната в буря, грабна, замота и повлече навън всичко живо, което се бе натъпкало в черковата. Вихърът изхвърли вътрешността на сградата в двора. Тъкмо голямата черковна врата, през която бе влязъл, бе ударена от топа и разбита на трески.

Рангел грабна чантата с фишеците, но тъй като краката му трепереха, а ръцете му бяха пресечени, тя му се стори един невероятен товар, който той едва довлече до изхода и остави зад купището трески и греди на разбитата врата. Увлечен от потока на всички деца, които, обезумели от ужас, с писъци и плачове тичаха и викаха своите майки, той побягна навън.

Зад гърба му след едно трето изригване рухна артиката на храма. Целият двор се изпълни отново с бурята на разрушението, което въртеше в себе си прах от зидария, мазилка, тухли и камъни, размесени с пламъци и гръм.

Източният зид на оградата, който извеждаше на пряката улица към черковата „Свети Архангел“, бе тъй висок, че никой не можеше да го прескочи, ала най-яките от въстаниците вече пробиваха голяма дупка в него. През нея се промъкнаха и побягнаха навън най-дребните жени със своите деца. Те газеха по жарава и съскащи по земята пламъчета, които застилаха едно голямо пространство около черковната ограда.

Башибозуци, навалели от всички страни, придружаваха вече гърмежите на топа със своите дългобойни пушки.

Превърната в клокочещ вулкан, след по-малко от час горната черкова „Свети Атанас“ нямаше да бъде повече на земята.

20. Заключената врата

Върху жарава и огън, с изригвания и гърмежи зад гърба си, Рангел прелази на четири дупката, прокопана в източния зид. Въстаници я бяха заградили, за да могат през нея да избягат първо жените и децата.

Когато хукна нагоре по пълната с народ улица към черковата „Свети Архангел“, заедно с хората бягаха и кучета с повдигнати опашки, крави и волове с грозно мучене и разцвилени от ужас коне, помирисали пожар. Кокошки и петли се вдигаха с крясък над главите им и отиваха да паднат мъртви в околните дворове. Заместили дъжда, длъгнестите куршуми, които валяха от околните височини, бляскаха на слънцето като сребърни капки.

Старата баба Мира, която се мъчеше да тича заедно със седемгодишния си внук Димитър, неочаквано се строполи до него. Рангел помисли, че се е спънала, но когато Димитър писна сърцераздирателно, той се надвеси над нея и видя, че те я ударена с куршум в челото.

По-нагоре младата невеста Малина, както бягаше, се търкулна на земята заедно със своето бебе, притиснато на гърдите й. Жените изпискаха и я вдигнаха на ръце. С нея обаче можеха да бягат вече много трудно, затуй Рангел бърже ги задмина. Като минаваше край тях, той погледна увисналото в ръцете им лице на хубавата Малина. То беше пожълтяло като свещ, а от отворената й уста течеше струйка кръв. Една мома носеше бебето й, което продължаваше да спи.

Ето и тяхната къща, познатата стряха, крушата, асмата, дивия храст край плета — скривалище на Шаро, — успокоението, закрилата, покрива, както е изглеждал на древни и сегашни, на мъжествени хора и деца, когато с любов са го наричали „домашно огнище“.

В двора на тяхната къща имаше човек!

— Тате!… — извика Рангел с гласа на дете, което, загубено в дива гора и преследвано от кръвожадни зверове, е намерило най-сетне своя въоръжен баща. С гласа на скитник, който, бягащ в бурята, ненадейно е намерил своя покрив!

Спас Гинов, с пушка на рамо, заключваше пътната врата.

Да носиш пушка на ранената си ръка, да слушаш снарядите на един топ да се разбиват над главата ти и да заключваш своята пътна врата, ето една потресающа картина!…

Заключена врата в един град, връхлетян от врагове, които наричат грабителството право, пожарищата — длъжности, клането, разсичането, разкъсването на хора — душевно спасение, а развалините — победа, бе декор наистина смайващ окото, достоен само за ония древноелински трагедии, в които героите не са били обикновени хора, а прометеевци, хераклевци, титани…

Да заключаваш вратата, когато цял си завален от разрушения. Когато свободата не ти е повече идеал, нито вожд, а предсмъртни, преброени няколко мига…

Когато дом, чест, живот — са изчерпани съкровища.

Да си спокоен, когато всички противоречия се смесят върху тебе.

С реда на рая да противодействаш на хаоса на ада.

Да разпореждаш сам усилията си.

Да си на трагедията автор, който ще спусне завесата, когато му е угодно…

Да заключваш вратата в момент, когато губиш!…

Това значи да командваш съдбата.

Когато губиш, да си господар на себе си и на света!

— Где са фишеците? — запита Спас Гинов.

Оставих ги в горната черкова зад вратата! — с пресъхнал от страх език отвърна Рангел. В това страшно, което се вършеше и разрушаваше техния свят, най-страшният изглеждаше баща му. Очите му пламнаха с див огън. Лицето му — опърлено, опушено, издрано — загуби от гняв познатите нему черти. Той вдигна със здравата си ръка пушката и я насочи в гърдите му.

— Назад! — викна той. — Фишеците да ми донесеш, или веднага ще те убия!…

Назад бе кипящият вулкан, в който се доразрушаваше черковата „Свети Атанас“. Назад бяха огнените куршуми на черкезите върху пътя и двора, разпиляната жарава и съскащи сини пламъчета около разрушената ограда, мъртви глави и разкъсани човешки тела, разпилени из целия черковен двор!… Да се умре там беше страшно, да се отиде дотам — ужасно!

Впоследствие Шида разправяла, че когато се свестила от тежко безсъзнание — наранена в корема и крака, с кръв изтекла под себе си — в двора на черковата „Свети Атанас“, топът бил престанал да гърми върху разрушените черковни стени, а дворът бил постлан с разкъсани трупове, които можели да накарат и най-коравото мъжко сърце да потрепери от страх.

Освен нея, събудена от смъртта, в този дом на мъртвите, имало само още едно живо същество. Из развалините на черковата, които още димели, подобно дух на някое умряло дете, с лице малко и жълто, с очи, които гледали зеющи като две черни дупки, изскокнал Рангел Гинов.

Ако не влачел в ръцете си една голяма чанта, тя нямало да помисли, че е жив.

21. Трите улици

Това бяха трите улици на триъгълника, който имаше за крайни точки горната църква „Свети Атанас“, долната църква „Свети Архангел“ и кръстосването на северния с пещерския път, една къща — Бояджиевата.

„Свети Атанас“ бе вече в развалини, „Свети Архангел“ се мъчеше да побере всичкото живо от останалото население на Перущица, натъпкано, притиснато до задушаване, притеснено до смърт, ужасено от мъка, несещащо глада си, болно за сън. Бояджиевата къща веднага се присвои от 60 души въстаници, избягали от църквата „Свети Атанас“, която те заеха от покрива до най-малкото прозорче в ниската и неразградена изба, приготовлявана за складиране само на домашно гориво и зимовище.

От Бояджиевата къща до „Свети Атанас“ на пещерския път се намираха в това време 130 души въстаници. Това бяха същите, които Хочо бе навиквал „зайци“, които бежешком бяла напуснали окопите и табиите, за да се намерят час по-скоро при своите семейства и да ги защищават с гърдите си.

Дошло бе времето тази своя грешка да изплатят с нечуван героизъм.

Когато 70 души въстаници са тичали към Цачовото кафене и Разановата сапунджийница, Кочо Чистеменски изскокнал от Цачовото кафене, тоест от барикадата, образувана от обърнати маси и столове, натрупани като стена, и се развикал срещу тях: „За какво ми идете сега? За какво сте ми вече? Или ви е дотрябвало да умрете заедно с мен?…“

Спас Гинов не ги е посрещал никакъв, а Петър Бонев, който бил мрачен, е казвал на двамата братя Величкови, на Трендафила Груицов и сина му Андрея, които пристигнали тичешком, като носели пушките си в ръце: „Ако в окопите и табиите имахме някаква надежда да избавим жените и децата си, тука имаме една: да умрем преди тях! Затуй, който иска да умре с децата си, нека върви в черковата «Свети Архангел»“!

Цачо Къбен впоследствие си е припомнювал, че на тия му думи пловдивчанинът Кочо се бил смял от сърце, като викал: „Петър Бонев е най-ученият мъж, който съм срещал в живота си, затуй съм го следвал навсякъде. У него най-силното оръжие е думата. Радвам се, че той ви наказва толкова много, колкото аз не можах, когато ви шибах със своя меч!…“

22. Предмостието на „Свети Архангел“

През това време топът биде превозен в двора на разрушената черкова „Свети Атанас“. Разкъсаните трупове на убити с куршуми въстаници, размесени с големи обгорели късове от женски тела и детски главички със смазани черепи, на които мозъкът бе изтекъл по сгърчените от ужас лица, бяха разчистени на две страни, тоест изринати с някакви набързо приспособени дървени лопати, сковани от две дъски върху два кола, оцапани до дръжките с човешка кръв. По този начин тия кървави остатъци, които са били хора, бидоха натрупани на две могили.

Черкезите, изпреварени от устинските читаци, се впуснаха натам, където сочеше вече страшното челичено дуло на топа, а именно към препълнената с жертви черкова „Свети Архангел“. Тя бе фокусът, привличащ всички страсти. Човешки тела за насищане на глада им, човешка кръв за утоляване на жаждата им, несметни богатства, изсипани в една урна, дивечът, пазен под един покрив, скрит от очите на най-отвратителната за човечеството похот!

— Не хора — глутници!… И тия глутници, за да достигнат черковата, нахълтаха в Пряката улица.

Но там повече нямаше улица. Крепостна стена имаше. Зеющи в зидарията дупки, които бяха мазгали, покриви, повдигнатите плочи и повалените комини на които бяха бойници, градини, на които овощните дървета бяха преобърнати в засеки. Такова нещо представляваше вече Пряката улица, която свързваше двете черкови.

Тия, които бяха напуснали с бяг окопите и табиите, бяха намерили в Пряката улица своите табии.

Последната крепост „Свети Архангел“ си бе намерила своето предмостие.

Спас Гинов бе заключил пътната врата на своята къща, но бягащите от „Свети Атанас“ въстаници я бяха изкъртили с ритници. В бързината, с която се бягаше, с която се взимаха съдбоносни решения, с която бе дошло време да се действа, Гиновата заключена къща биде избрана да влезе в редицата на великите в историята стени и барикади, които, превръщани в развалини, са оставили имената си да стърчат над всичко сторено от човешка ръка. Тя биде избрана да влезе в предмостието на последната крепост.

Вратата — изкъртена с ритници, западната й стена — накичена с червени зеющи дупки, покривът издънен, лозницата закачена за покрива като прикритие на един прозорец, на който често пъти хубавата Гюрга бе мечтала и гледала керваните на червените облаци, които се скриваха зад Пазлака, цялата й вътрешност, състояща се от легла, ковани по стените миндери, маси и столове, бе натрупана пред врати и прозорци и преобърната в барикади, а всички дюшеци, пухени възглавници и завивки на семейството бидоха натрупани върху тях.

По-късно един устински читак разправял, че когато се ударила Гиновата къща, по покрива й върху цялата градина се разхвърчали облаци бели пера. С едно „бум-бум“ сякаш били оскубани до кожа цяло ято гъски.

И тъй черкези и читаци, последвани от войниците на Решид паша, не намериха пред себе си улица, а крепостна стена, която имаше три кули: Гиновата къща, Мияловата и Куртовата. Тези три кули бяха замрежени от мазгали, а от всеки мазгал имаше да святкат по 10 пушки.

Това наистина бяха стари шишанета, но фишеците им можеха да ударят по улицата всеки проходящ.

И наистина, когато топът изрева и удари западната стена на черковата „Свети Архангел“, тия три къщи на един ред, като три кули на крепостта, разклатиха стените си, зеющите в тях дупки, покривите си, асмите си, големите дървета в градините си и дадоха своя отговор.

В скоро време нападателите на Пряката улица, разбъркани черкези с устински читаци и читаци с редовни войници, картина, която наумяваше бягство, отстъпиха към черковния двор. И тъй като пехотинците на Решид паша се уплашиха, неговите артилеристи — топчиите — им отговориха, като насочила дулото на топа към трите къщи. Повтори се онуй срамно нещо, което бяха вършили вече в Панагюрище, в Дряновския манастир, в Батак и навред, където българският въстаник се би и оказа съпротива. Срещу човека се е гърмяло с топ!… Атакуването, унищожението, разрушението — всичката тази работа се вършеше от топа. Пехотата навлизаше, но за да върши друга работа: да се рови в развалините, да сече на дръвник убитото, да преобръща, за да ограби умрялото.

Мародерите — и в трите случая — диреха плячка.

Първа се превърна в прах и пламъци най-близката, Куртовата къща. Разпуканото в нея ядро на топа я преобърна за миг в оня вид циклон, в който около гърма и огъня кръгообразно се завъртат безброй частици прах, късове от мазилка, камъни и тухли, натрошени на трески греди от покрив, остатъци от някаква покъщнина, клони от градинско дърво — омотани в някоя обърната в дрипели черга, части от стъкла, дърво, метали, които са били мебели, домашни уреди, сечива, съдове на домакинството, помощници в домашната работа.

Когато покривът се намери без греди, а фасадата без тухли, когато зимникът остана без таван и тъмната му вътрешност се изложи на дневна светлина, когато бойната кула се превърна в гнездо, пълно с развалини, изпод камъните, щръкналите дувари и купища с пушките си в ръце изпълзяха някакви живи останали същества — въстаници, които прибягнаха до Мияловата къща.

— Страшно ли гърми топът, братя? — попитаха тия, които стояха на пост и държаха пушките си в отворените в стената дупки.

— Знаем му вече гласа — отвърнаха запитаните.

Получовеци — ако да не бяха огънали в прах, можеха да бъдат взети за призраци. Всеки би могъл да ги вземе за мъртви, но отговаряха.

Като гърмеше в „Свети Атанас“ — казаха те, — тъй изгърмя и сега…

Тази сърцераздирателна духовитост не предизвика сълзи у защитниците на Мияловата къща. При еднакви условия духовитостта се възприема еднакво. Те й се усмихнаха.

В същия миг силен гръм направи Мияловата къща да се разтърси като при землетресение, а покривът й да избухне в пламъци. Западната й стена обаче оцеля, в отворените нейни дупки блесна живот. Този живот се състоеше от цевите на дълги пушки, които до една светнаха и отправиха своя отговор към дъното на улицата и препълнения с чалми и фесове черковен двор.

Отчаяните бранници натъпкаха старите си шишанета много по-бързо, отколкото топчиите можеха да заредят своя топ. Стената на Мияловата къща цяла се обхвана от тяхната буря. Сега тя имаше вид на истинска бойна кула, а закипялата от прах и куршуми улица — на крепостен ров.

Но когато произведената от тях буря се вдигна от пътя, те видяха, че неприятелят се е оттеглил в черковния двор, където оръжията, които държеха в ръце, бяха безсилни да изпратят своите книжни фишеци. Тогава защитниците на Мияловата къща усетиха онова тягостно настроение, каквото е безпомощното очакване на смъртта.

Безполезната жертва е най-страшната. Тя е самоубийство. Като принася вреда на едного, тя не принася никаква полза другиму. Ала и всяка педя земя до Пряката улица, която водеше към последното прибежище на въстаналото население, черковата „Свети Архангел“, бе премерена от Бога земя. Можеше да се отстъпи от нея само ако тя престанеше да съществува.

И наистина, когато улицата пред втората кула стана огнен гейзер, Мияловата къща — дупка, когато покривът й, стените й се превърнаха в едни фантастични могили, из тях с пушките си в ръце изпълзяха още някои живи същества — въстаници, — които прибягнаха в Гиновата къща.

Старият Иван Гинов, за когото се казваше: „Иван е роден с късмет“, бе строил както черковата „Свети Архангел“, тъй и дома на своето семейство от здрав и солиден материал, като че ли бе мислил да векува в него.

„Големият му късмет е сложил големи очила на очите му!“ — казваха за него хората.

Дупките в западната стена на неговата къща не бидоха избити с някой търнокоп или опакото на домашната брадва, а с топор, който въстаниците намериха подпрян до зида в зеленчуковата градина.

Мебелите и покъщнината в тоя дом бяха тъй здрави, че когато топовите ядра разбиха покрива и цялото й ляво крило, устинските читаци видяха как те хвърчат само опърлени, олющени или посмачкани от едната страна из съседните дворове. Впоследствие те отидоха с коли, натовариха си ги и ги отнесоха в Устина.

Ако всички са видели хвърчащите от Гиновия дом вещи и посъдини из съседните дворове, ако изригването на огнените въртележки върху покрива, които са издавали страшни гръмотевици и са прониквали дълбоко в изпълнените с храна изби са ги карали да викат от наситено чувство за мъст, ако късметът на Иван Гинов, който десетилетия наред е карал тях, децата и внуците им завистливо да поглеждат към неговата къща, най-сетне се е виждал пред очите им надвит от аллаха, ако виковете „Машаллах!“ при всеки удар и избухване на заряда в хор са цепели въздуха, то те не са могли да не видят и решителното святкане на избитите в западната стена дупки, повалянето на глави, които са се провирали, за да се прицелят по-далече, обливането на оголените от мазилката камъни и тухли с потоци гореща кръв. Те не са могли да не чуят как в пламъците са пискали живи факли, как са гърмели последните остатъци от стени, повалените на купища греди, превърнатите в могили камъни, върху които голямата асма се е веела като разкъсаните дрипи на зелено знаме. Но за това никой от тях не е проговорил.

На тия събития свидетелства са останали развалините. Великите дела за пиедестали имат гробове.

Когато трите къщи се превърнаха в развалини, когато тия развалини направиха най-сетне Пряката улица непроходима, когато черкезките пълчища заедно с кръвожадните устинци, придружени от редовните войски, най-сетне тръгнаха по нея към долната черкова „Свети Архангел“, топът биде изкаран от развалините между двата хълма трупове в двора на „Свети Атанас“ и превозен на черковището „Света Неделя“.

През това време Бояджиевата къща, която се намираше на кръстосването на северната улица с пещерския път, бе изпълнена вече — от тавана до просторното си, но градено от леки материали и само за домашни нужди мазе — с въстаници.

Не се мина дори и час, откакто топът се настани на черковището, от покрива до тавана тази къща изведнъж се обхвана от прах, пламъци и гръм, придружен от такова землетресение, че околните глинени постройки се събориха и превърнаха в развалини.

Защитниците й, разпокъсани, почернели от сажди и прах и почервенели от разкървавяване, които тозчас я напуснаха с викове, като бягаха по северния път, обясняваха на всички страни това, което не можеше да се види в прашния вихър, че цялата постройка, градена от тухли, лепени не с вар, а изсъхнала кал, се била съборила от покрива до мазето върху главите им. Когато те се търкаляли надолу, прегръщали се с някакви разрушени материали от градежа на покрива и стените, с раздробени покъщнини, които летели заедно с тях, но най-много с човешки тела, за които не можеха да кажат дали са живи хора и как са се измъкнали от тоя страшен ад.

С разрушението на Бояджиевата къща северната улица усети ново землетресение, тътнещо, глухо, страшно, причинено от нахлуването на хиляди нозе, подковани с железа, тежки от омраза, жадни за грабежи, нетърпеливи за мъст. Армията на тримата братя — Ахмед ага, Адил ага и Смаил ага от Тъмръш — настъпваше в нея.

Помаците, след като завзеха развалините на Бояджиевата къща, се намериха на източния край на пещерския път.

Устинските читаци и черкезите, съпроводени от редовните войници, след като бяха разрушили Гиновата къща, се намериха на неговия западен край.

От защитния триъгълник, който имаше за страни трите улици — Пряката, северната и пещерския път, — оставаше незаето от врага едно-единствено малко пространство. Това малко пространство бе кръстовището на пещерския път с реката.

Този триъгълник, който имаше на трите си връхни точки горната черкова „Свети Атанас“, Бояджиевата къща и долната черкова „Свети Архангел“, имаше вече двете крепости на двете си връхни точки, димящи в развалини. Но за да се доближат до последната връхна точка на триъгълника, за да нападнат последната крепост, останала на разбунтуваното селище, помаци, читаци, черкези и редовни войски трябваше да минат през едничкото незаето място върху пещерския път, а именно неговото кръстосване с реката.

На това място обаче се намираха Цачовото кафене и Разановата сапунджийница.

23. Бягство в нощта

В черковата „Свети Архангел“, потънала в полумрак, двете жени Теохана Чистеменска и Гюрга Гинова, седнали една до друга, се ослушваха в силния шум, който се качваше при тях от долния кат на църквата.

Около 300 души мъже се наговаряха да бягат тази нощ. В тяхната врява, която ту се надигаше, ту замираше според това дали се уговаряха един други, или се съвещаваха, взимаха участие и няколко женски гласове. Повечето от тия мъже нямаха вече жени и деца. Те бяха изклани на Пазлака. Повечето от тия жени нямаха мъже. Те бяха вече избити из окопите, къщите, улиците.

Страшният топ, пренесен върху черковището „Света Неделя“, само преди час бе замлъкнал и престанал да разтърсва черковните каменни зидове и кубета. Щом настанеше по турски два часът, всяка вечер гърмежите от всички околни височини на Перущица се преустановяваха и замлъкваха. Децата, съсипани от умора и страх, спяха вече в скутите на своите майки, а такивато майки нито можеха и да помислят за бяг.

„Гнездото“ на Гюрга Гинова бе напълнено вече с детски главички.

В това време по тясната вита стълба към горния кат се чуха тежките стъпки на дребната Ванка Бонева и скоро нейната напълняла фигура, загърната в дълъг черен шал, изпъкна в тъмното отверствие в полузрака, който се процеждаше през кръглото над олтара прозорче.

Двете жени, седнали една до друга, погледнаха Ванка в лицето и всяка за себе си намери, че то изглежда твърде зле. Очите й горяха с някакво прехласване, което можеше да бъде и треска. Само едно не им мина през ума, че то е решение.

— Какво има, Ванке? — запита съчувствено Гюрга.

— Ще бягам! — отвърна глухо и решително Ванка. — И Мария ще бяга с мен!

Твоят мъж заедно с моя са в Цачовото кафене — колебливо и със съжаление проговори Гюрга.

— Ако искаш, ти иди дотам и попитай мъжа си Спас Гинов дали да бягаш или не — с жлъчен глас, в който трепереха сълзи, се обади Ванка.

Гюрга наведе глава над своите широки скути, пълни с детски главички, изнурени от мъка, изтощени от глад, дълбоко заспали, и отвърна тихо:

— С тия деца аз не мога да бягам никъде…

— Добре, че имам още само едно — отвърна Ванка.

Когато поиска да ги отмине, трескавите й очи зърнаха светлеющото дори и в мрака с хубостта си лица на гъркинята Теохана Чистеменска, която притискаше, заспало на гърдите си, своето петгодишно момиченце Райна. Дали защото се сети, че Теохана е нейна гостенка, или защото искаше най-сетне да си отмъсти на нея, Ванка се спря за един миг, скръсти малките си подпухнали ръце върху черния шал на уголемения си корем и запита:

— А вие не желаете ли да дойдете с мен?

— Не, аз ще остана при мъжа си! — отвърна Теохана.

Ванка се усмихна с разваленото си лице. Доскоро тя бе завиждала на Теохана заради нейната хубост и заради умението й, с което бе привлякла и затворила буйния Кочо Чистеменски в своя дом. Дошло бе времето да заплати с живота си за това заблуждение. Никой не е могъл да завърже ногата на един Сокол с веригата на домашното огнище!…

Встрани от Теохана, подпряла гърба си на каменния зид, седеше с премрежени очи русата мома Варвара. От нейните дрехи като копринено гнездо все още се излъчваха замайващи главата благоухания. Тъй като Варвара изглеждаше заспала, Ванка я отмина, без да й се обади.

Няколко жени бяха полегнали една до друга върху покритите със суха кал дъски. Те имаха тази нощ за постеля още и един дебел пласт прах, изтърсен от покрива като сито, размесен с парчета разтрошена мазилка и вар.

Настрани от тях седеше с изправен кръст Велика Лачкова. Тя отново бе облякла черната вечно шумяща тафтяна рокля, която бе носила доскоро като вдовица. Това изглеждаше едно страшно пророчество.

Отскоро омъжена втори път за аптекаря Васил Соколски, тя бе изпратила своя мъж депутат на Перущица в Оборище, като бе казала: „Мястото на всеки мъж е там, където се решават съдбините на неговия народ.“ С тези думи тя бе решила своята съдба.

Васил Соколски не се върна повече в Перущица. В този миг, когато Велика седеше с изправен кръст в мрака на битата с топ черкова „Свети Архангел“, тя може би си мислеше с удоволствие, че нейният лъчезарен поет се е избивал от такива мъки. Тя не можеше и да помисли, че Васил Соколски не е при нея, защото е вече заловен при някакво сражение с една турска потеря в Балкана и откаран в Пловдив, където бяха приготвени за въстаниците дванайсет бесилки на марициния мост. Че на него щеше да се падне някаква случайна бесилка в един краен квартал на града, която щеше да се счупи под тежестта на неговото тяло. Че нему бе съдено да слезе под бесилката и да почака доста време, докато я заковат…

Ванка Бонева събуди малката Мария, наметна черния шал на главата си и хвана вързопчето на детето под мишница.

— Да вървим! — каза тя задавено.

Гюрга Гинова й протегна двете си ръце и подаде устните си напред, за да сложи върху Ванкината страна прощална целувка.

— На добър път, Ванке! — каза тя. — Аз те разбирам най-добре. В нашето състояние мъките стават двойно по-тежки.

По бледните измъчени страни на Ванка потекоха горещи сълзи.

— Прощавайте! — каза тя, разтърсена от плач. — Кажете на Петър истината… Че не съм могла да издържа повече!…

— Желая ви да успеете, госпожо — обади се Теохана Чистеменска със своя ласкав глас. — Добро избавление!…

Задавена от сълзи, Ванка стисна ръката на детето си и затрополи надолу по тъмната стълба.

Тя не мислеше, че Петър Бонев никога няма да научи за нейното бягство. Че оттук нататък пътищата им се разделяха. Че един Бог знаеше дали подир толкова борби и изпитания пак щеше някога да ги събере. Че тя никога повече нямаше да види и тия две жени, които провидението бе поставило при невероятни обстоятелства една до друга в черковата „Свети Архангел“.

Петдесет години по-късно дребната старица Ванка Бонева, като се е възвръщала в спомените си към ужасните събития, станали в Перущица през Априлското въстание, е казвала със сълзи на очи:

„Тия две жени — Гюрга и Теохана — бяха две царици!“

24. Последният пост

Додето топът, установен върху черковището, „Света Неделя“, продължаваше да бълва огнените си кълба срещу зидовете на черковата „Свети Архангел“, всички усилия на Решид пашовите войски от запад и север, съединени с читаците на Устина и свободната черкезка конница, помашките пълчища на Тъмръшлията Ахмед ага и дивите орди на братята му Адил и Смаил, събирани от всички краища на рупчоския Доспат, бидоха съсредоточени против Цачовото кафене и Разановата сапунджийница — двете укрепени барикади на пещерския път и реката.

За да достигнат до крепостта, те трябваше да съборят барикадите.

Между тия две барикади и черковата „Свети Архангел“ бе установена последна съобщителна връзка, състояща се от къщите и дюкяните на Цачовото кафене и Гиновата яхана, в които бяха натъпкани една голяма част от борците, прогонени от трите улици на защищавания триъгълник.

Връхлитанията на башибозуците върху двете барикади, дивашките им крясъци, осезателното свиркане на техните шнайдерови игленки, острото ръмжене на белгийските им евзалии, приличната на градушка стрелба на леките им винчестери и цвиленето на черкезките свирепи коне, които се развеселяваха от гърмежите, се предаваха по тяхната жива верига и биваха чувани в укрепената черкова, додето ударите и снарядите в дебелите и яки черковни зидове, изреваването на всяка нова експлозия, разтърсването и разлюляването на последната крепост се предаваха в двете барикади с такава сила и яснота, като че ли тия пристъпи се извършваха върху тях.

А както двете барикади, тъй и последната крепост, свързани с веригата на въстаниците, зависеха от тия гърмежи, чрез които се съобщаваха. По тях крепостта разбираше, че двете барикади се държат, а всяка нова експлозия даваше указание на барикадите, че дебелите черковни зидове са устояли.

Ударите върху тях бяха пулсирания на сърцата им.

Сътресенията им бяха знакове, че съществуват.

Крепостта се държеше от войската. Двете барикади се държеха от нейните генерали.

За върховната развръзка генералите себе си бяха заложили като прости редници пред вратите на крепостта.

Атанас Хаджитилев, закълнат от Дякон Левски в първия бунтовнически комитет, вече спеше своя вечен сън зад обърнатите с краката нагоре маси и столове, натрупани върху чардака на Цачовото кафене. Широките му гърди бяха съшибани от цяла градушка куршуми и преобърнати на кърваво решето.

Кочо Чистеменски сам бе хвърлил върху трупа му една окървавена дрипа, някога била покривка за маса.

В тази барикада, която въстаниците наричаха първата, Колакман не се откъсваше от своя мазгал, пробит в стената при крайния ляв прозорец. Той имаше превръзки, били някога бели, но вече накървавени, и на двете си ръце. В барикадата бе Иван Натев, чиято къща се намираше най-близо до черковата „Свети Архангел“ и приличаше повече на неин притвор. С наближаването й от врага той ставаше все по-яростен, сякаш сърцето му се късаше, че ще я предаде на плен и огън. Иван Натев се бе научил от пловдивчанина Кочо, когато барикадата се нападне от повече страни, да търчи от място на място, да гърми от различни мазгали, пробити в стената, ненадейно да вдига огън и пукотевица из някоя купчина, която на пръв поглед е изглеждала невинно нахвърляни едно върху друго разтрошени вещи. Той учеше от Кочо да са покаже светкавично от някой прозорец и да покоен е пищовите си в разстояние на едно мигновение смаяните зяпачи. Да изругава и едновременно да гърми в тоя, който е бил непредпазлив да се заслуша. С трийсет и повече души въстаници, избягали от „Свети Атанас“, той се бе наредил под командата на Кочо в живата стена на първата барикада.

— Стреляйте сега на всички страни, да ви дойде ума!… — викаше Кочо на въстаниците.

Веднъж, когато едно силно нападение на помаците, водени от Смаил ага, биде с мъка отбито, той го чу да се провиква весело:

— Ей, перущени, колкото ви са корави главите, да бяхте имали и малко ум в тях, досега да сме разпилели Смаил аговите кучета из Доспата!…

Той имаше пред себе си наредени върху един камък под стената на барикадата всички оръжия на Атанаса Хаджитилев, състоящи се от пушка, два револвера, кама и сабя. До тях бе натъкмил патрондашите му и още една торбичка с фишеци, която мъртвият винаги бе носил със себе си…

— На мен още ми трябват! — обясни той наляво и надясно.

Когато за един час настъпи умълчаване и оттеглюване на башибозуците от кръстопътя с цел да се прегрупират и съберат сили, някой се обади, че трябвало да се намери начин да съобщят на главния началник Петър Бонев във втората бригада, че Атанас Хаджитилев, неговият другар, е паднал убит. Кочо се провикна:

Я не правете такива глупости!… Аз стигам за двама!…

25. Унищожението на втората барикада

През това време на кратък отдих в Разановата сапунджийница, наречена втора барикада, добила вид на един мрачен хамбар, в който имаше размесени съборени стени, врати, греди, купища развалини на маси и етажерки, върху които Разанови са хранели копринени буби, клони от черница, изсъхнали вече, разбъркани с покъщнина, довлечена из вътрешността на стаите, дюшеци и сламеници, намятани върху развалините, а също така и накачени по стените срещу малките прозорчета, за да попречат на куршумите да отскачат и избиват въстаниците вътре в барикадата, в един въздух, който бе оловносив, а миризмата на барут — до отравяне на гърдите, трийсетина мъже опушени до неузнаваемост, загубили чертите на лицето си от умора, глад, от безнадеждност, тихо се разговаряха, като чистеха и пълнеха оръжията си.

Седнал зад едно закритие от камъни и дървета край прозореца, с пушка между коленете си, Петър Бонев пълнеше оръжието, вдаден в своите мисли. И неговото светло мъжко лице изглеждаше почерняло, и неговите ясни сини очи — опушени. Ръцете му вдървени от умора, а устните заключени от безнадеждност, много по-лоша от глада. Този ден бе осмият поред, в който той не бе склапял очи, не бе изпускал пушката из ръце, не бе проговарял нищо освен бързите и кратки команди при започване на боя.

Спас Гинов, приседнал на единия си крак върху купчина обгорели тухли, го наблюдаваше отстрани и мълчеше.

Призори той бе ходил в черковата „Свети Архангел“, където бе узнал, че 280 души от въстаналото население са избягали през нощта, като са излезли от два пункта: неговата яхана и училището, намерили за път дълбокото корито на реката. А още и това, че жената на Петър Бонев Ванка и дъщеря му Мария са между бегълците.

Като се върна в Разановата сапунджийница, Спас Гинов стисна устните си, които носеха това печално известие, и замълча.

— Никой няма да говори за това с водача! — заповяда той на въстаниците.

Сега, когато го наблюдаваше такъв, сам и изоставен, все още с пушка в ръка, застанал на последна стража пред нещо, което бе загубил вече, верен на едно отечество, което гинеше, той мислеше как този страшен пророк бе предрекъл своя край, когато викна: „Ние само ще подпалим огъня и ще измрем като кучета, а свободата ще е за децата ни!…“

Така бе съдено. Затуй Ванка Бонева бе забягнала, за да дари живот на неговия син.

В този върховен миг Петър Бонев оставяше името си на своята рожба, но и на едно велико време.

Спас Гинов се помъчи да прогони своите мисли и се обърна към него:

— Тази нощ с мен се случи нещо странно — каза той. — Ти знаеш, че нито за един миг не съм затварял очи и мога да се закълна, че съм бил буден през всичкото време. А ми се случи да видя нещо чудесно като насън… Уж бяхме на оная ливада край Цинципарец, в която моят баща е намерил старите златни пари. Но върху тази ливада не растяха вече цигански бодили, а имаше висок град. Такъв град аз не съм виждал никъде и никога, но щом го видях, чудно нещо, познах го…

Познах между големите каменни къщи нашия дом и влязох в него. В дълга и широка стая, която имаше — ясно видях това — тежки кадифени пердета на седем прозореца, стоеше майка ми. Аз приличах на нея, ала в своето облекло пред нея изглеждах като дрипав просек. Тя носеше червена мантия от кадифе, подплатена с бели кожи. На челото си имаше златен обръч, а на гърдите си носеше няколко наниза от дребни златни кръгчета, в които познах нашите стари златни пари. Когато се огледах наоколо, видях цели статуи от бял мрамор със здрави ръце и глави, а не окаляни късове, каквито копаем из нашите лозя. Когато запитах жената, която ми беше майка, какъв е този хубав град и как съм попаднал в този дом, тя ми отговори: „Сине мой, та ние сме си у дома!…“

Ето че влязоха и братята ми, седем поред. До един бяха високи като седемте прозореца и кестеняви като мене, ала носеха железни облекла и шапки с остри върхове, които блестяха като златни. В лявата си ръка държаха тесни, високи щитове също от желязо, със златни печати по средата. В дясната — широки мечове. Забелязах, че от всеки един могат да се изковат спокойно до три наши сабли.

В стаята върху една дъбова маса, забравих да ти кажа, имаше три глинени делви, пълни със златни пари, същите, които имахме у нас. Братята ми бръкнаха в тия съдове, напълниха си шепите и изсипаха златните пари в някакви бездънни джобове на железните си дрехи. Тогава те се приближиха към мен. Когато ги запитах защо са тъй тежко въоръжени, те ми отговориха: „Настана часът да ти помогнем, братко!…“ Не зная защо ме гледаха тъй състрадателно и защо от очите им покапаха сълзи. Тогава забелязах, че и майка ми плаче като тях. „Кураж, синко — каза ми тя. — На тебе се пада най-тежкият дял от борбата!“

Спас Гинов наведе опушената си глава и замълча, като че ли и сега се вслушваше в тия думи.

— Е, и какво стана после? — запита Петър Бонев.

— Нищо… изглежда, събудил съм се… Какво ли означава този чудноват сън в будно състояние!… Ти как мислиш?

Петър Бонев помисли малко с чело, опряно на дулото на пушката си.

— Някога — каза той, — още през времето на тракийците или римляните, Цинципарец е бил крепостен град, с рицарски замъци и кули, оградени с крепостна стена, такава, каквато си видял в своя сън. В Разсечена могила е била намирана златна корона, а в Дууова могила — бойна колесница. Братята, които са се явили пред тебе, са рицарите, които са си служели някога с тази колесница. Те са владеели крепостта Цинципарец и са населявали нейните замъци. Остатъци от техните мраморни статуи до днес изкопаваме от нашите лозя. Ти си видял три глинени делви, пълни със златни пари, върху една маса, а твоят баща Иван Гинов е намерил своите два товара злато в такава глинена делва… Странни съвпадения наистина, които могат да уморят от мислене главата на един учен човек, да накарат един поп четирийсет дни поред да чете парастас, а един калугер да изгради параклис върху ливадите на Цинципарец.

— А ти какво мислиш?…

— Аз мисля, че голямата наша мъка днес е разтърсила земята. Изринала е мъртвите да спасяват живите. Надалечното минало се е съжалило над настоящето. Рицари храбреци са се повдигнали от нашето безсилие. Сенки са навлекли старите железни доспехи, за да ни укрепят. Мишци, отдавна превърнати на прах, са вдигнали щитове и мечове, за да ни помогнат. Бог най-сетне се е потресъл от нашата жертва и е поискал да заговори на хората!…

Тогава трябва да смятам, че съм бил предупреден наистина за нещо ужасно! — каза Спас Гинов, като стана.

В този миг той видя, че Насковата къща ненадейно се е обсебила от устински читаци. Те притичваха и се блъскаха из нейните стаи, залягаха зад прозорците и вратите й, обхождаха плета й, който се намираше на тяхната барикада в гръб. Коритото на реката бе изпълнено с черкезки свирепи коне, а от двата края на пещерския път прииждаха ония черни гъстоти, които бяха тъмръшки помаци с пушките пред гърдите си, доспатски разбойници с ками и пищови, рупчоски главорези с ятагани и редовните войници на Решид паша, които тичаха напред с всички оръжия върху себе си.

Петър Бонев само ги усети, но едва когато стана, ги видя.

— Всички по местата си! — изкомандва той, като вдигна пушка и приклекна на едно коляно зад тенекиения тезгях.

Тия думи бяха достойните за един водач, който умираше на своя пост.

Петър Бонев не бе съгледал Насковата препълнена с устински читаци къща, нито Али Агоолу читака, който се издаде от крайния й десен прозорец с насочена пушка в ръка, пръст, който бе дръпнал кондака, и куршум, който бе светнал, гръмнал, полетял!

Спас Гинов нададе вик.

Ударен право в челото, с кървава рана, която цъфна между двете му очи, Петър Бонев се застоя в своето прикритие зашеметен, окаменял, в един миг загубил зрението си, слуха си, осезанието за себе си и за своята най-близка околност — барикадата. Загубил представа за света, той изтърва пушката си и грохна възнак на земята.

Бурната размяна на вистрели, която последва от двете страни на барикадата с източните и западни краища на пещерския път и черкезката конница в коритото на реката, не можаха да заглушат тържествуващия рев на победа, който устинските читаци нададоха от Насковата къща.

26. Занемелите барикади

Черковата „Свети Архангел“ първа усети отстъплението на въстаниците от двете барикади на пещерския път.

Околните на черковния двор две сгради отдавна горяха на огън, запалени от башибозуците. Пламъците им лижеха черковните дувари и нажежаваха черковните каменни стени като пещи. Искрите им и пушеците им обливаха високата камбанария, но затворените вътре виждаха само два други пламъка. Тия, които бяха избухнали на мястото, където се кръстосваше пещерският път с реката.

Топът на Решид паша, нагласен върху черковището „Света Неделя“, продължаваше с оглушителни изригвания да разтърсва черковните стени, но затворените вътре като че ли вече не ги чуваха. Заслушани тревожно, те си казваха един другиму: „На мене ли така ми се струва, или е истина, че барикадите мълчат?“

Малкият Рангел, синът на Спас Гинов, когото тази нощ баща му бе довел от втората барикада и сега се мушкаше между големите мъже в долния кат на черковата, се провикна с цял глас:

— Я чуйте бе, хора, барикадите замлъкнаха!…

Тъп като Рангел идеше оттам и следователно познаваше най-добре гласовете им, всички му повярваха и още по-тревожно напериха уши, като се заслушаха подир неговия вик.

„Черковата — пише два и половина месеца подир събитията на този ден Макгахан, специален кореспондент на английския вестник «Дейли нюз» — имаше само два прозореца и те бяха високо под кубето.“

Преживелите този ужасен ден и излезли от черковата мъже и жени са му разправяли, че през тия две малки прозорчета пет снаряда са паднали вътре в черковата, претъпкана с жени и деца, които са могли да сторят само едно, притиснати един до други до задушаване — да стоят прави. Ранените не са могли да седнат, нито да легнат, убитите не са могли да паднат. Масата на живите ги е поддържала прави, без да може да се отърве от тяхното страшно съседство. Кръвта, размесена с парчета мозък, която изтичала от техните разпукнати глави, обливала дрехите, главите и ръцете на тия, които са ги заобикаляли. Техните мъртви очи са се впивали с ужас в очите на съседа. На техните вкочанени устни още стоял последният вик за помощ.

„С очите си видяхме следите от два снаряда на около двайсетина сантиметра от тези прозорци — продължава Макгахан, — което показва, че те са били прицелна точка.

Ония, които са участвали в бой, знаят ефекта от експлодирането на снаряд вън на открито, между въоръжени и корави мъже, които, увлечени от разгара на борбата, едва ли му обръщат внимание. Но ефектът от снаряда, който е паднал през високия прозорец на кубето, адският трясък при експлозията му всред тази маса от жени и деца, които пищят, не може да опише ничие въорбажение.“

„Гюллето удря през прозореца вътре в олтарния зид — пише по-късно Спас Гълъбов, — кърти камъните, а те, смесени с дим и прах, отлитат към свода църковен и ся изсипват като град. Писнат изведнъж стотина дечица, и топовният гърмеж заглъхне! Едно камик ударило, друго — част от гюлле, на трето ушите оглушели — пищат, та ся късат…“

Захари Стоянов допълня картината с тия думи:

„Едно гюлле, което преминало през прозореца, откъснало напреки напречните железа, на които висели полюлеите и които с падането си на земята свалили големи камъни: силен трясък и гръм, придружен с прах, изпълнили черковата.“

Но в тази запалена пещ, в тази братска могила, в която погребаните умирающи са били, нито силните трясъци и гърмежи на снарядите, които са къртили дупки в камъни, нито провалянето на полюлеите, нито гъстите димове и прах, в които са се слушали писъците на жените и децата, не са поразявали толкова, колкото викът на едно хлапе:

„Я чуйте бе, хора, барикадите замлъкнаха!…“

27. Прибиране в крепостта

Пръв пристигна от барикадата в Цачовото кафене Иван Натев, който носеше оръжията на Никола Иванов-Колакман. Още на вратата той ги сложи в ръцете на младия Апостол Рупчев, за да ги предаде на неговите близки, и веднага се качи горе на камбанарията.

Тази камбанария до неговата къща, която беше близо до черковата, бе кула. Ако къщата бе крепостна стена, тя бе нейна бойница…

Когато въстаниците от двете барикади се бяха прибрали в двете последни останали сгради — Гиновата яхана и неговата къща, — тя му се стори все още недостатъчно защитена. Затуй той се качи в черковната камбанария, да я наблюдава и пази отгоре.

В камбанарията, между чувалите брашно и камбаните, той намери залегнали с пушки в ръце Апостол Христов и Стойчо Манастирски.

— Какво чакате? — викна Иван Натев. — Топът до камбанарията ли да стигне?

И като залегна зад голямата камбана, той насочи пушката си към черковището.

— Ти виждал ли си запаленото кандило на Манастирски камък? — запита Стойчо Манастирски.

— Не съм го виждал!

— Ее, пък аз съм го виждал и пак не мога да видя какво става в черковището „Света Неделя“.

Но в това време пушката в ръцете на Иван Натев гръмна и Апостол Христов подскочи из своето прикритие, като се развика колкото му глас държи:

— Топчията е ударен! Топчията е ударен!…

Стойчо Манастирски също скочи на нозе и погледна към „Света Неделя“, за да се увери с очите си.

— Господине — обърна се той към Иван Натев, — ти наистина си умерил топчията!… Ее, защо ми казваше тогава, че не си видял кандилото пред Манастирски камък?

— По-рано не съм имал тия очи, които сега мъката ми дава! — отвърна Иван Натев, като се приготви и вдигна пушката си втори път.

— Стой! — викна Апостол Христов. — Искам да се премеря и аз! Около топа на черковището се забеляза изведнъж голямо оживление. Едни войници изнисаха на ръце ударения топчия, а други се бяха навалили около оръдието и го приготовляваха бързо за нова стрелба. Движението им около стоманеното чудовище, което непрестанно бе бълвало огън и сеяло смърт, издаваше яростта им.

Апостол Христов гръмна. Вторият топчия, който се тъкмеше зад топа, се хвана за глава и додето наоколо му да го поемат, загуби се на земята.

— И вторият топчия падна! Сгромоляса се! — завикаха и тримата другари в камбанарията.

— Дай на мен! Редът е мой! — развика се Стойчо Манастирски. В бързината, додето войниците изнасяха на ръце втората дадена от тях жертва, пушката му прогърмя от камбанарията, но улучи не някой топчия, а един кон.

— Пусто да остане! — провикна се той. — При толкова турци — един кон!

Когато вдигна пушката си втори път да гърми, и тримата видяха как войниците презглава извличаха топа зад големите брястове.

В това време както Гиновата яхана, тъй и Натевата къща се видоха заобиколени отвред от башибозуците, които извираха като че ли от пламъците на околните къщи. За куршуми те сякаш имаха техните искри, за димна завеса на атаката си — техните пушеци. За един миг гърмежите им изпълниха цялата околност като буря.

Иван Натев извика със силен глас и нетърпелив, възмутен, се провисна вън от камбанарията. Пред очите му се извършваше нещо ужасно. Въстаниците изоставяха неговия дом, Гиновата яхана и навлизаха в черковния двор. В същия миг двете сгради, на които покривите и стените на много места светулкаха като решето, продупчени от куршумите, пламнаха от всички страни.

— Защо палите?… Защо палите?… — развика се Иван Натев, надвиснал наполовина от камбанарията. От стаята на сестра му Велика, в която тя държеше своята богата прикя, избухнаха гъсти черни кълбета дим, размесени с кървавочервени езици, които съскаха, като че ли разтапяха вътре купове злато. На едно осемнайсетгодишно момиче бяха пламнали не само златните гривни и златни нанизи, сребърните колани на кръста и свилените ризи, но бяха пламнали заедно с копринените тънки була моминските блянове и надежди, каквито Велика имаше повече от другите девойки, защото бе най-галената рожба на Натевия род.

Старият дървен материал на къщата се обхвана от пламъците, които се сключиха и извисиха над целия покрив.

Спас Гинов, който излизаше последен от своята яхана и носеше пушката си в ранената ръка, вдигна главата си, опушена, накървавена през челото, и му отговори:

— Невъзможно е по-нататък да ги задържим! А пък ако не ги подпалим, турците ще ги завземат и ще стрелят от тях в черковния двор!

Подир него мълчаливо влизаше Кочо Чистеменски, който носеше на рамото си своята пушка, а в ръка пушката на Атанас Хаджитилев.

Кочо не бърбореше вече, не се смееше, не ругаеше. Кочо бе млъкнал! Той замлъкна в онзи миг, когато чу в първата барикада да се разнася сърцераздирателният глас на един читак, който викаше: „Големият даскал, баш комитата Петър Бонев, е убит!…“

Неговото замлъкване, настъпило внезапно подир гръмогласието му, което щедро разпиляваше шеги и ругатни из цялата барикада, размесени със заповеди, които се отнасяха до „глупавите“, които не се сещаха как да се изхитри врагът, с насърчавания, които развеселяваха дори и лицето на смъртта, разнообразяван с лични примери на храброст, които превръщаха и най-страшните врагове в посмешища, това замлъкване порази защитниците на барикадата, като че ли изведнъж бяха оглушали.

Всички трябваше да си припомнят, че Кочо Чистеменски, пловдивският кундурджия, бе някакъв си чужденец, който бе дошъл да се бие с Петър Бонев в неговата Перущица. Досега те малко бяха помислили за това.

Ала най-лошото бе, че смъртта на Петър Бонев, която бе тяхна голяма загуба, тон я прие като своя лична жертва.

Неговото замлъкване бе замлъкването на чужденец, който не можеше да сподели с тях своята злочестина.

Отначало неговото замлъкване бе трогателно.

Дошъл от любов да се бие, той гледаше през една дупка между натрупаните камъни към занемялата втора барикада.

Когато я видя обхваната от пламъци, които изгаряха останките на неговия приятел, мълчанието му стана съдбоносно.

Когато пълчищата, струпани около втората барикада, с ревове на яростно разочарование отстъпиха от нейните пламнали стени, зад които изгаряше драгоценният труп, и се нахвърлиха върху нейната посестрима — първата барикада, която бе негова длъжност да брани, — неговото замлъкване стана ужасно.

То бе не само мълчание на първата барикада, бе насърчение на неприятеля. Вълците бяха надушили затворените овци. Стените на барикадата се превръщаха в плет на кошара. Неотвръщането стана уплаха. Вцепенението можеше да се вземе за разкаяние. Мълчанието — за гибел.

Така започна отстъплението от първата барикада, подпалването на Цачовото кафене, предаването на последните развалини, които се съпротивляваха на пещерския път.

— Кочо!… — викаха защитниците, за да го събудят. Иван Натев ги накара да изгърмят зад гърба му залпом към налитащия враг.

Тогава пловдивският кундурджия стана от мястото, през което наблюдаваше отсреща огнената клада. Всички видяха как сълзите на черни вади се стичаха по опушеното му и накървавено лице. Това беше краят.

Като видя сега Кочо кундурджията пак тъй мълчешком да влиза с оръжията си в ръце в двора на „Свети Архангел“, Иван Натев си каза: „Положението наистина става много лошо…“

Това бяха мигновени мисли и впечатления, които появяването на Спас Гинов и Кочо Чистеменски, пламъците, които избухнаха от покрива на неговата къща и Гиновата яхана, бяха хвърлили като искри в неговата душа. Но тия мигновени искри, на които бе съдено да бъдат последни светлини в живота му, тозчас бидоха грабнати, разкъсани и унищожени от една вихрушка, която избухна с оглушителен трясък и превърна камбанарията в огнен кратер.

„Клепалото ся облече в пламък“ — си е припомнювал подир много години един очевидец. А Иван Натев, който бе издаден наполовина от камбанарията, да гледа как изгаря родната му къща, бе мигновено разкъсан на две половини, една от които падна овъглена в черковния двор.

Иван Хаджитилев, който в това време излизаше от черковния притвор, видя две неща: брата на жена си Божия, своя шурей Иван Натев, разкъсан наполовина в камбанарията да пада сред пламъци на двора. И пушката на брата си Атанаса в ръката на чужденеца Кочо Чистеменски, който влизаше в притвора. Атанасовият патрондаш бе преметнат през едното му рамо.

Иван Хаджитилев се разрида и разпери ръцете си срещу него.

— Дай ми ги! — каза той. — Тия са братовите ми!…

Кочо Чистеменски не се възпротиви, не се провикна, както бе сторил на барикадата: „Братовите ти ли?… Че на мене още ми трябват!…“

— Тъй ли?… — каза той разсеяно и му ги подаде.

28. В двора на крепостта

Скоро и черковата „Свети Архангел“ се обиколи от всички страни с башибозуци. Те започнаха да пробиват дупки между тухлите и камъните на черковните дувари, да провират цевите на пушките си и да стрелят в двора. Други се нахвърляха върху старата дървена врата, залостена с големи камъни, но като не можаха да я изкъртят, затрупаха я отвън с греди, поляха ги с газ и ги подпалиха.

Пламна от всички страни и училището. Въстаниците, струпани на долните прозорци зад чувалите с брашно, и жените заедно с децата, които се криеха зад неговите горни прозорци, едва успяха да избягат и да се затворят в черковата.

Когато всички стени и покриви на Перущица представляваха вече само едно море от разлюлени пламъци, а всички улици — червени вълни от фесове и чалми, накървавени до дръжките ятагани и пушки с натъкнати на щиковете човешки глави, „Свети Архангел“ остана да стърчи сред това червено море подобно Ноевия ковчег над огнен потоп, една пещ, изпълнена с живи хора!

Изригванията на топа, които не преставаха да разтърсват каменните стени на опалената пещ, двойно увеличаваха тяхната горещина и я разбъркваха в опрашения въздух като огнен вятър.

Чешмата, единственият източник на прохлада и живот, бе останала на двора, оградените стени на който на едни места се къртеха с топори, на други места между тухлите и камъните се пробиваха мазгали за насочени пушки, които всеки миг се готвеха да изпълнят двора с градушка от куршуми. Неговата врата, затрупана с греди, полени с газ и вече запалени, нито можеше да се премине, нито можеше да се превземе.

В това време Рангел Витанов, който бе командвал 63 души в пети участък на Широкия път, е слагал в устата на синовете си Костадин и Никола по един куршум, за да разхлади подутите им и изсъхнали езици.

В черковата имаше обаче и такива 11 души, между които се намираха учителят Димитър Малинчов и 46-годишният син на хаджи Танко и хаджи Господина — Костадин, — които повече не можеха да търпят нито врелия въздух върху главите на децата си, нито жаждата в пресъхналите им гърла. Те грабнаха менци и стомни, отвориха черковната врата и се хвърлиха на бяг по пътеката към чешмата.

В това време дупките в оградата, съборени на няколко места с топори, оживяха. Те избълваха една червена вълна, която бе черкези с ножове между зъбите. Техните насочени напред пушки се изпразниха в залп срещу тичащите 11 човешки същества. Менците, надупчени от куршумите, стомните, разбити на късове, се изтърваха из ръцете, а водоносачите изпопадаха по очи и застлаха надлъж цялата пътека.

В същото време от черковната врата изхвръкнаха като две вихрушки двама млади мъже. Те размахваха ятагани в ръце и се нахвърлиха да косят червената сган, която бе нахлула с гърмене в черковния двор.

Единият от тях бе учителят Стоян Канев. Той току-що бе видял своя другар Димитър Малинчов да пада пронизан от черкезки куршум на пътеката за чешмата. Същата, която водеше към техния общ дом — училищната сграда.

Вторият бе Тодор Велчев. Ятагана си той бе купил миналия ден от дядо Къти. Пазарлъкът бе станал под черковната стряха до самия дъждовен улей.

Тодор Велчев си имаше хубава пушка-чифте, а на колана му висеше револвер, закопчан с кожени каишки, но за последния бой, който щеше да бъде ръкопашен, той си нямаше ятаган. И ето, купил си беше ятаган в решителния час.

Черкезите, които бидоха връхлетени изневиделица от двата ятагана, размахвани от две вихрушки, на които гневът, отчаянието и решителността отнемаха образите, още в първия миг обърнаха шарените си гърбове и едно изтръгнато от всички гърла: „Аман!… Бежте да бягаме!…“ — изпълни целия двор.

Които ги подложиха на ятаганите, се повалиха по очите си върху съборените дувари. Които успяха да побягнат, достигнаха през пожарището на Гиновата яхана до реката. Но там те бидоха пресрещнати, грабнати и понесени обратно от едно отделение редовни войници на Решид паша, които се бяха разгубили по плячка из пепелищата. Сега те настъпваха към черковата с щиковете си, нанизани на пушките, с мундирите си, обърнати на дрипели, по които се развяваха като малки жълти знаменца пламъчета от пожарите.

Тодор Велчев надникна през развалините на оградата и ги съгледа. Настъпваше някаква гора от наведени и насочени щикове, прииждаше море от развеяни и подпалени дрипи, нахлуваше буря от свирепи очи, остриета, пламъци, пушек… Такава се очертаваше последната битка с врага, за която бе купил своя ятаган.

В това време Стоян Канев биде ограден наведнъж от двадесет щика. Отпред, отзад и отстрани. Те го нанизаха като по даден знак и вдигнаха на възбог. Тодор Велчев за един миг зърна лицето му — пожълтяло от страдание над щиковете, очите му — умрели, езика му — прехапан от белите зъби… Това бе една мигновена картина, която му се мярна пред очите му, додето той с ятагана си трябваше да отбие стотина щикове, додето сам ставаше прицелна точка на толкова светкавици, додето сам още дишаше, бе господар на сърцето си, на очите си, на десницата си.

Когато тия двайсет щика се изнизаха от трупа на Стоян Канев и го оставиха без опора, той падна с цялата си тежест на земята, като веднага потъна в локва кръв, изхвръкнала наведнъж на силни струи от дупките на неговото тяло.

В това време обаче вратата на черковата за втори път се отвори и от нея излетяха навън с пушки в ръце приятелят му Тоно Пенов, Иван Хаджитилев с голямата пушка на брата си Атанаса и Шоков Иван, който на 25 години имаше вече славата на най-хубавия и най-буен младеж в Перущица.

Тия тримата, щом изхвръкнаха от черковната врата и загърмяха в гъстата тълпа на войниците, която се бе нахвърлила срещу неговия ятаган, бидоха последвани за чудо от две жени с отрязани коси, от две слаби и крехки девойки, Ана Райкова и Лика Стоянова, облечени в старите износени потури на братята си, с големи ятагани в ръце.

Тяхното явление бе тъй великолепно, че за един миг Тодор остана заслепен, усмихнат, честит…

Ана и Лика — излезли от становете си, оставил хурките си, с размахани ятагани в ръце!… Това бе наистина гледка, която заслужаваше усмивката на героя, заслепяването на гиганта, щастливия поглед на историята!…

В този миг той Ана и Лика поздравяваше. Честитеше им!… Ана и Лика — погрознели като две гарджета, изскокнали от разрушеното гнездо, паднало в комина, потънали в шаячените гащи на братята си, без дантелите си, без дългите си бели рокли, без везбите по блузите си, без златните нанизи по гърдите си, без обеците по ушите си, без герданите на белите си шии, с отрязаните си кичури къдрави коси под черни калпаци, с лицата си вместо с белило намазани с пушек и сажди, с клепките си опърлени, с очите си уплашени, с устните си, напукани от мъка и жажда, бездомни, осиротели, с ръце разтреперани, които размахваха ятаганите, когато в черковата имаше мъже, които намираха вече силите си за недостатъчни, подобно на две птички, които размахваха крилете си срещу ураган, незащитими, безпомощни, велики!…

В това време на двора бе паднал някакъв черкезин, затиснал раната на гърдите си с ръка, който зърна неговия поглед. Смъртта улавя такива блясъци, които заслепяват, слисват противника, правейки го да се усмихва, снимат оръжията му, обезоръжават го…

Този черкезин изтегли револвер от пояса си и се вдигна, подпрян на лакът. Но както бе застанал, тъй се и вцепени в тази Стойка, с раненото си тяло, изопнато наполовина с револвера си издигнат в здравата си ръка. Изведнъж горната част на тялото му олекна, с един удар нещо му бе отнето, нещо, което той бе свикнал да има винаги при себе си, нещо, без което той не можеше да диша, да мисли, да живее… Това бе неговата глава… Тя бе отхвръкнала заедно с аления му фес сред двора.

Когато неговият труп падна на земята и вече пълнеше под себе си локва с гореща кръв, това бе Ана, която гледаше слисано търкулналата му сред двора глава, ятагана си, който навреме бе замахнала, за да я отреже, и кръвта, която нейната слаба ръка бе проляла тъй изобилно…

В същото време обаче, когато Ана го бе избавила от черкезкия куршум, Тодор се видя обграден от войниците, от подпалените дрипели, от кръвясалите очи, от озверената гордост, оставила девет дни да бъде отблъсвана от единици, когато е била хиляди, да бъде избивана, клана, сечена не само от роби, а още по-срамно — от селяни!…

Той усети ятагана си размахван в едно пространство, около което се бе сгъстила гора от щикове, черна, бурна мрачна, готова да го обхване в своите гъсти клони, да го стисне в своите бодила…

В тази бурна гора от щикове, сред която той размахваше вече своя ятаган, се чу гласът на приятеля му Тоно, който викаше: — Дръж се още малко, Тодоре, ида!…

И той разпозна последователните гърмежи от неговите оръжия. Тоно се биеше и с пушката, и с револвера си. Той познаваше сухото и отсечено тракане. Заедно ги бяха купували и легнали един до друг в доловете и горите, заедно се бяха изучили да стрелят.

Но дошло бе времето да не могат вече да се доближат. Безброй железни острия пречупиха ребрата му като трески, изпълниха с огнени бодли гърдите му, увиснаха китките на ръцете му, лактите изхвръкнаха до раменете му, раменете му изхвръкнаха от плешките, превърнаха се в дреб червата му, пречупиха коленете му, двата стълба на живота му, пресякоха глезените му като два корена и целият ствол, надупчен, разкъсан, окървавен, се залюля и строполи на земята.

Между него и Тоно се бе образувало вече едно голямо разстояние, непреодолимо, каквото съществува между живота и смъртта.

Когато той видя Тоно разсвирепял, разчорлавен, изпотен, с очи изхвръкнали из орбитите, с уста, която бълваше пяна и проклятия, за да се носи като вихрушка към вратата, събрал всички войници пред себе си, той му извика с глас, в който агонията се бореше с приятелството:

— Тоно, не ме оставяй жив в душмански ръце!…

Работа, която бе вече извършена от щиковете на войниците.

Ала Тоно чу неговата молба. Това извикване на един понятен и за двамата приятели ужас, това помолване, по-страшно от най-кървавото задължение, решиха съдбата на Тоно.

Той остави гонитбата на войниците, на щиковете им, на подпалените им дрипели, които се нахвърлиха в реката, и се завърна в двора. Връщане съдбоносно и ужасно.

В пазвата си, както знаем, Тоно бе скрил два куршума. Първия за себе си, а втория, както бе казал: „За всеки случай“… Ето за какъв случай му е бил притрябвал вторият куршум, скрит в пазвата му… Ето какъв запас е носил той, какъвто всеки въстаник би трябвало да има…

Когато куршумът със сух и отсечен гръм прониза пърхащите още гърди на Тодора, той погледна в широко разкритите му, обърнати към него очи. В тях борбата свършваше заедно с всичко, което е било у него поглед, приятелство, любов!…

— За тебе съм го крил, Тодоре! — с плач извика той, но Тодор не можеше повече нито да му се отблагодари, нито да го похвали.

Тогава Тоно повдигна глава и видя, че войниците, които бе натъпкал в реката, се връщат заедно с ония гъсти и шарени, вмирисани на кръв, барут, пот и животинска нечистотия башибозушки тълпи, начело на които стояха черкезите. Тези, последните, идеха със синия си байрак, превърнат в полуизгоряла и опушена дрипа, който смешно подскачаше в ръката на някакъв гигант. Вместо чалма този гигант имаше здраво увързана и бинтована глава. Читаците и помаците, по примера на черкезите, носеха напред своите бойни знамена, станали на дълги накървавени ленти, с разпокъсан полумесец, а дългите им дебели пръти останали в ръцете им на някакви си одялани за трески цепеници. Пред тях на коне идеха техните военачалници.

Дружината от няколко смелчаци заедно с двете девойки, които бяха излезли подир тях с размахани ятагани, се беше прибрала вече в черковата и тъй като отвътре бяха съгледали новото нападение, което идеше откъм реката, черковната врата, набита от куршуми, от снаряди, къртена, ръфана, драна, без да бъде нейният стар изпечен материал уязвен по-дълбоко от новите оръжия на века, се затръшна и заключи пред него, като го остави вън.

Тоно се озова с мъртвия приятел пред себе си и с обкръжението на всички помаци, читаци и черкези заедно с прогонените в реката войници, които настъпваха в боен ред. Той изтича и се прикри зад олтарната стена.

Когато башибозукът се нареди със знамената си и започна да навлиза от всички съборени страни на дуварите в двора, Тоно помисли нещо ужасно. А то бе, че на Перущица, потънала сега в пламъци, на разрушените къщи и дворове, на войската въстаници, на хората от комитета, на затворените мъже, жени и деца в черковната сграда, които нямаха повече дом, огнище, родина, един само Тоно им оставаше! Едничък Тоно, който бе останал вън, за да ги защити!… Че само той можеше да предотврати сега нахлуването на врага в черковата!… Да се застъпи за тях!

Когато навлязоха в двора и прекрачиха към тялото на Тодора, башибозуците бидоха посрещнати от една вихрушка куршуми, които изглеждаха избълвани от сляпата, глуха и тежка стена на олтара.

Когато загърмяха напосоки и побягнаха навън, а оттам се обърнаха да разберат и добре да разгледат откъде им е дошла напастта, те видяха една човешка сянка при олтарния зид, очернена от барут, сажди, страдания, надупчена, вапцана с кръвта си, но все още на крака, да пълни с две ръце оръжията си, недействителна, потресающа, ужасна!…

Историята разправя, че учудени, възпрепятствани по такъв странен начин, нападателите се оттеглили към пътя и колкото сконфузени от своя неуспех, толкова и развеселени, посочили с пръст тази сянка на едного, който в същото време пристигнал начело на своята войска, наредена зад него в дълга черна колона.

Този, на когото посочили Тоно, бил Решид паша.

29. Предопределение

В женското горно отделение на църквата „Свети Архангел“, при пълните с пексимет чували, навел над гърдите си старческа глава, отпуснал ръце в скутите си, седеше дълбоко замислен Иван Гинов.

Мъжете, млади и стари, се биеха под командата на неговия син Спас. Те бяха долу на мазгалите, пробити в черковните стени. Те пушкаха непрестанно срещу войници и башибозуци, които бяха навлезли вече в черковния двор.

Иван Гинов не бе потърсен за тази работа и не бе търсен вече от никого. През това време нито Спас, нито някои от мъжете имаха на ума си безполезния вече старец. Никой не се качваше горе в женското отделение да поприказва с него. Иван Гинов отдавна бе извършил своята работа, додето на свой ред те я вършеха сега.

Той бе изградил тази яка и несъкрушима черкова „Свети Архангел“, в която те сега имаха за свой дълг да отбраняват цялото население.

„За да съм я строил на такива здрави темели дълбоко в земята, за да съм правил някога стените й толкова дебели и каменни, че топът да блъска върху тях и никак да не може да ги разбие — казваше си той, — трябва да съм бил подучен от някого на такъв здрав строеж. Някой, който е съзирал бъдещето и че цялото наше население, подложено на изтребление, ще подири закрила под този покрив…“

В същото време и башибозушките главатари, като са гледали огнените кълба да отскачат с оглушителен трясък от стените на „Свети Архангел“, са казвали: „Ако мюсюлманското население още има да размислюва и да се колебае дали раите са готвили война срещу него или не, може да погледне оттука на тая черкова, която топ не може да разбие. И един слепец ще види, че това не е черкова, а кале!…“

В доклада си до Високата порта председателят на следствената комисия по въстанието Ел Саид Саадулах бей е писал, че в същия ден Решид паша поискал от Одрин да му се изпрати друг топ, от по-голям калибър: „понеже черковата се оказала много здрава и гранатите никак не подействали…“

Старият Иван Гинов слушаше ревовете на тия гранати върху черковните стени, които само потреперваха извътре, и размишляваше. Душата му се бе изпълнила със спомени, които го отвеждаха далеч в неговото минало, когато той бе едно твърде бедно човече, още младо и при това вече оженено.

В спомените му отново изникна онази паметна нощ, когато занесе у дома си намерените два товара злато, натоварени на гърба на едно магаре. Жена му Къта каза: „Това е воля Божия, Иване!…“

От този ден той стана най-забележителният от всички мъже в своя роден град. Никой не повдигна очи към неговото щастие, без да въздъхне завистливо: „Иван е роден с късмет!…“

Едва сега, доживял до една добра старост, Иван Гинов трябваше да види, че този негов късмет и това злато са му били дадени за изпълнението на необикновени и ужасни дела.

Не бе ли му дадено то, за да се въоръжи народът чрез ръката на неговия единствен син, и като се подигне на въстание да си нанесе безброй беди?… Не бе ли той причина да се избиват сега способните и здрави мъже, а жените и децата да бъдат клани като агнета?… Не бе ли всичкото му имане дошло, за да изгради тази черкова, а да види наоколо си в развалини цялото селище? Защо му бе дал средства да изгради тоя Ноев ковчег?… Трябваше ли да настъпи потопът, за да е имало нужда от него? Трябваше ли да настане войната и разорението, за да е била нужна крепостта?…

Защо до стари години и с такова нетърпение всемогъщият го бе карал да чака своя едничък син и наследник Спас, дали за да му се роди разпоредител на даденото богатство, извършител на промишлението, което се изпълняваше с такива неестествени и ужасни дела?…

Девети ден старецът продължаваше да седи на своето определено място върху чувалите с пексимет в горното женско отделение на черковата и да размишлява върху едно и също нещо, додето Спас продължаваше да се бие от укрепленията на Мавроги, местност, прочута със своя чернозем, в барикадите на пещерския път и реката, в яханата, в черковния двор и най-сетне бе дошъл и залепнал на мазгалите в черковните стени. Той не питаше вече: „Защо?…“

Хора, които дойдоха отвън, му казаха, че къщата му се е превърнала в развалини и пепелище, че яханата му е изгоряла, след като синът му заедно с въстаниците се бил в нея, и от куршумите покривът и стените й били станали на решето. Ала той нищо не проговори, нищо не пожали с думи. Сега вече знаеше, че пред лицето на оногова, който му бе дал средствата, за да си изгради къща и яхана, той нямаше повече какво да пита…

Една воля се изпълняваше сега, а средствата за това изпълнение са били вложени в ръцете на стареца не преди години, нито преди десетилетия, когато той е хвърлял своята копраля, играейки на копие с циганския бодил в Колеево. А преди много векове отдавна преминали върху земята, когато на същото място е имало някакъв каменен град, а онази голяма глинена делва, пълна със злато, е била заравяна в земята на Цинципарец.

Викове за помощ, писъци на ранени, ревове на разкъсани, гръмотевици, които се повтаряха от четирите каменни стени, землетръс, придружен с бучение, лютевина, размесена с газ, облаци барутен дим и пламъци, всичко това се изкачваше вече към черковното кубе, когато внукът му Рангел, запъхтян, мъничък, с лице, намазано от чернилка, с някакъв мръсен парцал на главата вместо кърпа, се показа на малката вита стълба, профуча край майка си, край братчетата си, край сестриците си, блъсна се в дядо си Иван и се пъхна зад чувалите с пексимет, където Кольо Делов бе завил с голяма козинява черга своите деца.

— Какво има?… Защо бягаш, Ангеле? — запита старият Иван Гинов с глас, в който трепереха страх, безсилие и старчески сълзи.

— Татко!… Татко иде!… — викна Рангел, като се мушна под чергата при Кольовите деца. Гласът му напомняше глас на птиче, което бяга пред буря.

— Боже!… — извика старецът това, което злощастният цар на Тива е викнал някога: „Щом съм останал жив досега, то ще да съм запазен за нещо съвсем ужасно!…“

30. Унищожението на Гиновия род

Старецът не бе виждал сина си от девет дена и едва го позна. Не го позна заради това, че бе разпокъсан, на много места превързван, навсякъде окървавен, от глава до пети опушен, като че ли е горял на огън, изподраскан, като че ли с ръцете си е отбивал глутници, с очи, които повече нямаха поглед, хладнокръвен сред зловещата и сърцераздирателна врява, която се бе издигнала заедно с него отдолу, като че ли бе оглушал, безмълвен, като че ли бе загубил гласа си. Не за това, че той бе загубил борбата. А себе си. От него изглеждаше да е останал само един револвер, който имаше да стиска още в здравата си ръка.

Такъв страховит го посрещна и жена му Гюрга.

Тя продължаваше да крие в своите широки скути главичките на своите малки деца. Те се гушеха едно до друго, както в гнездото се притискат главите на уплашените пилци. Двегодишният Иван скимтеше в дъното на това гнездо, но когато зърна главата на баща си, наведена над него, прекъсна своя хленч и гукна радостно: „Тати!…“

В присъствието на баща си никое дете не можеше да се страхува от гърмежи, от чужди писъци, от плачове.

Двете дълги руси плитки на шестгодишната Йорданка се бяха разбъркали с чорлавите къдри на чернооката Галина. Сълзите на двете сестри се бяха размесили тъй, че Галина, като триеше своите сълзи, търкаше с ръка лицето на Йорданка и повтаряше: „Не е много страшно, како! Не плачи!…“

Георги седеше свит надве до майка си, намръщен от страх, с лице, което бе сгушил на нейното рамо. Само Димитър седеше настрани, с крака, свити под себе си, както винаги „потънал в размишление“, без да загуби този израз дори и сега, когато силен страх бе направил свито като юмрук, потопен в синилка, неговото младо лице.

С бърз поглед, който бълнуваше, Спас Гинов изгледа едно подир друго своите деца. Внезапно той повдигна най-малкия, Иван, от дъното на майчините му скути, притисна го силно на окървавените си гърди, целуна горещо розовото му личице, като че ли с тази целувка, дадена нему, можеше да целуне всичките свои деца, постави го отново в топлото му гнездо и отстъпи назад.

Гюрга, с лице останало без кръв и гърди останали без дихание, продължаваше да стои с изправен кръст и да варди в скута си своите рожби.

— Чуеш ли какво става долу?… — запита изведнъж Спас. — Всичките ни роднини са вече изклани, простреляни, мъртви… Искаш ли и ти да видиш децата си сечени на късове пред нашите очи?… Искаш ли да видиш себе си опозорена, останала без закрилата на съпруга си, без любовта на своите малки?… Или искаш да умреш?…

Гюрга го гледаше като окаменяла с главите на малките си рожби в своите скути. Той разбра, че от нея не може вече да получи отговор.

Очите му се обърнаха към Димитра, който седеше замислен настрана и го гледаше въпросително, като че ли размишляваше върху неговите думи. Сякаш се подготовляваше вътрешно за онова още по-страшно, което трябваше да настъпи. Той внезапно вдигна здравата си ръка и изпразни револвера си в неговите гърди.

Ръката на вкаменилата Гюрга веднага отскочи, протегна се към Димитра и хвана своето момче. Ала в това време Георги, изгорен в гърдите, писна до нея, от устните му бликна алена струя кръв подобно водоскок. Той се сви надве и падна върху рамото й, като цяло го обля в кърви.

Спас Гинов бе обърнал вече страшните си очи към примрелите две свои момиченца Йорданка и Галина. Сплели тънките си ръце в скутите на майка си, те се бяха загледали в него, без да разбират той какво прави. Техните образи бяха вцепенени от ужас. Писъците долу обаче му рисуваха други образи: нежните им крехки тела — осквернени, разпокъсани на части, русите им плитки и черните им къдри развявани по войнишките щикове, писъците им — тяхно наслаждение, сълзите и молбите им — най-сладко ястие и питие. Той насочи оръжието си в слабите гърди на Галина. Куршумът мина през ръката на Йорданка, която вече бе посегнала към сестрините си гърди. Тя писна и дръпна ранената ръка под себе си, но друг куршум намери свития й гръб…

Гюрга, наранена в утробата си от два куршума, усети как двете главички — русата и черната — се свлякоха като два камъка, натрупани един върху други в дъното на нейните скути. Малкият Иван бе млъкнал като улучено от камък птиче. Неговата окървавена глава се бе отъркулила под главите на сестрите му.

Спас Гинов погледна жена си Гюрга. Те бяха останали сами…

Някога легендарната царица на Фригия Ниоба, когато видяла седемте си деца избити от стрелите на Аполона, окаменяла от ужас и се превърнала в скала. В такава скала се бе превърнала и Гюрга Гинова, с главите на мъртвите си рожби, напълнили нейните скути. Тя го гледаше, но не се прощаваше с него нито с дума, нито с поглед. Чувствата бяха изтекли вече от окаменялото й тяло заедно с кръвта на нейните деца.

Един кратък гръм разтърси широкото и топло гнездо, където спяха тия деца, и то се притисна от нещо ново, съборено, което го бе крепило досега. Майката на пилците бе паднала върху него.

31. Последният

В това време Спас Гинов се сети за най-големия си син. Че Рангел не е между убитите деца. Че той може да остане сам на земята… И тръгна да го дири. Майка му, братята му, сестрите му, той самият не искаха да вървят без него…

Великите хора, великите дела, които са потърсвали душата на човечеството, което са го затрогвали и смайвали, рядко са намирали на своето време подготвена за себе си публика.

Делата, когато се извършват, едва ли могат да се видят.

Извършителите, изправени пред нас, едва могат да бъдат обхванати с поглед.

Великите хора, великите дела, великите събития приличат на обелиски, наблюдавани от своето човечество като от мравуняк, който се движи около тяхното подножие. Колкото една мравка може да повдигне очи от подножието на гиганта и да го обхване с очите си, такава частица може да зърне и обикновеният човек от великото събитие, което се извършва пред очите му.

За да се обхванат с очи великите хора, великите дела, великите събития — нужно е разстояние.

Разстоянието е зрителната тръба на човечеството, дължината на която се мери по някой път с векове.

Но в лицето на перущенци, напластени вече гръб до гръб в женското отделение на черковата „Свети Архангел“, Спас Гинов бе намерил своята достойна публика. Те го виждаха да гърми върху синовете и дъщерите си, виждаха широко разкритите скути на Гюрга Гинова — препълнена с мъртви деца, чуваха обезумелия баща да търси и вика навсякъде сина си Рангел, за да го убие, ала не казваха нищо. Не се втурваха да сложат край на това изтребление, на тая нечувана злочестина, която се изсипваше пред техните очи върху Гиновия род.

Когато Спас Гинов мина край чувалите с пексимет, Кольо Делов, който бе седнал върху единия край на козинявата черга, метната върху тях, се обади:

— Не викай и не търси Рангела, Спасе!… Турците го убиха долу на двора. Аз бях тогава там и го видях…

Спас Гинов го погледна за миг с неизразим поглед. В него се мярна нещо подобно на гордост, че щом като е било тъй, Рангел бе взел някакво участие в борбата…

В това време той съгледа баща си, седнал настрани върху чувалите с пексимет. Двамата се изгледаха очи в очи.

— Синко!… — прошепна старият Иван Гинов, като дълбоко наведе глава. — Какво ще стане с теб, къде ще отидеш ти, ако посегнеш и на баща си? Турците и без туй ще ме убият… Остави те да сторят този грях!…

Спас го отмина, без да каже нито дума. В този миг нему и наум не идеше, че старецът ще преживее цялото си потомство, което бе станало причина да изпита най-голямото бедствие и злочестина, каквито човек може да изпита на земята. А от неговия род, ожънат тъй ненавременно и жестоко от смъртта, като в една суха нива, ще остане да стърчи и вирее сам-самичък един неожънат от ръката му клас — внукът му Рангел Гинов.

Че на Рангела бе отсъдено да останат несметните съкровища — проклетия на Гиновия род късмет.

32. Последната сцена

Укрепленията под върха Власевица ще останат паметни с появата на Кочо Чистеменски в първото действие на онова, което историята нарича Априлско въстание.

Ако първото действие се игра на окопите под Власевица, то на последното бе отсъдена черковата „Свети Архангел“.

Не вече една обикновена публика, каквато Кочо Чистеменски бе свикнал да има за своите театрални представления, а въстаници, събрани в боен театър, имаха да видят как един истински герой — жестовете на когото, мимиката, гласът и самият текст дори бяха подготовлявани от една сила, чиито текстове никога не се променят, — скача върху окопа срещу вихрушката от куршуми, срещу помашките глутници, които се свличаха срещу него, стреля в знаменосеца им и се провиква весело: „Сватбата започва!…“

А последното действие на драмата, което се разиграваше в горното отделение на черковата „Свети Архангел“ трябваше да остави за вечни времена своята публика занемяла от ужас.

Запъхтян от борбата, целият вир-вода от пот и кръв, почернял от пушеци и огън, без пушка, без револвер, без нож, захвърлил оръжията си изпразнени, нащърбени, разчупени, станали негодни, станали ненужни сред хаоса на поражението, което властваше вече долу, Кочо Чистеменски се озова в горното отделение на черковата пред трупа на Гюрга Гинова и нейните избити рожби.

Наоколо му имаше жени, които плачеха и криеха в престилките си главите на своите деца. Въстаници с наведени глави стояха с гърбове, извърнати към него, с побледнели лица, намръщени вежди, просълзени очи…

Спас Гинов, който се бе върнал при своите мъртви, го погледна с очи, угаснали като очите на децата, които бяха негови и бе угасил, с лице, останало без кръв, изтекла заедно с кръвта, която бе неговата, а бе пролял, с дихание, изстинало на своите устни заедно с ония дихания на устните, които бе затворил.

Той се обърна към своя най-близък човек, съучастник в съдбата му, другар, спътник, брат, и каза:

— Кочо, аз свърших!…

С един последен куршум той простреля мъртвото си вече сърце и падна по очи на земята.

Кочо се наведе и изтръгна револвера от ръката му. Той бе изхарчил в битката всичките си куршуми и нямаше повече никакво оръжие.

— Какво мислиш да правиш? — попита го с разтреперан глас Теохана.

Когато бе започнал боя за свобода, Кочо бе викнал весело: „Сватбата започва!…“

— Сватбата свършва!… — отвърна той.

Притиснала на гърдите си детето, вече примряло от страх, с лице развалено от ужас, заобиколена от купове мъртви тела на хора, които бе обикнала, които в това страшно селище й бяха станали близки, с полите си, плувнали вече в тяхната кръв — Теохана разбра, че е дошло време да сподели съдбата им докрай. Не друга… Свършваше нейната сватба!… Свършваше нейният живот с този буен мъж, който, ако бе птица, щеше да бъде сокол. Но бидейки човек, бе станал бунтовник.

Във великите трагедии степенуванията на страданията са стълбици на някакви потресающи човешкия ум надежди.

Колкото и да изглежда странно това, на една от тия стълбици, паднала на колене пред своя съпруг, с лице, от което изглеждаше изцедена последната капка кръв, но изпълнено с някаква свръхестествена и чудовищна надежда за избавление, Теохана Чистеменска пожела смъртта. Тя положи своето примряло дете на земята зад себе си, до мъртвите на Спас Гинов деца. Очите на тия мъртви деца бяха от ужас изпъкнали, малките им устни от кърви засъхнали, ушите им от гърмежи изпукани, ръчичките им в сини юмручета свити. И то щеше да стане като тях!…

— По-напред мене! — прошепна тя. — Да не гледам неговите мъки!

И като каза това, Теохана вдигна ръцете си и закри очи. Около нея уплашени старици изохкаха. Страшно и греховно бе такава красота по своя воля да закрие очите си за живот!…

Изохкването им се заглуши от два гърмежа, излезли от едно дуло. Едновременно окървавени, мъртви, майката и детето легнаха простреляни в една купчина. Детето — заспало… Майката, както досега — с ръцете си върху него…

Бунтовникът, великият актьор остана сам върху една от най-страшните сцени на света.

Нито една от ония прочути между хората трагедии, в които бе играл главната роля и които бяха карали неговата публика да плаче с глас, не му се виждаше сега тъй сърцераздирателна и всявала ужас, както неговата жизнена драма.

За декор тя имаше това въстанало селище. Една не по силите на човека борба за свобода. Девет дни боеве по окопи, табии, барикади, улици, прозорци, стрехи, огради. И зад всяка стена, зад всеки камък, зад всякое дърво — той, героят!…

Той бе участвал във всяка сцена… Под град от куршуми, където мечовете са звънтели, където ятаганите се святкали като сърпове, където Смъртта е сбирала накуп хиляди свои жертвари, където яростни врагове са се зачепкнували за гушата с нокти и зъби като с клещи, където колената, лактите, юмруците са ставали топори, където камъните са ставали снаряди. Навсякъде е бил той!… Посрещал с гърдите си хиляди врагове, преобръщал в бягство цели войски с конете им, с оръжията им, с военачалниците им. Гърмял, удрял, сякъл, горял, додето е имало още някой да се бие заедно с него, додето е имало стени, къщи, улици, додето всичко, което е ставало негово прикритие, е рухвало в развалини, е избухвало в пламъци, димове, огньове, вихрове, пепелища!…

Кочо бе извършил всичко в тази страшна драма, която човешка ръка никога не би посмеяла да напише.

Върху последната негова сцена лежаха купища мъртви хора, които не бяха повече мили съпруги, майки, дъщери, синове, лели, внуци, добри приятели, роднини…

Повече той нямаше какво да върши. Оставаше на актьора последният жест. Да насочи револвера към сърцето си…

Предоставено беше нему, с последния гърмеж на погубеното въстание, да спусне завесата и да каже:

„Край!…“

XXVIII

Историята на една клада

1. Брацигово

Жестоко окървавеното Априлско въстание, превърнало най-плодородната земя — Западна Тракия — в пепелище, има един удивителен факт: град, който не е бил побеждаван!

Този град е Брацигово.

„Може би този град изобщо не е въставал? — ще запита нашият читател. — Или неговото лице е изглеждало добро и примирително?“

На 20 април ние срещнахме вече неговия представител Васил Петлешков в Панагюрище. Съзряхме го същата нощ да язди във вихрен галоп към Брацигово. На този вихрен конник беше поверено „кървавото възвание“ за разбунтуване на Перущица и Батак.

Беше ли той през тази съдбоносна нощ един Дон Кихот, който е препускал своя Росинант към вятърните мелници?

Един любопитен изследовател на това най-кръвопролитно на света въстание ще остане потресен от своето откритие на неговите вятърни мелници. Те са били, според някои, тъкмо 18 000 главорези черкези и башибозуци на читак Ахмед от Пазарджик и на Ахмед ага Барутанлията, накацали по околните на Брацигово височини.

Тези главорези цели 16 дни се биха с въстанало Брацигово, без да могат да навлязат в него.

На шестнадесетия ден, когато научиха, че Панагюрище и Перущица не са повече селища, а пепелища, тия тълпи повикаха на помощ тримата паши, които пристигнаха и заеха височините около Брацигово с многохилядна пехота и крупова артилерия. Тези паши бяха: Хасан от Еледжик, Хафъз от Панагюрище и Решид от Перущица.

Въпреки това брациговските въстаници бяха честити да видят в един ден как пред налитащите башибозушки пълчища падат един подир друг шест знаменосци.

Това бе наистина съдбоносен ден. До вечерта падна пронизан от неприятелски куршум и един башибозушки главатар.

Аллах изглеждаше този ден оглушал за вика на своите правоверни. Мохамед пророкът отсъстваше от полесражението, въпреки че мюсюлманите отиваха, както винаги, с готовност да умрат за обещаната от него награда. По несполуките на този ден можеше да се помисли, че върховното намерение се променя, че обещаното за главата на всеки неверник райско блаженство става една съмнителна награда.

Когато привечер ходжата се покачи на бързо стъкменото от някаква стълба викало, за да призове правоверните към молитва, в самата среда, тъй да се каже, на мюсюлманския лагер, пропищя един топчест куршум. Топчестият куршум можеше да дойде само от въстаналото селище. Той улучи ходжата право в сърцето и го събори от дървеното викало на земята.

2. Задълженията на рицаря

Ако Васил Петлешков, полетял на гърба на своя Росинант към Брацигово, в полунощния мрак е бил един унесен от вихъра на мечтите си Дон Кихот с „кърваво възвание“ в ръка, то на сутринта, явявайки се в Брацигово, той трябваше да изтрезнее.

Селището бе вече будно и неспокойно. То го чакаше. То бе узнало голямата новина.

По какви пътища се разпространява по цялата земя, че някъде е избухнал ураган? Как се разнася вестта за изврелия на земята огън? Катастрофата праща ли свои вестители? Стихията има ли куриери? — Заплахата се носи по разтърсените области на въздуха.

По този път вестта бе стигнала от Панагюрище в Брацигово.

Ощастливеният да види пръв събитието в Панагюрище бе очакван вече с нетърпение, когато връхлетя с коня си сред малкия мегдан на родния си град. Този малък мегдан, определен да заеме почетно място всред великите показатели на световния напредък, бе Синджирли бунар. Мегдан, украсен в своята среда от старинен кладенец, забележителен с островърхия си покрив и голямото дървено колело, посредством което и с тежката дървена кофа водата се изчерпваше от дълбоките му, студени недра. Когато стигна до кладенеца, конникът се развика на всички страни:

— Бунт! Бунт!… На оръжие всички!

Брациговските къщи оживяха. Обитателите им само този вик бяха чакали, за да изскокнат на мегдана и се натрупат около него.

— Да живее България!… Да ни е честита свободата!… — завикаха юнашки гласове, а женски викове, примесени със сълзи, започнаха да се повтарят и да огласят целия мегдан:

— Доживяхме, Боже, да видим светъл ден!… Доживяхме!…

— Въоръжете се!… Всички във въстаническите си дрехи пак на това място да се съберем! — викна запъхтеният от вихрена езда конник. Той сви юздата на своя разпенен кон и полетя по страничната уличка, която го заведе у дома.

Клепалото от старинната черковна кула, извисено над мегдана, тържествено понесе своите звънливи ясни удари над цялото селище, което беше забръмчало като пчелен кошер. По вътрешните стени на тази кула майсторът бе вградил гледжосани гърнета с отверстия към вътрешността.

„За да предам сладкогласие на клепалото! — бе казал той. — И за да може неговият звън да се чува надалече, из цялата околност!…“

Той не бе мислил, че това клепало ще има да съобщи по-късно една потресающа новина не на „цялата околност“, а на целия свят!

Под неговите тържествени и ясни удари мегданът скоро започна да се пълни с млади и стари мъже във въстаническа униформа. По пътя те надяваха овчите си калпаци, с металически лъвчета на чело, или поемаха шишанетата си от ръцете на жените и децата, които ги придружаваха, припкайки край тях.

Не се мина много време, и край старинния кладенец игла да се хвърлеше, не можеше да падне на земята. Нежните плещи притискаха гърбовете на въстаници, облечени в зелени униформи. Децата писнаха и се покатериха по раменете на бащите си, за да могат да гледат какво става наоколо. Всичко живо, забръмчало под благословията на тържествения черковен звън, бе извило очи към страничната уличка вдясно, която извеждаше към реката.

Кой не знаеше двукатната ясносиня къща на Васил Петлешков? Тя бе край самия каменен мост на реката. Тя се синееше отдалече. Кой не беше влизал в неговата малка „спицерия“ с големия джамлък, който светлееше на долния кат на къщата?

От тази ясносиня двукатна къща край каменния мост на реката се очакваше да излезе сега вождът на въстанието Васил Петлешков. Той трябваше да дойде начело на събрания в пълен състав бунтовнически комитет.

— Ето ги!… Ето ги!… Идат!…

Най-сетне те изпълниха цялата улица. Напред пристъпяше знаменосецът с разлюления зелен байрак в ръка. След него тържествено се чернееха расото и калимавката на духовния пастир на разбунтуваното стадо. Неговото присъствие в бунтовния комитет, с кръст и евангелие в ръка, внасяше успокоение и порядъчност в атмосферата на въстанието, което по своето естество бе едно нередно и безпорядъчно нещо.

Съгласието на духовния пастир да излезе с бунтовниците означаваше в очите на паството одобрението и съгласието на Бога.

Но всички погледи — омаяни, възхитени — веднага бидоха грабнати от появяването на Васил Петлешков. Той идеше преоблечен във воеводските си въстанически дрехи, запасан с всичките си оръжия, начело на пъстроцветна свита от въстаници, облечени в зелени униформи, с прекръстосани бели гайтани на гърди.

— Да живее България!… Да живей!… Да живей!… — гръмна от викове целият мегдан.

Васил Петлешков, развълнуван, трогнат до сълзи от приветствията, които се отправяха към него, вдигна ръка за поздрав и я свали едва когато застана пред кладенеца. Стъпил на камъка, за да бъде видян от цялото множество, той се провикна над всички глави:

— Братя българи!…

Изведнъж буйната врява се преустанови. Приветствията замлъкнаха. Всички искаха да чуят радостното съобщение от неговата уста. Васил Петлешков бе единственият, който бе чул с ушите си гърмежите на пушките в Панагюрище!… Единственият, който бе чул прогласяването на въстанието от устата на Бенковски войвода!

— Братя българи! — повтори Васил Петлешков. — Въстанието, което готвим, вчера ненадейно се вдигна!… Нашите братя в Панагюрище и Копривщица вече гърмят срещу врага!…

— Да живеят!… Да живеят панагюрци и копривщенци!… Да живей свободата!… — гръмнаха отново всички гласове. — Да живеят!…

Чуйте възванието на апостолския комитет, което съм натоварен от Бенковски войвода да донеса и прочета пред вас! Обърнете внимание на неговите печати! То е подписано и подпечатано с кръвта на първите жертви на нашите врагове в Панагюрище.

Васил Петлешков вдигна високо „Кървавото възвание“ в ръка и го показа на всички страни, тъй че кървавите му печати да бъдат видени от всички присъстващи на мегдана, както и от множеството, изпълнило съседните странични улички.

— Смърт на тирана!… — завикаха френетически въстаниците. — Смърт на тирана!… Кръв!… Кръв!…

— Чети!… Чети възванието, Василе!

Но четецът дълго време трябваше да чака, додето тишината на мегдана отново се възстанови.

„Братя българи!… — започна той за трети път. — Всеки честен българин трябва да грабне оръжието в ръце… Нашите братя българи не трябва да се боят от смъртта!… Напред, братия! Вдигнете пушките в ръце, да се срещнем един други против неприятеля, да запазим своето отечество, да придобием свободата си! О, българино! Докажи, че живееш и ти, покажи как знаеш да цениш скъпата свобода! Чрез днешното си въстание ти ще добиеш свобода с бой и със собствената си кръв! Бъди юнак неустрашим, сражавай се, воювай геройски!

От днес, в името на българския народ, ние обявяваме пред целия свят, че желаем или свобода, или смърт на всичкото население.

Напред! Напред, братя!… Бог е с нас!“

Последните думи на възванието бяха произнесени с разтърсен от вълнение глас, с благодарствени сълзи в очи.

Виновник на това необикновено стечение на хора, виновник на това странно тържество, той бе доживял върховния миг на живота си. Този миг бе — осъществяването на бунта!

Мечтата се бе размесила с реалността. Въжделеният сън на свободата живееше на дневна светлина из улиците и мегданите на града.

— Братя!… — викна той. — Отивам да разнеса „Кървавото възвание“ и по други места!… Бенковски войвода ме е натоварил да отнеса възванието в Перущица, Кричим и Батак!…

Това бе извикването на Дон Кихот. В същия миг обаче той трябваше да види, че е дошло време да остави цвиленето на своя Росинант, да захвърли юздата му на врата, да се откаже от вихрената езда на мечтата и да се залови за своите длъжности.

Когато бе помислил да се понесе според бурния вятър на бунта към Брацигово, по негова заповед се бяха упътили вече в шест дълги колони селяните на шест съседни на Брацигово села. Натоварили на коли, коне и мулета своята най-добра покъщнина, повели едрия си домашен добитък за юларя, подкарали дребния с тояга, завързали хвъркатите си птици за ритлите на колите, покачили дребните си деца по раменете си, повлекли за ръце по-големите, това бяха селяните на Равногор, Радилово, Димитриево, Бяга, Козарско и Жребечко.

Тези шест големи, буйни, прашни човешки реки, размесени със скърцането на претоварени коли и мученето на едър рогат добитък, с крякането на кокошки и блеенето на овци и агънца, се готвеха да се влеят през шест различни места в Брацигово, да се разлеят по жилите му, да се разпространят по цялата му кръв, да се размесят с неговите жизнени сокове и да заемат целия му организъм.

Васил Петлешков усети как изпълнилите неговата заповед шестократно увеличават бремето върху неговите плещи.

Рицарят остави коня си. Прости се с него.

Дошло бе времето за домашно устройване на бунта.

Колкото и странно да е, но и въстанието трябва да си има своето хазяйство. Ако то не си устрои такова, ако човекът не намери покрив, а животното своето място в някой двор или улица, въстанието се превръща в недоверие, недоволство, несъгласие, бунт. Бунт срещу бунта!

Васил Петлешков бе разбрал това и веднага се залови за устройването на своето ново и голямо бунтовно семейство.

— Атанас Дуков! — извика той. — Вземи „Кървавото възвание“ и вместо мене иди да дигнеш на бунт Пещера и Батак!

3. Пазители на керваните

Ако Васил Петлешков бе съгледал дългите шест кервана, които се бяха проточили от съседните села към Брацигово, още по-добре ги видяха въоръжените черкези и башибозуци на читак Ахмед от Пазарджик и на Ахмед ага Барутанлията, накацали вече по околните височини.

— Това са селяните от Димитриево! — провикна се мургав знаменосец, подпрял червения си байрак на един висок камък. — Взимал съм овчи кожи от това село. Аллах види как комити и разбойници бързат да се приберат в купом в Брацигово! Да им отрежем пътя или да ги пуснем да вървят?

— Да им отрежем пътя! — ревнаха стотици прегракнали от ярост гърла и шарените антерии, елеци и гъжви се намятаха на конете.

— Стойте! — провикна се друг наблюдател. — С тях иде още едно село! Радилово! Радилово иде! Може ли да бием и двете села?

— Не виждаш ли, това са повечето жени и деца! Ония селяндури, дето водят конете и воловете, знаят ли да се бият?

— Който държи оръжие, знае и да се бие! — опита се да ги възпре за последен път гласът от навалицата, но подигравателно кикотене, което излезе размесено с хиляди ревове, заглуши неговото предупреждение.

— Ти не идвай с нас, щом се боиш от селяци с топчести куршуми като бобове! — завикаха му тия, които възсядаха последни врани коне.

— Към воденицата! Хе там… долу! — викна знаменосецът, издигна червения байрак с полумесеца и полетя напред.

В същото време Васил Петлешков, застанал пред три чети въстаници, внимателно наблюдаваше тяхното слизане от безлистната могила.

Страхът от господаря е навик. А навикът — душата на човека.

Повдигнатият юмрук срещу господаря е съдба. За да се наложи една съдба, нужни са свръхчовешки сили.

Бойното кръщение е най-голямото изпитание в живота на един войник. Ала в живота на един роб е подвиг.

Васил Петлешков възседна своя кон и се понесе по каменливия път. Когато го видяха напреде си, въстаниците се окуражиха и пришпориха коне да го настигнат.

— Ангеливият Георги от Радилово е с тях! — подвикнаха бодро някои момци. — Не се бойте! Юнак е той! Няма да им се даде!

— Да не изпоплашат жените и дечурлигата, джанъм! — додаде друг.

Ездата се усили.

Двата кервана бяха спрели вече край Стояновата воденица. Те бяха забелязали башибозушките пълчища, които на червени вълни се свличаха от могилата в дълбокото дере на реката. Тяхното спиране бе смайване и страх. Не знаеха какво да предприемат за своето спасение. Навлезли в дефилето на реката, те се намериха затворени в гърлото на звяра. Не можеха да обърнат тежко натоварените коли нямаше къде да изведат добитъка. Само току се сгъстиха и сгушиха зад неговите гърбове, свиха се и приклекнаха под неговите рога.

Смелият и ободряващ глас на радиловеца Георги Ангелиев, известен по своето юначество, се мъчеше да внесе спокойствие между тях. Той ги разпореждаше да се изместят зад воденицата и да нагазят в реката.

Дивашките ревове на башибозуците, които се свличаха по стръмното дере, като че ли идеха да връхлетят върху главите им.

В това време от дефилето нахлуха конници. Копитата на подкованите им коне избиха искри в камъните пред воденицата, но те не застанаха пред нея, а отлетяха към дерето. Отделни вистрели, последвани от смъртоносна пукотевица на две страни, ознаменува срещата на господари и роби, владетели и бунтовници, които се бяха дебнали един други с викове.

— Здравейте, брациговски юнаци! — викна френетически Георги Ангелиев и като забрави водачеството на радиловския керван, загърмя с пушката си и полетя подир конниците в дерето.

Този радиловец не знаеше, че в същия миг посочва себе си на цялото въстанало население, което единодушно ще го избере за главнокомандующ на всички въстанически сили в Брацигово.

Двата кервана, сгушени край Стояновата воденица, вслушани в непрестанните гърмежи, които изпълваха дерето, изглеждаха неподвижни, като че ли останали без душа.

Най-сетне те отново съгледаха на височината червените елеци и развеяни гъжви. Този път те бягаха нагоре подир полумесечния си байрак.

Дерето се изпълни вместо с гръмотевицата на куршумите с неудържимите възторжени викове на първата победа над врага.

Брациговските юнаци, зачервени, опушени, изпотени, със запъхтени гърди, но с викове на ликуване се завръщаха до дерето.

— Да живей! — викаха неудържимо те. — Да живей!

На другия ден нови чети заминаха по други два междуселски пътя. По тях се движеха тежко натоварените кервани на Козарско и Бяга. Когато настъпи денят да приберат село Розово, трите въстанически чети, изпратени от Брацигово, се удариха в Нерзето като в стена. На тази стена беше заседнал многоброен неприятел. Той гледаше надолу и като че ли броеше въстаниците един по един. Всеки куршум можеше да улучи една глава или прониже едни гърди.

Въстаниците завиха край гюловите градини и наклякаха в храстите. Първите разменени куршуми не можаха да улучат никого от тях, но и техните куршуми едва достигаха Нерзето.

Привечер и за двете чети стана ясно това, което казахме — че Незрето е стена, че зад тази стена остава Розово и че те не могат да я пробият с главата си.

Когато се върнаха в Брацигово, те научиха, че този ден са пристигнали нови башибозушки тълпи от Пещера и Пазарджик. Те носели знамена и вървели след главатарите си. С пристигането си веднага се нахвърлили върху Брацигово и се помъчили да завземат могилата на гробищата.

— Нима я взеха? — извикаха ужасени тия, които цял ден напразно бяха пушкали към другата могила Нерзето.

— О-хо, ще има да вземат! — отвърнаха гордо защитниците на гробищата. — На могилата ние сме курдисали три черешови и три брястови топа!

4. Затворените пътища

Не се минаха много дни и тия, които бяха ходили на Нерзето и опрели своето оръжие в неговата стена, разбраха, че такива непреодолими стени са издигнати вече по всички пътища около Брацигово. Тези стени се състояха от сгъстени неприятелски купове, които възлизаха на хиляди души.

Въстаническите чети, получили задача да пресрещнат преселници от околните села и да охраняват керваните им, трябваше бързо-бързо да се завърнат и затворят в Брацигово. Брацигово бе откъснато вече от външния свят.

Само лошата новина не вижда препятствие и в най-гъстата неприятелска стена. Напротив, нейната гъстота се превръща в ехо на станалото нещастие. Това ехо е нейна бъдеща сполука.

И тъй, може би из самите тия варварски гъстоти, изпълнени с вмирисани гъжви и червени байраци, бе излязла новината, че Копривщица се е дала на душмански ръце, че Панагюрище е разбито, а Перущица — плувнала в пламъци и кръв. Тази новина полетя към Брацигово. Тя бе покана за предаване.

Черешовата артилерия, поставена зад дърветата на високото старо гробище, отвърна на тази покана.

След тази покана новината за поразяването на всички въстанически пунктове в Западна Тракия се превърна от хилядния неприятел в сигнал за атака.

Новината за погрома на въстанието, новината, че градовете на оръжието плават вече в огън и кръв, намери Васил Петлешков в разгара на приготовленията за отбранителната битка с врага. Той бе струпал под своя покрив шест големи села, дошли в Брацигово по негова заповед.

Константин Величков, който от негова ръка е получил в Пазарджик „Кървавото възвание“ за повдигане на въстанието, по-късно, като си и припомнювал за него, се е провиквал с тия думи: Той, който бил видял вече България възкръснала, да вика под знамето на свободата своите синове, който видял мечтата си сбъдната, който тържествувал, за когото въстанието било едно победоносно шествие, пред когото Бенковски с панагюрския комитет, прогласен за временно правителство, са давали бързи и огнени заповеди, който видял с очите си пратеници да отиват навсякъде и повдигат населението, а в мечтите си — другите оръжия отдавна готови, и България — цяла на оръжие, чети — тръгнали веднага за градовете да ги завземат, унесен от своята вяра, в изблика на чувства, които разтуптявали гърдите му, видял турците да отстъпват отвред, смаяни, уплашени… — сега трябвало да види турските хилядни пълчища да се събират от всички пепелища на въстанието върху Брацигово, като орли на мърша.

Ударил бе часът да се прости с мечтите си.

Ако шестнадесет дена Брацигово представляваше в своята дупка един кратер, в който плочите на покривите пукаха от искри и пламъци и се трошеха под тях, гредите се подпалваха и угасваха, дъсчените стобори се обвиваха в пушеци и събаряха, на шестнадесетия ден околните височини, един гигантски венец от твърдини, скали и камъни, вместо градушка от куршуми започна да хвърля в дълбината, където се гушеше градът, градушка от камъни.

Тъй започна да вали над Брацигово оная стихийна каменна вихрушка, която дотроши неговите покриви от каменни плочи и събори остатъка от неговите огради.

5. Цената на идеала

Когато градушката от камъни престана да вали над Брацигово, събрани на купища по улиците, въстаниците видяха армиите на тримата паши.

Никой не можеше да се съмнява повече в истината, че въстаналите селища в Западна Тракия са унищожени.

Хафъз паша идеше от Панагюрище, Хасан паша от Еледжик, а Решид паша от Перущица. Челичените топове на трите армии блестяха, наредени като венец по околните височини, с дула, обърнати към ямата в своето подножие. Яма, която чакаше да се запълни от разбитите остатъци на едно въстанало селище. Яма — гроб…

Един оръдеен изстрел, изстрелян в яма, не е само землетресение, каквото причинява изригването на вулкан. То е стократно повторен от околните височини гръм, то е пресрещане на ехо с ехо. Въздушното пространство над сгушеното селище става полесражение от сблъскване на екове. Стихии удрят едно в друго металическите си щитове, додето се пресрещат с бързината на урагани. Кръстосват мечовете си, които се счепкват като мълнии. Ековете, казват, са по-страшни от сражението. Битката се води от човека. Звуковете на битката — от стихии.

Когато топовете по височините замлъкнаха, млъкнало бе и въстаналото селище в дола.

Брацигово бе склонило да свърже мир с неприятеля.

Тримата паши, току-що пристигнали от най-ужасните пожарища, каквито светът е виждал, преситени от кръвопролития, превърнали бистрите пълноводни реки на Западна Тракия в реки от човешка кръв, приеха благосклонно парламентьорите на Брацигово.

Те решиха да не гледат повече кръв, да не миришат повече дима на пожари. Този път те се сговориха да поискат откуп.

Летописи разправят, че откупването на града станало в присъствието на всички граждани, наредени двама по двама на големия път, заобиколени от солдати с байонети в ръце, които по заповед на пашата били взели стойка срещу беззащитните и обезоръжените, като че ли се готвели всяка минута да ги прободат. Очевидци са разправяли, че това застрашително поведение на солдатите се променило тогава, когато само на Хафъз паша били броени 50 000 гроша, а други 80 000 той сам намерил с ръката си в един мех.

Щастлив изход на едни победоносни сражения, траяли шестнадесет дни и завършили със слава за въстаналото селище.

Въпреки този щастлив завършек мястото на Брацигово било вече осигурено между мраковете и ужасите на Априлското въстание.

Жителите на Брацигово наистина са се откупвали. Те не са били пожертвани. Но след като откупът е бил даден на Хафъз паша, от тях е била поискана една-единствена жертва!

— Искам да предадете живи в ръцете ми виновниците на въстанието! — казал Хафъз паша. Това казване било заповед.

Когато довели пред него вързан само един бунтовник, Васил Петлешков, пашата запитал зачудено:

— Защо само ти?

— Сам съм! — отвърнал твърдо Васил Петлешков. — Аз водих. Аз заповядах. Други не търсете! Аз съм сам!

И това било истината.

6. Двете клади

Брацигово през време на въстанието не е изгоряло, но е дало на бъдещето една клада. Клади като тая на Хуса, неугасими пламтящи факли на вековете.

Подкаран с войнишки байонети в гърба, Васил Петлешков биде въведен в Старите гробища — най-добрата негова позиция.

На края на гробището бе накладен голям огън, който осветляваше катурнатите настрани негови черешови и брястови топове. Васил Петлешков погледна огъня и го оприличи на тоя страшен огън, запален в гърдите му.

Той скоро трябваше да узнае, че и двата огъня бяха запалени за него.

Зад запаления огън седяха двама паши, двама негови смъртни врагове. Те бяха разрушили цветуща Тракия и превърнали най-големите бунтовни центрове на окръжието в огнени кратери, а плодородните му поля в море от кърви.

Между тях и него гореше големият огън. Тогава Петлешков разбра, че този огън е част от ония пожари на революцията, които превръщаха Западна Тракия в кратер.

Тия, които са описвали ада, разправят, че имало души, подхвърлени на невероятни мъки, да горят между два огъня. Едни историци на човешкото умствено развитие са възразявали, че такова твърдение е липса на въображение, други — че било липса на мярка.

Човешките сили знаят едно понятие за клада. И това понятие не допуска никакви други възможности. Може да се изгори само една клада. Древните казват: „На две клади не можеш да изгориш!“… Това, което е изгоряло на една клада, не може да изгори и на друга.

Разправят още, че Васил Петлешков по заповед на двамата паши бил поставен да гори на два огъня. Че мас като дървено масло започнала да тече от напуканата кожа на тялото му, което болезнено се гърчело на всички страни. И този разказ за двете клади, на които е горял Васил Петлешков, не е историческа измислица. Имало е една клада, това е бил огънят на душата му. Имало е и втора клада, това е бил огънят, запален от двамата паши в Старото гробище.

От разпуканата му кафена кожа наистина е текла мас като дървено масло и мушкано от щиковете на войниците, неговото тяло болезнено се е гърчело из всички страни. Но погрознелият му от мъка поглед изгледал страшно двамата паши, които наблюдавали като особено тържество неговите страдания, и почернелите му от вряла кръв устни извикали от една друга болка към тях следните пророчески думи:

— Аз ще умра!… Но и вашето царство дълго няма да живее!

Този вик идел от другата клада.

XXIX

Зверства

1. Батак

Има факти, които са дотолкова ужасни, низки и позорни, щото окото се отказва да ги гледа, ухото да ги слуша, умът да ги обсъжда.

Макгахан

Към такива факти ще отнесем въстанието в Батак.

Името му е известно на цял свят. Чувствата, които е вдъхвало, са били изливани в сърцераздирателни сълзи, състрадание, ужас!

Батак не е крепост — Батак е жертвеник. Върху него са били хвърлени в един ден 7000 човешки жертви.

Жертвоприношение от такива грамадни размери не се е виждало, нито пък свободата е намирала някъде такъв свой жертвеник.

Кървавите изпарения на това жертвоприношение са достигнали небето. Една везна, покрита с ръжда, петстотин години стояла неподвижно в мрака на робството, наведнъж се е препълнила с кръв и наклонила.

Наклоняването е било такова, че препълненото с кръв блюдо е слязло в подземните бездни на ада, когато празното е отскочило в небето.

Туй блюдо именно е било уравновесявано.

За това уравновесяване е било нужно едно решение.

И решението е било взето.

Батак е станал причина да се обедини светът с една цел — защита на човещината. Съвестите на народите, на хората, на расите са заговорили, завикали са се една друга и са си подали ръце — за спасението на човека.

Батак не е крепост, но е събарял империи. Неговото име застрашително е кънтяло в парламентите, отнимало и давало властта на правителства. Каквото е било за Батак или против Батак, възбудената обществена съвест го е въздигала или сгромолясвала.

Свалила Дизраели, изкачила Гладстона. Лорд Биконсфилд, жаркото слънце на политическия хоризонт на XIX век, стълбът на великата Британска империя, безмилостният крепител на нейните имперски основи, е бил смъкнат заради 71-годишния старец.

Парламентът, от две години не чувал гласа на Гладстона, напуснал още в 1875 политическата сцена и своята либерална партия, отново е опразнил своята трибуна заради него.

Трогателни са следните редове, които безсмъртният държавник е оставил по този повод:

„Аз дълбоко желаех един промеждутък между парламента и гроба.

Неочаквано се залових за българската кауза. От това време нататък аз направих Източния въпрос главна дейност на моя живот. Действах под силно чувство на личен дълг, без мисъл за водачество; независимо от това моята дейност ме направи отново водач.“

Додето окървавените развалини на Батак са димели, трима султани са се клатушкали върху трона на Отоманската империя. Сваляни са били, абдикирали са и са били убивани.

Абдул Азис е бил принуден да сложи край на живота си. Мурад V е полудявал и е бил затворен за цели 28 години. Като кормчия на разлюшкания кораб е бил възкачен Абдул Хамид II, върху когото било речено да връхлети настъпващата буря.

Човешката съвест е едно всесилно оръжие. Тя е примирявала класи, свързвала враговете в общности, в развълнувано море превръщала народи, повдигала империи. Континенти и раси се сближават, за да й услужат. Тя е повдигала войни, които са наричани свещени. Кръстоносните походи са били търпени и оправдавани.

Жертвите, дадени в нейно име с радост, не са оплаквани, не са преброявани. Нейните жертви са мъченици и герои. Армиите й са сбратимени народи — водачите й светци.

БАТАК е израз на нейната сила.

Съвестите на народите са си давали среща върху неговите кървави купища.

„На колене, драги читатели! — провиква се Захари Стоянов. — Напреде ни е Батак със своите развалини!…“

Да не възпроизвеждаме събитията! Батак е символ, който не се поддава на описание. Съдбата му е дала един образ, да се знае от всички.

Сухите факти и статистики, произнасяни с разтреперани гласове в парламентите, докладите на консулите и на посланиците до своите правителства, дописките на журналистите в ежедневната преса и разменените телеграми между правителствени лица по този въпрос са дали очертанията на тази човешка трагедия, действията на която са факти, героите — статистики, а декорите — дописки и доклади, пред които бледнее всяко човешко въображение.

Факти

На 29 август 1876 година Виктор Хюго се изправя на ораторската трибуна на френския парламент и произнася следната реч:

„Необходимо е да се обърне вниманието на европейските правителства върху един факт, толкова дребен, че правителствата, изглежда, никак не го забелязват. Ето този факт: избива се един народ. Къде? В Европа. Този факт има ли свидетели? Само един свидетел — целия свят. Правителствата виждат ли го? Не.

Ние ще учудим европейските правителства, като им кажем едно нещо: че престъпленията са си престъпления, че и на едно правителство не е позволено да бъде убиец, както не е позволено и на едно отделно лице; че Европа е солидарна, че всичко, което се върши в Европа, е извършено от Европа; че ако съществува едно зверско правителство, то трябва да бъде третирано като звяр; че в тази минута съвсем близо до нас, пред самите ни очи, убиват, палят, грабят, изтребват, колят бащите и майките, продават момиченцата, момченцата, че децата, които са твърде малки още, за да бъдат продавани, се разсичат с един удар на сабята, че изгарят цели семейства в домовете им; че един град, например като Батак, само за няколко часа е сведен от 9000 жители на 1300; че гробищата са препълнени с повече трупове, отколкото могат да поберат, така че на живите, които донесоха клането, мъртвите отвръщат с чумата, и така им се пада. Ние казахме на европейските правителства следното: че се разпарят бременните жени, за да се убият децата в техните утроби, че по площадите има купища женски трупове, носещи белега на разпарянето; че всичко това е ужасно!… Че диваците, които вършат тези злодеяния, са страшни и цивилизованите, които допускат те да бъдат вършени, са ужасни.“

„В Батак, изглежда, турците са имали само една силна страст — жаждата за кръв — пише в своя доклад до Министерството на външните работи на САЩ секретарят на американската легация в Цариград Юджин Скайлер. — Селото се предало на башибозуците, командвани от Ахмед ага от Барутина, началник на селската полиция… като им било дадено обещание, че няма да пострадат. Въпреки обещанието обаче, след като прибрал малобройното оръжие, Ахмед ага заповядал селото да бъде разрушено, а населението подложено на клане, с изключение на 100 девици, оставени да задоволяват похотта на победителя, преди и те да бъдат убити.

Видях костите им, по които още висяха парчета месо, натрупани в долината край града, където ги глождеха кучета. Всред тази прекрасна долина нито една къща не останала цяла. Градът е въртял голяма търговия с дървен материал и дъски, но дъскорезниците, разположени по двата бряга на реката, са изгорени до една и от 8-те хиляди жители няма и 2000 останали живи. Тук загинали над 5000 души, голяма част от които жени и деца, и техните кости, които са под развалините, и разлагащото се месо отравят въздуха. Достатъчна е гледката на Батак, за да бъде потвърдено всичко казано за турските деяния при потушаването на българското въстание.“

Моля читателя да помни, че аз разказвам факти, които бяха хладнокръвно и накратко записвани от Скайлер в мое присъствие, факти, които ще влязат в неговия доклад.

Макгахан

На 2 август 1876 г. военният кореспондент на английския вестник „Дейли нюз“ Макгахан пръв е успял да навлезе в разбунтуваните области и да се добере до развалините на Батак, грижливо скривани от турските власти.

Това, което е видял три месеца подир събитието, е било публикувано като дописки на вестник „Дейли нюз“, а по-късно издадено в книгата: „The Turkish atrocities in Bulgaria“. Letters of the special commissioner of the „Daily News“ Лондон, 1876 („Турските зверства в България“. Писма на специалния кореспондент на „Daily News“. Лондон, 1876).

„Но нека разкажа какво видях в Батак:

Като приближихме, вниманието ни бе привлечено от някакви кучета по един рид, обърнат към града. Отбихме се от пътя и като минавахме през развалините на две-три стени и през няколко градини, подкарахме конете си нагоре към кучетата. Те ни залаяха гневно и избягаха в съседните ниви. При изкачването не забелязах нищо особено, докато конят ми не се спъна в нещо. Погледнах надолу и видях, че беше стъпил на един човешки череп, полускрит в тревата. Черепът беше съвсем сух и твърд и на вид изглеждаше, като да бе лежал там няколко години — така добре бяха извършили работата си кучетата. Няколко стъпки по-нататък се виждаше друг, а до него част от скелет, също побелял и изсъхнал. Колкото се изкачвахме по-нагоре, все по-често виждахме кости, скелети и черепи, но вече не така добре оглозгани, та по тях още висеше полуизсъхнало и полугнило месо. Най-сетне стигнахме до малко плато, където земята беше почти равна с изключение на една пукнатина, която представляваше началото на дълбока долина. Подкарахме конете си натам с намерение да я пресечем, но изведнъж дръпнахме юздите и извикахме от ужас. Точно пред нас, почти под самите крака на конете, се разкри гледка, която ни накара да изтръпнем. Черепи, кости от разни части на човешкото тяло, почти цели трупове, започнали да се разлагат, примесени с дрехи и коса, гниеха в един зловонен куп, около който тревата растеше буйно. Всичко това издаваше отвратителната смрад като от умрял кон и тук кучетата се угощаваха, когато нашето ненавременно пристигане ги смути…

… Разгледахме купа скелети и черепи пред нас и забелязахме, че те всички бяха малки и че останките от облекло, примесени с тях и разхвърляни наоколо, бяха все от женска премяна. Следователно това бяха трупове само на жени и девойки. Без да слизам от седлото си, аз преброих около 100 черепа, като не смятах онези, скрити под страхотната грамада, нито другите, разпръснати надлъж и шир из нивята. Почти всички черепи бяха разделени от труповете, което показваше, че тези жени са били обезглавени…

Слязохме в града.

Като стигнахме до мястото, където се слизаше на главната улица, хората, които се бяха събрали около нас, ни посочиха куп овъглени кости. Тук турците направили несполучлив опит да изгорят телата.

Малко по-нататък ние се натъкнахме на зрелище, което ни изпълни със състрадание и ужас. Това беше скелетът на младо, не повече от 15-годишно момиче, проснат край пътя и полузарит от развалините на паднала стена. Той беше още облечен в риза, краката му обути в чорапи без ходила, а малките боси стъпала бяха напълно запазили формата си, защото месото по тях беше изсъхнало, вместо да изгние. На черепа личеше голяма зинала рана, а буйната му, почти метър дълга кестенява коса се валяше в праха. За забелязване е, че всички женски скелети, които намирахме тука, бяха облечени само в ризи и очевидно това бедно дете също е било съблечено, за да бъде претърсено за пари и нанизи, а после обезчестено и убито. Говорихме с много жени, които бяха преминали през всички степени на изпитанието освен последната, и разбрахме, че се е постъпвало по следния начин: улавяли жената, внимателно я събличали по риза, като слагали настрана по-хубавите дрехи, нанизите и ценностите, които намирали по нея, после всеки, който поискал, можел да я обезчести, а последният я убивал или не — според както му хрумнело.

При следната къща един мъж ни спря, за да ни покаже мястото, където било изгорено живо сляпото му братче и където той намерил овъглените му кости. Грубият корав мъж седна и зарида като дете…

От другата страна на пътя един до друг лежаха, полузатрупани с камъни, скелетите на две деца, на чиито малки черепи зееха страшни рани от сабя… Изобщо броят на убитите деца в тази касапница е огромен. Често те са били нанизвани на щикове и очевидци разказваха как малки бебета били разнасяни, нанизани така. Причината е проста. Когато един мохамеданин убие известен брой неверници, мястото му в рая е осигурено, каквито и грехове да е имал. Мохамед вероятно е имал предвид само въоръжени мъже, но простият мюсюлманин взема повелята му в по-широк смисъл и включва също жените и децата. В Батак, за да увеличат броя на жертвите си, башибозуците разпаряли утробите на бременните жени и убивали неродените им деца. Като приближихме до центъра на града, броят на костите, скелетите и черепите се увеличи. Нямаше къща, под чиито развалини да не съзряхме човешки останки, и цялата улица беше осеяна с тях. Пред много порти жени сновяха напред-назад и нареждаха с плачевен глас погребалния си напев. Една от тях ме улови за ръка и ме заведе между стените, където в един ъгъл, полузатрупани от камъни и мазилка, лежаха останките на друго младо момиче, чиято коса се бе проточила между камъните и праха. Обезумяла от отчаяние, майката пищеше и удряше главата си о стената. Можах само да се извърна и да си изляза с наболяло сърце, като я оставих сама с нейния скелет.

Няколко стъпки по-нататък, на стъпалата пред една врата, седеше друга жена, клатеше се и стенеше най-сърцераздирателно. Тя скубеше коси, вперила поглед в скута си, където лежаха три малки черепчета, на които още стърчеше коса. По какво чудо се беше спасила майката, когато децата бяха изклани? Кой можеше да каже това?…

Приближаваме вече до черковата и училището. Земята е застлана със скелети, по които висят дрипи и парчета разложено месо. Въздухът е пропит от зловоние, което се засилва на всяка крачка. Започва да става страшно. Училището е от едната страна на пътя, черковата — от другата. Училищната сграда, ако се съди по останалите стърчащи стени, е представлявала хубаво голямо здание, което можело да побере 200 до 300 деца. Под камъните и сметта, които покриват пода на височина от няколко стъпки, лежат костите и пепелта на 200 жени и деца, изгорели живи между четирите стени. До училищната сграда има голяма плитка яма. Две седмици след клането тук били погребани стотина трупа, но кучетата ги отрили наполовина, водата нахлула в трапа и сега той представлява ужасна зловонна яма, в която човешки тела плуват или лежат полуоткрити в калта.

Недалече оттук, на брега на малкия поток, който тече през селото, има стругарница. Вирът под нея е пълен с мъртви тела, които плуват във водата. По едно време бреговете на това поточе били буквално покрити с трупове на мъже, жени, девойки и деца, които се разлагали там на слънцето и били глозгани от кучетата. Но небето се смилило над тях и изпратило пороен дъжд. Малкият поток прелял и отнесъл телата далече, на 50 км разстояние, като ги разпилял по тревистите си брегове. Влякъл ги той през тесни проходи и тъмни дефилета, под шубраки и сенчести гори, чак до Пещера и Пазарджик.

Влязохме в черковния двор, но тук зловонието беше така непоносимо, че стана невъзможно да продължим. Трябваше да държим под носа си шепа тютюн, докато продължавахме разследванията си.

Църквата не беше много голяма и беше заградена с нисък каменен зид, който включваше малко гробище — в размер от 50 на около 75 метра. Отначало не забелязахме нищо особено и вонята бе така силна, че не ни се искаше да се оглеждаме. Но ние видяхме, че мястото е затрупано с камъни и смет на височина от пет до шест стъпки над нивото на улицата. При по-внимателно разглеждане обаче открихме, че това, което ни се стори куп камъни и смет е всъщност огромен куп от човешки тела, покрит с тънък пласт камъни. Цялото гробище бе затрупано с тях на височина 3–4 стъпки и оттук се носеше страхотната смрад. Няколко седмици след клането дошла заповед да се погребат умрелите. Но по това време зловонието било толкова голямо, че станало невъзможно да се изпълни заповедта или дори да се стои близо до селото. Хората, изпратени да извършат работата, се задоволили с погребването на няколко тела, хвърлили малко пръст върху другите, там, където са били, а тук, в църковния двор, се опитали да покрият този огромен куп от гниещи тела, като нахвърлили камъни и смет през оградата, без да се осмелят да влязат вътре. Те бяха успели само отчасти. Кучетата се бяха заловили за работа след тях и сега от тази чудовищна братска могила можеха да се видят изхвръкнали в ужасна бъркотия безброй ръце и крака. Чухме, че 3000 души лежат само в този малък черковен двор, и това можеше да се повярва. Гледката беше страхотна — гледка, която остава да преследва човека цял живот. В тази гниеща маса се виждаха малки къдрави главички, притиснати с камъни; стъпалца, дълги колкото един малък пръст, по които месото беше изсъхнало от силната жега, преди да е успяло да се разложи; малки детски ръчици се протягаха, като че ли молеха за помощ; пеленачета, които бяха умрели, удивени от блясъка на сабите и червените ръце на свирепооките мъже, които са ги размахвали; деца, умрели с писък от уплаха и ужас на уста; млади девойки, умрели с плач и ридание, молещи за милост; майки, умрели като са се опитвали с телата си да запазят своите рожби — всички лежаха там заедно и гниеха в тази потресающа грамада. Сега те вече мълчат. Няма нито сълзи, нито викове, нито плач, нито писъци от ужас, нито молби за милост. Жътвата гние по полето, а жътварите гният тук, в църковното гробище.

Надникнахме в църквата, която беше опушена от изгарянето на дървените части, но не беше разрушена, нито дори много повредена. Това беше ниска постройка, с прихлупен покрив, подпрян от тежки неправилни сводове, която ни се стори едва ли достатъчно висока, за да побере един снажен мъж. Онова, което видяхме там, беше така ужасно, че човек не можеше да спре погледа си повече от един миг.

Огромен куп тела бяха наполовина изгорени там и овъглените и почернели останки изпълваха църквата до средата на надвесилите се ниски сводове, като ги правеха още по-ниски и тъмни. Те бяха стигнали до такова отвратително състояние на разложение, че отблъсваха погледа. Никога не бих могъл да си представя нещо по-потресающо.

Всички се извърнахме погнусени и замаяни и като се олюлявахме, излязохме от страшната зловонна сграда, радостни да се озовем отново на улицата. Обходихме мястото и видяхме същата гледка да се повтаря сто пъти. Човешки скелети, по които още висеше облекло и месо, гниеха на купища; женски черепи, чиито коси се влачеха из пепелищата; детски кости, разпилени навред. Тук ни показват къща, в която двадесет души били изгорени живи; по-нататък — друга, където десетина момичета намерили убежище, за да бъдат изклани всички, както свидетелстват техните кости. Навред ужаси, ужаси и само ужаси!…

Преситен съм от ужаси!… — свършва Макгахан. — Няма вече нищо казано за турците досега, което да не вярвам; нищо, което може да се каже за тях — да ми се струва невероятно. Изглежда, че при зверствата има граници, отвъд които всякакви сравнение, пресмятания и изчисления са немислими. Тези граници турците отдавна преминаха и човек не може да следи по-нататък. Планини от чудовищни факти заприщват пътя ви, спират погледа и отнемат желанието да вървите по-далече. Струва ви се излишно да продължавате измерването на тези планини и да решавате дали са няколко стъпки по-високи или по-ниски, и вие нямате никакво желание да търсите къртичини между тях.

Чувствате, че е време да се върнете назад, че сте видели достатъчно.“

XXX

Апотеоз

1. „Радецки“

През май Батак е представлявал вече една спокойна грамада от човешки трупове и развалини.

Бесни кучета са се борили с настъпващата лятна жега, която изсмуквала тяхната богата плячка от човешка мърша току под самите им муцуни, за да пълни въздуха с отровен смрад.

Освен тях само белоглави орли, жители на доспатските върхове, се осмелявали да надникнат в това страшно място. Те се спускали и кацали върху грамадите щръкнали и обелени скелети, като ги мислели за гора.

Всичко изглеждало така на 17 май, когато в хубава слънчева утрин по тихите води на белия Дунав един пътнически параход под австрийски флаг спокойно плуваше край българския бряг от Ряхово за Лом паланка.

Този параход носеше име „Радецки“.

По обед, когато комендантът на парахода прекосяваше с широки крачки кувертата, съдържателят на параходния ресторант Алоис Махт изскокна от коридора на втора класа, изпречи се на пътя му и се наведе доверително над неговото ухо.

— Тук става нещо! — разтреперано прошепна той. — Пасажерите от втора класа до един имат револвери!…

Капитан Енглендер размени своя поглед с неговия въпросителен, пълен с недоумение и уплаха.

— Повикай тук контрольор Капора! — заповяда той.

Махт се отдалечи с пъргави стъпки, които не позволяваха да се забележи неговото ранно затлъстяване.

Когато Капора се яви на кувертата не по-малко разтревожен, Алоис Махт го следваше по петите.

— Пътниците във втора класа са се показали пред господин Махт въоръжени с револвери — започна капитан Енглендер.

— Не мога да разбера какво означава това! — развълнувано отвърна контрольор Капора. — Това са същите добри хора, облечени в дрехи на скромни български градинари, които се качиха на парахода, едни в Зимнич, други в Турну Мъгуреле, трети в Корабие. Техните билети са издадени за Кладово, Сърбия… и сандъците, които са обявили като пълни с работни сечива, са надписани за същото пристанище.

В Бекет наистина се качиха много повече пътници, отколкото всеки друг път. По техните билети наброих 45 души български градинари, които много бързат за Кладово. Своето събиране в нашия параход те ми обясниха с голямото закъснение на турския пътнически транспорт.

При това само двама пътника в Гюргево и двама в Бекет се качиха на парахода въоръжени, но те без всякаква съпротива предадоха оръжието си в ресторанта, за да се съхранява на определеното място. Прочее, недоумявам какво може да означава видяното от господин Махт!

— Да вървим и видим с очите си какво става! — каза комендант Енглендер, като тръгна напред, поприведе се и мина през вратата на втора класа.

Това влизане за преглед на едни непознати чуждестранни пасажери, което бе едно встъпване в обикновените задължения на капитан Дагоберт Енглендер, в този миг за него бе влизане в историята.

Нему и наум не идеше, че му е било съдено да стане отговорно лице в едно събитие, което ще се нареди между най-покъртителните на света.

Когато отвори вратата на помещението, което побираше пътниците от втора класа, капитан Енглендер се сблъска с едно лице, облечено в чудновата униформа, със зелени ширити на гърдите, с военна шапка на глава, с пушка на рамо, с щик, затъкнат на пушката, с гол нож, запасан на кръста, с револвер в ръка и с огън в очи — оръжие, което изглеждаше много по-опасно от това в ръката му.

Додето комендант Енглендер да отвори уста и запита: „Какво означава това?“ — зад униформения и въоръжен до зъби човек в полутъмната вътрешност на камарата пред неговите очи се представи една невероятна гледка. Двайсетина мъже, които се бяха качили на парахода от Турну Мъгуреле и Корабие под скромната външност на български градинари, се бяха натрупали около една маса, върху която бяха разбъркани купища дрехи и проблясваха металически части на оръжия. Тяхното струпване приличаше на вихрушка. Скромните им, изнурени от работа лица, които ги уподобяваха на усърдни труженици на земята, се бяха разгорели в истински земни стихии. Простите им облекла се захвърляха по всички посоки като при буря и заменяха с униформи като тази, която носеше въоръженият мъж, застанал при вратата. Босите им нозе се намотаваха в навои и увиваха в черни върви. На буйните им глави се натъкваха калпаци с металически лъвове на чело. Оръжията летяха от ръка на ръка, додето блясваха върху някое рамо или се усучеха около някой кръст.

Това странно превращение на скромните градинари в униформени и въоръжени мъже изглеждаше, че ще свърши пред очите на капитан Енглендер, преди той да успее да извика, за да му попречи.

— Какво става тук? — най-сетне се провикна той с глас, в който трепереше не толкова гняв, колкото уплаха. Ръката му, която неволно се бе протегнала към въоръжените мъже, потрепера. — На парахода има правило всеки да си даде оръжието на съхранение! Вие трябва да се подчините на това общо правило!

Неуспял още да свали ръката си, капитан Енглендер се видя заобиколен от въстаниците, които с една ръка закопчаваха униформите си, а с другата насочиха револверите си срещу гърдите му.

Този, който бе заварил на вратата, пръв насочи револвера си срещу сърцето му и бързо заговори на чист немски език:

— Господин капитане, ние сме тук над 200 души български въстаници. Параходът е вече в наши ръце и вие бездруго трябва да се подчините на нашата власт!

„В същата минута — пише в спомените си по-късно капитан Енглендер — на кувертата над главите ни се повдигна един шум толкова силен, като че ли преминаваше през парахода един ескадрон конница.“

Тези, които го заобикаляха с насочени в гърдите му револвери, повдигнаха заедно с него глави и се ослушаха.

— Да идем горе! — каза първият въстаник. — Господин капитане, заповядайте с нас при нашия войвода!

Когато се изкачи отново на кувертата, следван по петите от въстаниците, които го бяха обсадили долу и сега тичаха подир него с револвери, насочени в гърба му, запитан Енглендер помисли, че не е било същото място, през което бе минал само преди минутка, влизайки във вратата на втора класа. Сега то бе изпълнено с тълпи от мъже, облечени в униформата на тия, които го бяха пленили долу. Те тичаха с оръжията си в ръка насам и нататък, като оставяха щиковете им да бляскат подобно светкавици на силното обедно слънце. Други, необлечени още и невъоръжени, хвърляха на кувертата големи сандъци, които бяха предали и вписали в параходните книги като пълни с работни сечива, предназначени да бъдат разтоварени в Кладово. Те ги трошеха, но с такава бързина, че от ръцете им пръскаше кръв.

Вътрешността на сандъците се изпразваше с не по-малка бързина, като навън изхвръкваха ръкави и крачоли на униформи, калпаци, револвери, пушки, саби и ножове, поемани от нетърпеливи ръце, прехвърляни на други, навличани, закопчавани, запасвани, втъквани в колани и кобури, след което се понисаха към най-гъстата тълпа на облечените вече и въоръжени въстаници.

Когато капитан Енглендер биде поведен през тази гъста тълпа, пред очите му се представи още една по-тревожна сцена, която в този миг се разиграваше върху свободното място между котела на машината и салона на първа класа. Той съгледа своя помощник II капитан Катерино Дойми, далматинец, закован като с гвоздей за стената до затворената врата на първокласния салон с няколко байонети, насочени към гърдите му. Двайсетина пушки го мереха на разстояние от няколко крачки.

Един снажен и представителен мъж в богата униформа от сиво сукно, със зелени ширити, прекръстосани върху гърдите, със златни галони на ръкавите и яката, с шпори на ботушите, с калпак от астраган с отсечено дъно и златен лъв на чело, с едната си ръка му подаваше някакво писмо, а с другата държеше револвер, опрян на гърдите му.

Бледен като смъртник, прикован на стената от байонетите, капитан Катерино Дойми събра дъх в гърдите си и с усилие отговори на славянина, който по всичко личеше, че е войвода на българските въстаници, на своя роден далматински език:

— Без разпорежданията на моя комендант аз не съм в състояние да изпълня нито едно ваше разпореждане!

— А кой е твоят комендант? Къде се намира той?… — рязко и нетърпеливо запита високият мъж в бляскавата и богата униформа.

— Трябва по този час да се намира в кабинета си — отвърна капитан Дойман, като възви глава да погледне наляво, където се намираше кабината на комендант Енглендер, но остана вцепенен в това положение. Вратата на комендантската кабина бе изкъртена и изхвърлена настрани, а вътрешността й зееше празна, зловеща и почерняла, като че ли през нея бяха минали не бунтовници, а пожар.

В това време той съгледа своя комендант Енглендер, заобиколен от група въстаници, които държеха револверите си насочени в гърба му. От уплаха той го посочи с крак.

Капитанът за един миг биде обиколен от всички страни с насочени към гърдите му пистолети, пушки и байонети.

— Имам чест да се представя — проговори немецът, твърде много изненадан и огорчен от това, което виждаше да се разиграва пред неговите очи върху палубата на поверения му параход. — Дагоберт Енглендер, капитан на парахода „Радецки“.

— Имам чест да се представя! — рязко отвърна мъжът в бляскава военна униформа и трикольорен ешарп през гърди, като мушна писмото в ръката му и опря револвера си в гърдите му. — Христо Ботев, бивш публицист, сега български войвода. Предлагам ви да се подчините и изпълнявате моите заповеди — в противен случай ще бъдете безпощадно застрелян!…

— Прочетете най-напред нашия манифест! — заповяда той. Немецът повдигна манифеста на българските въстаници пред очи, но тъй като буквите играеха огнени и разкривени по цялата повърхност на листа, от думите, написани на френски език, той можа да свърже горе-долу следния текст:

„Господин капитане,

господа пътници,

Имам чест да ви заявя, че в този параход се намират български въстаници, на които аз имам чест да бъда воевода.

С цената на нашия добитък и нашите работни оръдия, с нашите големи усилия и с жъртвите на нашите блага, най-сетне с всичко най-скъпо на този свят — ние приготвихме (без знание и против преследванието на властите в страната, чиято неутралност сме зачитали) това, което ни беше необходимо нужно, за да се притечем на помощ на нашите братя въстаници, които тъй храбро се бият под българския лев за свободата и независимостта на нашето мило отечество — България.

Молим господа пътниците да не се тревожат и да останат спокойни. Колкото за Вас, г-н капитане, аз имам трудната обязаност да Ви поканя да отстъпите парахода на мое разположение, догде излезем на брега, като в същото време Ви заявявам, че Вашето и най-малко упорство ще ме тури в печалната необходимост да употребя сила и против волята си да отмъстя за гнусната случка на параход «Германия»[53] в 1867 г.

И в двата случай нашият боеви вик е този:

Да живее България!

Да живее Франц Йосиф!

Да живее Андраши!

Да живее християнска Европа!

1876, май 17, на парахода.

Войвода: Х. Ботйов“

2. Решението

— Какво искате най-сетне от мен?…

Този вик, пълен с уплаха, се изтръгна из гърдите на капитан Енглендер. Към тия гърди бяха насочени като таралежови бодли двадесетина щикове, пушки и толкова револвери на нетърпеливи и силно развълнувани въстаници. Войводата продължаваше да държи своя револвер, опрян върху сърцето му.

— Какво е това отнасяне? Мисля, че не съм между разбойници!…

— Какво искаме ли? — отвърна войводата. — Немедленото ви съгласие да спрете парахода на български бряг, и то на това място, което аз ще ви посоча!

— Но какво си мислите?… Съм ли аз в състояние да се съглася с едно такова ваше разпореждане! — запротестира капитан Енглендер. Побледнелите му страни се зачервиха от напрежение.

Високият въстаник, който го бе заговорил на матерния му език и с револвер, опрян в гърба му, го бе последвал на палубата, заговори отново:

— От вас се изисква да стоварите всички български въстаници, които се намират в парахода, на един пункт, наречен Козлодуй, или по-право малко по-нагоре от това селище, между турското беклеме и едно черкезко село.

— Това аз не мога да направя! — викна ужасен капитан Енглендер. — Но ако искате, аз мога да ви предложа да слезете на срещуположната страна — на румънския бряг, където се товарят гемии. С тези гемии и с техните лодки ще можете да се прехвърлите на желаното от вас място.

— Не там, а в Козлодуй! — викнаха двайсетина въстаници, които го обкръжаваха и държеха оръжията си насочени към гърдите му.

— Тогава аз ви предлагам, без да спираме някъде, да ви заведа на някое пристанище, например в Радуевац! — с последни сили извика капитан Енглендер. Неговото извикване приличаше на оня дъх, който си поема удавникът, съборен от бурята в морската бездна. При поемането на този дъх той чу и нея — бурята, която искаше да причини неговата гибел. Нейният глас беше раздразнен до побесняване, като че ли неговото слабо тяло беше пречка на стихиите.

— Тогава, без да спирам, да ви заведа и стоваря, където поискате, на румънския бряг! — с всички сили проговори той, като че ли да надвие фаталността, която виснеше над неговата последна дума.

В този миг високият въстаник, който говореше немски език и го бе довел на палубата под въоръжен конвой, щракна спусъка на револвера си и го опря на дясното му сляпо око.

— Решавайте! — викна той, почервенял от гняв. — Ние пожертвахме за отечеството си своя живот! Много хора имаме да убиваме! Един повече или по-малко, това за нас нищо не значи!

В този миг опитното ухо на капитан Енглендер долови отслабването вървежа на машината. Параходът бе срещу течението на реката. Зад него надълго се простираха плитчините и пясъците на ниския бряг, а засядането на „Радецки“ в тях неминуемо и катастрофално бе въпрос на минути.

Той вдигна очи ужасен и съгледа в помещението на кормчията Хасдел застаналия при самото кормило български въстаник. Това бе един поп с черна голяма брада, с черен висок калпак, който напомняше попска калимавка, с кръст на челото. Този поп изглеждаше да се взира с мрачен и решителен поглед напред, където вероятно диреше с очи между турското беклеме и черкезкото селище онова „по-горно“ място, за което ставаше дума, при селото Козлодуй.

Ако „Радецки“ не заседнеше назад в плитчините и пясъците на ниския бряг, то щеше да му се случи най-лошото. Направляван от мрачния и унесен поп към брега, той щеше да се блъска в непознатото речно дъно и потъне заедно с всичките свои пасажери.

— Добре, съгласен съм! — извика с всички сили капитанът, сега толкова бързо, колкото дълго бе упорствал на своя отказ. — Ще ви отведа до Козлодуй и ще ви стоваря, където ми посочите, но само за вас собствен интерес искам да се подчинявате на моите заповеди и аз сам да водя командата на парахода, както съм командвал досега!

Щом каза това, войводата свали револвера си от гърдите му и всички оръжия, насочени срещу него, бидоха свалени долу. Високият въстаник, който му говореше на матерния език, с револвер в ръка го повлече на капитанския мост. Там той го остави, изпъна се по войнишки и застана зад него на пост.

— Аз ще ви посоча мястото, на което ще спрете! — каза той предупредително и сериозно. — Понеже тук Дунавът е плитък, то вие с най-голяма осторожност трябва да следите за хода на парахода. В случай че параходът заседне на пясък, то вие ще бъдете незабавно застрелян!…

В това време и войводата Христо Ботев тичешком се изкачи на капитанския мост. В ръката му блестеше гола сабя. Капитан Енглендер веднага се обърна към него:

— Необходимо е — каза той — да пуснем машината с най-голяма бързина, защото има опасност да бъдем настигнати от един военен турски параход, който носи на борда си войници и който ние оставихме в Силистра. В същото време при по-бърз ход няма опасност да се ударим някъде на пясък. Моля ви също да разпоредите, щото вашите момчета да затулят оръжията си и да не бляскат с тях по палубата, защото, ако турските брегови стражи забележат това, могат да ни устроят големи препятствия при дебаркирането, ако и не му съвършено попречат. Наредете, щото по борда да не тичат толкова униформи, а от своя страна и аз ще заповядам на моите моряци да обтегнат тентата над парахода и да опънат страничните платна.

Капитан Енглендер внезапно млъкна. Той бе изненадан. Христо Ботев бе грабнал ръката му.

Десницата му увисна като стопена от железните пръсти на този сърдечен човек, който бе намерил един безмълвен израз — ръкостискането, — за да му благодари.

4. Знамето

Додето войводата тичаше по палубата и разпореждаше своите юнаци, додето тентата над парахода й страничните платна се опъваха при задружната работа на матроси и въстаници, додето щиковете се обръщаха надолу към краката, за да не бляскат, а униформите се криеха зад опънатите странични платна, капитан Енглендер съгледа в помещението на кормчията същия онзи мрачен поп, който с ръмжение бе отстъпил параходното кормило в опитните ръце на машиниста Хасдел. Сега той приковаваше върху една греда на капитанския мост голямо българско знаме от зелен копринен плат, обшито със сърмени реси и пискюли. В средата на това знаме блестеше един разярен златен лъв.

Такова знаме, издигнато на австроунгарски параход и бляснало със златния си лъв на слънчевите лъчи, можеше да обърне внимание и да бъде забелязано от всички турски постове по брега.

Войводата Христо Ботев обаче се намираше долу на палубата, затрупан от своите момчета, които, възбудени от приближаването на Козлодуй, го бяха наобиколили, като искаха — едни да им се нагласят торбите с хляб, а други да им се опитат оръжията.

Що се отнасяше до мрачните и подозрителни погледи, които попът хвърляше към негова страна, като че ли внимателно следеше всяка негова команда, те не бяха в състояние да го окуражат и го накарат да заговори направо с него.

— Можете ли да кажете на вашия съотечественик — обърна се той към високия въстаник, който с револвер в ръка не се отлъчваше нито крачка от него и постоянно се намираше зад гърба му — да свали знамето от капитанския мост? Тъй като аз не зная вашия роден език, не мога да му обясня, че такова бляскаво знаме, непринадлежащо на Австро-унгарската империя, веднага може да обърне вниманието на пограничните турски постове.

— Моят съотечественик добре разбира вашия език и говори отлично немски — отвърна високият въстаник, — затуй издайте заповедта си направо нему! Аз не мога да искам от него, щото той да свали българското свещено знаме, под което отиваме да мрем!…

Капитан Енглендер помисли за миг върху неговите думи, но после решително приближи мрачния въстаник, който досега неотлъчно бе следил неговите разпореждания.

— Искам да ви подаря — любезно започна той — един от шарените пръти, които имаме за мерене на водата, тъй като виждам, че вие се нуждаете от дръжка за вашето знаме. Вие не можете да го носите в ръце, а както ви е известно, скоро ви предстои да слезете на брега. За да го приковете на пръта, ще наредя да ви се дадат незабавно няколко гвоздеи и необходимия чук.

Попът въстаник го погледна подозрително изпод свъсените си вежди, погледна и знамето, което заковаваше на гредата на капитанския мост. То вече се развяваше тържествено над парахода, поздравлявайки българския бряг. И се поколеба. Но когато видя австрийски матроси да носят хубавия шарен прът, с който измерваха дълбочината на водата, гвоздеите и чука, с които искаха да му помогнат да прикове свещеното знаме на тази дръжка, с която щеше да бъде понесено над злощастното и мило отечество заради неговото освобождение, очите му се наляха със сълзи. Той откачи знамето от гредата на командния мост и слезе долу да го приковава.

И тъй поп Сава Катрафилов слезе на палубата да приготви знамето за дълъг път — от Козлодуйския бряг из лъкатушните мракове на злочестата въстанала родина. Това знаме като една пътеводна звезда щеше да трепка и блещука пред четата кой знае докъде, кой знай докога…

Светло като искра, вълнуващо като надежда — дали ще бъде несигурно като двете? Повлякло подир себе си двеста души предани поклонници, устремени подир него по угорнините и удолнините, които чертаят пътя на идеала, тази подвижна вещ, меняща постоянно своето място, меняваща облика, светлината си, своята податливост на сбратимяване и своята отчужденост от поклонниците си, отрупвана с любов, ала и отблъсвана по тъмната на съдбата промисъл, щеше да ги води и накъде ли щеше да ги изведе?…

Когато зеленото знаме биде заковано на шарената дръжка, войводата Христо Ботев го вдигна в ръка. Той изглеждаше величествен под него в своята блестяща униформа — късо палто и панталони от сиво сукно със златни и зелени ширити по гърдите, яката, ръкавите и ръбовете, високи ботуши, астраганена шапка със златен лъв на челото, сабя, револвер, бинокъл, рог и препасан най-отгоре разкошен трикольорен ешарп с дълги краища до бедрото му. Въстаниците се събраха на палубата и построени в две редици, застанаха мирно пред него.

— Братя!… — прогърмя тържествено над главите им силният глас на войводата. — Нека се знае от всички, че ние отиваме в мила България на помощ на своите въстанали братя, които в този час храбро се бият с петвековния наш враг и ни очакват с отворени обятия! Българският централен революционен комитет мен избра да бъда ваш войвода. Приемате ли ме?

— Приемаме! Приемаме!… — извикаха гръмогласно и двете строени редици. — Да живее нашият славен войвода Христо Ботев!

— Благодаря ви за тази чест, която за мене е най-голямата на света! — развълнувано отвърна войводата. — Още тук, пред вас, посочвам за свой заместник Никола Войновски от Габрово, завършил военното училище в Одеса, тази година произведен в чин офицер от руската войска.

— Да живее Никола Войновски! — отговориха въстаниците.

— Никола Куруто! — викна Христо Ботев.

От първата редица се отдели един въстаник, който, облечен във въстаническата си униформа, изглеждаше сух и дребен пред снажния свой войвода. Когато обаче видя хубавото знаме да се протяга към ръката му, той възсия и цял се уголеми, като че ли се повдигна на криле.

— Предавам в твоите ръце това свещено знаме! — викна войводата Христо Ботев. — Целуни го и го дръж тъй, щото и умрял да бъдеш, пак врагът да не може да го изтръгне от ръцете ти!

Въстаниците от двете редици отложиха ниско черните си калпаци и с очи просълзени, развълнувани, викнаха гръмогласно:

— Да живее нашето знаме!

Матросите на пленения параход, застанали като прости зрители на борда, отложиха също своите шапки в знак на уважение и поздрав.

Поздравляваше знамето и капитан Енглендер, застанал на капитанския мост.

Поздравляваше го зад него просълзен като дете и високият въстаник, който все още държеше револвера си в ръка.

В това време той съгледа някакво малко островче да се люлее в далечината, като че ли изникнало из водите на Дунава, обърна се, заоглежда брега и се провикна със силен глас:

— Това островче е Копаница!… Внимавайте, господин капитане, ние сме вече пред Козлодуй!

4. Козлодуйски бряг

Капитан Дагоберт Енглендер е описал в своите спомени една сцена, която е нарекъл възвишена.

Такава сцена е представлявала цялата българска чета, разположена на живописни групи по хълмистата почва на голия козлодуйски бряг.

Мястото е било определено на око от него като 3–4 км югоизточно от село Козлодуй.

„Четата — пише капитан Енглендер — покри едно такова голямо пространство, щото дори и на мен се показваше много повече, отколкото тя беше в действителност.

Тогава се раздаде един глас. Всички паднаха на колене и останаха в такова положение… Много от тях целуваха земята, която беше тяхно свято отечество и която твърде скоро щеше да ги приеме в себе си…“

Навярно този е бил гласът на войводата Христо Ботев, който с револвер в лявата ръка, а в дясната с гола шашка, изправен пред построената в групи и отделения чета, е извикал със силен глас: „Скъпи другари, братя, в този миг на нас гледа цял свят! Нека покажем на всички как се мре за свобода!… А сега да се наведем и целунем земята, на която ще мрем!“

„Тогава се издигна попът — продължава капитан Енглендер, — хвана знамето и с друг един предмет, който държеше в дясната си ръка, благославяше, види се, поборниците за свободата. Мисля, че това беше кръст…“

Това бяха кръстът и сабята, с които поп Сава Катрафилов закълнаваше всеки един поборник. Неговата клетва бе: „Заклевам се да умра за отечеството си България!“

А словото му, последвало закълнаването, имаше следното поучително съдържание: „Никой от нас да не се отдалечава и отделя от дружината без позволението на войводата! Никой от нас да не престъпва дадените нему заповеди и точно да ги изпълнява! Никой от нас няма право да се кара с някого от дружината, нито пък да му казва нещо дори и ако бъде докачен с нещо от него. Никой от нас няма да повреди в нещо мирните селяни, били те българи или турци, без разлика на вяра и народност! Никой от нас няма да позволи да докачи някому честта или пък да граби имота му! В противен случай, който направи това, той нарушава дадената си клетва. Божието проклятие ще падне на главата му и за всичко това той ще претърпи позорно смъртно наказание. Ако има някой такъв между нас, той може още сега да излезе изпомежду ни и да си отиде, където очите му видят. Свободен е!…“

— Няма подобен измежду нас! — викнаха стотина гласове. — Ние сме излезли да се борим за свободата на отечество и народ, а не да разбойничестваме, обираме и грабим. Да живее Христо Ботев, нашият войвода!

А след туй в един глас всички добавиха:

— Ура, да живее България, ура, ура, ура!

„Ние, моряци и военни — пише капитан Енглендер, — които различаваме нациите, гдето знаят да викат «ура» и гдето не знаят, казахме изпомежду си: «Тези българи, ако и да са малко и още неизвестни, трябва да станат една силна нация!»“

Когато славният „Радецки“, претърпял такова изпитание, се отдръпна от брега, поправи кормилото си и отново влезе в своя курс, капитан Енглендер видя, че българските въстаници бяха тръгнали вече на походен марш из своята земя.

„Няколко българи — пише той — замахнаха на моите матроси, които ги поздравляваха. Изведнъж цялата група борещи се за свобода българи извика:

Да живее Франц Йосиф!

Да живее Андраши!

Да живей капитанът!

Аз слушах, тези «ура» с отложена шапка и като чух своето име, произнесено заедно с толкова други високи имена, нещо, което никога не е ставало през живота ми, благодарих, като извиках в отговор:

— На добър час!… — и размахах три пъти фуражката си, което всеки път се придружаваше с «ура» от моите хора.

След това видяхме как българите се изкачваха все по-нависоко, отгдето се изгубиха от погледите ни в полето.“

5. Козлодуй

На 3–4 км югоизточно от мястото, познато в най-новата българска история под името „Козлодуйски бряг“, имаше едно не твърде голямо блато, с вода гъста и зеленикавокафена. В нея бяха измирали хиляди зародиши на растителното богатство. Неговото зловоние бе убивало ония прекрасни и бързи създания на природата със сребърни люспи и тънки хриле, които напролет стремително го изпълваха с прииждането на Дунава.

Ала и това блато-гробница не бе само̀. То си имаше едно селище, към което нямаше никаква заслуга освен тая, че когато лятно време водите на Дунава се изтеглюваха в своето корито, то организираше гъсти ята от комари, които на сиви облаци връхлитаха на селото и караха жителите му от заход слънце да палят огньове под стрехите и прозорците на своите къщи. По улиците те се движеха тичешком, подскачайки като кози. Малките момченца и момиченца пък си служеха със зелени клончета, които размахваха в ръце и непрестанно шибаха по краката си.

Това село си имаше нужда от риба, но не отиваше да си налови от Дунава. Когато му се доискаше прохлада, то не отиваше да дири течащата вода. То нямаше нужда да види свят и не отиваше да погледа чуждите кораби, които минаваха всеки ден нагоре и надолу по голямата плавателна река. Едни се плъзгаха леко по водите й, а други пореха същите води стремително с гърдите си.

Жителите му никога не тръгваха да пътуват и не си правеха лодки. На това място и на този къс земя повечето от тях бяха пришълци, които нямаха свое отечество. С малцината българи бе размесена една сбирщина от куцовласи, цигани и татари. В тази сбирщина едната племенна група не разбираше и не заучаваше езика на другата. Мразеше и презираше боговете й. Тъпчеше нейните права и закони.

Тази сбирщина населяваше 500 ниски едноетажни къщи, заобиколени от дворове, лишени от зеленина, без сянката на овощни дървета. Между тях българските къщи се отличаваха със своите лозници и зашумели чардаци като оазиси всред пустиня. Но и в техните дворове не се виждаха засадени цветя, какъвто е обичаят по къщите на всички български села. Стопаните на такъв двор можеха да бъдат взети от цигани и татари на око, а няколко невинни стръка цвете можеха да донесат на непредпазливия стопанин безброй беди.

Сбирщината, която населяваше тия 500 къщи при блатото, си имаше обаче един общ закон, който почиташе и пред който се прекланяха всички. Това бе правото на силния. По силата на този закон въоръжените с тънки филинтри, дълги пищови, ножове и боздугани татари негласно биваха признавани за господари, циганите за техни помощници и съуправници, власите за чужденци, които са добре дошли, когато търговията им върви добре и плащат добри подкупи и данъци, а българите, каквото и да плащаха, биваха считани за роби.

В това село никой не бе дирил други права и никой не бе мислил за свобода.

Тази дума бе неизвестна, тъй като нито веднъж не бе влизала в словаря на племенните групи.

Това село се наричаше Козлодуй.

Историята понякога си прави шеги, като записва такива селища в своите златни страници. Имената на Бутан, Липница, Раличе, Борован, Баница и други са останали неизвестни за света, додето Козлодуй ще се хвали и произнася с трепетно благоговение за всички времена.

А това станало, понеже неговото население, което не почитало друг авторитет освен тиранията, случайно се намерило на пътя на идеала. Тъй то се удостоило първо да погледне в очи нещо, което не познавало — свободата!

6. Около 2 часа след пладне на 17 май

Над Козлодуй виснеше вече такава лятна мараня, смесена с миризма на блато, че селяните предпочитаха да поудължат следобедното си време за почивка. Вратите и прозорците стояха добре затворени. По-куражлиите се изтягаха под сянката на своите стрехи и предпочитаха да не мислят за нищо. Всъщност те имаха да мислят само за полската си работа, на която се помайваха да отидат, защото тя нямаше да им убегне.

На тия зажумели под жегата, чужди един на друг жители на това село край блатото и нам не идеше, че върху тях наближава вече една друга участ, която също не можеше да им убегне. Участ, с каквато малцина люде биват удостоявани. Участта — от едни прости жители на Козлодуй, от една шарена човешка сбирщина, без език, без вяра, без друга грижа освен грижата за насъщния — да се наредят между великите жители на света.

И тъй селото по този час бе напечено от слънцето и пусто.

В татарската махала кучетата спяха под сянката на пътните врати с подгънати опашки. Само татарчето Харби Махмуд, с шарен пищов, увиснал на една верижчица като висулка, закачена на лилавия му пояс, се помайваше пред плевника на баща си. В този плевник преди час той бе затворил един бял жребец, докаран тази сутрин от Галиче. Сделката за жребеца бе извършил вместо Харби Махмуд шареният пищов, който висеше на корема му, затуй татарчето бе твърде доволно от него. То си припомни как голобрадият български селянин, който му бе до този час честит господар, милваше жребеца по шията, как чистеше ушите му с ръка и му говореше. Когато видя шарения пищов на Харби Махмуд, насочен срещу гърдите си, той изтърва ушите на своя любимец и зарева. Той продължаваше да реве, когато жребецът се отдалечаваше вече на гръб с новия си товар по един път, по който няма връщане. За своя глупав плач този селянин си изпроси едно бум-бум право в главата! Той се простря възнак върху зелената трева и мигом я обагри под себе си с голяма локва кръв. За всичко това татарчето бе толкова доволно, че се усмихна и потупа шарения пищов на корема си.

По едно време то хвърли поглед към двора на черковата, която българите с големи усилия бяха възобновили миналата пролет. Неговото внимание не бе привлечено нито от поправените черковни зидове, в които между мухлясалите камъни се червенееха по няколко реда нови тухли, нито от дървения гълъбарник, скован от стари дъски върху покрива. Лукавите раи бяха прикрили в него от погледа на правоверните мюсюлмани своето дървено клепало. Любопитните му погледи бидоха насочени към черковния хамбар, от който десетина черкези из околните села, добре познати както нему, тъй и на баща му Молла Махмуд, изнасяха царевица и я товареха на коли.

В това време обаче той зърна една пъстроцветна сянка да се изплъзва от пътната врата на хана, който се намираше на самия мегдан, отвъд черковния хамбар. Сърцето на Харби Махмуд трепна и примря в гърдите му. Това бе Магда, дъщерята на Йон Логофета, с шарен елек и златни нанизи на гърдите. Тя винаги се появяваше на мегдана по този час, когато учениците на проклетите раи излизаха от българското училище, което се намираше на същия мегдан, малко по-долу от хана на баща й. Заедно с децата излизаше от училището и младият даскал Младен Павлов, който от една година бе дошел да даскалува в Козлодуй. Даскал Младен тровеше с огнената отрова на ревността и омразата сърцето на Харби Махмуд.

Всеки път, когато Младен излизаше из училището, заобиколен от своите ученици, Магда Логофетова се виждаше пред вратата на хана, облечена в шарения си елек, с дълга копринена фуста, която дунавският вятър развяваше и лепеше по стройните й бедра. Златни нанизи блестяха на гърдите й.

За Харби Махмуд нямаше от Магда Логофетова по-хубава мома на света. Ако му кажеха: „Харби Махмуд, какво свети повече: Магда в хана на Йон Логофета или слънцето на небето?“ — той щеше да отговори: „Ако няма Магда и слънцето ще потъмнее тъй, като че ли никога не е светило…“

Но хубавата дъщеря на Йон Логофета никога не бе обръщала погледа на винените си очи към татарчето.

— Ще ме погледнеш сега ти — извика Харби Махмуд, — като изкарам моя бял жребец на мегдана и го яхна пред очите ти! Ханът, в който ти си се родила, никога не е виждал конник, който може да се похвали с такъв хубав, чистокръвен бял жребец!

Той посегна да отвори вратата на плевника, хвана с разтреперана ръка юздата на белия жребец и го изкара навън. В този миг обаче из целия мегдан се разнесоха виковете и писукането на децата, които излизаха от училище.

7. Аллах, а не човекът определя следващия час

Харби Махмуд надникна зад сухите клони на плета. Магда Логофетова бе отишла твърде далеч от хана и продължаваше да върви под сянката на околните стрехи. Нейната хубост и шарената й премяна надвиваха и най-дълбоката сянка. Те личаха навсякъде. Веднага я забеляза и младият учител Младен Павлов, който, заобиколен от своите ученици, бе излязъл от училището. Той хвърли към Магда Логофетова бърз поглед, който затуленият зад плета Харби Махмуд улови като огнена стрела, забита право в сърцето му.

В това време обаче нещо се промени. Настъпи някаква суматоха сред децата. Раздвижи се селото. Такова раздвижване младият татарин не бе виждал дори и при най-силна буря. На синьото горещо небе не се виждаше никакво облаче. Листата по лозниците на българските къщи не трепваха от каквото и да е полъхване. Ала Харби Махмуд усети хиляди духала. Те нахлуваха от Дунава, нахлуваха стремително в цялото село…

Не след дълго от тази посока се зададоха причинителите на стихията. Това не бяха ветрове, а нападатели — мъже, тълпи разбойници, въоръжени с пушки, саби и револвери, които виреха и размахваха в ръце. Облеклото им бе еднакво, чуждоземно: тесни гащи и късо палто, украсено със зелени ширити върху гърдите. Предводителстваше ги висок зелен байрак със златен лъв, изписан в средата.

Тъй като тия въоръжени мъже идеха откъм Дунава, татарчето имаше основание да мисли, че те са нашественици, врагове на султана, и още това, че ако сам аллах не се намесеше в негова полза в този съдбоносен час, ще станат покорители на неговата земя.

То изтърва юздата на жребеца, хвана се за шарения пищов, който висеше на верижката, и се слегна зад плета.

В това време даскал Младен се впусна да тича срещу въоръжените мъже, които прииждаха под зеления байрак като вълни, готови да залеят цялото село. Лицето му се беше зачервило като огън, без да бъде уплашено. От очите му бяха избликнали сълзи, като когато човек плаче, ала устата му викаше и се смееше. Той грабна феса от главата си, разкъса го на парцали, хвърли ги на пътя и викна като полудял: „Да живее България!…“

Дъщерята на Йон Логофета — Магда — примря под сянката на една стряха и закри лицето си с ръце.

В това време Харби Махмуд се вдигна от плета, прибяга напред и се намери на пътя на въоръжената тълпа, която прииждаше като бурните напролет води на Дунава. Размахал ръце под зеления байрак и запял бунтовна песен, тази тълпа предвождаше вече козлодуйският даскал Младен Павлов.

Въпреки всичко, което се случваше, къщите продължаваха да стоят безмълвни и тихи, като заспали под жаркото слънце. Махалата на татарите приличаше, зад гърба на татарчето, на пустиня, каквато представляваше в този миг може би цялата империя на султана.

Само десетината черкези, които товареха царевица на коли от черковния хамбар, бяха подпрели пълните си чували върху ритлите и гледаха на въоръжените мъже. В същия миг и ония ги зърнаха в черковния двор.

— Дръжте обирниците! — развикаха се те. — Дръжте народните изедници!

Десетина пушки изпукаха наведнъж. Черкезите изтърваха пълните с царевица чували, които крепяха върху ритлите, и се натъркаляха под колите. Разпилените купчини зърна почервеняха, като че ли върху тях изведнъж нацъфтяха макове.

В същото време от вратата на хана няколко въоръжени мъже изкарваха навън Йон Логофета. Подир него излизаше впрегатният му добитък и тежките му товарни коли.

Като уплашени от гърмежите на мегдана, селските врати започнаха да се блъскат от всички страни. Власи, цигани, българи и татари, хванали децата си за ръце, подкарали жените пред себе си, с писъци и олелия бягаха към южния край на селото. Скоро обаче те се завърнаха с вайкане, като скубеха косите си. Селото било заобиколено и завардено на всички страни от такивато разбойници. Блъскането, което отново се разнесе из улиците, този път бе затръшване, заключване и стоварване на някакви тежести зад пътните врати.

Харби Махмуд отново остана сам. Това нищожество, тази земна прахолинка се видя загубена в общия ураган. Ако съвестта на единствения свидетел закипя в него и искаше да протестира, то безсилието на единствения защитник изпълни със сълзи на безпомощен гняв очите му. Не се ли бяха усетили тъй безпомощни и ония, които залостваха околните врати и ги затрупваха с камъни?

Къде бяха султановите армии, султановите многобройни паши, офицери, пехота, кавалерия? Къде му са заптийските пълчища, башибозушките орди, черкезките конници, татарските като гора ятагани, малоазийскйте боздугани, къде му са правоверните, многобройни като песъчинките в пустинята, къде му са ходжите да призовават от височината на минаретата благословените в Мохамеда? Къде му са дервишите, които, наклякали върху малките си килимчета пред джамиите или сред прахоляка на пътищата, се въртяха като въртележки и додето припаднат, викаха да се пролива кръв за правата вяра и да се изтребят до крак безверните кучета?…

Къде е била стената на сигурността, защитата на империята срещу възможната от север буря?… Кои са й били предните постове, съгледвачите, стражите? Нима всички тия длъжности са били предоставени от аллаха нему, на нищожния татарин Харби Махмуд?… Неговата ли слаба ръка трябваше да се повдигне и подаде сигнал за опасността, която е връхлетяла цялата империя?

За да се противопостави, това човече трябваше да усети в гърдите си силите на султановите армии. А имаше увесен на корема си само един шарен пищов.

Когато ръката му, която стискаше това смешно оръжие, неусетно се проточи напред, като едно копие, насочено срещу врага, той сам не знаеше как гръмна.

Пъстрата тълпа на нашествениците, в която се отличаваха късите палта с кръстосани гайтани на гърдите и черните калпаци с металически лъвове, се раздвижи. Задрънкаха оръжия, мечовете се грабнаха в ръцете като сопи. Пушките отскочиха от рамене, револверите засвяткаха като очи. Всичко това, каквото беше войска, се нахвърли върху Харби Махмуд, а каквото беше буря, загърмя да го събори.

Всяка буря си има светкавиците, а всяка светкавица гърмежите. Харби Махмуд почувства гърдите си разголени, а главата си непокрита. За един миг гърмежите изпълниха цялата негова вътрешност.

Харби Махмуд изтърва шарения си пищов и пухна по очи върху голата земя.

Белият жребец изцвили уплашено над главата му, но когато видя своя похитител неподвижен на земята, препусна радостно и свободно по мегдана.

— Я гледай ти, какъв хубав жребец имал кучият му син!… — извика един от множеството, който бе свалил пушката си. — Него ще дадем на войводата!

8. Какво представлява една пустиня

Христо Ботев поведе своята чета от село Козлодуй, през вътрешността на разбунтуваната родина, към въстанала Враца.

В ушите му още гърмяха ударите от затръшването на вратните в Козлодуй. Глухото стоварване на камъни и тежки предмети зад тия дъсчени и несигурни прегради показваше, че селските домове се превръщат в барикади. Срещу кого? Срещу българските юнаци.

Те бяха излезли от своя дом, за да пожертват живота си за тяхната свобода. А те, за да се защитят от тяхната саможертва, издигаха в домовете си барикади.

Когато няколко козлодуйски селяни бидоха хванати и насила доведени пред него, той се обърна към тях със следните слова:

— Братя! Нима не сте узнали още, че нашето отечество България цяло е обхванато от въстание и като един човек се е вдигнало на крак, за да се освободи от турско робство? Не сте ли чували тук, че Турция се разгромява и загива? Добре, простено да ви е! Може да не сте го чули. Малко сте били, прости сте били, останали сте за жалост глухи и слепи. Чуйте ме обаче сега и идете да разгласите навред из селото, за да чуят вашите братя и да не се боят от нас, а да отворят вратите си и да ни посрещнат с отворени обятия, защото ние сме тръгнали не да ги грабим и убиваме, а тях да освобождаваме от тежко турско робство!

Той почувства как собствените му думи са го изпълнили с огненото вълнение на братството и равенството с тия прости хора, за които бе дошъл да мре. Но те изслушаха неговата реч намръщено и забиха погледи в земята.

Додето коравите юнаци около него хълцаха от умиление и неговите очи се замъгляваха от сълзи, тия козлодуйски селяни повдигнаха главите си и отговориха безучастно:

— Не ви разбираме езика… Ние не знаеме български…

След което наведоха глави и веднага си отидоха.

Когато около 3 часа подир пладне тежкият въоръжен керван потегли от село Козлодуй към юг и се проточи на 1 км по шосето към Враца, с него бе тръгнал от селото с бунтовна песен на уста само един въстаник — козлодуйското даскалче Младен Павлов. Десетината колари, които караха тежко натоварени с оръжия и припаси коли, бяха злочестите собственици на колите и стопани на добитъка, реквизиран за обоза на четата. Те бяха насила извлечени от своите къщи, в които стояха скрити, едни по тъмните зимници, други в препълнените с покъщнина долапи, а когато им се каза да оседлаят конете си, да впрегнат воловете в колите си и да потеглят с четата към съседното село Бутан, тия добри стопани на Козлодуй се покориха на съдбата си като осъдени на смърт.

Земята, в която отиваха, бе чужда тям. Те никога не бяха я посещавали.

Преди да се качат на парахода „Радецки“, Никола Обретенов от Русчук, последният син на баба Тонка Обретенова, който носеше в бохчичка загънато знамето, което сега се развяваше над четата, собственоръчно избродирано и ушито от сестра му Петрана, а заедно с него и подвойдодата Георги Апостолов, който бе един от будителите на Враца, бяха казали, че българите ще ги посрещнат на дунавския бряг.

Христо Ботев бе потеглил вече начело на дългата колона по родна земя, тъй както бе мечтал:

… с байряк във ръка.

Под байряк лични юнаци

напети, в дрехи войнишки,

с левове златни на чело,

с иглянки пушки на рамо

и с саби-змии на кръста… —

ала навред царуваше знойно слънце и зловеща тишина. Пътищата бяха останали без пътници, полето без орачи и копачи, селата — заприличали на купчини спечена глина, неподвижно струпани по четирите посоки на хоризонта.

Лош знак е, когато една пустиня оживява. Защото тя оживява за буря, за някоя пагубна стихия, за тайфун. Още по-лош знак е, кога населена земя заприлича на пустиня. Защото такава земя, оглушала и онемяла, се спотайва. Тя се прилепва до сухата пръст, като че ли иска да се размеси с нея, потъва и се губи от погледа, който я търси, от съзнанието, което я извлича и зове, от сърцето, което пламенно очаква нейния отговор. Нейното прикриване е заговор. Опустяването й — предателство. Самият изглед на такава пустиня най-малкото е загуба, ако не погром!

Надлъж и шир около четата се простираше една картина, която не даваше никакъв признак на разбунтуване, нито даваше знак, че е близо до Враца, главен център на революцията.

„Братия — гласеше хвърковатото писмо на Стоян Заимов от 24 април, — първо и последно идем да ви кажем, отберете ни, че 11 май няма да мине без пукот на пушки в този окръг, да дойде сам Александър да ни каже, че трябва да се чака, няма да се слуша, отберете ни, ще се бунтуваме тогава!…“

А на 26 април друго писмо бе донесло дълго ожиданата вест:

„Братия във Влашко! Новината е голяма. От голяма важност. Бунтът пламна в Панагюрище. Бенковски и Волов се уловили: народът напада на правителството, избива чиновниците, разсипва правителството и ги изваждат. До днес бунтовниците казват да са до 6000 души. Един табор от 600 д. от София е отишел на бунта. Само 600 души са биле в Голяма София и тях са пратили там. Телеграфите и железниците са пречупени, пътищата са строго завардени от бунтовниците…“

Нийде обаче не се мяркаше жива душа по тия пътища. Привечер, когато придошлата река Бутан биде премината и четата влезе в село Бутан, от глухите улици наизлязоха няколко бабички, изправиха се на разтрепераните си нозе пред войводата Христо Ботев, поклониха му се до земята и заговориха в един глас:

Няма мъжете, баби, закараха ги на ангария…

Тези ли мъже бяха „нападнали правителството и избили чиновниците“?

Късно през нощта, когато четата потегли към село Борован — колята и конете наредени едни след други по средата на шосето, а четниците от двете им страни, — при една малка горичка вдясно целият керван биде изненадан от бърза стрелба. Скоро стрелбата се повтори и потрети. Няколко конници от кервана се втурнаха да преследват невидимите в тъмната гора нападатели. Обиколиха всички пътеки, отнесоха запалени факли между дърветата, обаче никъде не се откри затуленият враг.

Когато керванът отново потегли на път, късно подир полунощ, върху него се дадоха нови пушечни залпове, този път от лявата му страна.

— Тъй ли са завардени „строго“ всички пътища от въстаниците? — провикна се възмутено Христо Ботев. Едва сега той бе започнал да се усъмнява в писмата на Заимова.

Късно през нощта пристигнаха в Борован. На четата бе известено преди тръгването й, че в този въстанически пункт я очакват нетърпеливо 200 души въоръжени въстаници. Те ще се присъединят към нея още същата нощ в похода й към Враца.

Когато навлязоха в селските улици, всички къщи бидоха заварени тъмни, заключени и безлюдни. Може би имаше зад някои врати и в някои притулени стаици изостанали старци и деца, ала и те в този късен нощен час бяха потънали в дълбок и непробуден сън.

Напразно четниците удряха с прикладите на пушките си по дъсчените вратни и разлайваха уплашените кучета. Напразно диреха из празните дворове извори и кладенци да угасят зажаднелите си от дълъг поход гърла.

На измамната светлина на звездите всяко изсъхнало дърво и подпряна ритла се взимаше за кладенец. Оставеният самар сред двора и обърнатото от прасето корито — за извор. Да се тършуват тия опустели и тъмни дворове за вода, това значеше да се гонят миражи в пустиня. Оазиси се мяркаха в мрака навсякъде и под всякакви форми, ала четниците продължаваха да се обаждат от всички краища с едни и същи подвиквания, питане и търсене на вода.

„Вода! Водица… Братя, не сте ли намерили още някое кладенче? Езикът ни се е напукал за вода!…“

На мегдана се белееше някаква двуетажна къща, с хубав чардак и лозница. Някои четници от Враца казаха, че тя е на чорбаджията, кмет на Борован. И на тази къща малките, замрежени с железни решетки прозорчета бяха тъмни като тайнствените на чудовище очи, вечно гледащи, но безучастни към всичко видяно, неотвръщащи на нищо, неми като камъни, които не отстъпват пред нищо. Въпреки туй отговорни и съучастници, защото са присъствали и с присъствието си са дали своята подкрепа на съдбата.

Войводата Христо Ботев схвана това тяхно съучастничество и в опустяването на селото, в дълбокия сън, който изглеждаше да го е завладял, когато 200 будни и въоръжени юнака се бяха клели да чакат тази нощ неговата чета в Борован. Той вдигна сабята си и заудря нетърпеливо върху решетката на единия прозорец. Звънтенето на стоманата в ръждивото желязо се разнесе надалеч и раздразни още повече селските кучета. Те се задавиха от лай, заджавкаха и завиха като вълци.

По едно време една невидима до този момент странична вратичка се открехна, някаква бабичка в черна забрадка, с лице сбърчено на столетница, с очи угасени от времето и с глас, който приличаше на шуштението на изсъхнала шума есенно време в двора, се подаде на вратата.

— Мъжете са на полето — каза тя, — там работят и там спят…

— Дай ни вода, бабо — завикаха четниците, — имате ли си в двора вода? Имате ли кладенец?

— Тука нищо няма! — изсъска бабата. — Идете търсете из селото!

Тя хлопна малката вратичка и се скри там, откъдето никакво чукане повече не можеше да я възвърне. Столетницата бе зърнала пушките и мечовете на своите среднощни гости.

Когато малката странична портичка, едничката, която се бе открехнала за тях и затворила в село Борован, се хлопна пред очите им и онемя, Христо Ботев се обърна към своите подвойводи и апостоли на Враца Георги Апостолов и Никола Обретенов, като викна с огнени очи:

— Де са тези „измъчени робове“, които ни чакаха да ги освободим? Не виждате ли, че народът не иска да ни знае, че той няма никакво известие, че спи мъртвешки? Заимов ни излъга да направим една непростителна от историята глупост! Но напред! България ще живее и после нашето загиване!

Двамата апостоли мълчеха. Неговите думи замряха и заглъхнаха без отговор в безответните стрехи и улици на село Борован, които се правеха на дълбоко заспали в нощните мракове.

Чу се тихо въздъхване. Христо Ботев отпусна меча си и тръгна.

— Да вървим!

През ума му се мярнаха отдавна изречени от него слова, които сега му изглеждаха като пророчество:

Не оставяй да изстине

буйно сърце на чужбина

и гласът ми да премине

тихо, като през пустиня!…

9. Когато пустинята оживява

Първото утро над родна земя поздрави с лъчите си Оходенския мост, през който с твърда войнишка стъпка преминуваха борците за свобода, известени на историята под името:

„Ботеви четници.“

Челните конници бяха преминали моста още по здрач и наближаваха вече село Баница.

В това време се случи именно туй, което описваме. Пустинята изведнъж оживя.

Никола Войновски водеше разтеглената в дълга колона по шосето чета и пресмяташе наум разстоянието, което бяха извървели от Дунава на 50 км и разстоянието, което им оставаше до Враца на 15 км. Пред него се белееха в утринната дрезгавина ниските дувари на българските и татарски къщи на Баница.

Изведнъж той подскочи върху седлото на коня си, разтърсен от един задружен гърмеж, който идеше не по-малко от 200 винчестери и белгийски шишанета наведнъж, и то към средата на колоната.

За един миг обърнал очи назад, той установи следното.

Първо: над малката горица от дясната страна на шосето, край която току-що бе минал, се издигаха бели облаци дим. И, второ: разпилените по шосето четници, с пушки в ръце вече тичаха към горичката. В същия миг и техният отговор се разнесе подобно една непрекъсната канонада, която оглушително заля цялата околност.

Подплашеният кон се вдигна под него на задните си крака, но той успя да го застави да се върне назад с няколко скока. Шосето, тежко натоварените с припаси и оръжия коли, наредени една подир друга, хендеците и трапищата наоколо, малките купчинки пръст, мравуняците, които бяха окелявили храстите, и дори къртичините бяха превърнати за един миг в окопи и блиндажи на едно истинско полесражение.

Когато барутният дим оредяваше на някое място, за да се сгъсти на друго, като някакво гъсто кълбо, което се търкаляше и намотаваше с прежда от сивобяла пара, между редките клонаци и тънките стволи на горичката се виждаха да пробягват черкезки чалми с големи и дълги пискюли на вратовете. Хендеците и траповете в това време издаваха блясъци като силно уголемените искри, скачащи нагоре и надолу към горичката сред общото задимяване и помрачаване на въздуха.

В същото време той видя из най-гъстия дим да израства една висока фигура, подобно призрак, да се хвърля на гърба на един не по-малко мъглив кон, в ръката с блеснала сабя, която се завъртя над главата му, с глас гръмовит и сърцераздирателен, в който той с ужас позна гласа на войводата.

— Бъдете готови, мои момчета! — викна той. — Нека покажем на тия чалмосани кучета, че ние сме дошли да умрем за отечеството!…

В качеството си на главнокомандующ Никола Войновски извика:

— Стой!

Такава заповед на войводата можеше да означава само неговата гибел. Но Христо Ботев летеше вече под град от куршуми към горичката, като въртеше сабята над главата си. Зад него се носеха македонският войвода Перо, който бе дошел в четата направо от бойния театър на Херцеговското въстание, и руският капитан Теофан Радионов, личност никому непозната освен на войводата Христо Ботев. В списъците на четата той се водеше под титула „княз“. Разкриването на тази титла в списъците бе за случай на смърт. Тя имаше предназначението да установи някаква диря до някакво си прастаро, уморено от гранки и листи дърво, което твърде много имаше да се чуди, когато узнаеше, че този и този негов лист, отнесен от вихъра, изчезнал негов потомък, рожба негова, плът от столетната му плът, кръв от царствената му кръв, е загинал в неравна борба с турчина за освобождението на един чужд народ.

Двама четника, които бяха залегнали пред коменданта Никола Войновски, по негова заповед се метнаха на конете си и като вихри се впуснаха да върнат войводата.

По пътя си те трябваше да крещят и блъскат в гърбовете своите другари, които атакуваха горичката, за да си отворят път. Земята бе претъпкана от хора. Въздухът — наситен от куршуми. Изглеждаше невероятно в тази претъпканост и насита да може да се вмести още нещо, камо ли да се тича. А все пак гъстотите тичаха, като че ли без да си пречат и без да се блъскат. Насочените пушки стреляха и наситеният въздух отваряше място за нови куршуми. Коне цвилеха разпенени, настръхнали, полудели. Гърмежите допущаха да се чуе: „ураа!“… Черкезите издърпваха конете си от храстите под големите дървета, мятаха се върху гърбовете им и като стреляха заднешком, пробягваха на големи групи и се разпиляваха из равнината. Двамата конници настигнаха и върнаха войводата при своя главнокомандуващ.

Христо Ботев пристигна мрачен и запъхтян. Прогонването на 200 души черкези, което бе първа негова победа над врага, изглежда, че не му бе донесла никаква радост. Мълчанието той обгледа с бинокъла си цялата околност. Пустинята изведнъж бе оживяла, но само от черкезки конници.

В небето над Враца не се виждаше барутен облак, не се извисяваше от оная земя някакъв дим.

Той повика един от своите четници, който бе от този град, и му каза:

— С най-голяма бързина замини към Враца! Виж какво се върши там! Кажи: „Поисканото носим!… Повиканите пристигнахме!…“

10. Милин камък

Надясно от пътя за село Баница, в една котловина, осеяна с черкезки села, размесени между българските селища, като оловни зърна в една броеница с Маргарит, като сухи кладенци сред цъфнали градини, се издигаше на 200 метра от земята едно островърхо земно възвишение, надарено от природата с изобилни камъни на своя връх, с оскъдни храсталаци в своя среден пояс и с дребна дъбова горица в своето подножие.

Туй именно възвишение изглеждаше като че ли зърнато някога си от окото на твореца, когато е помислювал за съдбините на тая земя. Местните жители го наричаха Милин камък. До този ден за него не се знаеше нищо друго освен неговото име.

Милин камък влезе в историята на героичните борби за свобода, когато враждебно настроените околовръстни дувари на село Баница, заети от черкезки и татарски чалми, загърмяха. Тогава командующият четата Никола Войновски, изправен с хората си и с един тежко натоварен обоз пред тия дувари, отправи своя поглед към него.

На часа колята бидоха изоставени на шосето, припасите и оръжията се натовариха от четниците на гръб и бежешком пренесоха през опасната котловина, по стръмната и запречена от дъбови дървета, рове, и храсти пътека към каменистото върше на Милин камък.

Христо Ботев в скоро време чу страшния вой на черкезките и татарските потери, който се изкачваше подир тях по стръмнината. Този вой се придружаваше от гърменето на винчестери. Те бяха открили измамата, бяха напуснали своите сгодни прикрития зад дуварите от двете страни на шосето и скочили върху разпенените си от ярост коне. Напразно обаче те бързаха да осуетят завземането на каменливия връх, който като някаква крепост се издигаше в равнината, заобиколен от техните села.

11. Една крепост се намери

Ако на 8 часа в слънчевата утрин на 18 май Милин камък е представлявал едно земно възвишение, надарено на своя гол връх с изобилни камъни, със своя среден пояс с оскъдни храсталаци, а в своето подножие с дребничка и малка дъбова горица, то по 9 часа същите дребни дъбови посаждения, които са го заобикаляли от три страни, бяха станали вече крепостни стени, храсталаците му, които надничаха над тях — бойници, със засенчени от зеленина сводове и мазгали, а каменният му връх — кула.

Додето черкезите, подкрепени от татари из околните села, разчитаха на своята многочисленост, то въстаниците можеха да разчитат само на Милин камък като на естествена крепост. Случайно попаднала на пътя им, те добре се поогледаха и разположиха в нея.

Те можеха да се настанят на върха между неговите каменни седла от едри късове начупен сианит, натрупани с времето от дъждовете, слънцето и вятъра. Можеха да наскачат в храсталаците като в окопи. Да накланят зад дърветата на дъбовата горица или да натъркалят зад ниско преплетените клони голямо количество камъни и да направят засеки.

И тъй четата реши, че може да се облегне на чудесния строеж на Милин камък, на изобилния каменен и дървен материал като на стени, бойници и кула. Черкезите и татарите пък решиха, че трябва да се облегнат на покривите и дуварите, струпани на купчини и сгушени на различни места в котловината, каквито бяха Мраморна на изток, Чирен на запад и Баница на юг. Техните села.

Ако въстаниците имаха над главите си разлистените клони на дърветата, враговете имаха стрехи и лозници. Ако въстаниците имаха за прикритие на гърдите си камъни, зад които да приклекнат, черкезите и татарите си имаха дувари. Ако едните имаха вместо окопи урви и ярове, другите си имаха криволичещи улички. Ако ония си бяха направили в зашумелите храсти мазгали, отсреща си имаха на всяка къща прозорци. Едните имаха преимуществото, че са горе, а ония, които бяха долу, имаха преимуществото, че си бяха у дома. Едните трябваше да се устрояват, а другите боравеха със своето имущество. Едните бяха храбри, а другите бяха яростни. Първите — защото бяха дошли да спасяват своето отечество, а вторите, защото виждаха земята, която владееха — застрашена.

На 8 часа сутринта връхлитанията отдолу и пушечната стрелба отгоре бяха опитванията на силите, които бяха останали на тиранията и които носеха свободата.

И тъй Милин камък, зает от въстаниците, бе разпределен от коменданта Войновски на три защитни пояса. Те представляваха три отбранителни линии. Първата обхващаше каменистия връх и под командата на войводата Христо Ботев държеше съсредоточени своите сили към запад срещу селото Чирен. Затулена между камъните, тук се намираше и оная пещеричка, набързо провъзгласена за превързочен пункт и главна квартира на щаба. Тя щеше да му служи за тайни съвещания.

На това западно крило се намираше заедно с войводата и знаменосецът Никола Куруто, който бе изпъчил непредпазливо върху една скала цялата си снага, като виреше в ръката си зеленото знаме. Слънчевите блясъци играеха в златния лъв и караха Никола Куруто прехласнато да го гледа. Додето се извършваха приготовленията на позицията, той имаше заниманието да държи високо зеленото знаме, което му бе най-важният и единствен дълг.

Дългът на Никола Куруто го хвърляше в особена трескава замечтаност, защото дългът на знаменосеца е дълг свещен, дълг жречески. В онзи миг от неговото съзнание бяха толкова далеч тузлушките турски села, по които дълги години бе пътувал и разнасял манифактурни стоки, колкото далеч се намира земята от небето. На земята бяха останали те и ония дни, в които той бе отмервал с железен аршин несметни метри безвкусна шарена басма за шалвари на ханъмите, тънко, черно памучно платно за фереджета и бяла коприна на кенари за техните кърпи и блузи. На небесния връх стоеше той, Никола Куруто, стиснал в ръката си зелен лъвски байрак.

Втората отбранителна линия, която биде наречена „предницата“, заемаше средния отбранителен пояс. Храстите бидоха укрепени с набързо дотъркаляни от върха камъни и в скоро време превърнати в бойници и мазгали.

Най-важната за отбраната на Милин камък линия обаче се смяташе най-долният отбранителен пояс, който се състоеше от три редици, заели източното крило на чертата. Първата редица държеше револвери в едната ръка, а ножове в другата.

Привилегията да се заеме място в една от тези три редици, зад някой дъб, зад шубрака от ниско сплетени клони, зад куп камъни, дотъркаляни от върха, бе признание за храброст, рицарство, чест, каквато се отдава само на герой. На тази първа линия заедно с Войновски можеха да се видят войводите поп Сава Катрафилов, Перо Херцеговеца и Инджето. На единия край се намираше, приклекнал мълчаливо на едно коляно, с револвер в ръка, и Никола Обретенов. Неговият хладнокръвен поглед не изпущаше из око пътеката, из която бяха дошли. Всеки момент ловците и копоите можеха да изскочат на тая пътека, по която бе пробягал дивечът. Малката кошара с керемиден порив край извора, която можеше да послужи за една добра примамка на черкезите и татарите, в кратко време се преобрази в малък барутен погреб. Тя трябваше да се превърне в стихия и гроб, ако бъдеше завзета от неприятеля.

Тази кошара пазеше извора, едничкия източник за вода на въстаниците, които се намираха и на трите отбранителни линии върху Милин камък. Иначе този каменлив връх в скоро време щеше да се превърне под лъчите на горещото обедно слънце в пещ и пустиня.

12. Една стиска ягоди

На 9 часа дъбовата горица трябваше да се прости с топлите утринни лъчи, каквито майското слънце щедро разпиляваше, и да се обвие в сивобяло рухо. То не приличаше на дъждовна мъгла, защото не й носеше хранителна влага, а една противна лютевина и болест по всичките й жили. В същото време в листата й засвириха, а по клоните й зачукаха едри оловени зърна, подобно градушка, която вдигна оглушителен шум.

Такъв беше първият поздрав на черкезите и татарите, които пристигнаха на дребни коне откъм село Мраморна.

Въстаниците, наредени в 3 редици, заели позиции зад дъбовите дървета, бяха дали вече своя отговор, след което сложиха пушките си при нозе.

Всъщност техният задружен залп бе изгърмян нахалост. Ако винчестерите и шаспото на черкезите можеха да улучат една цел отвъд полето и баира, то белгийските пушки на въстаниците можеха да посипят с оловени топчета като с градушка само онова, което им беше пред очи, тоест изхода на пътеката, на която бяха пристигнали. Ала върху този край на пътеката не се виждаше още никакъв неприятел, нито се чуваше да пристига. Поп Сава, който се намираше на първа линия зад големи две катурнати едно върху друго дървета, падна на колене и тури ухото си на земята.

— Бъдете готови, момчета! — предупреждаваше с висок глас Никола Войновски.

— Нищо не се чува още! — обади се поп Сава. — Копитата по утъпканата земя кънтят като чукове.

— Освен копитата на конете не забравяйте, че черкезите имат и пръсти на нозете си! Гответе се за всяка изненада!

Но тъй като през следущите 20 минути нищо особено не се случи, гласове повече не се размениха, а пушките на въстаниците останаха да се подпират халтаво при нозете.

В това време изпод един храсталак пред очите на малкия Върбан, залегнал в една купчина камъни и дървета, се мярна нещо червеничко, ситно и дребно, ала издаващо една горска червенина, която примамливо блещукаше. Това червеничко нещо, току-речи, в зелена шума затулено, беше само едно зрънце, но от ония, които карат децата да нададат радостни писъци, да се втурнат към храсталака, да се наврат наполовина като козлета в неговите тръни, да го разбъркат, разпокършат и разтършуват.

Върбан Господинов можеше да постъпи също като тях, защото още можеше да се нарече дете. Неговите почтени родители, които се числяха към мирните и спокойни жители на град Русчук, знаеха, че техният невръстен син е ученик в известната по своя успех и строгост Белградска гимназия, й можеха да се закълнат, че през тази хубава майска утрин го виждат в класната стая, наведен над разтворения учебник.

Ако тия добри хора можеха да зърнат само за миг своя син Върбан на Милин камък, приклекнал зад едно дърво на първата бойна линия на някаква си въстаническа чета, погледът им би окаменял от ужас, като че ли погледнал в лицето на Медуза.

В това време и Върбан помисли за майка си, тоест тъй като помислюва едно дете, когато зърне някое лакомство, което твърде много му е харесало.

— Майко, майчице! — викна той, като подскочи. Това червено зрънце, което му светлееше в храсталака, бе ягода!

Колко пъти като дете майка му го е отвеждала до някой храсталак, а нейната бяла, мека ръка е разтваряла пред възхитените му очи бодливите клони. Под такива клони храсталакът биваше винаги почервенял от ягоди.

„Вкусни зрънца! Сладки зрънца… — говореше усмихната майка му. — Ароматът им е по-силен от аромата на всяко горско цвете. Напълни си шепата, Върбанчо, напълни си шепата, мило дете!“ Върбан, без да мисли повече, подпря пушката си на дървото, което си бе избрал за заслон, и се протегна към храсталака, в който светлееше червеното зрънце. В този миг детето забрави, че играе върху сцената, на която бе нареден един истински боен театър. Малкото червено зрънце превърна смъртта в играчка. Погледът на врага, който се мери с пушка — в шеговита усмивка. Дъбовата горичка и наедрелите в нея три реда въстаници — в детинска измислица.

Той протегна ръката си навътре в самия храсталак, повдигна клонката над червеното ягодово зърно, извика от радост и се нахвърли в храстето точно тъй, както едно козле се намушва с главата надолу в тръните, като оставя навън да стърчи половината му гръб и щръкналата му немирна опашка.

— Върбан Господинов! — проехтя застрашително някъде издалеч и като че ли изпод земята гласът на коменданта Никола Войновски. — Веднага да се върне на място!

Затънал до кръста в храсталака, зает да наскубе в шепата си колкото се може по-бързо и повече ягоди, Върбан се малко нещо поусмихна. Можеше ли за една шепа ягоди да се вдига такава врява? Около старото коренища на храсталака ги имаше толкова много, че той, за да си напълни шепата, нямаше да се забави повече от минута. Ала тази минута, която за Върбана течеше като весела игра, на коменданта Войновски се стори вечност.

Храсталакът, в който Върбан се бе наврял, представляваше една голяма купчина трънливи клони, задушавани напролет от широколистна коприна, а през целия остатък на годината — до падане на снеговете — от буйно израснали магарешки тръни. Зеленината на храстето биваше изсмуквана от зеленината на изобилните и дълбоко закоренени бурени.

Над него непрестанно журчеха големи черни мухи, оси, търтеи, които прогонваха белите пеперуди да не летят като омаяни около лилавите цветове на бодила. Зад този храст се простираше окелявяла дъбова гора, задушена от своите в безпорядък изникнали издънки, някои от които надминаваха човешки бой.

Нещо си в оная зашумяла разбъркана растителност събуди подозрението и на Никола Обретенов. Той извика още по-разтревожен от коменданта:

— Върбане, веднага излизай оттам! Ще стрелям!

Върбан тозчас се дръпна от храстето като ужилен от змия. Пред очите на въстаниците обаче се представи една ужасна гледка.

Ятаган, окървавен, блесна и потъна в същия храсталак. Дясната ръка на Върбана, протегната в храсталака, отсечена под самото му рамо, падна и потъна в магарешкия бодил. На тази отсечена ръка се видя за миг шепата, която бе изстискала между пръстите си набраните ягоди. Слисан до смърт, малкият Върбан се бе дръпнал и гледаше в нея.

Ятаганът, който я бе отсякъл, блесна отново като светкавица, сряза Върбана точно на две половини през главата и додето двете му половини падаха заедно на земята, сякаш все още не можеха да се осъзнаят като разделени, той ги преполови на четири.

Това бе за всички черкези уговореният сигнал за атака. С викове на уста „Аллах! Аллах!…“ и размахани ятагани те се нахвърляха върху дъбовата горица. Гърдите им обаче срещнаха дървета, нозете им — камъни, ятаганите им трябваше да секат трънени засеки. Зад всичко това имаше скрити хора, които цели три часа ги гледаха да сечат между дърветата, да се блъскат в камъните и гърмяха върху тях със своите недългобойни пушки, като само от време на време издаваха някакви кратки възгласи. По-късно Мехмед Осак от село Мраморна, който знаеше български, им каза, че от едната страна на горицата викали: „На месо, момчета!“, а от другата страна отговаряли: „Ураа!…“

13. Върхът

Наближаваше обяд, когато Христо Ботев надникна от канарата на върха, а неговият телескоп отбеляза, че татарите от село Чирен извличат с волове две оръдия и бързат да се присъединят към черкезите в котловината под Милин камък.

На 9 часа сутринта първата отбранителна линия, разположена в дъбовата горица на източното крило, се нападна от черкезите, идещи от село Мраморна. Три часа вече Войновски се занимаваше с тяхното отблъскване, като се стараеше да не даде нито една жертва, а от друга страна — да не позволи на нападателите да приберат своите убити и ранени. През това време черкезите, излезли от село Чирен, и ония, заели позиции зад дуварите и плетищата на крайните му махали, не бяха престанали да обстрелват с дългобойните си пушки западното крило, или отбранителната линия на върха, оставена под неговото командване.

Въстаниците досега бяха заемали добри позиции зад големите камъни, достатъчни да ги защитят от идещите из котловината куршуми. Ала в какво щеше да се превърне позицията им, когато топовните ядра почнеха да разбиват камъните, да нажежават и разпръсват късовете им като снаряди, между които трябваше да дирят прикритие и да се бият хора, мнозина от които не бяха чували досега топовни гърмежи? Щеше ли да се окаже достатъчен фактът, че тия хора носеха лъвски сърца?

При това на него бяха поверени всички бойни припаси, изнесените на гръб оръжия, храните и лекарствата, с една дума, той трябваше да защищава освен хората — целия обоз на четата и оръжията, които носеха с цената на нейния живот, за освобождението на въстанала Враца. Той бе настанил обоза на северната страна на Милин камък, естествено запазен от природата чрез висока отвесна каменна стена, с основи, дълбоко забити в една пропаст и защитени от всяко неприятелско нападение. Ала какво можеше да се случи, когато двата топа захванеха своята разрушителна работа на върха!

Всъщност грижата му за обоза можеше да се нарече суетна, защото нему можеше да се случи нещо само ако четата се разбиеше или разпръснеше до един.

Когато при Гавгамела Парменион викал за помощ, тъй като неприятелят застрашавал вече обоза му, Александър му отговорил:

„Да не си луд? Не знаеш ли, че обозът принадлежи на победителя?“

В това време той видя, че и неговите четници, възползвани от временното преустановяване на стрелбата откъм Чирен, бяха наизлезли иззад камъните и с просто око твърде загрижено наблюдаваха бързото устройване на двете смъртоносни оръдия в котловината.

Горещите обедни лъчи обгаряха вратовете и лицата им. До него се примъкна и седна на камъните Никола Кючуков. С него се познаваше от Браила. Никола му бе казал веднъж само това: „Аз съм от Сливен.“ С това бе сметнал изчерпано своето житие-битие.

Миналата година бе отишел да се бие на страна на въстаниците в Босна. На отиване с никого не бе споделил своите намерения, нито пък бе разказал на връщане своите спомени.

Когато се яви да се запише в българската чета, която щеше да преминава Дунава, и да отиде да се бие за свободата на своето отечество, той каза само толкова, че в Босна имало и други българчета, които щели да побързат и пристигнат заедно с него, ако вестта за сформирование на четата не била пристигнала в лагера им толкова късно.

Когато се примъкна и седна на камъка в нозете на Ботева, Никола за първи път изглеждаше склонен да се поразговори.

— Войводо — каза той глухо, — четох в Браила от тебе няколко реда:

… И във това царство кърваво, грешно,

царство на подлост, разврат и сълзи,

царство на скърби — зло безконечно!…

Той помълча и прибави с усилие:

— „Царство на скърби… зло безконечно!…“ Това е нашето отечество! Не ни остава друго, освен да извикаме „Долу тиранина, долу султана!“ Пък след това да загинем!…

— Ние тъкмо това правим, момко! — отвърна Христо Ботев.

В това време проехтя първият заряд, който удари каменния връх на Милин камък. По-късно оцелелите участници в тази битка са си припомнювали, че в облаците прах, изровена пръст и разпилени камъни върхът изглеждал разлюлян подобно мачта на кораб в бурно море. Битката започнала сред оглушителен трясък и писъци.

Други си припомнювали гласа на войводата, който в това страховито време ходел от позиция на позиция с гола шашка в ръка и окуражавал борците, като викал: „Момци, не бойте се от вражеските куршуми!“

Изобщо за това второ нападение на черкезите върху отбранителните позиции на Милин камък, подсилено от татарски орди, и за гърмежите на двата топа са останали мъгляви описания, граничещи с хаос. Страхът на тия, които не бяха чували топовни гърмежи, имаше нужда от окуражителните викове на онези, които бяха вече решени да умрат разкъсани без остатък върху тази могила. В това време отново бе нападната и първата отбранителна линия в дъбовата горица, която се намираше под командата на Войновски. От нея към каменното върше започнаха да се издигат все по-тревожни и сърцераздирателни известия, подобно мехури, които заклокочилият в морската бездна вулкан изпраща на нейната повърхност.

Минаваше два часът следобед, когато войводата Перо, когото наричаха „Най-храбрият“, се хвана за дясното коляно и се строполи зад един камък.

Веднага обаче той бръкна в джоба си, извади някакви превръзки, разпра с ножче крачола на шаячените си гащи и изохка:

— Пукнали са ми капачката!

След като превърза раната си, той вече нито можеше да клекне, нито да стои прав на краката си. Оставаше му да седне закован неподвижно зад някой камък и оттам да се мери с пушката си срещу връхлитащия враг.

В същото време на 300 разкрача вдясно един момчешки глас викаше сърдито в общата пукотевица:

— Бе, бай Сава, вземи си коня бе! Аз не съм дошъл да ти вардя коня я! Отивам да се бия! Чуеш ли? Ще се бия!…

Това бе гласът на младото Чендовче — Александър, — най-малкият в четата, който нямаше навършени 15 години. Поп Сава Катрафилов го бе взел със себе си от Браила, за да отърве от него дяда Желя. Малкото Чендовче бе мерило с куршум стария войвода, задето бе отказал да го вземе в своята чета.

Но тъкмо в това време нямаше вече кой да отвърне на сърдития му вик. Поп Сава биде ударен с куршуми в двата крака.

Вестта за неговото тежко нараняване, което означаваше край на неговия живот, пристигна до върха като буря, какъвто бе и животът на този разпопен скиталец.

Портретът на поп Сава е нарисуван от историята върху мрачния небосклон на злополучното Априлско въстание със следните черти: учител, буен по нрав, надъхан с омраза към турската тирания, попил се по погрешка, беглец от лоното Божие, изгнаник от родината си, странствал из Русия и Влашко. Намерил подслон през последната година в печатницата на Христо Ботев…

Вестта, че поп Сава е паднал тежко наранен в двата крака, замая Ботева от мъка, като че ли в подножието на върха бе загинал неговият брат.

В тоя хаос, с който била описвана впоследствие тази част от битката, се разправя, че той, без да гледа на съвети и молби, на куршумите и ядрата, които пищели във въздуха и разбивали камъните, се впуснал тичешком от върха, който приличал на задимен кратер, през втория отбранителен пояс, който издавал своите спокойни и равномерни святкания, от укрепените с камъни храсталаци към огъня на първата бойна линия, от която поп Сава бил извлечен вече като неподвижен труп, с кръв, която изтичала под него от двата му ранени крака.

Христо Ботев приклекнал бързо до ранения другар, разтворил кожената си чанта, която висяла на рамото му, разрязал белите вълнени навуща, здраво насукани около прасците на краката, накиснати изобилно в лепкава кръв, прегледал и двете рани, поизтрил съсирената кървава маса около страшно зиналите дупки, поприбрал с разтреперана ръка разпокъсаните меса, притиснал ги с чиста вата и ги превързал със своите превръзки.

Поради силните болки, които превързването на раните му причинило, поп Сава дошел в съзнание и погледнал наведените над себе си просълзени очи на своя другар и войвода, който му казал окуражително:

— Потърпи малко, поп Сава!… Скоро ще ни дойде помощта, която всички чакаме. Тогава първи теб ще пренесем във Враца!

А поп Сава събрал последни сили и като отговор от устните му излязъл слаб шепот:

— Прощавай, войводо!… Прощавайте, другари, отечество!… Прости, свобода!…

14. Надеждата

Последните думи на войводата в твърде кратко време излязоха пророчески. Щом се изкачи на своята позиция на върха и повдигна телескопа си, от гърдите му се изтръгна дългоочакваният радостен вик:

— Момчета, дръжте се! Помощ ни иде! Враца гори! Напред! Да живее България!

Часът беше 3 после обяд. Всичко, каквото се криеше зад купищата камъни, между зъберите на скалите, което надничаше с цевта на пушката си из каменните пещери, държеше гърдите и нозете си скрити зад някое дърво, додето револверът трещеше в ръката му, всичко, което гърмеше из храсталаците и като къртица, заровена в земята, слухтеше за експлозиите на земната повърхност, всичко, което бе станало с камъните камък, зад дървото — дърво, забило дълбоки корени в земята, което с цената на живота си продължаваше 5 часа да извършва една работа, а именно без отдих и неотклонно да държи своята позиция, всичко това, което чакаше, без да знае докога, което при всяко гръмване преброяваше куршума, което освен за настоящето имаше една тежка грижа за бъдещето, което имаше едно страшно сега и ужасно утре, а и от време на време си помислюваше, че неизвестността е още по-ужасна, което вече знаеше, че борбата си води не повече за победа и освобождение, а за живот, всичко туй скочи на нозе, извика „Ураа!“… и с пушки, издигнати в ръце, и саби, размахани над глава, се хвърли надолу по склоновете, урвите и яровете на Милин камък, току-речи, върху главите на смаяния неприятел.

Надеждата е най-мощното оръжие на една атака. Като държи надеждата в ръка, тя държи урагана. Куршумите й са светкавици, гръмотевиците й са предварителните викове на победа. Стоящите насреща не могат да сторят нищо друго, освен да побягнат назад и да се скрият в най-близкия заслон, ако им е мил животът. Тъй постъпиха и черкезите от Мраморна и Чирен, които държаха в подножието на Милин камък двете свои топчета. Те повлякоха татарите след себе си и с гръмки викове побягнаха към своите села, залостиха се зад дуварите, заключиха се в къщите, натрупаха камъни по улиците, за да спрат нахлуването на урагана, превърнаха прозорците си в бойници, а дворовете си в барикади.

„Ураа!…“ — гръмко викаха въстаниците на Милин камък и размахваха пушките си вместо знамена. Сега повече те нямаха нужда да гледат към Чирен и Мраморна. Погледите им бяха обърнати към Враца. Пушек, на някои се стори размесен с пламъци, се издигаше като облаци над града, додето вън от него започна да се забелязва и с просто око движението на една гъста, черна колона.

В скоро време в това мътно и разбъркано движение се оформи върху врачанския път една страшна конница, която се състоеше от галопиращи коне. Всеки кон носеше на гърба си по двама-трима ездачи.

— Охридчанинът Андон и Никола Бучакчи! — изкомандва войводата. — Метнете се на конете си и идете да посрещнете нашите братя!

— Ураа! Да живеят врачани, да живее България! — откликнаха се гръмко и трите отбранителни линии на въстаниците върху Милин камък.

Това бе приветствието на урагана, на стихията, която бе повдигнала на крак цялата каменна крепост.

Това бе приветствието на надеждата, която бе нанесла бляскава победа.

15. Разочарованието

Първи се завърна на Милин камък Никола Бучакчи. Той яздеше презглава и размахваше пушката над главата си като тояга. Лицето му бе станало бакъреночервено от усилената езда.

— Не са врачани, които идат!… — завика той още от началото на дъбовата горица и продължи да вика до върха. — Бинбашията Ибрахим бей пристигна с два табора пехота, качени на коне! Един ескадрон истинска кавалерия препуска подир тях! Две колони турска войска приближават откъм Ряхово и ломския път!

Охридчанинът Андон, който препускаше след него, разправи същото.

— Погубени сме! — прибави той, когато се изкачваше запъхтян към своята позиция на върха. Това бяха последните думи, които се запомниха от него, а още и неговият образ в този миг, съкрушен и бледен, с който премина през всички бойни линии.

Скоро тази хала от конници, която наближаваше хълма по врачанското шосе, се раздели на две и нахлу на изток в Мраморна и на запад в Чирен, където се размеси с черкези и татари. Сега от тия две места се нададоха общи викове като вой на наближаваща буря.

В скоро време нейната градушка, образувана от непрестанната стрелба на пушки, премина белите кълба дим, които на голяма височина изпълваха въздуха, и затрака оглушително върху Милин камък.

Тръбите на военните части непрекъснато се надуваха и свиреха за бой.

В същото време и в дъбовата горица пронизително засвири рогът на въстаниците. Той свикваше събор.

Канарите и камъните на върха оживяха, храсталаците на втората отбранителна линия се разтвориха, урви и ярове се преобразуваха в пързалки, увисналите клони в люлки. Всичко се залавяше за тях и се свличаше стремително надолу, като бързаше да се яви на сбора разтревожено, подозряло истината. Пребледнелите лица, които се настигаха, не се поглеждаха в очи. Запъхтените устни не си проговорваха. Всеки бързаше да чуе най-напред какво ще каже войводата и да разбере защо рогът ги свиква на събор със сигналите, които се подават за тревога.

Сами го виждаха с очи, но искаха да го чуят и с ушите си. Искаха да чуят за измяната на врачани, че са обградени отвред с турска вражеска войска, че не им е останало какво друго да допринесат за спасението на отечеството си, освен да загинат на това неожидано възвишение с оръжие в ръка.

В дъбовата горица войводата Христо Ботев ги очакваше твърде развълнуван, подпрян на голата си сабя.

Когато те застанаха пред него мирно, той изправи снагата си, огнените му очи се овлажниха и гласът му, до тази сутрин толкоз гръмовит, сега се обърна към тях изпълнен с дълбока болка и горчивина.

— Юнаци! — каза той. — Всички сме мъже и няма от нас такъв, който да не е тръгнал да сложи костите си за свободата на отечеството. Всички сме се обрекли предварително да станем жертва пред отечествения олтар, затуй няма нужда защо да се лъжем. Вие сами виждате, че очакваната помощ от Заимова не иде, а от Враца пристигна помощ не нам, а на черкезите и татарите, които в скоро време с удесеторени сили ще да нападнат върху нас.

Но ние трябва да знаем, че българският въстаник трябва да съкруши и най-силния си враг, защото той не се бие на страната на деспотизма, а за възтържествуването на свободата и отнетото най-голямо право на своя народ!

Нека се радваме, че дочакахме най-хубавия час в своя живот! Защото какво по-хубаво има от туй, да отмъстим с огън и меч за мъченическия живот на нашите бащи, майки и братя!

И нека не се боим, че врагът ни е многочислен!

Бяха ли триста спартанци повече срещу войските на Ксеркса? С юначната си борба превърнете Милин камък във втори Термопили!…

Тристата спартанци след такавато реч може да са заставали на Термопили с въодушевление, считайки себе си за единствени стражи пред прага на отечеството, но тия, които ги[54] чуха сега, със сълзи на очите си се разпръснаха по своите позиции на Милин камък.

Те не мислеха вече, че тяхната смърт ще допринесе каквато и да е полза на милото отечество. След тях то ще остане загубено в мрака на едно робство, което оттук им се виждаше да трае безконечно в бъдещето.

Те не знаеха, че за такива като тях, откъснати от света, излъгани от своите братя по оръжие, изоставени от своя народ, историята ще да напише следните думи: „Милин камък… на 18 май се обърна в гробница, но в същото време там се възроди и венча бъдещият образ на лъва. Милин камък послужи за разруха на една монархия, векове живяла в мрак и деспотизъм. В този неравен бой тя е изгубила вече последния остатък на господстващата сила в страната.

Да, от високия връх на Милин камък шепата самоотвержени борци изсякоха в народната ни история вечна, яка като гранита на тоя връх трибуна, която да раздава зов за правда и свобода в страната, а с костите си образуваха нравствената оная пирамида, която ще напомня винаги решителността на роба и самопожертвуванието му за независим живот.“

16. Епопеята на Милин камък срещу мълчанието на Враца

От 3 часа нататък битката на Милин камък се е преобърнала в хаос. Този хаос се е развивал под напора на стихии, които са търсили унищожение, и съпротивлението на сили, които са му устоявали.

А това устояване срещу напора е било едно гигантско стълкновение. От стълкновението на тия две противоположни сили са произлезли ония черни кълба и бели кълба, които някои са уподобявали на облаци при буря, други са ги описвали като черни исполини, които се биели, размахвайки прилични на големи мечки боздугани, а трети са намирали, че земята на върха се издигала като черна пръст от вихъра и била разсеяна по небето.

Апостолът на Враца Стоян Заимов, който по този час е наблюдавал битката на Милин камък от кръглото запречено с паяжини прозорче на един градски таван, е уподобявал този черен и обширен облак върху него на градоносна буря, в която градушката се е размисала с неспирни мълнии.

Слънчевото и лазурно небе над Враца по този час е изглеждало убийствено, зловещо. Този пролетен пейзаж, съпоставен с ямата, в която са се сгромолясвали сред неописуем грохот виканите от него борци, протегнатите в помощ нему десници, изгърмяването на последните патрони, чупенето в боя на носените нему оръжия, всички тези противоположности на тихия пролетен пейзаж във Враца са действали сърцераздирателно върху неговата съвест, която дълги години подир това се е мъчила да избърше с ръката си от погледа на историята тази страшна картина.

„Какво, какво правят тия хора? Луди ли са? — провиквал се е той между четирите стени на простия таван, който сам си бил избрал за свой затвор. — Защо ми идат? Не знаят ли, че въстаниците вред са бити? Не виждат ли, че Враца гъмжи от турски войски? Те да не чакат мене я!…“

Когато преди два дни видя улиците на Враца изпълнени с турски войски, апостолът Стоян Заимов изтрезня от своите мечтания за свобода. Членовете на революционния комитет, на брой 200 души, облечени във въстанически униформи, които се събраха в храма „Света Богородица“, за да осветят знамето на революцията, се бяха разпилели и изпокрили в своите домове. Какво можеше той да върши сам? Додето оставената във Враца рота турски аскер още се ослушваше в боевете на Милин камък, тя щеше да мирува, ала подир туй, когато излезлите да се бият табори се завърнеха като победители, с набучените на прътовете глави на въстаниците, тогава можеше да си представи своето и на врачани положение. Без съмнение те ще се развихрят по българските махали, ще извличат мъжете, за да ги бесят по мегданите или прекарват по улиците към затвора с вериги на шиите. Ще безчестят жените им, децата им, ще обират покъщнината им и сред бял ден Враца ще опустее и оголее като нива, през която са минали милиони скакалци.

С такива мисли той по-лесно можеше да гледа на оная стихийна буря, която се бе развихрила сега върху Милин камък. Наистина там гинеше идеалът, за който сам той се бе подготовлявал да мре. Но опасността, на която сам бе изложил този град, го отрезвявате и му вдъхваше сили да мисли за своите обязаности спрямо него.

Когато първият таен куриер на Ботева го намери сгънал нозе на дрипавия сламеник между четирите стени на тавана, той му отговори раздразнено:

— Не мога да изляза да го посрещам! Какво и кого да поведа след себе си? Я ми кажи! Ако обича, нека той слезе във Враца!

— Аз не мога да отнеса на войводата такъв отговор! — отвърна куриерът. — Но тъй като аз съм врачанин, по-добре ще направя да отида и се скрия в колибата, която си имам изградена в своето лозе, и да остана там, додето ти промениш решението си и ме натовариш с друг отговор.

Но този куриер повече не видя апостола на своя роден град. Вторият куриер, който дотича във Враца на следущия ден, с калпак, пронизан от куршуми, и дрехи, вмирисани на барут, се изправи пред него, подаде му с черната си, обгорена ръка ново запечатано писмо и наведе очи към земята.

— Какво приказва твоят войвода Христо Ботев за мен? Куриерът отговори направо, без заобикалки и без да изрази нито в погледа си, нито в гласа си уважението, което му дължеше като на апостол:

— Войводата — каза той — викаше на врачани в нашата чета:

„Заимов ни излъга с писмата си да тръгнем… а сега се крие от нас!…“

Когато гледаше черния облак на стихийната борба върху Милин камък, Стоян Заимов си мислеше, че може би по-доброто е определено вече от съдбата — щото той и Ботев да не се срещнат очи с очи никога вече!

От своя страна, Христо Ботев, застанал в стихията и мраковете на гранитния връх, прорязан от светкавици, разтърсван от гръмотевици, опушен, разпокъсан, велик, е хвърлял по някой поглед към синия и спокоен вече небосклон на Враца. Тия, които са се намервали тогава около него, са си припомнювали, че той със сълзи на очи и стиснати зъби е викал: „Къде е Заимов със зъби да го разкъсам!“

Ако битката на Милин камък не е могла да извади човека, който е гледал на нея от таванското прозорче във Враца, то тези думи са го извадили пред погледа на историята.

И тъй, в това време на Милин камък в общата суматоха трите отбранителни линии на въстаниците са изглеждали под натиска отвън, като да са се приближавали една към друга. Скоро започнали да се сливат, додето се размесили. Защитниците на дъбовата горица са намирали пред гърдите си храсталаците, а тия, които са гърмели заровени в храсталаците като в окопи, са се озовавали накуп около пещеричката на върха.

Из някои урви и ярове гърди, украсени с гайтани, са се виждали счепкани в гърди с ален елек. През бялата мъгла и черния облак парче от овча кожа с прикрепеното на нея металическо лъвче е падало заедно с някоя накървавена чалма. Развяната гъжва е летяла с овчи калпак. Над някой храст са се кръстосвали като две змии ятаганът с широкия нож, който е носил надпис: „Свобода или смърт.“ Навитите с черни върви бели вълнени навуща са се виждали да летят като крила на птици, върху червени фесове. Камъни са се удряли в паласки, юмруците в камъни, торбите с муниции в боздугани.

Отчаянието е намирало едно внезапно оръжие — иронията. Страхът е намирал подсвирването с уста. Ямата е намирала исполина, който не могъл да се побере в нея. Гробът се е уподобявал на блян и надежда, едновременно на героизъм и на лудост. Ужасът се е преобръщал във весели закачки.

На първата бойна линия се чул следният разговор:

— Къде ни са познатите? — питал Никола между писъка на два куршума. — Знаеш ли ги?

— Зная ги зер… — е отвръщал Петър из един храсталак. — Никола Бучакчи гърми от дясната страна на войводата. Андон при пещеричката, а Никола и Стоян, Димчо и Лазар са в царството небесно…

— Значи четири на четири!

— Кой охка там до теб? — се е провиквал някой из храсталака. — Хаджи Георги Гръблаша — отвърнал Пенчо, додето погледът му не изпускал позицията. — Казва, че е ранен и в двете колена.

— Братко, доубий ме да се не мъча… — викал Гръблаша. — Не искаш ли? Дай ми тогава глътка водица!

Пенчо се понадигнал иззад своя камък да погледне долу към извора и подсвирнал:

— Нямаш късмет, Гръблаше!… Главата на Христо е паднала по очи в извора!

— Щастливец… — отвърнал завистливо Гръблаша.

Няколко коня с изопнати нагоре крака са лежали около позицията му. Тяхното вцепенение сред общия хаос е било едно страшно напомняне. Вцепенението по един ужасен начин е наумявало за живота, за нещо, което е тичало. Протегнатите напред нозе са наумявали за подскачане. Неподвижните зеници — че са кацали като пеперуди по слънчеви и честити гледки. Смъртта е наумявала за жизнени сили, страшно нещо! Разтлението — за борба! Червеят е наумявал хероя! Същият червей е съставлявал вече част от идеала. Нещо, което се е считало безсмъртно, се е виждало да се разлага.

В това време Пенчо си е намерил вече друга работа.

— Я го гледай, кучето! — викал той. — Като лалугерин си подаваше чалмосаната глава от шумата и търсеше място да си полегне. Аз му подложих възглавницата!

— Пенчо, внимавай добре — викал му е съседът от двайсетина крачки. Опушеното му като въглен лице едва се е подавало като главня между два камъка. — Да не ти подложи и на теб някой такава възглавница, че спаваш 300 години, хей!

На втората линия е паднал пронизан с куршум в гърдите Атанас Горов, брат на патриота от Гюргево Димитър Горов. Когато Гани, приклекнал пред канаричката, погледнал Атанаса да пада, помислил малко и казал: „Въпрос на семейна чест!“

В това време един куршум рикоширал в канаричката и го пронизал през кръста. Гани паднал, изтървавайки пушката си, додето кръвта бликнала по дрехите му.

— Жално! — изпъшкал той. — За себе си не мога да кажа същото. Аз съм едничкият герой в нашето семейство!

Пещеричката на върха от главна квартира на щаба се е преобразявала в лазарет, в който ранените са се напластявали върху умирающите, стенанията върху едва чутите въздишки, скърцането на зъбите върху скърцането на ония примитивни инструменти, с които няколкото неопитни въстаници са човъркали в разръфаните и разжарени като огън меса на ранените. Кръвта се е леела навред, като плескала стените и грапавия свод на пещеричката. Подът й потъвал в топла и червена тиня.

По-късно Никола Кючуков е отбелязал следното: „Видях в пещеричката ранени, които стояха като пребити. Между тях бяха Апостолов, Цветков, Обретенов, Данчев, Джумалиев. До тях близо до боевата линия беше Христо Ботев, прав и подпрян на сабята си. Лицето и очите му бяха червени, като че бе плакал. Гледаше отчаяно в пещерата.“

Недалеч от него е стоял с превързани ръце охридчанинът Андон, който гледал въз друга страна, а именно в урвата, където лежал възнак един грозен мъртвец — Никола Бучакчи. През ума му трябва да е минавало как само преди малко те са яздили като вихрове по шосето, изпратени от войводата да посрещнат другарите от Враца.

В същото време няколко куршума наведнъж пропукали из въздуха. Един очевидец е прибавил тия думи: „От тоя залп един куршум улучи в главата ранения Андон, който се прескунди няколко пъти и падна в дола, като заспа навеки. Свършено бе с него. Мозъкът му се видя.“

Тъкмо тогава е бил пренасян в пещеричката знаменосецът Куруто, ранен на няколко места. Едно сливнелийче влачело подир него окървавеното зелено знаме. Куршумът минал през лакътя до рамото и излязъл през една голяма рана от врата му.

Христо Ботев дал знамето на сливнелийчето.

— Ранен съм в ръката — отвърнало то.

— Добре, тогава дай да ти превържат ръката — отвърнал войводата — и седни тук, до таз скала, да го пазиш!

Когато погледнал Куруто в лицето, неговият знаменосец бил вече мъртъв.

Носил го е онзи висок въстаник, който с револвер в ръка бе заставил капитан Енглендер да спре парахода „Радецки“ на Козлодуйския бряг. Впоследствие капитанът го е отбелязъл в своите бележки като „говорящият немски език“. Той се наричал Давид Тодоров и бил известен на град Враца като един виден търговец.

Когато видял, че Куруто издъхнал в ръцете му, той се навел и го оставил на земята. После се изправил сам накървавен, опушен, разпокъсан, хвърлил поглед към синия лазурен небосклон на Враца и промълвил с въздишка:

— Колко страшно е да умреш пред прага на родния си град!

— Още по-страшно е да мреш пред прага на своето отечество! — отвърнал Христо Ботев.

В този миг надали му е дошло наум, че същите думи е казвал Мойсей, когато погледнал Хананската земя от върха на планината Нево.

17. Преходът

Нощният мрак най-сетне сложи край на боя върху Милин камък. В бъркотията и хаоса настъпи известен ред, който позволи на мрака да раздели счепканите стихии, сграбчените за гуша тела, разбърканите кълбета черен дим от белите избухливи пушечета на барута, кръстосването на сабята с ятагана, искрата от удрянето на стоманата и святкането на револвера, ревовете на нападението от виковете на отбраната. „Аллах!“ и „Ура!“, извиквани едновременно, бидоха разтрогнати. Първото, за да се смъкне и заглъхне в котловината, където можеше да отнесе своите мъртви към лагерните огньове, а второто, за да се притаи в гранитните канари на върха, около които лежаха вече прибрани от дъбовата горица на първата бойна линия, от храсталаците на втората отбрана и извлечени от камънаците на безспирно атакувания връх, наредени под гранитната канара, трийсетина трупа.

Ако нощният мрак бе само средството, то причината всъщност бе несигурността. И странно, това бе несигурността на врага. Това, което обсадените смятаха за сигурно, накацали в своето орлово гнездо, обсаждащите, разположени из цялата котловина в подножието на Милин камък, смятаха за несигурно. Обсадените знаеха, че са оградени отвред от неколкохилядна войска, която е снабдена с модерни оръжия, кавалерия и топове. От неколкостотин диви черкези на коне и въоръженото мъжко население на околните татарски села. Гъмжилото от войски и башибозук обаче, което изпълваше котловината, още не знаеше каква численост има врагът, с който се е сблъсквало през целия ден на Милин камък. Вихърът на схватката ги бе заблудил. Жертвите, които бе свалил в котловината, го бяха убедили в неговата многочисленост.

Турските табори се бореха да продължат нападението през нощта при мисълта, че Враца е изпълнена с бунтовници. Те можеха да бъдат атакувани в тил, додето се намират лице срещу лице с един враг, който не само че не изглеждаше изтощен от днешната битка, но бе оставил у тях впечатлението за една стихия, опустошила техните редове, която можеше да им нанесе още по-големи бедствия.

Туй именно, което будеше тревожна несигурност у враговете, въстаниците знаеха за сигурно. А то бе: Враца не бе въставала истински. В града не съществуваше никаква организирана въстаническа сила. Апостолът Стоян Заимов се криеше на един таван в града и нямаше намерение да поведе каквато и да е въстаническа чета вън от града, която да нападне в тил обсаждащите ги войски, така че те да бъдат включени в обръч, додето двете братски армии на свободата се съединят в една тържествуваща прегръдка.

Това, което долу причиняваше бавене, горе причиняваше бързина.

Колебанието долу бе събудило решителността горе.

Тази решителност означаваше едно: тозчас да се напусне обсаденият връх. Да се използва нощната тъмнина, за да се премине през обръча на обсадата. Четата да се опита да приближи града, като заеме връх Веслец във врачанските лозя.

За водачи на четата се назначиха двама врачани: търговецът Давид Тодоров и Стефанаки Савов.

Слизането от върха започна откъм източната му страна. Обутите в цървули нозе безшумно се смъкваха по разпомачканите храсталаци, но превърнати в сипеи и пързалки канари. Със саблите и ножовете извадени, с револверите отворени, с очите в тъмнината впити, с ударите на сърцата спрени, с диханията задушени, тези настръхнали призраци един подир други се примъкваха към подножието на хълма. Пътят им минаваше край извора, от който никой не можеше да глътне капка вода, защото в него дълбоко бе потънала главата на един въстаник.

— Сбогом, Христо! — прошепна пътьом Стефанаки Савов, вторият водач.

Давид Тодоров, който крачеше пред него, не каза нищо. Душата му бе изпълнена вече цяла с трепетните светлини на Враца, които като искри от близко домашно огнище блещукаха в нощта.

„Веднъж да стигна дома! Дома!…“ — повтаряше в ума си Давид Тодоров с онова тревожно нетърпение, което е съпротивление на предчувствието, ослушване в гласа на тайнственото аз, опълчване на човешките сили против силите на едно жестоко предопределение.

В това време из безмълвната тъмнина се надигна глас на турски език:

— Ким синиз?[55]

Бяха стигнали на шосето. Някакъв войсков конен патрул изпъкна в мрака. В същия миг блеснаха пушечни изстрели. Нощта се разтърси от оглушителен залп. С протегнати напред ръце Давид Тодоров полетя в мрака и се събори по лицето си на пътя.

Втори залп от страна на въстаниците свали на земята началника на патрула. Останалите конници се разпръснаха из цялото поле.

Когато вдигнаха падналия на пътя водач Давид Тодоров, видяха, че е мъртъв.

Мъртъв, точно според изречените от него думи: „Пред прага на родния град!…“

18. Проверка

Когато слънчевите лъчи блеснаха на небосклона, разпръснатите през нощта групи четници отново се събраха около своя войвода. Мястото, на което се намираха, бе врачанският връх Веслец, или Вирхлец, предгорие на Балкана, засадено с лозя.

Първи към войводата пристъпи четникът Слав. Той носеше в ръката си желязната част от изгоряла двуцевна пушка. Цевите бяха не една до друга, а една върху друга. Такава пушка носеше само княз Радионов.

— Какво се е случило с княза? — извика болезнено Христо Ботев. Той бе настигнал руския капитан през нощта, след убийството на Давид Тодоров, със същото ловджийско чифте на рамо. Князът газеше самотно през разораното поле в мрака на нощта.

Досвидя му се да го повика, само го погледна със свито сърце, без да знае, че го вижда за последен път. Неволно в ума му се мярнаха думите на Емерсона: „Аз и този, и онзи, като гинем тук, гинем в защитата на своя дом, в защитата на децата си и на имота си, а ти, чужденецо, гинеш за един идеал!…“

— Капитан Радионов се присъединил към Георги Машев — отговори четникът. — Това трябва да е било близо при лозята. Черкезите са ги заградили в една колиба сред самите лозя. Аз не бях далече. Привлече ме ожесточена стрелба от колибата. Познах ловджийското чифте на руския капитан. Неведнъж съм го чувал. Когато се втурнах нататък, черкезите бяха хвърлили запалени главни върху сламения покрив на колибата. Той пламтеше и изгоря пред очите ми. Горяха и четирите стени на колибата. Черкезите побягнаха, когато престанаха всички гърмежи. Почаках пламъците да съборят покрива, стените и да утихнат на самата земя. Тогава приближих. И намерих в жаравата това…

Слав подаде на войводата железния остатък от двуцевната ловджийска пушка:

— Княз Радионов е бил там. Георги Машев също е изчезнал. Трябва да мислим, че и двамата са изгорели вътре.

В това време двама четници едновременно изкачиха голата могила между лозята и навлязоха във Веслец.

— Войводо! — завикаха отдалече те, уморени и запъхтени. — Инджето се улови! Падна в турски ръце! Видяхме как го завързаха на един кон и откараха в турския лагер!

— Как не можахте да го отървете? Да му се притечете на помощ? — скочи Христо Ботев.

Двамата четника пристигнаха и се изправиха пред него.

— Цяла потеря го заобиколи на пътя! — казаха те, посивели от умора. — Инджето беше тежко наранен и се отбраняваше с мъка. Додето ние да се притечем от всички страни, той престана да гърми и падна в техни ръце. Свързаха го на коня и го откараха.

— Войводо! — завика отдалече друг четник, който влизаше в лозята на Веслец. — Вижда Ли се някъде около тебе Иваница Данчов?

— Иваница Данчов не е дошел още на Веслец — отвърна съкрушено войводата. — За какво търсиш Иваница Данчов?

— Той водеше за ръка брата ти Кирила и ме настигна по пътя. Запита ме накъде вървят. Дали войводата и щабът му са минали вече по този път. Те изглеждаха, че не знаят къде вървят, и въпреки че аз им посочих Веслец, няма ги! А отдавна трябваше да са пристигнали!

— Ние ще стоим тука цял ден! Ще почакаме! Има време! — опита се да успокои сам себе си Христо Ботев. При трагичната загуба на руския княз и залавянето на Инджето той не искаше да покаже прибързана тревога за съдбата на малкия си брат, която изпълни сърцето му.

Когато слънцето се издигна високо в небето и върхът Веслец гъмжеше вече от събраните четници, войводата Христо Ботев се изправи между тях с един списък в ръка, на който бяха записани двадесетина имена. Последното име, което бе записано в него, бе името на неговия брат.

С висок и ясен глас той прочете имената от началото до края.

Никой от повиканите не се обади.

19. Веслец

Додето едни от въстаниците си почиваха и събираха сили за нова битка, други се обучаваха от коменданта Войновски в стрелба и набавяха в раниците си каквото бяха забелязали, че им липсва. Трети се угощаваха край запалени огньове с печено месо — малки ярета и овни, заклани от овчарите в близката кошара.

През това време по всички възможни пътища за Враца, без да се изключват козите пътеки, урвите и яровете над града, дори и скалистите пролуки, се развиваше трескава деятелност.

Ако бунтовниците бяха допуснати през нощта, току-речи, безпрепятствено, да се прехвърлят през полето от Милин камък на Вирхлец, или Веслец, ако през целия 19 май бяха оставени да си почиват на хубавия слънчев припек, да се обучават в стрелба, да стягат и приготовляват раниците си за нов поход и да хрускат край запалените огньове печеното крехко месо и балканските ярета и овни, то се дължеше на обстоятелството, че турската войска, придружена от черкезка конница и татари, очакваше из разбунтувана Враца да излезе и се присъедини към четата някаква голяма въстаническа сила, за която всички бяха само чували. По тази причина войската пъплеше, опитваше, заемаше всички пътища и се разпростираше из полето, като се стараеше да заобиколи града.

По-късно тази войска, черкези и татари, жестоко си отмъсти на неговите мирни жители, които напразно се оправдаваха, че не са въставали. Колкото напразно ги бяха чакали да въстанат, толкова по-свирепо ги извличаха сега от техните домове. Голи и боси, с пребити от камшици гърбове и разкървавени от спъване по остри камъни нозе ги подкараха да извървят пешком пътя от Враца до страшните видински затвори. Бесиха ги, удушваха ги с вериги, умъртвяваха ги с бой. Така те се възнаградиха за напразното очакване през този ден.

От своя страна, въстаниците, събрани на Веслец, гледаха пред себе си Враца. Те не можеше да не мислят, че дори диханието им трябва да събуди уплашените духове на малодушниците, техни неверни братя, да промени решението им, да ги вдигне на крак и вкупом поведе извън града. Сам Христо Ботев гледаше на това като на нещо възможно, очакваше да види пушечни гърмежи на мегдана, байрак да се носи и подскача из улиците, въстаническа войска да търчи из града. Куриер след куриер, снабдени с негови писма до Заимова, прегърчаваха по козите пътеки, спущаха се в яровете, плъзгаха се по сипеите над Враца и се загубваха из крайните махали. Тия куриери бяха врачани. Никой от тях не се върна до обяд, пито после обяд. Нито пристигна някаква вест в отговор от Заимова.

Това, от което турските войски напразно се страхуваха, което ги бе накарало да бездействат през цялата нощ и пред едно хубаво слънчево време на следния ден, при идеална видимост, да продължават да се шляят из полето, и това, което караше въстаниците, все повече стеснявани от обръча на неприятеля, да продължават да стоят до ново свечеряване на Веслец, това едно и също нещо, съсредоточие на вниманието на двете враждуващи страни, бе Враца.

Едва привечер из улиците на града се забеляза някакво оживление в настъпилия здрач, прилично на придохождането на три мътни поройни реки от три противоположни крайни махали към мегдана.

Войводата веднага изпрати съгледвачи, които не се бавиха дълго време. Когато се завърнаха при дружината, те изглеждаха твърде смутени и отчаяни.

— Нови турски войски, войводо! — казаха те. — Прииждат отвсякъде.

— Тозчас трябва да се махнем оттук и да вървим към Балкана, да дирим други разбунтувани села! — отвърна Христо Ботев. — За Враца трябва да изоставим всякаква надежда!

Такава заповед на войводата за борците можеше да означава само знак за отстъпление. Очите на четниците от Враца, които бяха дошли да освобождават своя роден град, се изпълниха със сълзи. Допрели се бяха почти до своите домашни огнища, ала никога повече нямаше да ги видят. Ако се провикнеха малко по-силно, гласовете им щяха да се чуят от техните жени и деца, ала съдено им бе никога повече от родна уста да не чуят своето име.

Войводата разбра техния плач. Сам той бе оставил в чужда Румъния, на произвола на съдбата, стара майка, дошла да дири спасение и прехрана при сина си, младата си жена Венета и малката си дъщеря Иванка, навършила едва четиридесет дена.

В ума му непрестанно звучеха думите на краткото писмо, което бе имал време да им прати само преди два дни, на 17 май, от парахода „Радецки“:

„Мила ми Венето, Димитре и Иванке,

Простете ме, че аз ви не казах, къде отивам. Любовта, която имам към вас, ме накара да направя това. Аз знаех, че вие ще да плачете, а вашите сълзи са много скъпи за мене.

Венето, ти си моя жена и трябва да ме слушаш и да вярваш във всичко. Аз се моля на приятелите си да те не оставят и те трябва да те поддържат. Бог ще ме запази, а като оживея, то ние ще бъдем най-честити на тоя свят. Ако умра, то знай, че след отечеството си съм обичал най-много тебе, затова гледай Иванка и помни любящия те Христа.“

17 май 1876 год. „Радецки“.

Сега той вече знаеше щастието и честта, които ги чакаха. Защото от неговата ръка бе написано:

Да помнят, мене да търсят:

бяло ми месо по скали,

по скали и по орляци,

черни ми кърви в земята,

в земята, майко, черната!…

Измяната на Враца, а не свечеряването го караше да усеща как черното крило на оная орис, която си бе предрекъл в песни, се спуща вече над главата му и помрачава целия небосклон над него и над главите на ония, които го бяха последвали.

20. Светулките

Тъкмо по това време, когато се бе вече доста притъмнило и наставаше час, удобен за тръгване, двама селяни, загърнати в ямурлуци, се явиха на поляната при хайдушките огньове, които гаснеха и се затъпкваха с нозе от въстаниците. Те пожелаха да бъдат заведени при войводата.

— Митко Хаджиангелакев — казаха му те, — баба Йотиният син, който пристигна с развяно знаме от Враца в нашето село Долна Кремена, го поби сред мегдана, след като изпрати до селата Брусен, Горна Кремена, Баденица и Старо село да стават. Нас проводи да ти съобщим, че тая нощ 200 души четници из двете Кремени и околните села ще ви чакат на Костелевския мост.

Бурно „Ура!“ и викове „Да живей!“ се изтръгнаха из гърдите на измъчените борци за свобода. На мястото на отчаянието блесна в просълзените им очи надеждата.

Мито Хаджиангелакев, този неведом поборник във великата войска на свободата, за когото нищо друго не се знаеше, освен че бил син на някоя баба Йота, именно той бе заслужил вдъхновения поздрав на храбреците. Това нищожно нещо, което бе взело почин за бунта, което сред общото забъркване и подлост бе тръгнало да изпълнява своята обязаност, този редник на борбата, който, виждайки страха и низостта, бе дръзнал да нагърби върху простия си ямурлук мантията на водача, който, виждайки изпокриването, бе тръгнал с байрак по мегданите, срещу криеницата на Враца бе предприел ставането на селата й. Тази лична храброст, изнесла и развяла пред въстаналите селяни сгънатото и укрито вдън земя знаме, този, от когото нищо не се бе чакало, освен да попълни редицата, а сам бе станал армия, който, бидейки редник, не се поколеба да си стане и генерал, който бе противопоставил на подлостта храбростта си, на измяната длъжността си, на опозоряването честта си, на низостта гордостта си, на страхливостта своя живот, не бе допринесъл само тази услуга чрез двамата долнокременци на останалите около Христо Ботев четници на врачанския Веслец. Той направи нещо много повече. Той не им върна само загубената надежда за борба, а загубената вяра в човека им върна той, което беше по-важното.

Ако на Мито Хаджиангелакев не се бе удало впоследствие да изпълни своето обещание, това се дължеше не на неговата нерешителност или зла воля, а на турската войска, която бе заградила от всички страни и завардила всички пътища към Горна и Долна Кремена — двете главни немирни села, — към Баденица, Брусен и Старо село.

На полунощ срещу 20 май, когато четата на Христо Ботев пристигна на Костелевския мост, тя завари вместо очакваните двеста души четници едно множество нощни светулки, които играеха в мрака, сякаш нарочно събрани върху моста, за да го осветляват.

21. Вола

Землището на Черепишкия манастир се състоеше от оня вид фантастични гранитни зъбери, които карат човека, когато ги види, да бълнува. Тук меките и зелени тонове на Балкана бяха бели като излъскана стомана или куршуменосиви като олово. Лъкатушните му и спокойни линии — превърнати в отвесни канари по стотина метра високи, с пещери като зеющи черни отверстия, до които окото допираше с ужас. Кому всъщност служеха за легловище тези зеющи черни отверстия? Никое животно не би могло да се катери на 50, 60, 70 метра по гладката отвесна стена, за да влезе в тях. Никоя пътека не водеше към дупките, нито някаква грапавина в оная шеметна плоскост свидетелстваше, че би могла да се използва от някого за стъпало. Въпреки това тия зеющи отверстия бяха жилища. Кому? Обитателите им не можеха да се видят на дневна светлина. Ала те можеха да се усетят, когато влизат в тях и излизат в мрака. Горе около пещерите можеха да се усетят при напрегнат слух размахванията на невидими крила. Край тия пещерни дупки сякаш самият мрак раздвижваше своите студени дихания.

Меките балкански долини, покрити с изобилна зеленина и цветя, тук бяха главоломни сипеи и урви. Дъната им бяха вировете на река Искър, която през месец май не признаваше никакви граници, не се боеше да се блъска от канара в канара, да си дере кожата в урвите и сипеите, с език, нашумял от бяла пяна, с гърло, заревало от необуздани сили, и неуплашван от тъмни дупки и зловещи пещери, да лети като змей през средата на землището.

Отвъд яростната река се виждаше едно голямо възвишение, почти планина, наричано Вола. То наумяваше за Балкана дотолкова, доколкото неговата зеленина, състояща се от размесени горски дървета, изглеждаше да се бе отдръпнала от пропастните канари, дупките, урвите и яровете на Искъра и като в Ноев ковчег, избягнала вълните на потопа, се бе закрепила върху неговото теме.

Зъберите и канарите обаче, ония, които бяха долу, се бяха изявили на шеметна висина горе. Няколко островърхи гранитни чуки между кичурите дървесна зеленина наумяваха мъртвия свят на природата. На приятната зелена форма противопоставяха остротата. На удоволствието и заслужената почивка — изгледа на насилието.

Тия зъбери и канари бяха Околчица, Камарата, Клена и Голата могила.

Тия зъбери и чуки бяха намерени на 20 май, при изгрев слънце, от уморената чета на Христо Ботев.

В спомените на неколцината живи очевидци те са останали, след шеметното катерене по урвите, като райска гледка. Тази гледка извикала песни на устата им и разведрила омърлушените им от нощния поход лица. Още по-голяма била радостта им, когато видели авангарда, изпратен през нощта от войводата, разположен вече на високата поляна Тушаница. Той се занимавал да пече по хайдушки на големи огньове тлъсти балкански шилета, нанизани на дълги шишове. Това било една прекрасна закуска в планината, очаквана от всички с голямо нетърпение.

Уви, тази закуска била готвена другиму…

Животът, се е казвало винаги, е борба. Животът е ден и нощ. Черните краски сменят белите. След песента иде замлъкването. След смеха — сълзите. Надеждата, която е литване, разбива главата си в стената на някоя реалност. Животът е блъскане в стени. Тия стени не са четири, а лабиринт и блъскането трае вечно. Райските картини, каквито представляваха призори на 20 май каменните зъбери, заобиколени със зелени горски букети, всъщност бяха заобиколени вече от силни черкезки пълчища и башибозушки орди. Конница редовни войски се нареждаше вече и заемаше позиции в подножието на върха.

Додето изгладнелите мъже лакомо поглъщаха с очи изпечените от една страна шилета, развеял ямурлук и размахал гегата си, от гората дотича с рев Димитър Мазната, овчарят, от чиято къща бяха взети шилетата.

— Силни потери наближават! — развика се той. — Хайде, платете ми шилетата!

В това време Христо Ботев превързваше раненото коляно на Перо Македонеца. Той сепнато повдигна главата си да погледне овчаря и очите му се напълниха със сълзи.

— И аз съм дошел народ да освобождавам! — каза той.

Димитър Мазната бе грабнал вече трите лири, които касиерът на четата му подаваше, и на няколко скока изчезна в гората.

В същото време пристигнаха и първите черкези, които като кози се бяха изкатерили по околните канари, и започнаха стрелба с дългобойните си пушки към наклякалите на високата поляна бунтовници.

Шилетата бидоха оставени да се доизпичат сами върху изоставените огнища. Като откриха също тъй гъста стрелба върху покачените по канарите черкези, четниците се впуснаха заднишком към най-близката грамада камъни, която се окажа заета вече от една малка тяхна дружина, предводителствана от коменданта Войновски.

Едва сега четниците можаха да видят какво е представлявала Камарата, на която бе присъдено да стане тяхна последна крепост. Зъберите й сгърчеха като същински бойници. Камъните й бяха различни зидове на кули, дупките й, ония същите зловещи и страшни, които долу в канарите над Искъра бяха пещери, тук бяха мазгали. Във всяка дупка имаше да се завре глава. Във всяка пролука — очи. Всеки камък щит беше. Всеки блясък — дуло, цев, пищов, пушка.

Маранята, която се спусна отрано върху безводния връх, бе станала тяхно дихание.

При първия залп, даден от Камарата, черкезите, които се намираха на отсрещната канара, се нахвърлиха безредно доле, за да се появят на разбъркани пълчища из гористата околност. В няколко мига пръстта около Камарата закипя като море, сред което канарите се провиждаха като мачти на застрашен кораб. Това стълкновение всъщност бе опитването на силите от двете страни. Когато пушекът се размеси с гората и хълмистото бърдо пред нея се поразчисти, можеха да се видят прегънати надве черкези, които влачеха по земята към горичката своите мъртви и ранени другари. За четниците това бе една добра гледка, тъй като в Камарата на техните позиции не бе паднала нито една жертва.

Не след дълго обаче, макар и скрити в своята каменна крепост, те се намериха заобиколени от истински мравуняк, който извираше из хребетите, гористите бърда и долинки на цялото възвишение, като че ли искаше да покаже, че тя е в негово владение, че мравунякът е навред — по бърдата, долините и горите. Сега му трябват само Камарата, Околчица, Клена и Голата могила, за да има всичко. Неговият пристъп от всички страни се усети на канарите като землетресение.

— Да не позволяваме на врага да ни огради! — викна Войновски. — Петнадесет души готови за излаз след мен! Целта: да го прогоним зад Голата могила!

С гръмко „ура“ и е пушки, които стреляха напред, додето останалите в Камарата стреляха далеко над главите им, петнадесетина доброволци изхвръкнаха във канарите и полетяха срещу дясното крило на изненадания неприятел. Можеше да се види един облак гръмотевичен прахоляк, който задмина Голата могила, понесе се към горичката, разбърка се в дърветата и превърна короните им в облаци. Миризмата на барут в натежалия от мараня въздух се превърна в нетърпима задуха, която стана господар на цялата околност.

Когато около обяд по посока към Голата могила въздухът се поизбистри, можеше да се види, че черкезите бяха отстъпили зад съседното бърдо. Войновски със своите петнадесет души бе заел позиция на една по-далечна чука, от която смущаваше дясното крило на неприятеля, тъй че той да не може да нападне отново на тази страна и настъпи към Камарата.

Към 2 часа после обяд откъм поляната Тушаница, върху която тази сутрин бяха оставили да се доизпичат намушените на пръти шилета, се раздадоха топовни гърмежи. Войводата Христо Ботев се приповдигна над един зъбер и погледна с бинокъла си.

— Войска е пристигнала — каза той, — води две топчета. Андон призранлията с десетина души да завземе Бялата канара, а хаджи Петър, Сава Пенев и Петър Йорданов да се разположат на средата!

Не се бойте от топовните гърмежи! Балканските канари са здрави!

Още незавършил думите си, и като отговор Камарата се разтърси от разбиването в нея на две гранати. Изхвърлени една подир друга, те удариха някъде по нейните върхове и без да ги повредят ни най-малко, отскочиха в разораната земя на върха. Ако скалите усетиха тяхната ярост като разтърсване, то земята на върха ги усети по изкопаването на две купчини пръст, които те веднага изплюха настрани.

— Казах ли ви, че старият хайдушки Балкан нищо не иска да чуе от такива топчета! — викна Христо Ботев. — Дръжте се, юнаци!… В скоро време врагът сам ще се отчае от тях и ще ги захвърли!

Не след дълго наистина войниците забравиха своите безполезни оръдия. Рамо до рамо с черкезите, подкрепени от силни пълчища башибозуци, те отново се навалиха подобно откъсната лавина към Камарата. Това, което топовете им не можеха да направят, тяхното настъпление го стори. То бе едно дълбоко разтърсване, което се отрази върху цялата Камара. Хилядното множество, което вместо ръце е размахало пушки, вместо очи е засвяткало ятагани, вместо човешки гърла е повдигнало вълчи воеве — едни такива гъсти маси от бедствия са в състояние да стреснат природата, камо ли човека. Да накарат канари да затътнат, дървета да се огънат, могили да се снишат, а хората да затреперят като сред буря.

Тъй и на защитниците на Камарата скалистите зъбери, които бяха тъй успешно устояли на гранатите, пред човешката стихия се сториха недостатъчни. Нозете отстъпиха зад повече камъни, гърдите потърсиха по-здрави канари. Мазгалите изглеждаха опасни и големи дупки, заради което бидоха изоставени. Човекът се прилепи до канарата. Плътта се съедини с камъка, за обща защита.

Куршумите, които се отразяваха в канарите, и куршумите, които бяха изстреляни извътре, се преобърнаха в облаци от смъртоносни искри около обсажданата крепост. Сред този хаос ревовете на нападателите се чуваха като бучене на буря, додето Камарата отвръщаше само с гърмежи и светкавици.

От 2 часа после обед насетне от скалистите чукари нищо повече не можеше да се види. Това, което по-рано стърчеше като мачти, изглеждаше вече потънало в бурно море.

Ала и за хаоса се намира някой си, който може да го обуздае и най-сетне спре. А за този хаос настъпи мракът. Тази празнота, която мрази светлината, се оказа достатъчна да го погълне. Тази мътилка от стихии се побоя от нея. Безпорядъкът се плаши от бездната. Бесуванията се съгласяват да се умирят в името на разума. Лудостта се нагласява да мъдрува. Наистина не са успели да унищожат бунтовническите гнезда в канарите, но те яко ги държат в свои ръце. Върхът Вола е зает от техни войски и заобиколен от тяхна конница. Утре канарите ще бъдат очистени!…

В настъпилия здрач откъм страната на турската войска се разнесе глас на войнишка тръба. Четници, които бяха служили някога в казашкия алай, казаха, че разпознават този сигнал. Той означавал спиране на боя.

22. Изпълненото пророчество

След опразването на върха от неприятелските войски черкези и башибозуци, които бързаха да се спуснат към своите лагерни огньове, накладени в подножието на върха, защитниците на Камарата излязоха от канарите и се огледаха в опустошената околност, която след ожесточеното сражение, траяло през целия ден, приличаше на дълбоко разорана пустиня. Повечето от тях изглеждаха разсипани и опустошени като нея. Други изглеждаха недействителни като призраци. Ръцете им, след като бяха стреляли през целия ден, сега стояха като безчувствени, нозете им се бяха вкочанили от притискане на камъни, очите им се бяха ослепели от взиране в димове, ноздрите им бяха станали въглени, космите на главите им — пепел. Такива те излязоха вън от канарите заедно със своя войвода.

„Христо Ботев — пише Никола Обретенов — бе изменен до неузнаваемост. Три дена, изминати от Дунава до Балкана без хляб, без сън, без почивка, в постоянна тревога… Брадата и косата му посивяха, дрехите му от козите пътеки се изпокъсаха и на кошарата, гдето се печеха агнетата, обухме му цървули, защото на ботушите беше останало само горнището, а гьонът беше съвсем изчезнал.“

Перо Македонеца, Георги Апостолов и Никола Обретенов също бяха излезли заедно с него от канарите. Перо Македонеца бе увиснал на единия си крак, подкрепян от двамата свои другари, тъй като раната на болния му крак се беше разлютила като огън.

Четници с пушки в ръце, изгорели за капка вода, с начернени и опушени лица и с попукани устни, от които се стичаха струйка алена кръв, минаваха край тях и се насочваха към близката долчинка, където течеше един студен балкански извор. Христо Ботев с болка на сърце гледаше съсипаните им, изгорели от мъка лица. Неговите момци бяха издържали на усилената жега и слънчевия пек. През целия ден те бяха водили сражение, без да имат капка вода, с която да наквасят езика си.

— Вървете на групи! — подвикна им той. — И се придържайте един о друг! Никой да не се отдалечава по-нататък от извора!

Сам той тръгна бавно подир тях заедно със своите другари. Но тъй като Перо Македонеца охкаше от болка и не искаше да върви по-нататък, всички седнаха да си починат край една малка канаричка, от която изворът можеше да се наблюдава много добре.

„Ботев — пише Никола Обретенов — беше много загрижен. Понеже от щаба му бяхме останали само Апостолов, Перо и аз, той се обърна към нас и ни запита: «Какво мислите да правим, когато в тия две сражения патроните ни се свършиха? Помощ отникъде нямаме, хляб също няма. Да продължаваме ли?…»“

Въпрос, който е имал вече своя отговор.

„Да продължаваме ли, или да се отправим за Сърбия?“ — ето какъв е бил въпросът.

„Да останем!… Тук да останем!…“ — е гласял отговорът.

Той не е бил даден нито от Апостолов, нито от Перо или Обретенов, които са мълчали. Той е бил даден от съдбата.

Апостолов, Перо и Обретенов оттук нататък е трябвало да поемат сами своето мъченическо скитане из Балкана и заедно с Войновски да търпят глад, студ и преследването на потери. Да отбиват засади и водят боеве, додето паднат разбити, нарязани на късове, с глави, забити на колове, разнасяни из селата. За други пък са се подготовлявали тъмници, вериги и доживотна каторга в Диарбекир.

Да остане… било присъдено само нему!

За да се изпълни това, което поетът бе казал в песента:

Да помнят, мене да търсят:

бяло ми месо по скали,

по скали и по орляци,

черни ми кърви в земята…

Додето чакаше другарите му да помислят върху неговия въпрос, Христо Ботев се понадигна, а после изправи с целия си ръст, за да види накъде са отишли момчетата. Няма ли за тях някоя опасност около извора.

„Тогава — пише Никола Обретенов — моментално изгърмя пушка и Ботев политна да падне на гърба си. Аз и Апостолов го поехме от двете страни и докато го сложиме на земята, той издъхна, пронизан в сърцето. Сразен беше от неприятелски куршум, без да каже нито дума…

Останахме поразени като от гръм. След няколко минути се окопитихме. По съвета на Перо прибрахме всичко от Ботева, което можеше да покаже, че е войвода, за да не се гаврят с него неприятелите. Аз взех картата от пазвата му под мундира, която беше окървавена и продупчена от куршума, взех и часовника, бинокъла, компаса и портмонето с 5 наполеона, а Апостолов взе калпака му с лъва, шашката, револвера и мундира. Всички плачехме, но аз и Апостолов бяхме неутешими. Наведохме се и го целунахме по челото.“

След като извършиха всичко това, тримата оставиха скъпите останки на произвола на съдбата.

Главното, което поетът искаше, бе изпълнено:

В редовете на борбата

да си найда и аз гроба!

Тъй на връх Вола[56], Врачански балкан, на 20 май 1876 година падна и угасна заедно с поета и героя Христо Ботев, факлата на оня велик пожар, който историята назовава със скромното име

АПРИЛСКО ВЪСТАНИЕ.

Петър Величков

Роман на ужасите

Романът „Бенковски“ споделя съдбата на предхождащия го роман „Левски“ — и той бе публикуван за пръв път през 1988 г. по запазена чернова в Централния държавен архив, тъй като оригиналът липсва. Ако за „Левски“ има повече сведения около историята на създаването и по-сетнешната му одисея, то за „Бенковски“ те са доста оскъдни. Както вече е известно, „Левски“ е завършен в чернова през 1955 г., а когато Димитър Талев и Георги Томалевски отиват при Яна Язова, тя им чете глави и от „Бенковски“. В рецензията си за първия роман от 1960 г. двамата писатели уточняват, че и вторият роман, озаглавен тогава „Априлско въстание“, е завършен. Талев и Томалевски долавят същността на този втори роман на трилогията „Балкани“ като потресающа картина на удавеното в кръв и жестокости Априлско въстание.

Във фонда на Яна Язова, съхраняван грижливо в ЦДА, от романа „Бенковски“ са запазени два преписа — втори и трети машинописен екземпляр. Първият екземпляр липсва. При сравняване на хартията, както и на особеностите на машинописа, може да се приеме със сигурност, че запазените в ЦДА преписи на романа са направени непосредствено след преписа на „Левски“ от периода 15 август — 7 ноември 1960 г. Двата преписа на „Бенковски“ са разделени в по две папки поради големия обем. Всяка една от първите папки обхваща текста от глава I до глава XIII включително (фонд 1400, опис 1, а.е. съответно 29 и 30), а всяка една от вторите папки — от глава XIV „Белите нощи на революцията“ — до края на романа (съответно а.е. 38 и 39).

Най-напред Яна Язова е извършила ръкописни поправки с мастило на буквени грешки, промяна на отделни думи или изрази, известни съкращения на пасажи и отделни изречения, които, общо взето, са идентични за двата преписа. Изглежда, по-късно авторката нанася допълнително поправки върху избрания от нас препис, върху който са направени по-значителни промени в текста, при това с химикалка. Трябва да изтъкнем, че при по-внимателно вникване в характера на поправките и съкращенията се налага изводът, че при осъществяването на машинописния препис Яна Язова е била убедена в завършеността на своя роман. В избрания препис (фонд 1400, опис 1, а.е. 29 и 38) тя се е отказала само от главата „Балдьово“ и от подглавата „Неизбежни мисли за революцията“, намираща се между подглавите „Ястребът“ и „Мисли около предстоящата революция“ на глава VI „Апостолът“. Глава „Балдьово“ е била вмъкната след написването на романа, авторката е имала колебания, изглежда, около мястото на тази глава и в последна сметка се е отказала от нея. Въпреки това даваме я в бележките изцяло според текста в неизбрания от нас препис на „Бенковски“. Подглавата „Неизбежни мисли за революцията“ е в обем от две машинописни страници, има есеистичен характер и с известно основание е била изоставена от Яна Язова.

Една ръкописна бележка на Яна Язова, прикрепена в самото начало на първата папка на избрания препис на „Бенковски“, за публикуване (фонд 1400, опис 1, а.е. 29), гласи: „Бенковски. Започнато преписване 1 юни 1972 год.“. Тази окончателна редакция вероятно не се е различавала съществено от избраната от нас запазена чернова, по която бе разчетен романът за първото му издание. В архива на Яна Язова не се намери дори страница от втория препис на „Бенковски“.

Въпросите към мъртвите нямат отговор. Сключените уста мълчат, проговорва само записаното слово. Още повече, че поради опасното си положение на нежелана от тогавашната власт авторка, Яна Язова старателно е криела какво пише и не е споделяла творческите си планове. Освен с неколцина, които също не са живи отдавна. Но в непубликувания ръкопис на Яна Язова „Пътувания, срещи, разговори“ (фонд 1400, опис 1, а.е. 62) се натъкнахме на няколко текста за нейни пътувания по описаните в „Бенковски“ места, осъществени след написването на книгата. Ето някои от тях:

Брацигово

11 май 1961 г.

Брациговци, живеещи в София, ме поканиха да замина с техния автобус за тържествата в Брацигово.

Брациговчани, които всяка година плащат доброволен данък на Априлското въстание за своята слава, ни посрещнаха много добре. Бях в настроение да понеса всички несгоди на студеното дъждовно време за Васил Петлешков, но удобните топли квартири и сърдечният прием на нашите домакини намали моите усилия.

В деня на тържеството ме качиха на балкончето над аптеката, която се намира при старинния прочут Синджирли бунар. От четири улици надойдоха деца във въстанически униформи и пушки на рамо. Те представляваха въстаналите около Брацигово села, придошли в града. Въстаниците влачеха черешови топове.

На 11 ч. Васил Петлешков пристигна на кон с кон с черния жакет и райе панталони, извика пред кладенеца паметните думи, които стоят там написани на мраморна плоча, и замина към дола да си облече въстаническите дрехи.

Клепалото от старинната камбанария заби. Народът пълнеше малкия мегдан.

Ето и Петлешков се върна, облечен като въстаник, с байрактара, попа с евангелието и кръста и целия комитет. Изправи се пред кладенеца и зачете на висок глас кървавото

ВЪЗВАНИЕ.

Камбаните през това време замлъкнаха. Свещен миг, изпълнен с неописуеми трепети.

Взеха ме на първо място след Петлешкова в процесията към лобното му място. Това бе голяма чест за мене и ми причини силно вълнение. Минахме край къщата, където е живял, и мястото, където са го горили…

Възкачване на Вола

2 юни 1961 год.

Възкачването започна на 9,20 ч. сутринта при силно слънце от с. Паволча по пряката пътека, която не е нищо друго освен камениста урва с отвесен наклон.

Качвахме се човек след човек, като се залавяхме за остри камъни и сухите корени на някогашни дървета, пъшкахме на жаркото слънце, охкахме от изтощение и се чудехме как Ботевата чета, при това натоварена с оръжие, е минала такъв път.

Аз направих забележка, че ако и нас гонеха черкези с голи ятагани в ръце, нямаше да имаме време да пъшкаме и да се ловим по камънаците, а щяхме да летим нагоре по урвата.

На таз пътека разбрах думите на Никола Обретенов:

„За три дена Ботев стана неузнаваем“.

Едва на 12,30 ч. достигнахме Околчица.

Още на серпантината под нея аз познах, че това не е хълмът Камарата, Кленът и пр., описвани от Никола Обретенов като полесражение на Ботевата чета. И наистина, паметникът бил издигнат на погрешно място. Заблудени били от стихотворението: „На Вола сред пустинния Балкан“ и пр.

От Вола следват — като показатели — камък след камък, които водят към лобното място. Но ние го погледнахме и приветствахме от насрещния хълм. Силите ни бяха изчерпани. Времето беше свършило.

Въпреки тази голяма жертва, която трябваше да понесем, ние изпуснахме в Паволча нашия автобус „Балкантурист“ и трябваше с големи молби да се качим на един камион, за да отидем и го дирим във Враца.

Люба (Иванчева — б. м., П. В.), която ме придружаваше, беше вече полумъртва от умора. Въпреки че самата аз бях много изтощена и като се сривахме надолу по пътя на пладнешкия пек, чувствах, че ей сега ще се строполя в някоя урва и ще издъхна, аз много се страхувах за нея, защото лицето й бе посиняло и тя едва мърдаше краката си.

Черни буреносни облаци покриха Враца и заваля пороен дъжд със силни светкавици и гръмотевици.

Дряновски манастир

октомври 1962 год.

На 7 часа вечерта при пълна тъмнина, когато хълмовете на Търново заприличаха на огромни полилеи, които трептяха с хиляди искрящи светлини, потеглихме на фарове и пълна луна за Дряновския манастир.

Когато пристигнахме в манастира, на пълнолунието можахме да установим едно, че сме попаднали в орловото гнездо, описвано с такава любов от мене, сред високите до небето скалисти стени и една невиждана, дори при Рилския манастир, страховита, величествена природа.

Манастирът е обзаведен с добри спални за посетителите на неговите прелести и аз първа и сама си легнах в чистото легло. Додето другите другарки вечеряха вън и шумяха в стаята с наровете, аз слушах под прозорците на стаята шума на някаква река и се питах — на коя страна сме? Кое шуми?… Тревненската река или Хандъка? Тези две реки, едва на разсъмване видях, се събирали малко по-надалеч от нашите прозорци в една обща река — Дряновската, — а ние сме нощували в манастирското крило под непристъпните до облаци виснали на Буруна.

О, о… как съм ги описвала аз… С каква любов… с каква фантазия. Как подробно ги изучавах по документи и карти… И поп Харитон, който стрелял от една повдигната каменна плоча на манастирския покрив и улучил с един куршум турския офицер, който командвал навръх скалите… И как той полетял като птица с разперени криле и пухнал от въздушната бездна в дълбокия вир на реката…

Всичко си припомних аз и отидох да видя милия Сини вир, около който имало толкова гробове на удавени млади мъже. Някаква синя жена излизала от лазурните му води, сядала на издадения камък и пещерата при буйния водопад над вира и гледала мълчаливо в къпещия се… И той отивал все по-близко и по-надълбоко към нея при пещерата… Само един младеж от Цинга избягнал смъртта… дошел си в село и разказал с уморен глас за синята жена… и колко била тя красива… На третия ден обаче намерили дрехите му край вира, а него изнесли от водата и погребали при другите гробове. Той бил се върнал…

Нашият екскурзовод остана очарован от Сини вир, чу легендата, която разказах, и заяви, че всеки път ще води своите екскурзианти тук и ще им разказва легендата.

Посетихме пещерата на Хандъка и Дряновската пещера, която е голяма, но сега се образува и само в една зала има няколко грозда сталактити по тавана.

Аз исках непременно да посетя Стената между манастирското лозе и пасбището, на която са загинали Пармаков и още 150 души въстаници О, как съм ги описвала!… Но този път никой не пожела да ме придружи. Те не знаеха кой е Пармаков. Борбата и смъртта за идеал бе далеч от тях.

Като тичах запъхтяна по оная стръмна и страшна планина и хвърлях от себе си дреха след дреха, аз мислех с гняв и отчаяние, че е вярна мисълта: не народът прави нацията… Отделните личности със своите дела, с примера си я правят. Пармаковци са направили името на българин тогава „да прогърми по четирите страни на света“, както казва Захари Стоянов.

Пармаковци правят човечеството достойно.

Душевната самота, отчаянието, което ме кара от 10 години да не бързам никак с издаването на моите три книги „Примери“ отново ме облада. При изгреялото ясно слънце аз стъпих на лобната стена с проляни сълзи, вдигнах очи към небето и извиках сам-сама: „Вечна слава, герои!… Дано намеря сили в себе си да оставя на ония там, дето не поискаха да дойдат горе, които сега са свободни, благодарение само на вашата жертва, историята на вашата участ!“

И ми се стори, че един невидим и нечуван, но осезаем, сам сред тази величествена панорама на едно велико сражение, сам в своя подвиг, не разказан досега от никой поет, освен от мене, забравен от хората, се надвеси над мене и ми прошепна топло: „Благодаря!“

В малкия музей на Дряновския манастир, където ни въведе игуменът, се съхраняват като голяма ценност оръжията — пушки, пищови и ножове, с които са се били въстаниците в манастира, хоругви и икони, останали от онова време, а най-вече иконата на „Св. Архангел Михаил“, обаче изрисувана на ламарина, а не мраморна, както я описват в сборника „9-те дни в Дряновския манастир“[57] на с. Михалци, едничката на оцелялата артика в храма, несъборена от бомбите при сражението, под която са намерили спасение едничките две жени в манастира: майката на игумена Пахомия Гана Стоянова и нейната прислужница Пена.

На тръгване около 10 ч. в колата ни шофьорът качи един непознат полумонах от Дряновския манастир, които искаше на всяка цена да го водим до Габрово. Всички викнаха да протестират, защото колата не е пътническа, а за удоволствие. Непознатият стоеше пред моята седалка и не сваляше очи от мене. Шофьорът буйно обясняваше нещо на екскурзовода на първата седалка и на чиновничката от бюрото на втората седалка, която винаги придружава колите по уреждане на сметките. Изведнъж от тяхната група избухна силен смях и те вкупом се обърнаха към мене.

— Ако правиш така, ние май ще напълниме автобуса!… Браво! Браво! — викаше екскурзоводът.

— Извинете — обърна се към мене чиновничката, — но бай Владо ни разправи, че го качил, защото много ви харесал в музея и искал да върви подир „журналистката“!…

Дружен вик и смях накараха бедния човек да се свие на стъпалата.

Свалиха го на кръстопътя на дряновския път за Габрово. Аз нищо не казах. Едва имах сили да се усмихна след усиления поход до Стената.

После видях, че и другите ме наблюдаваха тъй втренчено в колата, но аз не искам да обръщам внимание на нищо. Достатъчно има какво да се гледа навън.

Панагюрище

септември 1962 год.

От х. Луковата къща са останали портата и дворът… и голямото дърво. Благоговейно влязох вътре… Поклоних се в тишината. А тя: „Слава на Бенковски войвода!… Слава на един роден княз!…“

Впуснах се към големия музей. Там беше чиновникът, едничкият, който научи как се казвам! Грабна ме, разведе ме навред. Най-много ме възхитиха банските съкровища на поп Груйо. Не очаквах да видя и кръста на Поибренската черкова тук… И требника — милия охлузган требник! О, как съм ги описвала, с каква любов… Аз разправях на чиновника кое какво е.

— Защо не си взимате бележки? — пита ме той.

— Не виждате ли, че зная всичко наизуст? — отвръщах му аз.

Той ме поведе към Тутевата къща, от която е гръмнала първата пушка на въстанието (в Панагюрище — б. м., П. В.). Пазач на музея е синът на моя, моя Орчо войвода!

Осемдесетгодишен старец, като застана под големия портрет на баща си — втори мой чудесен герой.

— Когато е пукнала първата пушка — казах аз, — вашият баща е бил на почетен караул на тази врата, а сега синът му варди дома на княза…

— Всичко е забравено!… Всичко е минало и свършено за хората! — със сълзи на очи проговори старецът.

— Ще възкръсне! — отвърнах аз.

Тези откъслеци дават известна представа за състоянието и вълненията на Яна Язова, която е била уверена, че е написала полезни книги за своя народ, в излизането на които обаче почти е била загубила надежда.

Романът се публикува точно според авторските ръкописи (фонд 1400, опис 1, а.е. 29 и а.е. 38). Единствените намеси в текста са от правописен характер (слято писане на предлозите, пълен и непълен член, отстраняване на допуснати машинописни грешки). Така са третирани и цитатите в „Бенковски“, въпреки че на места са предадени свободно от авторката, за да съответстват стилово със заобикалящите ги фрагменти. Оставяме ги така, както са. Начинът на боравене с тях от Яна Язова е обект на друго изследване.

Странна е съдбата понякога и на едно-единствено листче. Записаното върху него изведнъж може да разреши някой неясен въпрос. Читателите на „Левски“ сигурно си спомнят поместения в бележките към романа предговор на Яна Язова в стихотворна форма, който при смяната на името на трилогията — от „Примери“ на „Балкани“ — е бил изоставен. В него авторката не казва написах за теб, читателю, тези книги примери, а натъртва съставих. Вторият роман на трилогията „Балкани“ като че ли се приближава към това стремление на Яна Язова — не да блесне като писателка, а да състави, тоест да поднесе събрани и осмислени с много труд знания за избраното от нея време на Априлското въстание. Така в „Бенковски“ тя използва своеобразна техника, близка до „колажа“, особено когато използва като източник „Записките“ на Захари Стоянов. Такъв подход е по силите на автор, който така вълнуващо е описал приключенията на Бенков ски в Мала Азия, съпротивата на панагюрци и перущенци срещу многократно превъзхождащия ги по численост и въоръжение поробител, безпримерния героизъм на дряновските въстаници… Посланието на този своего рода роман на ужасите като че ли се съдържа в друг неин афоризъм: „Историята на един народ е пълна с жертвоприношения. Тя се пише от хора-призраци. Такива летописци някои народи имат с хиляди. И колкото повече са те, толкова тия народи са по-трайни и уважавани от всички хора на земята. Потомствата на тия велики летописци броят себе си измежду най-гордите и културни представители на човешкия род. Заради кръвта, проляна заради тяхната свобода, човечеството ги възнаграждава с признанието на особено благородство.“

В „Бенковски“ рядко се появяват някои от героите на Яна Язова, познати ни от романа за Левски. Живите от тях, заедно с оцелелите от пламъците на Априлското въстание, са събрани от авторката в редовете на Българското опълчение, на което е посветен последният роман на трилогията „Балкани“ — „Шипка“. С героизма и саможертвата си в името на свободата героите на Яна Язова изстрадват вопъла на дряновския въстаник Тодор Лефтеров: „По-добре край с ужаси, отколкото ужаси без край.“

И накрая сметнахме за уместно да се даде като подзаглавие на романа и първоначалното му наименование „Априлско въстание“.

1988 — 22 март 2003 г.

Петър Величков

$type=послеслов

$year=2003

Бележки

VI

Апостолът

(4). Неизбежни мисли за революцията[58]

Един гениален мислител на Франция е казал по онова време, че революциите не идат отдолу, а отгоре, че небесните бури повдигат пропастите на морето.

На някое спокойно място досега нищо не се е знаело, а изведнъж се узнава, че тука духат ветрове и че е бил стъкнат огън… Че над ветровете завира котел. Никой не го казва, но това се знае. То се носи из въздуха. То иде отгоре. Това знание връхлита, както връхлитат ветровете върху земята. Всички се окопитват, раздвижват вкочанени членове, стават…

Събуждат се умове. Туй, което се е мислило, че е длъжно да стои вцепенено, започва да се движи. Ако му се заповяда отново да се умири, то с радостно удивление отвръща, че предишният заповедник не струва вече нищо. Неговата заповед не го вълнува и нейните постановления, които са били тъй страшни вчера, днеска повече не плашат никого. Мечът на тиранията, който е висял над замъртвели от страх глави, днеска е детска сабличка, с която някой палавник играе, като я перка на въздуха. Животът става лесен като играчка. Товарите му, оковите му, веригите му и всякакви други железа за изтезание, които е употребявала тиранията, стават призрачни. Страшилата стават играчки. Те са твърде много познати и повилнелите деца започват да ги пренебрегват. Те презират тяхната застрашителност. Тъй смъртта заиграва с живота. Тя повече не е страшна, нито сълзлива и прави с хората най-чудновато сприятеляване. Смъртта не е вече Китайска стена, а една прозрачна преграда, телена завеса, зад която се вижда. Отсам не е далеч от Отвъд, а Оттатък не е мрак и бездна. Живи гледат вън от чертата на живота и това, което е било най-трудно за постигане от човека, осъществява се. Вихърът е гигантски медиум, който разкрива светове, скрити до вчера в мрака на невъзможното.

Всички са се възправили сред вихъра като един човек, всички са стъпили на прага между Отсам и Отвъд, но като са заедно, не се боят. Нищото става реалност, а веществената реалност — нищо. Туй, което са имали и пазили, като най-мила собственост, в техните настоящи проекти бива оставено другиму. Техният мил дом бива оставен на пламъците, или на една нова стопанка, която ще нареди в него своите чужди вещи. Техен дом става светът, който е дом на вечността. Техните дрехи стават плячка на огъня, или на разбойника. Върху тях остава единствената дреха [за която е говорил Христос], дрехата на безсмъртието.

Човешкото и тленното биват издигнати до безсмъртието и вечността. Човечеството се изправя на границата, върху която не се чуват повече човешки заповеди. [, а наставления по един незнаен път. Само тъй могат да се обяснят спонтанните действия на разбити и разпръснати борци, когато] Всеки се бие за себе си по свой план и проявявайки нечувана храброст, продължава да действа за общото добро. Изправени пред смъртта, без да принадлежат повече на земята, загубили своите началници и своята команда, изгубили земните стойности, те продължават да махат надясно и наляво своя меч само за една чест и в името на идеала, за който трябва да умрат.

А идеалът не е ли безсмъртен? Като се бият за безсмъртното тия разкъсани и отчаяни борци достигат до него и се подчиняват на неговите заповеди. Един върховен ум [като че ли] поема командата на боя. Като си служи със смъртни оръдия и смъртни мишци, но и е умове, които могат вече да го чуят, той налага своята воля на света. И неговата промисъл е тъй дълбока и неуловима за нашия временен поглед, че ние схващаме тия или ония поражения като негови неуспехи. Едва по-късно, когато неговата воля се осъществи в трайни и велики дела, ние виждаме, че той се е наложил.

[Само тъй е възможна една революция, която носи повсеместна…]

(XII)

Балдьово[59]

1. Как изглеждаше…

Ако Оборище бе едно дълбоко скривалище, то село Балдьово бе изложено на всеки поглед.

Ако човешко око можеше да надникне в дълбините на Оборище, щеше да види в тъмнина блясъка на много съкровища, но ако можеше да повдигне поглед към високото Балдьово, щеше да види мрак.

Ако в Оборище бяха скрити смелостта и себепожертвуванието, в Балдьово стоеше на показ низостта.

Ако Оборище бе събрало в сърцето си своите синове от любов към отечеството, Балдьово бе родило от своето сърце един безотечественик. Оборище бе величието на човешкия дух, Балдьово — падението… Любовта срещу инстинкта.

Себеотрицанието срещу алчността.

Най-високото у човека и най-низкото у звяра. Оборище обаче не можеше да се види, а на показ остана Балдьово.

То се намираше в близостта на Татар Пазарджик, след като се изминеше пътят между нивите и гъстите дъбови гори. Подир дъбравите идеше наред Овче хълм — едно зъбесто възвишение, проточено сред полето. Върху централния му конически зъб беше строена някога крепост — Гюргево кале. Вън от калето навремето имаше дълбока дупка, изпълнена със силно подземно бучение. Старците разправяха, че някога, когато дядо Господ правел света, на това място оставил да извира огън.

На по-ниския зъбер растеше толкова много съсен, че българите не го наричаха Коюнтепе (Овче хълм — б. м., П. В.), а Съсенова могила. Между двете могили имаше една самодивска поляна, обрасла с росен. Тука през Русаля дохождаха да преспят селяните от околните села.

В подножието на Овче хълм сред вечна зеленина цъфтеше, отглеждаше своите богати разсади и зеленчуковите си градини, жънеше тежките житни класове в нивите си, носеше буйна трева в ливадите си, денонощно слушаше тракането на своите воденични колела сред върбалака на буйната река Луда Яна Балдьово.

Пролетта започваше тук още през февруари. През февруари дохождаха славеите и свиваха гнездата си от ранна утрин до късна вечер. Славеева песен посрещаше цветята, житните посеви и изобилните разсади в зеленчуковите градини. Славеева песен посрещаше и лятото, което тука бе прохладно поради Луда Яна, която и през най-големите горещини носеше върху бързите си вълни полъхването на далечни ветрове.

Пътникът някога бе спирал тук за отмора и с наслада прекарвал в нямо съзерцание своите часове на почивка. Накъдето и да обърнеше взор, имаше какво да види. Наблизо и далеч върху скатове и падини се виждаха високи гори и гигантски планини, снежните върхове и тъмнозалесените падове на Рила, които слизаха стремглаво в долината. Оттам пътникът обръщаше очи към меките очертания на средногорските хълмове, додето стигнеше на север до истинска Средна гора и трите най-високи нейни върха — Братия, Буная и Богдан, — които стърчаха високо в небесната синева. Между тях се мяркаха очертанията на стария Балкан.

На изток погледът проникваше през един въздушен коридор, далеко до самия Пловдив, където можеше да погледа напрегнато и с примижали очи неговите три тепета, по които са накацали като пчелни кошери белите му къщи.

Турско око бе харесало Балдьово и турски крак отдавна бе стъпил в него. Хаджи Хасана Бюлюкбаши, Агуш ефенди и Мехмед ага Шопа бяха построили тук три чифлика и разделили на три най-плодородната земя на Балдьово. Останалите 36 български къщи живееха с трохите на тяхното изобилие. И те си имаха своите нивици, ливади и зеленчукови градини край Луда Яна, а мнозина от тях, по примера на своите господари, развъждаха едър добитък, коне и ходеха на лов, което не се позволяваше на раите по други места.

Ненко Балдьовеца бе един от стопаните на тия 36 български къщи в Балдьово. И той отглеждаше едър добитък и коне, а понеже от ранна младост влезе да слугува в турски чифлик, приучи се на живота на господарите. Този живот му хареса. Ненко ходеше с тях по лов, като от сутрин до вечер влачеше със себе си кучета и устройваше хайки. Веселият живот го доближи до Мехмед ага Шопа и в скоро време той се намери назначен за управител на неговия чифлик. Когато властта на Балдьовеца порасна, той започна да гледа на своите селяни като на раи. По това време той се задоми, народи трима сина, Ангел, Иван и Събо, и трите си дъщери Петкана, Лазарина и Цона. По примера на турските си господари започна да събира имот, нае свои слуги — започна да развъжда добитък и коне, да излиза твърде често на лов сам и за своя сметка. Научи се да ходи и по околните села и да издирва жени, към които господарят му бе особено благосклонен. Нечиста сила свърза душата му с оня, когото дедите му имаха за вековен враг на своя народ.

Балдьовеца бе една личност неизвестна и можеше да се загуби невидима в тъмното скривалище на Оборище, ако на блесналата от небето светкавица оная змия не излезна от своето скривалище и не го показа на всички народни представители.

Едно отвратително влечуго бе употребено, за да покаже друго.

2. Сянката

По-късно, когато злодеянието се извърши, всеки, който бе на Оборище и преживя онази необикновена буря, си припомни лицето на Балдьовеца.

От паметта на ония хора се роди черната сянка, която тръгна като „ръка на отмъщението“ подир него.

И тъй Балдьовеца бързешком излезе от Оборище и се понесе като тъмна вихрушка към Татар Пазарджик. Той мислеше, че отива невиждан и нечуван от никого, ала черната сянка бе излязла заедно с него.

Той се изправи пред Али бея в Татар Пазарджик и му разправи всичко, каквото бе видял и чул в Оборище. Ако можеше да разкаже своята история, той впоследствие щеше да прибави, че в същия миг е почувствал въпросната сянка като залепнала за кожата на гърба си. Когато същата минута чу как телеграфът с най-голяма бързина предава неговото съобщение към Пловдив, Одрин и Цариград, Балдьовеца затрепера от страх.

— Такъв човек като мене не може да живее вече между българите — каза той изведнъж на Али бея.

— Остани при нас! — любезно го покани Али бей. — Облечи турски военни дрехи и се засели в нашия лагер! Освен наградата, която ти се полага, аз ще ти дам право да събираш десятъка от две села… Ето, ще ти дам Щърково… Ще ти дам и Пищагаргово…

Той обичаше Балдьово като свое родно село и като свой земен рай. Там бяха неговите синове и дъщери, съпруга и слугини, къщи и градини, ниви, лозя, рогат добитък и коне. Можеше ли изведнъж да остави всичко това?…

Ала черната сянка беше впила вече своите страшни нокти в неговия гръб и той с наведена глава тръгна към турския военен лагер.

3. Изненадата

Балдьовеца влезе в лагера на турците, но мисълта му всеки ден го носеше към неговото родно Балдьово, към неговия земен рай.

На четвъртия ден, посред пладне, откъм панагюрския път пристигна в луд галоп на пазара юзбашията Ахмед ага, а подир него, напрашени до очи и вир-вода от пот — няколко конни заптии.

За да се увери в думите на Ненко, Али бей бе изпратил Ахмед ага към Панагюрище. И тъй пратеникът се връщаше…

Да се види сред пазара Ахмед ага, запъхтян и заморен да препуска презглава, бе една гледка колкото чакана със сигурност от Балдьовеца, толкова необикновена и тревожна за всички граждани на града. Балдьовеца можеше сега само да се усмихва доволно, защото неговите думи се потвърждаваха и наградата от него можеше да се смята за спечелена. Гражданите на Пазарджик можеха да се дивят колкото си щат и да треперят пред това явление. Ахмед ага бе най-тежкият и най-прочут заптийски началник на Татар Пазарджик. Енергичен и строг, той запазваше винаги мургавото си и широко лице свъсено, а рунтавите си черни мустаци — увиснали над затворени устни.

Сега той сам се хвърли от запенения кон пред конака и пръв завика на турските аги, които бяха излезли да се препичат на слънце, наклякали край конашкия дувар. Подир няколко думи, изказани от него страна, конашките големци бързо закопчаха антериите си, скокнаха на нозе, вкупом излязоха от конашкия двор и се хвърлиха да бягат през пазара, като за няколко мига се разпиляха по всички посоки на града.

Подир тях веднага излезе и конашкият глашатай, изправи се сред пазара, задумка тъпана си и завика с глас, сърцераздирателен от тревога:

— Всички османлии, които могат да носят оръжие, бързо да се въоръжат и да тичат на панагюрския път!…

Накичените с чалми глави, които дремеха пред своите дюгени или сърбаха с османлийска ленивост и монотонност вряло черно кафе, като си посмукваха бавно, дълбоко и с услада от дългите чибуци, скочиха от пейките, оставиха сенките на липите и като се втурнаха към дюгените си, започнаха да блъскат с невъобразим трясък дървените кепенци върху врати и прозорци, да ги заключват с бързина, каквато османлии не бяха виждали от времето на Баязид Илдъръма, и с един поглед към панагюрския път, хукнаха по всички улици към домовете си.

Българите, които също така си имаха своите дюкянчета на пазара, напуснаха тезгяхите, изхвръкнаха насред мегдана и се събраха накуп. От този куп се понесе шепот, в който трепереше гордост, неизпитвана от раи, непозната, ала и непреодолима като стихия. Всички глави се бяха вкопчили и съединили в тази стихия. Всички очи святкаха към панагюрския път.

— Бягайте, братя!… — изведнъж се разнесе глас на български език. — Турците се връщат да ни изколят!

За един миг българската чаршия се затвори и пазарът съвършено опустя. Ала това запустение трая само миг. Въоръжени турци, по един, по двама или на групи, грабнали тънки филинтри, запасали силяхлъци, натъкнали ножове, в ръцете с размахани пищови, с войнствени викове, които бяха загърмели от турските махали, преминаха тичешком през пазара и вече на истински глутници, които се стичаха от всички страни, се отнесоха към панагюрския път.

4. Завръщане

В лагера на войниците, където бе намерил убежище Ненко Балдьовеца, забиха лудо тъпани, зурли засвириха възбудително и остро, тръби надуха зов за война, конете цвилеха, а други прииждаха с разпенени муцуни под побеснели ездачи от Доспата и Хасковския кърджалък. Изкривените като сърпове саби на едно отделение черкези дрънкаха. В цялата тази врява липсваше само предводителят. Хафъз паша се яви. Тогава цялата тази ордия се вдигна за един час и понесе във вихрен галоп към Средна гора.

Небето на север потъмня и от него дни и нощи се разнасяха надалеч саждите на опожарени селища.

Реките на Западна Тракия почервеняха от кръв.

През това време Балдьовеца гледаше нетърпеливо към Балдьово. Небето над него бе синьо. Там бе спокойно. Там не се случваше нищо. Той бе запазил своя земен рай и сега чакаше пожарите на Средногорието да угаснат, за да се върне веднага у дома. Като истински спасител и покровител се виждаше той да влиза в родното си село. Ала той бе забравил, че не преценява вече сам и че зад него стоеше неговата сянка, която гледаше и съдеше всичко.

Минаха мъчителни и много дълги дни. Тъй като в Татар Пазарджик нищо особено не се случваше, въоръжените турци, които спяха на панагюрския път, се върнаха по домовете си. Скоро и войниците на Хафъз паша, натоварени с богата плячка, поединично и на групи, като прославени герои, започнаха да се завръщат в Татар Пазарджик.

Дойде времето на Балдьовеца да се върне в Балдьово. С нозе, които се бяха вкочанили от седене на едно място в турския лагер, но с жадни за роден въздух гърди, той изкачи зъберите на Овче хълм. Тогава пред неговите очи се разкри една страшна гледка. Всички склонове и цветущи падини на Средна гора бяха черни-почернели като въглен, а от развалините на техните селища, които бяха в Тракия най-добрите по търговия, имот и украси, се издигаха бели и черни стълбове дим към небесата.

Той седна на един камък и обори глава. В подножието на Овче хълм бе останало да цъфти в буйна зеленина неговото родно Балдьово. Той го погледна, съкрушен, от височината, на която бе поседнал, за да поеме дъха си, и неволно преброи покривите, под които растяха неговите деца. Те всички бяха оцелели. Там го чакаше да се върне неговата добра стопанка и послушни слугини. С поглед, изпълнен от страдание, обиколи той цветущите свои градини край реката, в които сочните лехи бяха разпределени от него самия, нивите, които зазряваха, ливадите, които ухаеха на цветя. Стояха си в тях и белите негови кошери, около които бръмчаха на облаци трудолюбиви пчели, с крила, претоварени от цветен прах. Намери с поглед и своите стада овце, крави, волове и коне, които посяха в полите на Овче хълм… И стана.

Черно-почерняло, Средногорието пушеше като димна завеса на север срещу него.

Прегърбен като че ли под някакъв огромен товар, Балдьовеца погледна тази димна завеса. Никой не можеше да каже какво гледа той, какво мисли, защо се обърна, когато повлече нозе по обратния път. Защо се върна в лагера на турците…

По-късно разправяха, войната го заварила с жена, трима синове и три дъщери в Цариград. Там научил той, че България е вече свободна, че Хаджи Хасана Бюлюкбаши, Агуш ефенди и Мехмед ага Шопа избягали от Балдьово, за да избавят живота си. А неговите къщи били изгорени и добитъкът изклан.

— Нищо, ще си изградим нови къщи и ще си отгледаме нов добитък — увещавал той жена си. — Само да се върнем — на стари години да сложим кости в Балдьово!…

Един ден наистина не изтърпял повече, качил на железницата жена, деца и всички потеглили за свободна България.

Когато се задвижили от граничната станция, жена му го видяла да слиза от влака, пребледнял и с развалено лице.

В това време влакът засилил своя ход, сякаш бързал да навлезе в свободна България.

— Деца!… — изпискала и се развикала тя. — Баща ви остана на станцията!

Балдьовеца чул нейния писък, видял цялото си семейство, струпано по прозорците на влака, съкрушено се усмихнал с разваленото си, побледняло лице и им помахал за сбогом.

След няколко дни се донесло в Балдьово известието за неговия печален край. Когато се обърнал да се върне в Турция, този път завинаги, една невидима ръка се вдигнала от незнайна сила и го промушила в гърба.

Информация за текста

$id = 9856

$source = Моята библиотека

Издание:

Автор: Яна Язова

Заглавие: Бенковски

Издание: второ

Издател: Изток-Запад

Град на издателя: София

Година на издаване: 2003

Тип: роман

Националност: българска

Печатница: Изток-Запад

Излязла от печат: април 2003 г.

Коректор: Людмила Петрова

ISBN: 954-8945-37-1

Адрес в Библиоман: https://biblioman.chitanka.info/books/12284

1

Иван Марковски (1823–1887), въпреки че отказва да подкрепи мисията на Волов, участва в подготовката на Априлското въстание. За него, вече като арестант в ловчанския затвор, споменава 3. Стоянов в „Записки по българските въстания“ (С., БП, 1977, с. 780). (бел. П.В.)

2

Слава.

3

Данните за пазарите, за зеленчуците и прасковите „шевталъ“, за караманките, както и за земетресението и забележителностите на Бруса, които се съдържат в подглавите „Сурея“, „Усойница“, „Азия си има своите тайни и своите чарове“, Яна Язова е почерпала предимно от пътеписа на Никола Начов „До Бруса и назад“ (1934), публикуван с псевдонима му Начо Донкин. (бел. П.В.)

4

Целувка.

5

Спасение на душата.

6

Гробниците.

7

Февруари.

8

Светкавицата.

9

Одрин.

10

Подглавата „Съдба“ от началото на пасажа, започващ с изречението „Когато консулът извеждаше двамата гости на парадната стълба…“, липсва в избрания препис, по който се печата романа. Понеже тези страници не са съзнателно извадени от авторката, а са случайно изпаднали, за което говори номерацията, публикуваме ги според другия машинописен вариант (фонд 1400, опис 1, а.е. 30). (бел. П.В.)

11

Стойко Мъглата — прякор на Стамболова.

12

Търговец на едър или дребен добитък.

13

Откупвач на данък беглик.

14

Овчари или козари.

15

В песента на Кокльо след «и ти водица студена» авторката е изпуснала при преписа реда «и ти висока планина». (Виж «История на Априлското въстание» от Д. Страшимиров, том 2, с. 101–102). В бележка под линия авторът пише: «Тая песен записал г. Ст. Костурков в „Заклинанието на с. Мечка“ (излязла през 1897 г. — б. м., П. В.), но аз я давам тъй, както сам Кокльо ми я изпе.» Трите тома на «История на Априлското въстание», наред със Записките на 3. Стоянов, са сред основните книги, които Яна Язова е имала предвид при написването на «Бенковски». (бел. П. В.)

16

Юргана — въже.

17

Той идеше от махалата Чиксалан… Кочо Чистеменски е роден в с. Динката, Пазарджишко, но по настояване на майка му семейството се преселило в пазарджишката махала Чиксалан, откъдето била родом тя. (бел. П.В.)

18

Историята как Иван Гинов намерил съкровището е разказана подробно от проф. Константин Гълъбов в книгата му „Въстанието на героична Перущица“ (С., НП, 1965, с. 14–15). Според Жана Николова-Гълъбова Яна Язова не само че е имала предвид тази книга, но старателно е разпитвала проф. Гълъбов дори за бита и поминъка на перущенци. (бел. П.В.)

19

За Д. Лачков и за Велика разказва проф. Гълъбов в посочената по-горе книга на страница 64–67. Сред дадените в края й приложения са и двете творби на Д. Лачков — „Кратко изследуване за бившия град Драговец и «Ангел Утешител»“. (бел. П.В.)

20

Яна Язова не проследява докрай намесата на Рангел Гичев в перущенското въстание. За страданията му в пловдивския затвор и за по-пълно изясняване на ролята му във въстанието виж „В темница“ от Константин Величков („Съчинения в пет тома“, том 2, 1986, с. 50–52). (бел. П.В.)

21

Патрони.

22

България.

23

Алтъпармаков — в буквален превод ще рече с шест пръста. След произнасянето на това име в текста на „Бенковски“ е следвало следното изречение, което е зачеркнато от авторката: „Така го назовахме, защото има на големия пръст на едната си ръка още едно малко пръстче.“ (бел. П.В.)

24

Дядо Никола — определен да води чета в Старозагорското въстание. Забягнал във Влашко.

25

Революционери.

26

Харитона.

27

Никола.

28

Свитата на Княза.

29

Още Макгахан свързва името на Райна Княгиня с това на Жана д’Арк: „Казаха ми, че тя възглавявала въстанието, че била коронясана княгиня, че, възседнала величествен кон, тя се разхождала по улиците на родния си град и развявала знамето, като нова Жана д’Арк…“ („Турските зверства в България“, Женева, 1966, с. 67). (бел. П.В.)

30

За фаталния „договор“ на презвитера Нона споменава Макгахан в посочената книга. (бел. П.В.)

31

Баснята е на Езоп. Текстът в романа следва свободно превода на проф. Ал. Балабанов („Езопови басни“, 1947, с. 23). (бел. П.В.)

32

Страхливите гяури.

33

Сражение.

34

Приятелю мой! (Б.р.)

35

Истинският Делич умира в затвора. „Никола Ст. Деличев донесли в Калофер и погребали в гробищата на черковата «Св. Архангел» — пише в «Калофер в миналото» Н. Начов (с. 336). — Той бил останал само кожа и кости. Много хора се стекли, за да го видят, и всички пожалили младия Никола.“ А Делича от романа за Левски Яна Язова превъплъщава в описания от 3. Стоянов Мацко. За да въведе Делича по-органично в действието, авторката създава подглавата „Червения сипей“. Делича е един от главните герои на „Шипка“. (бел. П.В.)

36

Рай — поклонение.

37

Карта на трапеца, направена с молив от Яна Язова, се пази в архива й (фонд 1400, опис 1, а.е. 75). (бел. П.В.)

38

Панагюрище.

39

Кърваво укрепление.

40

Случаите, разказани от Яна Язова така подробно в глава „Глутници по домовете“, са изложени с по няколко изречения от Макгахан в „Турските зверства в България“. (бел. П.В.)

41

На пловдивския мост са били издигнати 12 бесилки, на които всеки ден са бесили след кратки съдебни процедури заловените въстаници.

42

Удряй! Дръж! Напирай! Нападай! (Б. р.)

43

За Орчо войвода в затвора пише К. Величков (цит. съч., с. 60–62). (бел. П.В.)

44

Отричане. (Б. р.)

45

Разговорът между Т. Каблешков и 3. Стоянов е създаден от Яна Язова въз основа на такъв разговор, но между Каблешков и К. Величков (цит. съч., с. 81–85). (бел. П.В.)

46

На въстаниците (Б. р.)

47

Светецът запазил майката на Пахомия и прислужницата й Пена, но само за момента. Игуменът пише в спомените си: „Черкезите, като разбили двете църкви, намерват моята стара майчица в х. Пенчовата църква. Закалят я на вратата църковни и я разпарят, като я съблекли гола“ („Април 1876“, 1976, с. 735). (бел. П.В.)

48

Мирно! (Б. р.)

49

Поздрави! (Б. р.)

50

Военни упражнения. (Б. р.)

51

Върни се назад! (Б. р.)

52

Стойчо Манастирски бил от Кукушко. (бел. П.В.)

53

Когато капитанът на парахода «Германия», далматинецът Зизович, се видял принуден да предаде на турските власти на пристанището в гр. Русе двамата свои пасажери — българските революционери Никола Войвода и Цвятко Павловия. Завързала се ожесточена престрелка, след която двамата въстаника били извлечени мъртви на брега и разкъсани от турските тълпи.

54

Ботевите думи. (Б. р.)

55

Кои сте? (Б. р.)

56

В протокола на нарочната комисия на Института Христо Ботев при БАН, публикуван в алманах „Околчица ’86“, за лобно място на Ботев се приема „югоизточният склон на Камарата, над падината Йолковица“. (бел. П.В.)

57

Сборника „9-те дни в Дряновския манастир“. Точното му заглавие е: „История на 9-те дни в Дряновския манастир, 1876“. Авторът е Христо Марков. Тази книга е сред основните източници при написването на страниците за дряновските въстаници в „Бенковски“. бел. П.В.)

58

Подглавата „Неизбежни мисли за революцията“ от глава VI „Апостолът“ се е намирала между подглавите „Ястребът“ и „Мисли около предстоящата революция“. Авторката я зачертава и се отказва от нея. Въпреки това, специално за това второ издание, я публикуваме тук изцяло и за първи път. В скоби са дадени съкратени от авторката думи и части от изречения. Последното изречение също е зачертано и е недовършено. (бел. П.В.)

59

След подглавата „Поличбата“ като XII поред е следвала главата „Балдьово“, от която авторката се е отказала и я е откъснала от избрания за публикуване препис на романа. Даваме я тук изцяло, така както е в другия препис (фонд 1400, опис 1, а.е. 30); (бел. П.В.)

Content

Яна Язова
Бенковски

Петко Тотев Петков Въстание срещу геноцид

I Тътнежи на близката буря

1. Изоставеното убежище

2. Тайните пътища на госпожа Евпраксия

3. Очите на госпожа Евпраксия

4. Невидими лъчи

5. Новата служба

6. Мъдростта е успокоение

7. Новата госпожа Евпраксия

8. Празникът на сестра Ефросиния

9. Посеният вятър

10. Първият жетвар на бурята

11. Отмъщението на сестра Анисия

12. Фаталният куриер

II Новите апостоли

1. Първите ластовици

2. Обещаните

3. Опознаване с госпожа Евпраксия

4. От никого нечакани въпроси

5. Мълчанието често пъти е един тежък спомен…

6. И сестра Анисия има на какво да се чуди…

7. БРЦК е безсмъртен и навсякъде!

8. Апостола и неговите наследници

III Промяната

1. Съдбоносна раздяла

2. Коренът

3. Гранките

4. Неспокойният ездач

5. Който мисли за бунт, той си дири другари

IV Из тайните пътища на Азия

1. Господинът от Денизли

2. „Летящите слуги на господина“

3. Смисълът на риска

4. Сурея

5. Усойница

6. Вещицата Титигата

7. Азия си има своите тайни и своите чарове

8. Омагьосаната къща

9. Пророчество, което не е за вярване

10. Мокгохор — търсачът на афион

11. Айдън става опасен

12. Измир

13. Карийският мост

14. Гонитба из Азия

15. Съдба

V Ездачът по вихъра

1. Първият праг на бъдещето

2. Гласове, които идеха от север

3. Позованите

4. Кръщене

5. Първо дело

6. Разочарование

7. Нова смяна

8. Плесницата

VI Апостолът

1. „Самозванец“

2. Центърът

3. Ястребът

4. Мисли около предстоящата революция

VII Пастирът

1. Село Баня

2. Един некръстен поп

3. Златният сън на поп Груйо

4. Чертозите

5. Ежедневна работа

6. Незабравима нощ

7. Сънуване наяве

VIII Петър Бонев

1. Един гост през нощта

2. Заровената жарава

3. Разровената пепел

4. Към събранието

5. Първи поглед върху събранието

6. Късметли Иван

7. Клетвата

8. Двете лица на честността

9. В тихия дом

10. Две неприятни срещи

11. Причините и последствията

12. Необикновени явления при една революция

13. Продължение на загадката

14. Първи новини

15. Решението

IX Книга на княгинята

1. Забележителното дете

2. Новата светлина

3. Съдбоносно изкуство

4. Последна съпротива

5. Гласът на вечните камбани

6. Среща на бляновете

7. Знамето

8. Райна княгиня

X Обкръжението

1. Предупреждения

2. Обкръжението

3. Разузнаване

4. Неспокойствието роди една велика идея…

XI Оборище

1. Затуленото място

2. Оборище

3. Пълномощното

4. Първо слово

5. Душанцалията

6. Едно народно събрание, което заслужаваше името велико

7. Резултати, които потърсват историята

8. Поличбата

XII Разразяване на гръмотевицата

1. 20 април

2. Продължение на ежедневната работа

3. Кървавото писмо

4. Символът

5. Първата пушка

6. Първа среща с врага

XIII История на едно въображаемо царство

1. Какво можеше да се види в Панагюрище от птичи поглед

2. Встъпително действие

3. Такава драма се играе върху сцената на бунта

4. Революцията посреща първия си гост…

5. Първият революционен съвет

6. Главен щаб

XIV Белите нощи на революцията

1. Факелно шествие, записано в страниците на историята

2. Бунтовен марш

3. Мухово

4. Среща на двете сили

XV Вълните на прилива

1. Великите и дребни дела

2. Какво изпрати приливът в село Баня

3. Един екзарх търси своя княз

4. Първият рицар на една арена

5. Иван Орчо

6. Гърмящата джамия

XVI Великата илюзия

1. Паниката

2. Възвръщане към живот

3. Войска на великата илюзия

4. Самоизмамата е най-страшният враг на всяка отделна личност, самоизмамата на цели народи е катастрофа

5. Игра на провидението

6. Държавният глава

7. Изпълнение на мисията

XVII Хвърковатата чета

1. Едно подходящо име

2. Напред!…

3. Бойно кръщение

5. Черкезите

5. Новият кръстоносец

6. Маркови врата

7. Еледжик

7. Селяни

XVII Картини, които полумесецът освети при своя залез

1. Врата към света

2. Една гара в Отоманската империя

3. Червения сипей

4. Връщане в Белово

5. Аудиенция

6. Мацко

XIX Черните куриери

1. Мъглата на Еледжик

2. Неизползваният пример

3. Черните птици летят в дъждовно време

4. Една шега, която прави смъртта смешна

5. Неугасими клади

6. Изпълнението на една невероятна присъда

7. Разпръсване на Хвърковатата чета

8. Последната новина

XX Панагюрище

1. Трапецът

2. Бърдото Свети Спас

3. Долното хороигрище

4. Отливът

5. Висок

6. Изкачване на Каменица

7. Първото слизане от Висок

8. Изненадата

9. Една съдбоносна естрада

10. Първият оръдеен изстрел

11. Вихрушката

12. Трето изкачване

13. Трапезундците

XXI Поражението

1. Кукла

2. Канлъ̀табия

3. Изтърваният момент

4. Хендекът

XXII Глутници по домовете

1. Баба Парашкева

2. При децата

3. Вдовицата Неранза

4. Краят на Николина

5. Неочаквано укрепление

6. Непознатият

7. Павлета

8. Изкуплението

XXIII В развалините на Престолния град

1. Последната врата

2. Една къща — едно полесражение

3. Под светлината на пожарите

4. Гробът

5. Погребението

6. По стъпките на светицата

XXIV Краят на един герой от Царственика

1. Как един добър цар…

2. Поражение… Поражение!…

3. Сбогуване на Лисец

4. Как един цар напусна своето царство…

5. Смъртта на Бенковски войвода

XXV Копривщица

1. Подземното бучение

2. Среднощен преглед

3. Последният удар

4. Припомнянето на дълга е възкресение на живота

5. Изповед

6. Изпълненият план

7. Завършена мисия

8. Избрана смърт

XXVI Дряновски манастир

1. Орловото гнездо

2. Възкресяване на миналото

3. Отец Пахоми връхлетян от гости

4. Донесените от бурята

5. Тодор Лефтеров

6. Сини вир

7. Поп Харитон

8. Ужасен край

9. Новият войвода

10. Ден седми

11. Преговори

12. Ултиматум

13. Изчезване за трети път

14. Източната врата

15. Подир петдесетото ядро

16. Последното убежище

17. Сбор на призраци

18. Излазът

19. Стената

XXVII Последната крепост

1. Обсадата на Перущица

2. Заврелият казан

3. Зловещата птица

4. Двете власти

5. Пратениците

6. Отговорът

7. По местата си…

8. Едно явление

9. Благоразумие, ужасено от себе си

10. Изправянето на една грешка

11. Прибързано решение от кръвожадност…

12. Сигнал за атака

13. Какво показваха гърмежите на запад

14. Знак за отстъпление

15. Новите крепости

16. Рангел

17. Срещите

18. Фишеците

19. Топ

20. Заключената врата

21. Трите улици

22. Предмостието на „Свети Архангел“

23. Бягство в нощта

24. Последният пост

25. Унищожението на втората барикада

26. Занемелите барикади

27. Прибиране в крепостта

28. В двора на крепостта

29. Предопределение

30. Унищожението на Гиновия род

31. Последният

32. Последната сцена

XXVIII Историята на една клада

1. Брацигово

2. Задълженията на рицаря

3. Пазители на керваните

4. Затворените пътища

5. Цената на идеала

6. Двете клади

XXIX Зверства

1. Батак

XXX Апотеоз

1. „Радецки“

2. Решението

4. Знамето

4. Козлодуйски бряг

5. Козлодуй

6. Около 2 часа след пладне на 17 май

7. Аллах, а не човекът определя следващия час

8. Какво представлява една пустиня

9. Когато пустинята оживява

10. Милин камък

11. Една крепост се намери

12. Една стиска ягоди

13. Върхът

14. Надеждата

15. Разочарованието

16. Епопеята на Милин камък срещу мълчанието на Враца

17. Преходът

18. Проверка

19. Веслец

20. Светулките

21. Вола

22. Изпълненото пророчество

Петър Величков Роман на ужасите

Бележки

VI Апостолът

(4). Неизбежни мисли за революцията

(XII) Балдьово

1. Как изглеждаше…

2. Сянката

3. Изненадата

4. Завръщане

Информация за текста

1