Скотт Майкл

Magas

Iš anglų kalbos vertė

Rasa Krulikauskienė

Turinys

Birželio 2-oji, šeštadienis

1 skyrius

2 skyrius

3 skyrius

4 skyrius

5 skyrius

6 skyrius

7 skyrius

8 skyrius

9 skyrius

10 skyrius

11 skyrius

12 skyrius

13 skyrius

14 skyrius

15 skyrius

16 skyrius

17 skyrius

18 skyrius

19 skyrius

20 skyrius

Birželio 3-ioji, sekmadienis

21 skyrius

22 skyrius

23 skyrius

24 skyrius

25 skyrius

26 skyrius

27 skyrius

28 skyrius

29 skyrius

30 skyrius

31 skyrius

32 skyrius

33 skyrius

34 skyrius

35 skyrius

36 skyrius

37 skyrius

38 skyrius

39 skyrius

40 skyrius

41 skyrius

42 skyrius

43 skyrius

44 skyrius

45 skyrius

46 skyrius

47 skyrius

48 skyrius

49 skyrius

50 skyrius

51 skyrius

52 skyrius

53 skyrius

54 skyrius

Birželio 4-oji, pirmadienis

55 skyrius

Autoriaus pastabos apie Paryžiaus katakombas

Padėka

„Mirštu

Perenelė — taip pat.

Užkeikimas, dėl kurio mudu gyvavome šešis šimtus metų, nebeveikia, tad kiekvieną dieną pasenstame metais. Galėčiau atnaujinti nemirtingumo užkeikimą, tačiau tam turiu atgauti Kodeksą, Abraomo knygą. Be šios knygos mudu su Perenele neišgyvensime nė mėnesio.

Tačiau per mėnesį dar daug ką galima nuveikti.

Džonas Di ir jam padedantys Tamsos tarnai paslėpė Kodeksą, o mano brangiąją Perenelę laiko (kalinę. Nenaudėliai žino, kad mūsų dienos suskaičiuotos.

Tačiau kai kas neduoda ramybės ir Tamsos tarnams.

Di taip ir neatgavo visos Abraomo knygos. Paskutiniuosius du lapus turiu aš. Be to, mūsų priešai jau turėjo progų įsitikinti, kad Sofi ir Džošas Niumenai yra tie patys senoviniuose tekstuose aprašomi dvyniai — sidabrinės ir auksinės auros apsupti brolis ir sesuo, turintys galią sunaikinti pasaulį arba išgelbėti jį. Merginos galias pavyko sužadinti ir šiek tiek pamokyti ją magijos pagrindų, deja, brolio — dar ne.

Šiuo metu mes Paryžiuje, mano gimtajame mieste, kur pirmą kartą paėmiau į rankas Kodeksą, kur ilgą laiką praleidau bandydamas suprasti šioje knygoje slypinčią išmintį. Iš Kodekso sužinojau, kas yra vyresniųjų rasė, atskleidžiau filosofinio akmens ir pagaliau nemirtingumo paslaptis. Myliu šį miestą. Jis toks slėpiningas... Paryžiuje apsistoję daugybė nemirtingųjų ir vyresniųjų. Čia tikrai rasime, kas galėtų sužadinti Džošo galias ir toliau mokyti Sofi.

Privalau rasti.

Mūsų visų labui, kad žmonija neišnyktų nuo Žemės paviršiaus.“

Iš Nikolo Flamelio, alchemiko, dienoraščio. Įrašas darytas birželio 2 d., šeštadienį, Paryžiuje, mieste, kuriame prabėgo mano jaunystė.

BIRŽELIO 2-OJI, ŠEŠTADIENIS

PIRMAS SKYRIUS

Labdaros aukcionas prasidėjo gerokai po vidurnakčio, kai jau buvo pasibaigę iškilmingi pietūs. Laikrodžio rodyklėms beveik priartėjus prie ketvirtos valandos ryto, aukcionas buvo besibaigiąs. Už aukciono vedėjo — žinomo aktoriaus, daugelį metų ekranuose vaidinusio Džeimsą Bondą — nugaros esanti skaitmeninė švieslentė rodė, kad aukciono apyvarta siekia daugiau nei vieną milijoną eurų.

— Du šimtai dešimtuoju numeriu pažymėtas daiktas. Dvi devynioliktojo amžiaus pradžios japoniškos kabukio kaukės.

Salę užpildžiusioje minioje nusirito susižavėjimo šūksniai. Inkrustuotos nefrito akmenimis kaukės aukcione buvo aukštai vertinamos ir tikėtasi, jog jų kaina šoktelės iki pusės milijono eurų.

Salės gale stovėjęs aukštas lieknas vyras papurusiais trumpai kirptais sniego baltumo plaukais buvo pasiruošęs sumokėti dukart tiek.

Nikolas Makiavelis stovėjo atokiau nuo minios. Rankas laikė sudėjęs ant krūtinės, tačiau atsargiai, kad nesuglamžytų Savile Row auksarankių meistrų siuvinėto juodo šilko smokingo. Pilkomis ir šaltomis kaip akmuo akimis sekė kitus aukciono dalyvius — analizavo ir vertino jų galimybes. Nutarė, kad saugotis reikia tik penkių. Du iš jų buvo privatūs kolekcionieriai, kaip ir jis, vienas — ne itin svarbus kilmingasis iš Europos, kažkada buvęs žinomas Amerikos kino aktorius, ir dar antikvarinių daiktų prekeivis iš Kanados. Kiti atrodė pavargę, išleidę visus pinigus arba visai nenusiteikę varžytis dėl kaukių, keliančių šiokį tokį nejaukumą.

Makiaveliui patiko visokios kaukės. Rinko jas gana ilgą laiką. Šių dviejų kaukių žūtbūt reikėjo, kad būtų užbaigta japoniškų teatro kostiumų kolekcija. Tos kabukio kaukės paskutinį kartą aukcione buvo pasirodžiusios 1898 metais Vienoje, tada teko atiduoti jas princui Romanovui. Makiavelis kantriai laukė, kol išmuš jo valanda — mirus princui ir visiems jo palikuonims, kaukės vėl buvo parduodamos. Nikolas nė neabejojo, kad šįkart jam pavyks nusipirkti. Labai gerai būti nemirtingam.

— Pradinė kaina... manyčiau šimtas tūkstančių eurų?

Makiavelis sugavo klausiamą aukciono vedėjo žvilgsnį ir linktelėjo.

Šis tik to ir telaukęs taip pat linktelėjo ir sušuko:

— Taigi šimtas tūkstančių eurų. Ponas Makiavelis — vienas dosniausių mūsų labdaros aukciono rėmėjų ir pagalbininkų.

Šen bei ten nuaidėjo plojimai, o keli aukciono dalyviai atsisukę pasveikino Nikolą kilstelėdami taures. Makiavelis atsakė mandagiai šypsodamasis.

— Gal kas nors pasiryš kelti kainą iki šimto dešimties tūkstančių eurų? — paklausė vedėjas.

Vienas privatus kolekcionierius neskubėdamas kilstelėjo ranką.

— Šimtas dvidešimt? — vedėjas pažvelgė į Makiavelį, o tas tuojau linktelėjo.

Per tris minutes statymai vienas po kito didėjo ir kaina pakilo iki dviejų šimtų penkiasdešimties tūkstančių eurų. Liko tik trys rimti varžovai: Makiavelis, amerikietis aktorius ir prekeivis iš Kanados.

Plonas Nikolo lūpas iškreipė retai tepasirodanti šypsenėlė — jam bus atlyginta už kantrybę ir kaukės pagaliau taps jo nuosavybe. Bet šypsena nublanko išgirdus kelnių kišenėje tyliai skambantį telefoną. Iš pradžių norėjo nekreipti dėmesio — visiems pavaldiniams buvo duoti griežti nurodymai netrukdyti, nebent nutiktų kas nors išties svarbaus. Nė neabejojo — darbuotojai jo taip bijo, kad tikrai be reikalo neskambintų. Ištraukęs iš kišenės ypatingai ploną telefoną, pasižiūrėjo.

Skystųjų kristalų ekrane švytėjo kardas.

Makiavelio šypsenos nebeliko nė ženklo. Tą pačią akimirką suvokė, kad kabukio teatro kaukių nepavyks nusipirkti ir šįkart. Apsisukęs ant kulno kaip strėlė nėrė iš salės ir prispaudė prie ausies telefoną. Išeidamas dar spėjo išgirsti, kaip aukciono vedėjo plaktukas bilsteli į stalą ir... „Parduota. Už du šimtus šešiasdešimt tūkstančių eurų...

— Klausau, — itališkai, kaip jaunystėje, atsiliepė Makiavelis.

Telefono ragelyje sutraškėjo. Ta pačia kalba tik anglišku akcentu ir dialektu, kuriuo niekas nekalbėjo jau daugiau nei keturis šimtus metų, kažkas pareiškė:

— Reikia tavo pagalbos.

Kalbėjęs telefonu vyras neprisistatė, tačiau to ir nereikėjo — Nikolas suprato, kad tai nemirtingasis magas ir burtininkas Džonas Di — vienas galingiausių ir pavojingiausių pasaulyje žmonių.

Išbėgęs iš nedidelio viešbučio į akmenimis grįstą Kalvos aikštę, Makiavelis stabtelėjo įkvėpti vėsaus nakties oro.

— Kuo galėčiau padėti? — atsargiai pasiteiravo.

Džonas Di jam buvo bjaurus, ir žinojo, kad tokie jausmai abipusiai, tačiau jiedu abu tarnavo tamsos jėgoms. Vadinas, amžių amžius teks darbuotis kartu. Makiavelis šiek tiek pavydėjo, kad Di jaunesnis už jį. Jaunesnis ir atrodė. Makiavelis gimė 1469 metais Florencijoje, tad buvo net penkiasdešimt aštuoneriais metais vyresnis už burtininką Di. Istorijos metraščiuose įrašyta, kad Nikolas mirė tais pačiais metais, kai gimė Džonas Di, 1527-aisiais.

— Flamelis grįžo į Paryžių.

— Kada? — nejučia net atsilošė Makiavelis.

— Ką tik. Pasinaudojo Lėjų vartais. Nė nenutuokiu, kur šie vartai atsiveria. Kartu su juo Skati...

Makiavelis išsiviepė. Kai paskutinį kartą susidūrė su šia kovotoja, pasiutėlė išstūmė jį pro duris. Kadangi durys tuo metu buvo uždarytos, tai teko dar ilgokai iš krūtinės ir pečių rankiotis rakštis.

— Su jais — du žmonių vaikai. Amerikiečiai, — pasakojo Di, o dėl prasto ryšio su užsieniu jo balsas kartais visai nutoldavo. — Dvyniai.

— Pakartok, — nesuprato Makiavelis.

— Dvyniai, — pakartojo Di, — su gryniausio sidabro ir aukso auromis. Žinai, ką tai reiškia? — rėžė piktai.

— Taip, — sumurmėjo Makiavelis. Tai reiškė, kad prasidėjo problemos. Vos įžiūrima šypsenėlė iškreipė vyro burną. Reiškia ir dar kai ką — galimybes.

Telefono ragelyje sutraškėjo, o paskui vėl nuaidėjo Di balsas:

— Merginai dar spėjo sužadinti galias Hekatė — prieš pat išnykstant jai pačiai ir jos šešėlių pasauliui.

— Neapmokyta mergina nepavojinga, murmėjo Makiavelis, bandydamas kuo greičiau įvertinti susidariusią padėtį. Atsidusęs pridėjo, — nebent sau ir aplinkiniams.

— Flamelis ją buvo nusitempęs į Ohajų. Endoro ragana supažindino su oro magijos pagrindais.

— Tu, žinoma, bandei juos sustabdyti? — bandė pašmaikštauti Makiavelis.

— Bandžiau. Nepasisekė, — su kartėliu pripažino Di. — Žinių mergina turi, tik dar neįgudusi.

— Ar galiu padėti? — pasiteiravo Makiavelis, nors pačiam jau buvo šovusi į galvą puikiausia mintis.

— Surask Flamelį ir dvynius, — pareikalavo Džonas Di. — Pagauk juos. Jei gali — nužudyk Skati. Išvykstu iš Ohajaus, bet kol atvyksiu į Paryžių, užtruksiu keturiolika ar penkiolika valandų.

— O kas nutiko Lėjų vartams? — nusistebėjo Makiavelis. Jei Lėjų vartai jungia Ohajų ir Paryžių, tai kodėl Di..?

— Sugadino Endoro ragana, — piktinosi Di. — Ir dar manęs vos nepribaigė, bet, laimei, atsipirkau tik nubrozdininimais.

Pokalbį baigė nė neatsisveikinęs.

Makiavelis užlenkė telefono dangtelį ir susimąstęs ėmė tapšnoti juo smakrą. Kažin kodėl abejojo, kad Džo pasisekė — jei Endoro ragana būtų norėjusi jį pribaigti, tai net didysis burtininkas Di nebūtų sugebėjęs pasprukti. Makiavelis apsisukęs patraukė per aikštę, kur kitoje pusėje, mašinoje, kantriai laukė asmeninis vairuotojas. Jei Flamelis, Skati ir dvyniai iš Amerikos atvyko į Paryžių per Lėjų vartus, tai yra tik kelios vietos, kur jie galėjo pasirodyti. Turėtų būti nesunku pačiupti.

Jei pasisektų tai padaryti dar šį vakarą, liktų daug laiko padirbėti su jais prieš atvykstant Džonui Di.

Makiavelis šypsojosi: užteks kelių valandų ir tie paukšteliai išklos jam viską, ką žino. Pragyvenęs šioje žemėje pusę tūkstantmečio, išmoko puikiai įtikinėti.

ANTRAS SKYRIUS

Norėdamas apsiraminti, Džosas Niumenas priglaudė dešinę ranką prie šalto akmens.

Kas ką tik nutiko?

Vos prieš akimirką dar stovėjo Endoro raganos parduotuvėlėje Ohajyje, Kalifornijoje. Jo sesuo Sofi, Skati ir vyras, jam pažįstamas kaip Nikolas Flamelis, žvelgė į jį iš veidrodžio. Paskui dar spėjo suvokti, kad iš anapus stiklo žengia Sofi, duoda jam ranką ir įsitraukia vidun. Stipriai užmerkęs akis pajuto, kaip kūną persmelkia ledinis, šiurpinantis šaltis. Atsimerkęs jau stovėjo patalpoje, panašioje į nediduką sandėlį. Dažų skardinės, viena ant kitos sukrautos kopėčios, sudužę moliniai puodai ir krūva dažais aptaškytų drabužių voliojosi aplinkui didžiulį, lyg ir niekuo neišsiskiriantį, šiek tiek patamsėjusį veidrodį, kabantį ant akmeninės sienos. Vieniša blausi lempelė palubėje skleidė neryškią geltoną šviesą.

— Kas vyksta? — užkimusiu balsu paklausė Džošas. Sunkiai nurijęs seiles, pamėgino kalbėti aiškiau: — Kas nutiko? Kur esame?

— Paryžiuje, — džiugiai pareiškė Nikolas Flamelis šluostydamasis dulkėtas rankas į juodas džinsines kelnes. — Mano gimtajame mieste.

— Paryžiuje? — sušnibždėjo vaikinas. Lyg ir ketino sakyti, kad tai neįmanoma, tačiau suprato, kad šis žodis daugiau nebeturi prasmės.

— Kaip? — garsiai nusistebėjo. — Sofi? — klausiamai pažiūrėjo į seserį, tačiau ši, priglaudusi ausį prie vienintelių patalpoje esančių durų, kažko įdėmiai klausėsi, tad mostelėjo ranka broliui eiti šalin. Džošas atsisuko į Skati, tačiau raudonplaukė kovotoja tik papurtė galvą ir abiem rankom užsidengė burną. Atrodė, tarsi tuojau susivems. Pagaliau Džošas atsisuko į didįjį alchemiką Nikolą Flamelį.

— Kaip mes čia patekome? — paklausė.

— Planeta visa išraižyta nematomomis energetinėmis linijomis, dar vadinamomis lėjomis, — ėmė aiškinti Flamelis ir sukryžiavo smilius. — Ten, kur susikerta dvi ar daugiau tokių linijų, atsiveria Lėjų vartai. Dabar jie labai mažai kur beveikia, tačiau senais laikais vyresniųjų rasė naudojosi šiais vartais — akimirksniu nukeliaudavo iš vieno pasaulio krašto į kitą taip, kaip mes ką tik padarėme. Ragana atvėrė vartus Ohajyje, o atsidūrėme štai čia, Paryžiuje, — ramiai dėstė Flamelis.

— Lėjų vartai... Oi, kaip aš jų nekenčiu, — sumurmėjo Skati. — Blausioje šviesoje jos blyški strazdanota veido oda atrodė žalsva. — Ar tu kada sirgai jūros liga? — pasiteiravo Džošo.

— Niekada, — vaikinas papurtė galvą.

Vis dar prisišliejusi prie durų Sofi atsisuko.

— Melagis! Jam būna bloga net baseine, — pasišaipė iš brolio ir vėl priglaudė veidą prie vėsių medinių durų.

— Jūros liga, — vis murmėjo Skati, — savijauta panaši... tik žymiai blogiau.

Atsisukusi Sofi pažiūrėjo į alchemiką.

— Ar bent numanai, kurioje Paryžiaus vietoje esame?

— Spėju, kad kokiame nors sename pastate, — prie durų prisiartino ir Nikolas. Priglaudęs ausį įsiklausė.

Sofi žengė žingsnį atgal ir pasižiūrėjo į magą.

— Negarantuočiau, — netvirtu balsu pratarė mergina.

— Kodėl ne? — susidomėjo Džošas. Apsižvalgė po mažą netvarkingą patalpą. Aplinkui tikrai buvo panašu į seno pastato kambarį.

Sofi papurtė galvą.

— Nežinau... tiesiog jaučiu, kad ši vieta nėra sena, — abejojo mergina. Palietusi delnu sieną, skubiai ranką atitraukė.

— Kas negerai? — sušnabždėjo Džošas.

Sofi dar kartą palietė sieną.

— Girdžiu balsus... Gieda... ir dar kažkas panašaus į vargonų skambesį.

Došas gūžtelėjo pečiais.

— Nieko negirdžiu, — leptelėjo ir tik paskui prisiminė, koks dabar didžiulis skirtumas tarp jo ir sesers dvynės. Deivė Hekatė sužadino Sofi magiškas galias, tad sesuo dabar labai jautriai reaguoja į vaizdus, garsus, kvapus, prisilietimus ir skonį.

— Aš girdžiu, — Sofi atitraukė ranką nuo akmeninės sienos ir skambėję galvoje garsai nutilo.

— Tu girdi vaiduoklių garsus, — paaiškino Flamelis. — Tai tiktai garsai, kuriuos pastatas sugėrė, tarsi įrašė viską savyje.

— Tai bažnyčia, — pareiškė Sofi. Susiraukusi pridūrė: — Nauja bažnyčia... neseniai statyta, maždaug devynioliktojo amžiaus pabaigoje, o gal dvidešimto amžiaus pradžioje. Tik pastatyta ant daug senesnio pastato.

Sustojęs prie medinių durų, Flamelis atsigręžęs per petį pažiūrėjo į Sofi. Blausioje lempelės skleidžiamoje šviesoje vyro bruožai atrodė griežti ir kampuoti, netikėtai panašūs į kaukolę, nes akys skendėjo šešėlyje.

— Paryžiuje yra daug bažnyčių, — pasakė Nikolas, — tačiau tiktai vienai tinka šis apibūdinimas.

Pareiškęs šitai jau siekė durų rankenos.

— Palauk, — sulaikė jį Džošas, — ar nemanai, kad gali būti įjungta signalizacija?

— Abejoju, — užtikrintai atrėžė magas. — Kam reikalinga signalizacija bažnyčios sandėlyje? — pasišaipė atidarydamas duris.

Tą pačią akimirką orą perskrodė aštrus garsas. Atsimušęs į akmenines sienas, signalizacijos garsas vis aidėjo ir aidėjo. Blykčiojo ir švysčiojo raudonos šviesos.

Atsidususi Skati kažką sumurmėjo senovine keltų kalba. Paskui dar pasiteiravo:

— Argi ne tu mane mokei prieš ko nors imantis — palaukti, prieš žengiant žingsnį — apsidairyti?

Nikolas papurtė galvą ir tik atsiduso — padarė tikrai žioplą klaidą.

— Spėju, kad senstu, — prisipažino ta pačia kalba. Bet laiko atsiprašinėti nebuvo. — Eime! — suriko beveik garsiau už kaukiančią signalizaciją ir nėrė į koridorių. Sofi ir Džošas nieko nelaukę šoko iš paskos, o Skati vilkosi sulig kiekvienu žingsniu murmėdama.

Durys atsivėrė į trumpą siaurą akmeninį koridorių, vedantį prie kitų medinių durų. Nesustodamas Flamelis pastūmė duris ir tuojau pat užkaukė dar viena signalizacija. Bėgliai pasuko į kairę, kur plytėjo didžiulė patalpa, kvepianti smilkalais, grindų laku ir vašku. Degančios žvakės ant sienų ir grindų skleidė geltoną šviesą. Šioje šviesoje ir vis dar tvyksčiojančiose raudonuose signalizacijos blyksniuose buvo galima įžvelgti didžiules medines duris su užrašu „Išėjimas“. Flamelis bėgte, garsiai aidinčiais žingsniais pasileido prie tų durų.

— Neliesk, — riktelėjo Džošas, bet Nikolas spėjo sugriebęs už durų rankenos kaip reikiant jas patraukti.

Užkaukė trečioji signalizacija, dar garsesnė nei prieš tai buvusios, o raudona lempa virš durų ėmė mirgėti.

— Sakiau neliesti, — sumurmėjo Džošas.

— Nesuprantu — kodėl? Kodėl neatsidaro? — šaukė Flamelis, stengdamasis perrėkti signalizaciją. — Bažnyčios juk visuomet atrakintos, — atsisukęs apsižvalgė aplinkui: — Kur visi? Kiek dabar?

Paklausė, o paskui ir pats suprato.

— Kiek laiko keliaujama iš vienos vietos į kitą per Lėjų vartus? — pasidomėjo Sofi.

— Nukeliaujama akimirksniu.

— Ar tu esi tikras, kad mes Paryžiuje, Prancūzijoje?

— Tikrai taip.

Pažvelgusi į laikrodį Sofi greitai apskaičiavo.

— Tarp Ohajaus ir Paryžiaus — devynių valandų skirtumas, tiesa?

Flamelis linktelėjo.

— Dabar ketvirta valanda ryto, štai kodėl bažnyčia užrakinta, — paaiškino Sofi.

— Policija jau pakeliui, — niūriai sumurmėjo Skati. Išsitraukė kovinius spragilus. — Nemėgstu kovoti, kai šitaip prastai jaučiuosi.

— Ką dabar darysime? — neslėpdamas vis labiau apimančios baimės paklausė Džošas.

— Galiu pabandyti suskaldyti duris vėju, — abejodama pasiūlė Sofi. Negalėjo garantuoti, kad užteks jėgų dar kartą sukelti vėją. Buvo išnaudojusi magiškąsias galias kovodama Ohajyje. Tada stengėsi iš visų jėgų, tad dabar jautėsi išsekusi.

— Draudžiu šitaip elgtis, — sušuko Flamelis. Ant jo veido šoko raudonos šviesos ir šešėliai. Atsisukęs mostelėjo ranka į eilę medinių klauptų, besirikiuojančių iki pat įmantriai puošto altoriaus, pakylėto ant balto marmuro pakylos. Virš altoriaus plytinčiame kupole žvakių šviesa kūrė nuostabią, žydra ir auksine spalvomis švytinčią mozaiką. — Tai tautos paminklas. Neleisiu tau jo sunaikinti.

— Kur esame? — vienu balsu paklausė dvyniai, žvalgydamiesi aplinkui. Akims pripratus prie tamsos, jiedu suprato, koks didžiulis šis pastatas. Buvo matyti kolonos, pranykstančios aukštai tvyrančiame šešėlyje, prieblandoje ryškėjo nedidukų šoninių altorių kontūrai, nišose stovinčios skulptūros ir nesuskaičiuojamos virtinės žvakių.

— Tai Švenčiausios Jėzaus Širdies bazilika, — išdidžiai pareiškė Flamelis.

Įsitaisęs limuzino gale, Nikolas Makiavelis nešiojamojo kompiuterio ekrane užrašė koordinates ir laukė, kol galop atsivėrė smulkus Paryžiaus žemėlapis. Šis miestas neįtikėtinai senas. Pirmieji gyventojai miesto teritorijoje įsikūrė prieš du tūkstančius metų, nors Senos upės pakrantėse žmonės gyveno daugelį metų prieš tai. Panašiai, kaip ir dauguma senųjų Europos miestų, Paryžius įsikūrė lėjų susikirtimo vietoje.

Makiavelis vienu klavišo paspaudimu ant miesto žemėlapio atvėrė sudėtingą lėjų linijų brėžinį. Ieškojo lėjos, jungiančios Paryžių su Amerika. Galų gale pavyko sumažinti galimų lėjų skaičių iki šešių. Nepriekaištingai išpuoselėtu nagu nubrėžė dvi linijas, tiesiogiai jungiančias Prancūzijos sostinę ir Vakarų pakrantę Jungtinėse Valstijose. Viena linija baigėsi žymiojoje Paryžiaus katedroje, o kita — ne mažiau žinomoje, tik kiek naujesnėje Švenčiausios Jėzaus Širdies bazilikoje šalia Monmartro.

Kurijų?

Staiga Paryžių gaubiančią naktį perskrodė signalizacijos kauksmas. Makiavelis paspaudė automatiškai atidaromo lango mygtuką ir tas tyliai prasivėrė. Mašinos vidun plūstelėjo vėsus oras. Kitoje Kalvos aikštės pusėje, tolumoje, aukštai virš stogų, kyšojo Švenčiausios Jėzaus Širdies bazilika. Įspūdingas bažnyčios kupolas naktį švytėdavo šalta balta šviesa. Šiąnakt aplinkui pastatą švysčiojo raudonos šviesos. — Šita. Makiavelio veidą iškreipė šiurpi šypsena. Kompiuteryje paleido programą ir laukė, kol ji įsijungs.

Įveskite slaptažodį.

Pirštai bėgiojo po klaviatūrą, — Nikolas Makiavelis surinko: Discorsi sopra la prima deca di Tito Livio. Niekas nenulauždavo šito slaptažodžio. Tai buvo vienos žinomiausios šio vyro knygos pavadinimas.

Ekrane pasirodė visai įprastai atrodantis tekstinis dokumentas, parašytas lotynų, graikų ir italų kalbomis. Anksčiau magai turėdavo užsirašinėti visus užkeikimus ir burtažodžius ranka rašytose juodosios magijos knygose, tačiau Makiavelis buvo linkęs naudotis naujausiomis technologijomis. Užkeikimus Nikolas saugojo kompiuterio kietajame diske. Dabar, kad padėtų sulaikyti kuriam laikui Flamelį ir jo draugus — tol, kol sukaups jėgas — jam tereikėjo kai ką surasti.

Nuo signalizacijos kauksmo Džošui spengė galvoje.

— Girdžiu policijos sirenas.

— Prie mūsų artinasi dvylika policijos mašinų, — įdėmiai pasiklausiusi, užsimerkusi, pakreipusi galvą pasakė Sofi.

— Dvylika? Iš kur žinai?

Sofi pažiūrėjo į brolį.

— Girdžiu skirtingose vietose kaukiančias sirenas.

— Atskiri jų garsus? — nustebo Džošas. Jam ir vėl buvo sunku patikėti, kad taip paaštrėjo sesers pojūčiai.

— Taip, girdžiu kiekvieną atskirai.

— Neturėtume leistis pagaunami policijos, — griežtai pertraukė Flamelis. — Neturime nei pasų, nei pasiteisinimo, ką čia veikiame. Reikia skubiau nešdintis!

— Kaip? — ir vėl vienu balsu paklausė dvyniai.

Flamelis papurtė galvą.

— Turi būti dar vienas išėjimas... — ėmė svarstyti Flamelis uosdamas orą.

Džosas įsitempęs stebėjo, kaip Sofi ir Skati staiga sureagavo į tai, ko jis visiškai neužuodė.

— Kas? Kas tai? — nerimavo vaikinas, o paskui staiga ir pats užuodė vos juntamą aštrų, muskusinį tvaiką. Toks kvapas jam priminė zoologijos sodą.

— Bėda, — niūriai pastebėjo Skati dėdama į šalį kovinius spragilus ir išsitraukdama kardus. — Didelė bėda.

TREČIAS SKYRIUS

— Kas tai? — žvalgydamasis aplinkui klausinėjo Džošas. Kvapas vis stiprėjo, darėsi aštresnis, bjauresnis ir labai pažįstamas.

— Gyvatė, — giliai traukdama orą nustatė Sofi. — Tai gyvatė.

Džošui net pilvą susuko. Gyvatė. Ir kodėl būtent tas šliužas?

Vaikinas be galo bijojo gyvačių, tačiau niekada ir niekam šito neprisipažino, o ypač seseriai.

— Gyvatės... — pradėjo kažką sakyti, tačiau jo balsas nuskambėjo šaižiai ir neatpažįstamai. Atsikosėjęs pabandė dar kartą:

— Kur jos? — neramiai žvalgydamasis paklausė. Gyvatės jam vaidenosi visur: šliaužiančios iš po klauptų, besiraitančios žemyn kolonomis, krentančios nuo šviestuvų.

Susiraukusi Sofi purtė galvą.

— Nė vienos negirdžiu... Tik užuodžiu, — giliai traukiant orą net virpėjo merginos šnervės. — Ne... tik viena...

— Aha, teisingai, tikrai užuodi gyvatę, tiktai dvikoję, — piktai pastebėjo Skati. — Užuodi Nikolo Makiavelio dvoką.

Suklupęs ant kelių priešais duris, Flamelis perbraukė rankomis spynas. Nuo pirštų raitydamiesi pakilo žali dūmai.

— Makiavelis, — įniršęs sušuko alchemikas. — Matau, kad Di nešvaistė laiko veltui ir rado sąjungininkų.

— Žinai, kas jis toks iš kvapo? — sumišęs ir vis dar stebėdamasis paklausė Džošas.

— Kiekvienas turi išskirtinį, magišką kvapą, — paaiškino Skati atsukusi nugarą alchemikui, tarsi saugodama jį. — Judu kvepiate vaniliniais ledais ir apelsinais, Nikolas — mėtomis...

— O Di dvokė supuvusiais kiaušiniais... — pridūrė Sofi.

— Siera, — prisiminė Džošas.

— Būtent. Siera, — įsiterpė Skati. — Labai tinka daktarui Di. — Kraipydama galvą raudonplaukė stengėsi kažin ką įžiūrėti tamsiame šešėlyje už statulų. — O Makiavelis dvokia gyvate. Taip pat labai tinka.

— Kas jis toks? — susidomėjo Džošas. Rodės, šį vardą jau buvo kažkur girdėjęs ir turėtų žinoti, kas šis žmogus. — Ar jis Di draugas?

— Makiavelis yra nemirtingasis, tarnaujantis tamsos jėgoms, — paaiškino Skati. — O su Di jiedu visai ne draugai, nors ir stovi toje pačioje barikadų pusėje. Makiavelis daug senesnis už piktąjį burtininką Di, žymiai pavojingesnis ir, be abejonės, klastingesnis bei gudresnis. Reikėjo man jį nudėti, kai buvo pasitaikiusi proga, — apgailestavo kovotoja. — Per pastaruosius penkis šimtus metų šis vyras tapo labai svarbus Europos politikoje — tarsi lėlių teatre tampė šalių vadovus už virvučių. Girdėjau, kad Makiavelis buvo paskirtas DGSE, Direction Generale de la Securite Exterieur, vadovu.

— Kas tai? Kažkoks bankas? — nesuprato Džošas.

Skati lūpas iškreipė šypsenėlė, pro plyšį subolavo ilgi kaip vampyro iltiniai dantys.

— Tai Prancūzijoje veikianti slapta saugumo tarnyba.

— Slapta saugumo tarnyba! Tai bent puikumėlis, — kandžiai pastebėjo Džošas.

— Kvapas stiprėja, — pasakė Sofi, nes paaštrėjus uoslei aiškiai juto aštrų dvoką. Stipriai pasistengusi, šiek tiek galios sukaupė auroje ir šioji kaip koks vaiduokliškas šešėlis sruogomis nusidriekė aplinkui. Švytinčios sidabro gijos kibirkščiavo šviesiuose merginos plaukuose, o akys žvilgėjo tarsi dvi didžiulės sidabrinės monetos.

Džošas nejučia pasitraukė atokiau nuo sesers. Jau buvo matęs ją tokią ir tada tikrai išsigando.

— Vadinasi, jis visiškai šalia. Bando panaudoti kokį nors užkeikimą, — svarstė Skati. — Nikolai..?

— Tuojau, luktelėkite minutėlę, — Flamelio pirštai jau švytėjo smaragdo žaluma, kuri tarsi dūmai kilo ir vyniojosi aplink spyną. Spynos viduje kažkas trakštelėjo, tačiau kai alchemikas pabandė atidaryti, durys nė nepajudėjo. — Na, gal daugiau nei minutę.

— Per vėlu, — sušnibždėjo Džošas ranka į kažką rodydamas. — Pažiūrėkite tenai...

Kitame milžiniškos bažnyčios gale užgeso žvakės. Lyg koks nejuntamas vėjas būtų prašvilpęs tarp klauptų ir užpūtęs apvalias naktines lempeles bei didesnes žvakes — liko tiktai pilkšvai balti dūmai, besirangantys aukštyn. Staiga žvakių vaško kvapas ėmė vis labiau ir labiau stiprėti, kol galop beveik užgožė gyvatės dvoką.

— Nieko nematau... — pradėjo Džošas.

— Jis čia! — sušuko Sofiu Būtybę, kuri šlumštelėjo nuo šaltų, akmeninių bažnyčios sienų vargiai buvo galima pavadinti žmogiška. Žymiai aukštesnė, stambi ir negrabiai sulipdyta, balta, iš pažiūros gliti figūra beveik neturėjo galvos — ant plačių pečių pūpsojo kažin koks gniutulas be jokių veido bruožų. Bėgliams bežiūrint, sužlegsėjusios nuo kūno atsiskyrė dvi milžiniškos rankos, pamažu išryškėjo ir plaštakos.

— Golemas! — sušuko persigandusi Sofi. — Vaškinis golemas!

Merginai mostelėjus ranka, jos aura dar labiau sužvilgėjo sidabru. Ledinis vėjas nuo Sofi pirštų nuskriejo tiesiai prie vaškinio padaro, tačiau naudos buvo nedaug — balta vaškinė oda suribuliavo, ir tiek.

— Saugok Nikolą! — mesdamasi pirmyn paliepė Skati. Aštrūs kovotojos kardai sušvytravę smigo į padaro kūną, tačiau irgi be jokios naudos. Kardai įstrigo minkštame vaške ir Skati teko gerokai pasistengti, kol juos ištraukė. Užsimojo dar kartą — šįkart ore pasklido vaško gabaliukai. Padaras puolė raudonplaukę, tad jai, palikus styroti įsmigusius kardus, teko skubiai atšokti į šalį, kad išvengtų triuškinančio golemo smūgio. Išpurtęs kumštis tėškėsi į grindis visai prie pat merginos kojų ir visomis kryptimis išsilakstė balto vaško gumuliukai. Džošas čiupo vieną sulankstomą medinę kėdę — visa jų krūva buvo sukrauta viena ant kitos šalia bažnyčios gale esančios suvenyrų parduotuvėlės. Laikydamas kėdę už dviejų kojų, iš visų jėgų smogė golemui į krūtinę... Kėdė ten ir liko styroti. Padarui pasisukus į vaikiną, kėdės kojos išsprūdo iš rankų. Sugriebęs sviedė dar vieną kėdę. Toji suskilo atsitrenkusi į vaškinės būtybės pečius, o nuolaužos kyšojo lyg kokios keistos dygliakiaulės spygliai.

Sofi nė nekrustelėjo. Ji beviltiškai mėgino kokį nors užkeikimą, vos prieš kelias valandas atskleistą Endoro raganos. Ragana minėjo, kad oro magija pati galingiausia iš visų. Sofi pati matė, ką ši magija padarė didžiulei armijai miruolių ir laukinių padarų, kuriuos Di užsiundė ant jų Ohajyje. Mergina niekaip negalėjo apsispręsti, kas tiktų kovoje su priešais išdygusiu vaškiniu siaubūnu. Galėjo sukelti nediduką uraganą, tačiau uždaroje bažnyčios erdvėje rizikuoti nenorėjo.

— Nikolai, — sušuko Skati. Palikusi vaške įstrigusius kardus, dabar ji kovėsi koviniais spragilais — dviem pagaliais, sujungtais grandine.

Ginklas smigo į vaškinės būtybės kūną palikdamas gilias duobes, tačiau daugiau niekaip jam nepakenkė; Vienas ypatingai aršus smūgis ir glotniai nušveisti koviniai spragilai susmigo į golemo šoną. Vaškas greitai užsitraukė ir įnagis liko įstrigęs. Golemui pasisukus į Džošą, koviniai spragilai išsprūdo Skati iš rankų, o ji pati sukdamasi nulėkė per visą bažnyčią.

Tarsi didžiulė pirštinė atrodanti ranka — nykštys ir suspausti pirštai — sučiupo Džošo petį ir suspaudė. Neįtikėtinai stiprus skausmas privertė vaikiną suklupti.

— Džošai! — sušuko Sofi, didžiulėje bažnyčioje nuskardėjo aidas.

Vaikinas pabandė ištraukti ranką, tačiau vaškas buvo slidus ir pirštai, nieko nesučiupdami, tiktai smigo į baltą minkštą masę. Skystas vaškas ėmė varvėti nuo būtybės rankos Džošui ant peties, liejosi žemyn iki krūtinės ir stingo nebeleisdamas kvėpuoti.

— Džošai, pasilenk!

Sugriebusi medinę kėdę, Sofi išmetė ją į orą. Kėdė prašvilpė tiesiai broliui virš galvos, jis net juto, kaip brūkštelėjo per plaukus, o paskui visa jėga smigo žemyn atkalte tiesiai į storą vaškinę ranką, maždaug ten, kur turėjo būti alkūnė. Kėdė įstrigo pusiaukelėje, bet atitraukė siaubūno dėmesį nuo Džošo. Sužeistas vaikinas liko klūpėti stingstančio vaško apvalkale. Jis su siaubu stebėjo, kaip dvi gličios rankos tiesiasi prie sesers gerklės.

Išsigandusi Sofi suriko.

Džošas pastebėjo, kaip jos akys blykstelėjo, tapo nebe mėlynos, o sidabrinės. Vos tik golemo letenos prisilietė prie Sofi odos, merginos aura sutvisko, lyg būtų staiga įkaitusi. Tą pačią akimirką vaškinės galūnės ėmė tirpti ir varvėti ant grindų. Sofi ištiesė ranką ir išskėtusi pirštus prispaudė golemui prie krūtinės. Merginos delnas taip ir prasmego spirgančiame ir šnypščiančiame, suminkštėjusiame vaške.

Užsidengęs rankomis akis nuo ryškios sidabrinės šviesos, Džošas susigūžė ant grindų šalia Flamelio. Matė, kaip sesuo žengė artyn prie padaro, jos aura žėri skausmingai ryškiai, rankos plačiai išskėstos, o nematomas karštis tirpdo vaško bala virstantį golemą. Bilstelėjo ant akmeninių grindų nukritę Skati kardai ir koviniai spragilai, po akimirkos paskui juos trinktelėjo ir kėdės šipuliai.

Sofi aura dar kartą žybtelėjo. Pašokęs Džošas vos spėjo sugauti susvyravusią seserį.

— Svaigstu, — vos beapversdama liežuvį pasakė Sofi ir sukniubta broliui ant rankų. Buvo beveik praradusi sąmonę, šalta kaip ledas, o saldus vanilės kvapas dabar atrodė rūgščiai kartus.

Prišokusi iš minkšto vaško krūvos Skati susirinko ginklus — dabar padaras buvo panašus į ištirpusį besmegenį. Skubiai nušluostė kardų ašmenis ir tik tada juos įsikišo į ant nugaros kabančias makštis. Nukrapščiusi vaško likučius nuo kovinių spragilų, pasikabino šį ginklą prie diržo. Tada atsisuko į Sofi.

— Išgelbėjai mus, — niūriai pripažino Skati. — Šios skolos niekada nepamiršiu.

— Pagaliau, — sušuko Flamelis ir atsistojo. Visi sužiuro į žalių dūmų sruogas, besirangančias aplinkui spyną. Alchemikas pastūmė duris ir šios atsivėrė. Į vidų plūstelėjęs vėsus nakties oras išsklaidė iki šleikštumo stiprų tirpstančio vaško kvapą.

— Žinai, būtų pravertusi ir tavo pagalba, — murmėjo Skati.

Flamelis išsišiepęs nusišluostė pirštus į džinsines kelnes — taip ir liko žali brūkšniai.

— Žinojau, kad puikiai susitvarkysite, — atrėžė žengdamas iš bažnyčios. Skati ir dvyniai nusekė iš paskos.

Policijos sirenų garsai aidėjo dar arčiau, tačiau aplinkui bažnyčią buvo tuščia. Švenčiausios Jėzaus Širdies bazilika stūksojo ant kalvos — tai buvo vienas aukščiausių taškų Paryžiuje, tad bėgliai galėjo apžvelgti beveik visą miestą. Nikolo Flamelio veidas net nušvito:

— Namai!

— Kodėl visi magai griebiasi tų golemų? — sekdama paskui Flamelį paklausė Skati. — Pirmiausia Di, dabar Makiavelis. Ar jau nebeturi vaizduotės?

Flamelį klausimas nustebino.

— Šis padaras buvo ne golemas. Golemui atgaivinti reikėtų ant kūno parašyto užkeikimo.

Skati palingavo galva. Tikrai, turėjo žinoti šitai.

— Tai tada kas?

— Tulpa.

Žalios Skati akys net padidėjo iš nuostabos.

— Tulpa? Nejaugi Makiavelis toks galingas?

— Akivaizdu, kad taip.

— Kas ta tulpa? — nieko nesuprato Džošas, tačiau į klausimą atsakė ne Nikolas, o sesuo, taip dar kartą primindama apie didžiulę prarają, atsivėrusią tarp jų tą pačią akimirką, kai buvo sužadintos jos magiškos galios.

— Tulpa — tai vaizduotės sukurta ir atgaivinta būtybė, — paprastai paaiškino Sofi.

— Tikrai taip, — patvirtino Flamelis traukdamas į plaučius gaivų orą. — Makiavelis žinojo, kad bažnyčioje turėtų būti vaško. Taip ir sukūrė tą baidyklę.

— Bet turėjo suprasti, kad mūsų šitaip nesustabdys? — paklausė Skati.

Išėjęs iš po bažnyčią supančio skliauto, Flamelis sustojo prie laiptų aikštelės — šimtas dvidešimt vienas laiptelis vedė iki apačioje besidriekiančios gatvės.

— Oi, aišku, kad nesitikėjo mūsų sustabdyti, — kantriai paaiškino. — Norėjo tiktai sugaišinti, kad spėtų atvykti pats, — kažką rodydamas mostelėjo ranka.

Žemai, siauromis Monmartro gatvelėmis kaukė ir švysčiojo visa kolona Prancūzijos policijos mašinų. Dešimtys uniformuotų žandarų spietėsi laiptų apačioje, ir dar daugiau vis rinkosi iš siaurų šoninių gatvelių. Rikiuodamiesi kordonu supo bažnyčią. Keista, tačiau nė vienas nelipo viršun.

Flameliui, Skati ir dvyniams policija visiškai nerūpėjo. Jie stebėjo tiktai aukštą, žilaplaukį, elegantišku smokingu vilkintį vyrą, kuris neskubėdamas kilo laiptais aukštyn. Pamatęs bėglius, išėjusius iš bažnyčios, atsirėmė į žemą metalinį turėklą ir pakėlęs dešinę ranką tingiai pamojavo lyg sveikindamasis.

— Leiskite spėti, — pasakė Džošas, — čia turbūt Nikolas Makiavelis?

— Pats galingiausias nemirtingasis Europoje, — nelinksmu balsu pridūrė alchemikas. — Patikėk, prieš šitą vyrą Di atrodo kaip savamokslis mėgėjas.

KETVIRTAS SKYRIUS

— Sveikas sugrįžęs į Paryžių.

Sofi ir Džošas net pašoko. Makiavelis buvo per toli, kad būtų galima jį šitaip aiškiai girdėti. Keista, bet rodės, kad jo balsas sklinda jiems kažkur iš užnugario. Abu atsisukę sužiuro, bet pamatė tiktai dvi žalėsiais apsinešusias statulas priešais bažnyčią: iškeltoje rankoje laikančią kardą moterį ant žirgo — dešinėje ir vyrą su skeptru — kairėje pusėje.

— Laukiau jūsų atvykstant, — balsas, atrodė, sklido iš vyro statulos.

— Pigus triukas, — paniekinančiai numykė Skati rankiodama vaško gabalėlius nuo metalu kaustytų batų nosių. — Paprasčiausia pilvakalbystė.

Sofi nedrąsiai nusišypsojo.

— O maniau, kad kalba statula, — susigėdusi prisipažino.

Džošas ėmė juoktis iš sesers, bet greitai nustojo.

— Manau, kad nenustebčiau, jei būtų prabilusios.

— Gerasis daktaras Di siunčia linkėjimų, — Makiavelio balsas vis dar skambėjo jiems virš galvų.

— O, tai liko gyvas po Ohajaus kovų, — draugiškai prabilo Flamelis nė kiek nekeldamas baisa Stovėjo išsitiesęs, sunėręs rankas už nugaros. Dirstelėjo į Skati ir dešiniosios rankos pirštai ėmė keistai strykčiojant kairiosios delno ir pirštų.

Raudonplaukė kovotoja pasivedė dvynius toliau nuo Nikolo, lėtai paėjėjo po šešėlyje skendinčiu bažnyčios skliautu. Atsistojusi tarp Sofi ir Džošo, uždėjo jiems ant pečių rankas ir prisitraukė arčiau, beveik suglausdama jų galvas. Sidabrinė ir auksinė auros sukibirkščiavo.

— Makiavelis — didžiausias pasaulyje melagis, — vos girdimai sušnabždėjo Skati. — Neturi išgirsti, ką kalbame.

— Negalėčiau sakyti, kad labai malonu jus matyti, senjore Makiaveli. O gal sulaukus šitiekos metų derėtų kreiptis — pone Makiaveli? — ramiai kalbėjo į baliustradą atsirėmęs Nikolas. Pažvelgęs žemyn matė, kad priešas vis dar toli.

— Šiame amžiuje aš prancūzas, — aiškiai nuskambėjo Makiavelio balsas. — Myliu Paryžių. Tai mano mėgstamiausias miestas Europoje, žinoma, išskyrus Florenciją.

Kalbėdamas su Makiaveliu, alchemikas visą laiką laikė rankas už nugaros, kad nemirtingasis jų nematytų. Pirštai vis judėjo: baksnojo, strykčiojo ant delno.

— Ar Nikolas ėmėsi kokio užkeikimo? — stebėdama Flamelio rankas sušnibždėjo Sofi.

— Ne. Jis taip kalba su manimi, — paaiškino Skati.

— Kaip? — tylutėliai paklausė Džošas. — Magija? Telepatija?

— Ženklų kalba.

Dvyniai susižvalgė.

— Ženklų kalba? — paklausė Džošas. — Moka ženklų kalbą? Kaip išmoko?

— Atrodo, pamiršai, kad Nikolas jau gana seniai gyvena, — šypsodamasi atsakė Skati. Žybčiojo jos iltiniai dantys. — Aštuonioliktame amžiuje jis padėjo sukurti prancūzams ženklų kalbą, — lyg tarp kitko pridūrė mergina.

Ką jis pasakoja? — nekantravo Sofi. Raganos perduota išmintis, deja, nepadėjo suprasti alchemiko rodomų ženklų.

Skati susiraukė ir sušnabždėjo Nikolo rodomus žodžius:

— Sofi... bulvaras... rūkas... — papurtė galvą. — Sofi, jis prašo, kad sukeltumei rūką. Nieko nesuprantu.

— Užtat aš suprantu, — nuramino ją Sofi. Merginos galvoje tuojau sumirgėjo galybė rūko, debesų ir dūmų vaizdinių.

Nikolas Makiavelis stabtelėjo ant laiptelių ir giliai atsikvėpė.

— Mano žmonės apsupę visą teritoriją, — vis labiau artindamasis prie Flamelio, perspėjo magas. Buvo šiek tiek uždusęs ir širdis daužyte daužėsi — metas pradėti mankštintis.

Kurdamas vaškinę tulpą neteko jėgų. Niekada dar nebuvo sukūręs tokio didelio padaro, ir juo labiau nebuvo tekę daryti to sėdint ant mašinos galinės sėdynės ir švilpiant siauromis, vingiuotomis Monmartro gatvelėmis. Padaras pavyko ne pats gražiausias, bet jam tiek ir tereikėjo — nors trumpai sulaikyti Flamelį ir jo bendražygius bažnyčioje, kol jis pats atvyks. Pavyko. Bažnyčia apsupta žandarų, dar daugiau jų pakeliui, be to, pakviesti visi, kokie tik įmanoma, agentai. Būdamas Prancūzijos saugumo tarnybos vadovas, turėjo beveik neribotus įgaliojimus, tad įsakė žiniasklaidos atstovų artyn neprileisti. Makiavelis didžiavosi mokąs suvaldyti emocijas, tačiau teko pripažinti, kad dabar labai džiaugiasi — greitai už grotų tupės Nikolas Flamelis, Skati ir tiedu vaikai. Jam pasiseks padaryti tai, ko nepajėgė Džonas Di.

Vėliau lieps kam nors iš skyriaus perduoti spaudai pasakojimą, kaip vagys įsilaužė į nacionaline vertybe laikomą bažnyčią. Visai prieš pat išauštant — kaip tik metas pirmosioms ryto žinių laidoms — bus paleistas dar vienas gandas, kad pagautieji pakeliui į policijos nuovadą nugalėjo prižiūrėtojus ir pabėgo. Niekas daugiau jų nebematė.

— Pačiupau tave, Nikolai Flameli.

Alchemikas stovėjo pačiame laiptų viršuje; susikišęs rankas į panešiotų juodų džinsų užpakalini kišenes.

— Manau, kad paskutinį kartą ištarei šiuos žodžius prieš įsilauždamas į mano kapą.

Makiavelis net sustojo.

— Iš kurtu žinai?

Daugiau nei prieš tris šimtus metų Makiavelis įsilaužė į Nikolo ir Perenelės kapavietes ieškodamas įrodymų, kad jie tikrai mirę, ir norėdamas nustatyti, ar Abraomo knyga palaidota kartu su jais. Nelabai nustebo išvydęs, kad karstuose — tiktai akmenys.

— Mudu su Perenele stovėjome tau už nugaros, visai šalia. Būtume galėję tave paliesti, kai atkėlei karsto dangtį. Žinojau, kad kas nors vis tiek ateis... Tik niekada neįsivaizdavau, kad tai būsi tu. Turiu prisipažinti, kad pamatęs tave nusivyliau, Nikolai.

Baltaplaukis vyras vis dar lipo laiptais aukštyn.

— Visada laikei mane geresniu, nei esu, Flameli.

— Tikiu kiekviename iš mūsų slypinčia gėrio sėkla, — sušnabždėjo alchemikas. — Net ir tokio kaip tu.

— Ne, manimi tikėti jau negalima, ir gana seniai.

Sustojęs Makiavelis parodė į besibūriuojančius policininkus ir sunkiai ginkluotas Specialiąsias Prancūzijos pajėgas laiptų papėdėje.

— Pasiduok. Pasiduokite ir nieko blogo jums nenutiks.

— Jau nebesuskaičiuočiau, kiek žmonių man yra sakę šiuos žodžius, — liūdnai pripažino Nikolas. — Bet paprastai tai būna melas, — nusivylęs pridėjo.

— Gali turėti reikalų su manimi arba su daktaru Di. Juk žinai, kad pastarasis magas iš Anglijos nepasižymi kantrybe, — Makiavelio balsas nuskambėjo šiurkščiau.

— Yra dar viena galimybė, — gūžtelėjęs pečiais atsakė Flamelis. Lūpas iškreipė šypsena. — Galiu nesikalbėti nė su vienu iš jūsų.

Alchemikas beveik nusisuko, tačiau, kai vėl atsigręžęs pažvelgė į Makiavelį, Flamelio veido išraiška privertė nemirtingąjį italą iš netikėtumo net žengtelėti atgal. Žaliu smaragdu sutviskusios blyškios Nikolo akys spindėjo nepermaldaujama jėga. Nuskambėjo ir alchemiko balsas — beveik šnibždėjimas, tačiau Makiavelis girdėjo kuo puikiausiai:

— Geriau jau mudu nebūtume susitikę.

Makiavelis pabandė nusijuokti, tačiau juokas nuskambėjo nedrąsiai.

— Skamba kaip grasinimas, bet... patikėk, esi tokioje padėtyje, kad nelabai gali grasinti.

— Tai ne grasinimas, — atsitraukdamas nuo viršutinių laiptelių pasakė Flamelis. — Tai pažadas.

Drėgnas virš Paryžiaus tvyrojusios nakties oras ūmai pakvipo vanile ir Nikolas Makiavelis suprato, kad viskas nebe taip, kaip jis buvo suplanavęs.

Įsitempusi kaip styga, užsimerkusi, išskėtusi delnais į viršų atverstas rankas Sofi Niumen giliai atsiduso, pabandė nuraminti besidaužančią širdį ir ėmė raustis pasąmonės užkaboriuose. Kai Endoro ragana apvyniojo merginą kaip kokią mumiją sutirštėjusio oro tvarsčiais, akimirksniu perdavė jai tūkstančio metų senumo žinias. Sofi net atrodė, kad junta, kaip nuo raganos atiduodamų prisiminimų tinsta ir pučiasi smegenys. Nuo to laiko merginai plyšo iš skausmo galva, sprandas buvo tarsi sustingęs ir tarp akių juto nuolatinį bukai maudžiantį skausmą. Prieš dvi dienas ji buvo paprasčiausia Amerikos paauglė, kuriai terūpėjo eiliniai, kasdieniai dalykai: namų darbai, mokyklos projektai, muzika, filmai, patinkantys berniukai, mobiliųjų telefonų numeriai, internetiniai dienoraščiai ir svetainių adresai.

Dabar ji žinojo tai, ko neturėtų žinoti nė vienas žmogus.

Sofi Niumen gavo Endoro raganos išmintį, žinojo viską, ką per tūkstantį metų buvo regėjusi ir nuveikusi ši senolė. Galvoje visa tai pynėsi tarsi koks kratinys: mintys maišėsi su norais, pastebėjimais, baimėmis ir svajonėmis, o kur dar keisčiausi, gąsdinantys vaizdiniai ir nesuvokiami garsai. Atrodė lyg tūkstančiai filmų būtų sumaišyti ir sujungti į vieną, vaizdajuostę. O slapčiausiuose atminties užkaboriuose slypėjo nesuskaičiuojami nutikimai, kai Endoro raganai teko panaudoti ypatingus gebėjimus ir griebtis Oro magijos. Sofi tereikėjo rasti tą kartą, kai ragana sukūrė rūką.

Tačiau kada tai nutiko ir kur tuos prisiminimus rasti?

Nekreipdama dėmesio į Flamelio pokalbį su Makiaveliu, rūgštų brolio baimės kvapą ir skambančius Skati kardus, Sofi susikaupusi bandė išlaikyti vien tiktai mintis apie miglą ir rūką.

San Fransiskas dažnai skendėdavo rūke. Merginai prieš akis iškilo Auksinių vartų tiltas, išnyrantis iš tiršto rūko debesies. Dar praėjusį rudenį, kai su šeima lankėsi Šv. Pauliaus katedroje Bostone, išėję į Tremonto gatvę pamatė, kad tirštame rūke visai pradingęs Komono parkas. Pradėjo rastis ir kitų prisiminimų: migla Glazge, sūkuriais besisukantis rūkas Vienoje, tiršti, geltoni, teršalais pradvokę Londono rūkai.

Sofi susiraukė — niekada neteko būti Glazge, Vienoje ar Londone. Bet ten, matyt, lankėsi ragana... ir šie užplūdę prisiminimai yra Endoro raganos.

Vaizdiniai, mintys ir prisiminimai švysčiojo ir sūkuriavo galvoje visai kaip tie rūkai, kuriuos matė vaizduotėje. Paskui vaizdas staiga išryškėjo. Sofi aiškiai prisiminė stovinti šalia vyro, vilkinčio maždaug devynioliktame amžiuje siūdintu kostiumu. Matė jį vaizduotėje — ilganosį, žilstančiais plaukais, užkritusiais ant aukštos kaktos. Sėdėjo prie didelio rašomojo stalo, ant kurio pūpsojo aukščiausia šūsnis pageltusio popieriaus lapų, ir pasidažęs parkerį į kampuotą rašalinę kažką rašė. Sofi akimirksniu suprato, kad tai ne jos prisiminimai ir ne koks matytas televizijos ar kino filmas. Tai buvo Endoro raganos prisiminimai apie tai, ką matė ir veikė ši žiniuonė. Vos Sofi panoro iš arčiau apžiūrėti tą vyrą, tuojau pat užplūdo ir kiti senolės prisiminimai: tas vyras, pasirodo, buvo žymus Anglijos rašytojas ir kaip tik ketino pradėti rašyti naują knygą. Pakėlęs akis vyras nusišypsojo. Paskui jo lūpos sujudėjo, tačiau nebuvo girdėti jokio garso. Pažvelgusi jam per petį, Sofi išvydo gelsvame popieriuje dailia, raityta rašysena parašytus žodžius: Rūkas visur. Rūkas virš upės. Rūkas už upės. Už rašytojo darbo kambario lango iš tiesų kaupėsi tirštas, neperregimas rūkas, kuris lyg dūmų kamuoliai trynėsi į nešvarų lango stiklą ir kaip balta paklodė užstojo visą vaizdą.

Lygiai taip pat šalia Švenčiausios Jėzaus Širdies bazilikos ėmė kauptis vėsus ir drėgnas oras, kvepiantis vaniliniais ledais. Baltos garų sruogos varvėjo nuo kiekvieno Sofi piršto. Didžiuliai pluoštai driekėsi žemyn ir raitėsi merginai prie kojų. Užsimerkusi ji stebėjo, kaip rašytojas pasidažo parkerį į rašalinę ir rašo toliau: Šliaužiantis rūkas... Dryksantis rūkas... Krentantis rūkas... Rūkas akyse ir gerklėj...

Tirštas baltas rūkas nusidriekė iš Sofi pirštų ir išsklido aplinkui bažnyčios mūrą raitydamasis kaip storos gyvatės ir kaip plonos voratinklio gijos. Vinguriuodamas rūkas vyniojosi pro Flamelio kojas žemyn ir kamuoliais ritosi nuo laiptų kuo toliau, tuo labiau tirštėdamas ir tamsėdamas.

Nikolas Makiavelis stebėjo žemyn laiptais nuo Švenčiausios Jėzaus Širdies bazilikos besiritantį rūką — tarsi pasiliejusį nešvarų pieną. Vos tai pamatęs, nemirtingasis iš karto suprato, kad Flamelis ketina pasprukti. Pasiekusi jį, drėgna, vanile pakvipusi migla jau siekė krūtinę. Atpažinęs magijos kvapą, Makiavelis sunkiai gaudė orą.

— Nuostabu, — pasakė jis, tačiau dėl rūko jo balsas atrodė pasikeitęs: rūpestingai išpuoselėtas prancūziškas akcentas prapuolė ir prasimušė itališkas.

— Palik mus ramybėje, — iš rūko nuaidėjo Flamelio balsas.

— Skamba kaip dar vienas grasinimas, Nikolai. Patikėk, neturi nė menkiausio supratimo, kokios pajėgos sutelktos prieš tave.

Tavo pigūs triukai pasprukti nepadės. — Išsitraukęs mobilųjį telefoną suspaudė greitojo rinkimo numerį ir įsakė: — Pulti. Pulti dabar! — Kalbėdamas bėgo laiptais aukštyn. Brangių odinių batų padai nė kiek nebildėjo, tačiau tolėliau į akmeninį grindinį sutrepsėjo daugybė sunkiais batais avinčių kojų — tai laiptais lipo policija.

— Labai ilgai išgyvenau, — Flamelio balsas suskambo visai ne ten, kur tikėjosi Makiavelis, tad italas sustojęs ėmė sukiotis į kairę ir į dešinę — bandė ką nors įžiūrėti tirštame rūke.

— Pasaulis nestovi vietoje, Nikolai, — pasakė nemirtingasis. — Tik tu likai toks pat. Gal ir pasisekė pasprukti nuo mūsų Amerikoje, bet čia, Europoje, per daug yra vyresniųjų ir per daug pažįstančių tave nemirtingųjų. Tau nepavyks ilgai slapstytis. Surasime.

Makiavelis užlipo paskutiniuosius kelis laiptelius ir atsidūrė tiesiai priešais įėjimą į bažnyčią. Čia rūko nebuvo. Jis driekėsi nuo viršutiniojo laiptelio žemyn — atrodė, kad bažnyčia plūduriuoja lyg didžiulė sala apniukusioje jūroje. Dar prieš įbėgdamas į bažnyčią Makiavelis suprato, kad neras tenai nei Flamelio, nei Skati, nei dvynių — jie paspruko.

Bet tik kuriam laikui.

Paryžius jau ne Nikolo Flamelio miestas. To miesto, kuriame alchemikas ir jo žmona Perenelė buvo šlovinami kaip vargšų ir ligonių globėjai, miesto, kurio gatvės buvo pavadintos šių žmonių vardais, jau nebėra. Dabar Paryžius priklauso Makiaveliui ir tamsos vyresniesiems, kuriems jis tarnauja. Žvelgdamas į senovinį miestą, Nikolas Makiavelis prisiekė, kad pavers Paryžių legendinio alchemiko spąstais, o gal net ir kapu.

PENKTAS SKYRIUS

Perenelę pažadino Alkatraso kalėjimo vaiduokliai.

Moteris nė nekrustelėdama gulėjo ant siauro gulto ankštoje ir lediniu šalčiu dvelkiančioje kameroje, giliame apleisto kalėjimo požemyje ir klausėsi šnabždėjimo, murmėjimo, sklindančio iš aplinkui tvyrančių šešėlių. Perenelė suprato bent dešimt kalbų, kitas tik atpažino, o kelios buvo visai negirdėtos ir nesuprantamos.

Vis dar užsimerkusi moteris susikaupusi klausėsi bandydama išskirti balsus — tikėjosi kurį nors atpažinsianti. O paskui į galvą šovė mintis: kaip gali būti, kad ji vis dar girdi vaiduoklius?

Už kameros durų sėdėjo sfinksas — siaubūnas su liūto kūnu, erelio sparnais ir nuostabaus grožio moters galva. Viena iš stebuklingų galių, kuriomis pasižymėjo sfinksas, buvo sugebėjimas sugerti kitų gyvų būtybių energiją. Šis siaubingas sargas buvo visiškai išsiurbęs moters galias ir palikęs ją bejėgę gulėti bjaurioje kalėjimo vienutėje.

Kai ką prisiminusi, Perenelė nusišypsojo: ji buvo septintosios dukters septintoji dukra ir turėjo įgimtą gebėjimą girdėti ir matyti vaiduoklius. Ji taip ilgai stengėsi, lavino gebėjimus naudotis savo aura. O, pasirodo, tai buvo Dievo dovana — nieko magiško. Taigi ir sfinksas neatėmė šio gebėjimo. Per visą ilgą gyvenimą Perenelė naudojosi magiškomis galiomis, padedančiomis apsisaugoti nuo vaiduoklių, keisti auros spalvas ir tapti nematoma šmėkloms.

Tada, kai sfinksas išsiurbė visą energiją, neliko ir šių apsauginių skydų, tad ji tapo atvira dvasių pasauliui.

Dabar tos dvasios ir artinosi.

Perenelė Flamel pamatė pirmąjį vaiduoklį — savo mylimos senelės dvasią — kai jai buvo septyneri. Moteris gerai žinojo, kad vaiduoklių nėra ko bijoti. Jie gali būti įkyrūs, tikrai, dažnai net erzinantys ir kartais grubūs, tačiau dvasios neturėjo fizinio pavidalo. Buvo keli netgi tokie, kuriuos vadino draugais. Bėgant laikui kai kurios dvasios nuolat grįždavo pas ją, nes žinojo, jog Perenelė gali jas girdėti, matyti ir joms padėti, bet dažniausiai, bent jau ji taip manė, tik todėl, kad jautėsi vienišos. Senelė užsukdavo maždaug kas dešimt metų — tiesiog pasidomėti, kaip vaikaitei sekasi.

Tačiau net ir neturėdami fizinio pavidalo, vaiduokliai nebuvo visai bejėgiai.

Atsimerkusi Perenelė sukaupė visą dėmesį į akmeninę tiesiai jai prieš veidą esančią sieną. Nuo sienos varvėjo žalias vanduo, pradvokęs rūdimis ir druska. Būtent šie du dalykai ir sugriovė Alkatraso kalėjimą. Di suklydo, Perenelė nė neabejojo, kad vieną dieną jis suklys. Viena didžiausių daktaro Di silpnybių buvo jo išdidumas, besaikis pasitikėjimas savimi. Džonas Di, žinoma, įsivaizdavo, kad jei jau įkalins Perenelę Alkatraso vienutėje ir dar patupdys saugoti sfinksą, ji taps bejėgė. Turbūt negalėjo labiau suklysti.

Alkatrase gyveno daugybė vaiduoklių.

Perenelė jam dar parodys, kokia ji iš tiesų galinga.

Užsimerkusi moteris ilsėjosi ir klausėsi kalėjimo vaiduoklių, o paskui po truputį, vos girdimu, į šnabždesį panašiu balsu ėmė kalbėtis su dvasiomis, šaukė jas ir kvietė rinktis aplinkui.

ŠEŠTAS SKYRIUS

— Man viskas gerai, — mieguistai sumurmėjo Sofi. — Tikrai.

— Neatrodo, kad taip būtų, — per dantis iškošė Džošas. Jau antrą kartą per šias dienas jis nešė seserį — vieną ranką pakišęs po nugara, kitą — po kojomis. Labai atsargiai žengė Švenčiausios Jėzaus Širdies bazilikos laipteliais žemyn bijodamas, kad išmes Sofi. — Flamelis pasakojo, kad kiekvieną kartą, kai naudojiesi magiškomis galiomis, netenki šiek tiek energijos, — aiškino vaikinas. — Atrodai išvargusi.

— Jaučiuosi visai gerai, — vis murmėjo Sofi. — Paleisk... — jos akys vėl užsimerkė.

Grupelė bėglių tyliai žengė vanile kvėpiančiame rūke. Skati ėjo pirmoji, o Flamelis sekė pačiame gale. Visur aplinkui juos dundėjo sunkūs batai, aidėjo ginklai ir buvo girdėti prislopintos Prancūzijos policijos bei Specialiųjų pajėgų vadovų duodamos komandos. Kai kurie persekiotojai praeidavo pavojingai arti, o du kartus Džošui net teko pritūpus susigūžti, nes visai pro pat šoną prašvilpė uniformuotas pareigūnas.

Staiga, prispaudusi trumpą storą pirštą prie lūpų, iš tiršto rūko išniro Skati. Vandens lašeliai sulipino jos styrančius raudonus plaukus, o balta oda atrodė dar blyškesnė – neįprastai. Įmantriai drožinėtu koviniu spragilu parodė į dešinę. Rūkas toje vietoje sukosi sūkuriais ir po akimirkos tiesiai bėgliams prieš nosis išdygo žandaras — ištiesus ranką būtų galima paliesti. Tamsi jo uniforma žvilgėjo vandens lašeliais. Už šio pareigūno Džošui pavyko įžvelgti grupę policininkų, susibūrusių apie kažką panašaus į senovinę karuselę. Visi jie užvertę galvas spoksojo į viršų. Vaikinui pavyko nugirsti policininkų nuolat kartojamą žodį brouillard. Suprato, kad vyrai kalba apie keistą, nuo bažnyčios plūstantį rūką. Žandaras laikė rankoje pistoletą, nukreiptą aukštyn į dangų, ir buvo pasirengęs pirštu paspausti gaiduką. Džošas dar kartą pajuto, koks didžiulis pavojus jiems gresia ne tik iš nežmogiškų ir nežmoniškų Flamelio priešų, bet ir iš priešiškai nusiteikusių žmonių.

Paėjus gal dar dešimtį žingsnių, rūkas staiga išskydo, prasisklaidė. Ką tik Džošas nešė seserį per tirštą rūką, o po akimirkos, tarsi būtų išlindęs iš už užuolaidos, jau stovėjo priešais nedidukę meno galeriją, kavinę ir suvenyrų parduotuvę. Atsisukęs atgal pamatė nepermatomą rūko sieną. Policininkai atrodė tarsi neryškūs šešėliai baltai gelsvame rūke.

Iš miglos pasirodė ir Skati su Flameliu.

— Leisk man, — imdama Sofi iš Džošo rankų pasakė Skati. Vaikinas dar bandė priešintis — juk tai jo sesuo, jis už ją atsakingas, tačiau jautėsi tikrai pavargęs. Blauzdų raumenis traukė mėšlungis, o rankas svilino skausmas — šitaip buvo įsitempęs nešdamas Sofi žemyn, atrodė, begaliniais laiptais.

Džošas pažvelgė į ryškiai žalias Skati akis.

— Ar Sofi atsigaus? — paklausė.

Senoji keltų kovotoja jau žiojosi atsakyti, tačiau Nikolas Flamelis tildydamas ją papurtė galvą. Uždėjo kairę ranką vaikinui ant peties, bet tas pasipurtęs ją numetė. Jei alchemikas ir pastebėjo šį gestą, tai nekreipė į jį dėmesio.

— Jai reikia tiktai pamiegoti. Vos spėjusi ištirpinti tulpą, turėjo vėl sukaupti jėgas ir sukelti rūką. Tai ją visiškai išsekino, — paaiškino Džošui.

— Tu prašei, kad ji sukeltų rūką, — sviedė kaltinimą vaikinas.

Nikolas skėstelėjo rankomis.

— O ką dar galėjau padaryti?

— Aš... aš nežinau, — pripažino Džošas. — Bet juk galėjai kažko griebtis. Mačiau, kaip svaideisi žaliais žaibais.

— Rūkas leido mums pabėgti nepridarius niekam žalos.

— Išskyrus Sofi, — priekaištavo Džošas.

Flamelis ilgai žvelgė į vaikiną, o paskui staiga nusisuko.

— Eime, — linktelėjo į šoninę gatvelę, vedančią žemyn.

Bėgliai nuskubėjo paskui Flamelį tamsia gatvele — Skati, rodės, be jokių pastangų nešanti Sofi, ir bandantis neatsilikti Džošas. Vaikinas nė neketino pasitraukti nuo sesers.

— Kur einame? — paklausė Skati.

— Reikia palikti miestą, — murmėjo Nikolas. — Atrodo, kad visi Paryžiaus žandarai sulėkė prie tos bažnyčios. Mačiau ir Specialiąsias pajėgas bei policininkus, vilkinčius civiliniais drabužiais, matyt, kokios slaptosios tarnybos pareigūnai. Vos tik jie supras, kad bažnyčioje mūsų nėra, tikriausiai apsups visą rajoną ir ims šukuoti gatves.

Skati nusišypsojo, švystelėjo iltiniai dantys.

— Pripažinkime, nesame labai jau eiliniai, nepastebimi.

— Turime rasti vietą... — pradėjo sakinį Flamelis.

Iš už kampo išbėgo policininkas, neatrodantis vyresnis nei devyniolikos, aukštas lieknas ištįsėlis skaisčiai raudonais skruostais ir ant viršutinės lūpos pradedančiais želti ūsais. Vieną ranką laikė ant ginklo dėklo, kita prilaikė kepurę. Išniro tiesiai bėgliams priešais akis ir, net surikęs iš nuostabos, griebėsi ginklo.

— Ei! Arretez!

Nikolas palinko pirmyn, Džošas pamatė žalią miglą, kylančią nuo alchemiko delno. Paskui vyras staiga brūkštelėjo ranka policininkui per krūtinę. Smaragdo žalumos šviesa blykstelėjo aplinkui visą vaikinuko kūną, tarsi įrėmindama jį žaliu kontūru, ir policininkas paprasčiausiai susmuko ant žemės.

— Ką padarei? — baimingai sušnibždėjo Džošas. Pasižiūrėjęs į jaunutį policininką, gulintį ant žemės, staiga pasijuto blogai, net supykino. — Tu... jo... tu jo... nenužudei?

— Ne, — pavargusiu balsu atsiliepė Nikolas. — Tik perkroviau jo aurą. Kažkas panašaus į elektros šoką. Gana greitai pabus, gali skaudėti galvą.

Prispaudęs pirštus sau prie kaktos, virš kairiosios akies, ėmė masažuoti.

— Tikiuosi, ne taip stipriai, kaip man, — dar pridūrė.

— Manau, žinai, — niūriai prabilo Skati, — kad tas tavo blykstelėjimas parodė Makiaveliui, kur esame.

Kovotoja uodė staiga mėtomis prakvipusį orą. Giliai atsikvėpė ir Džošas — tikrai, aplinkui stipriai kvepėjo šaltmėtėmis. Tai Nikolo Flamelio magijos kvapas.

— O kas man beliko? — ėmė gintis alchemikas. — Tavo rankos užimtos.

Skati paniekinančiai išsišiepė:

— Būčiau su juo susitvarkiusi. Pameni, kas tave ištraukė iš Lubiankos kalėjimo už nugaros surištomis rankomis?

— Apie ką čia kalbate? Kur ta Lubianka? — sumišęs paklausė Džošas.

— Maskvoje, — Flamelis dirstelėjo į Džošą. — Neklausinėk, ilga istorija, — dar pridūrė.

— Jį turėjo sušaudyti, kaip šnipą, — linksmai pastebėjo Skati.

— Labai ilga istorija, — pakartojo Nikolas.

Sekdamas paskui Skati ir Flamelį vingiuotomis Monmartro gatvelėmis, Džošas prisiminė, kaip dar vakar Džonas Di jam apibūdino alchemiką:

„Savo laiku jam teko pabūti daug kuo: gydytoju, virėju, knygų pardavėju, kareiviu, kalbų ir chemijos mokytoju, įstatymo sergėtoju ir vagimi. Tačiau visuomet buvo ir dabar yra melagis, apsimetėlis ir sukčius!“

Ir dar, pasirodo, šnipas. Džošas net nusistebėjo — kažin ar Di žino šį faktą. Vaikinas pašnairavo į gana paprastai atrodantį vyrą: trumpai kirpti plaukai, blyškios akys, juodi džinsai ir sportiniai marškinėliai po nunešiota juoda odine striuke. Taip atrodydamas būtų prasmukęs nepastebėtas bet kurioje gatvėje, bet kuriame pasaulio mieste. Ir vis dėlto šis vyras nepaprastas: gimęs 1330 metais, sakosi tarnaujantis žmonijos labui saugodamas Kodeksą nuo daktaro Di ir jam tarnaujančių siaubingų padarų bei tamsos vyresniųjų.

O kam tarnauja Flamelis? Džošui tai taip ir liko paslaptis. Kas tas nemirtingasis Nikolas Flamelis?

SEPTINTAS SKYRIUS

Tramdydamas sukilusį pyktį, Nikolas Makiavelis leidosi žemyn laipteliais, vedančiais nuo Švenčiausios Jėzaus Širdies bazilikos. Rūkas sūkuriavo aplinkui ir driekėsi iš paskos tarsi didžiulis apsiaustas. Nors migla ėmė sklaidytis, oras vis dar kvepėjo vanile. Atmetęs galvą atgal, Makiavelis giliai traukė orą. Šnerves kuteno kvapas. Turi įsiminti šį kvapą — jis vienintelis toks, tarsi pirštų atspaudai. Kiekvienas šioje žemėje turi aurą — kūną supantį elektrinį lauką. Kai šis laukas sukoncentruojamas ir nukreipiamas tam tikra kryptimi, jis sąveikauja su žmogaus endokrinine sistema bei antinksčiais ir sukuria išskirtinį kvapą, būdingą tik tam žmogui, tarsi kokį parašą. Makiavelis paskutinį kartą giliai atsikvėpė. Oras tebekvepėjo vanile — taip aiškiai ir gaiviai. Šitaip kvepia tiktai šviežia, ką tik sužadinta galia.

Tą pačią akimirką Makiaveliui išsisklaidė abejonės: daktaras Di teisus — tai vieno legendinių dvynių kvapas.

— Visą rajoną apsupti, — trumpai tarstelėjo Makiavelis laiptų apačioje, Vileto aikštėje, puslankiu susibūrusiems policininkams. — Uždarykite visas gatves, perėjimus ir skersgatvius nuo Kiustino iki Kulenkuro gatvės ir nuo Kliši iki Rošešuaro bulvaro bei dar iki pat Klinjankuro gatvės. Tuos žmones reikia rasti!

— Siūlote apsupti Monmartrą, — stojusioje tyloje prabilo tamsiai įdegęs policijos pareigūnas. Apsidairė ieškodamas kolegų pritarimo, tačiau nė vienas net nepakėlė akių. — Juk pats turistinio sezono įkarštis, — bandė dar argumentuoti atsisukdamas į Makiavelį.

Nemirtingasis italas visiškai bejausmiu veidu, panašiu į kaukes, kurias kolekcionavo, atsisuko į drįsusį prabilti policijos kapitoną. Šaltų, pilkų akių žvilgsnis gręžte gręžė vyrą, tačiau balsas skambėjo ramiai ir lygiai, buvo veikiau panašus į šnabždėjimą.

— Ar žinai, kas esu? — paklausė policininko.

Kapitonas, Prancūzijos užsienio legiono medaliais pasipuošęs veteranas, vos pažiūrėjęs į akmenines Makiavelio akis, pajuto gerklėje besikaupiant kažką šalto ir sūraus. Besilaižydamas staiga išdžiūvusias lūpas, pratarė:

— Esate ponas Makiavelis, naujasis Užsienio saugumo tarnybos viršininkas. Tačiau šis nesusipratimas — policijos, o ne Užsienio saugumo tarnybos žinioje. Jūs neturite įgaliojimų...

— Nuo šiol — tai Užsienio saugumo tarnybos reikalas, — švelniu balsu pasakė Makiavelis. — Įgaliojimus man suteikė pats prezidentas. Jei reikės, tai uždarysiu visą miestą. Noriu, kad šie žmonės būtų surasti. Šiąnakt išvengėme katastrofos, — mostelėjo ranka į baziliką, jau ryškėjančią besisklaidančioje migloje. — Kas žino, kiek dar teroro aktų jie suplanavę? Noriu, kad būtų raportuojama apie įvykių eigą kas valandą.

Visa tai išdėstęs nė nelaukė jokio atsako, apsisuko ir nuėjo prie savo automobilio, kur sukryžiavęs rankas ant krūtinės laukė tamsiu kostiumu vilkintis vairuotojas. Pusę jo veido slėpė veidrodiniai akiniai nuo saulės. Prišokęs vairuotojas atidarė Makiaveliui automobilio dureles, o kai tas įsėdo, atsargiai uždarė. Pats tyliai atsisėdęs, juodos odos pirštinėmis apmautas rankas padėjo ant vairo ir laukė nurodymų. Tyliai sudūzgė atsiverdamas vairuotoją nuo keleivių sėdynės skiriantis stiklas.

— Flamelis Paryžiuje. Kur jis galėtų eiti? — be jokių įžangų paklausė nemirtingasis vairuotojo.

Būtybė, žinoma Dagono vardu, jau beveik keturis šimtus metų tarnavo Nikolui. Būtent Dagono vardu būtybė buvo vadinama paskutinį tūkstantį metų. Nepaisant išvaizdos, neturėjo nė iš tolo nieko žmogiško. Atsisukęs Dagonas pakėlė akinius. Mašinoje tvyrančioje prieblandoje išsprogusios, žuviškos šio padaro akys atrodė kaip dvi skysčio pripiltos kapsulės: akių vokų neturėjo. Padarui kalbant, pro plonas lūpas žybčiojo dvi eilės mažų, aštrių, nelygiais kraštais dantų.

— Kas jo sąjungininkai? — paklausė Dagonas pradėdamas klausimą siaubingai laužyta prancūzų, tęsdamas dar baisiau skambančia italų ir galop baigdamas jaunystės laikų kažkokia burbuliuojančia kalba.

— Flamelis su žmona visada buvo vienišiai, — atsakė Makiavelis. — Tik todėl ir išgyveno taip ilgai. Kaip sako patikimiausi mano šaltiniai, jiedu negyvena šiame mieste nuo aštuonioliktojo amžiaus pabaigos.

Išsitraukęs plonytį nešiojamąjį kompiuterį, Makiavelis perbraukė rodomuoju pirštu per pirštų atspaudų skaitytuvą. Kompiuteris pyptelėjo ir įsijungė.

— Jei jie atvyko pasinaudoję Lėjų vartais, tai bus nepasiruošę, — tarsi taškydamasis kalbėjo Dagonas. — Be pinigų, pasų ar kitų drabužių, išskyrus tuos, kuriais vilki.

— Gerai pastebėta, — sušnibždėjo Makiavelis. — Vadinasi, jiems reikės susirasti sąjungininką.

— Žmogų ar nemirtingąjį?

Makiavelis kurį laiką pasvarstė.

— Nemirtingąjį, — nusprendė galų gale. — Manau, kad nepažįsta nė vieno žmogaus šiame mieste.

— Tai kokie nemirtingieji šiuo metu apsistoję Paryžiuje? — paklausė Dagonas.

Italas greitai surinko kelis žodžius, ir ekrane atsivėrė dokumentų sąrašas, pavadintas Temp. Čia buvo saugoma dešimtys dokumentų su plėtiniais: .įpg, .bmp, ir .tmp. Makiavelis vieną pažymėjo ir paspaudė Enter. Ekrano centre pasirodė lentelė.

Įveskite slaptažodį.

Ploni pirštai greitai bėgiojo klaviatūra, kol nemirtingasis suvedė ilgą slaptažodį: Del modo di trattare i sudditi della Vai di Chiana ribellati. Ekrane atsivėrė 256 bitų AES kodu užkoduota duomenų bazė. Tokias naudoja dauguma valstybių slapčiausiems duomenims saugoti. Per ilgą gyvenimą Makiavelis buvo sukaupęs daug vertybių, tačiau šią laikė pačia didžiausia ir vertingiausia brangenybe. Tai buvo duomenys apie visus pasaulio nemirtinguosius, sulaukusius dvidešimt pirmojo amžiaus. Šnipai iš visų žemės kampelių rinko duomenis šiai duomenų bazei, kai kurie nė nenutuokė, kad dirba Makiaveliui. Italas skaitė paeiliui sąraše pateiktus vardus. Netgi jo valdovai, tamsos vyresnieji, nežinojo, kad jis turi tokį sąrašą. O, be abejonės, kai kurie visiškai neapsidžiaugtų pamatę, kad jam žinomi beveik visi vyresniųjų ir tamsos vyresniųjų vardai bei kiti duomenys apie juos. Visų, kurie egzistuoja su mūsų pasauliu besiribojančioje šešėlių karalystėje.

O žinios, Makiavelis nė neabejojo, yra galios simbolis.

Nors Nikolui ir Perenelei Flameliams buvo skirti net trys lapai informacijos, nieko vertingo juose nebuvo. Daugybė įrašų apie tai, kada ir kur jiedu pastebėti nuo to laiko, kai 1418 metais ši porelė tariamai mirė. Buvo pastebėti visuose žemynuose, išskyrus Australiją. Paskutiniuosius 150 metų gyveno Šiaurės Amerikoje. Pirmasis patikrintas ir patikimas įrašas skelbė, kad jie pasirodė Niujorke 1901 metų rugsėjo mėnesį. Norėdamas atverti sąrašą Nemirtingieji sąjungininkai, Makiavelis paspaudė mygtuką. Tuščia.

— Nieko. Neturiu jokių įrašų apie Flamelių bendravimą su kitais nemirtingaisiais.

— Bet dabar jis Paryžiuje, — atsiliepė Dagonas. Jam kalbant ant lūpų sproginėjo ir tiško skysčio burbulai. — Ims ieškoti senų draugų. Žmonės namuose elgiasi kitaip, — dėstė padaras. — Jų savisaugos instinktas užmiega. Visai nesvarbu, kad Flamelis labai ilgai gyveno toli nuo šių vietų, Paryžių jis vis tiek laiko savo namais.

Nikolas Makiavelis pakėlė galvą nuo kompiuterio ekrano. Teko dar kartą prisiminti, kaip menkai tepažįsta savo ištikimąjį tarną.

— O kur tavo namai, Dagonai? — paklausė.

— Nebėra. Jau seniai, — atsakė padaras. Jam kalbant suvirpėjo perregima didžiulių akių obuolių oda.

— Kodėl lieki su manimi? — garsiai nusistebėjo Makiavelis. — Kodėl neieškai kitų, tokių pat, kaip tu?

— Jų taip pat nebėra. Esu paskutinis savo rūšies atstovas. O, beje, tu ne taip jau labai skiriesi nuo manęs.

— Bet tu — ne žmogus, — ramiai pastebėjo Makiavelis.

— O tu? Žmogus? — nė nemirktelėdamas, plačiai išpūtęs akis paklausė Dagonas.

Makiavelis ilgokai mąstė, paskui linktelėjęs vėl sužiuro į kompiuterio ekraną.

— Taigi turime rasti ką nors, ką Flameliai būtų pažinoję dar gyvendami Paryžiuje. Žinome, kad jie nesilankė mieste nuo aštuonioliktojo amžiaus, taigi apsiribosime nemirtingųjų, apsigyvenusių iki to laiko, paieška.

Italo pirštai vėl lakstė kompiuterio klaviatūra, naršė po, duomenų bazę, kol galop pateikė rezultatus.

— Tiktai septyni. Penki ištikimi mums.

— O kiti du?

— Katerina Mediči, gyvenanti Drakono gatvėje.

— Ji ne prancūzė, — lipniai sumurmėjo Dagonas.

— Na taip, bet ji pagimdė net tris Prancūzijos karalius, — šypsodamasis (tai retai nutikdavo) pridūrė Makiavelis. — Ji pasitiki tik savimi...

Nutilęs atsitiesė.

— Bet ką mes turime čia, šalia?

Dagonas sėdėjo nė nekrustelėdamas.

Nikolas Makiavelis pasuko kompiuterį, kad jo tarnas galėtų matyti nuotrauką. Tiesiai į fotoaparato objektyvą žvelgė vyras. Nuotrauka aiškiai daryta pozuojant, skirta visuomenei. Vešlūs garbanoti juodi plaukai supo apvalų veidą ir sruogomis vyniojosi iki pečių. Akys buvo neįtikėtinai mėlynos.

— Nepažįstu šio vyro, — pasakė Dagonas.

— Užtat aš pažįstu, — atsiliepė Makiavelis. — Netgi puikiai pažįstu. Tai nemirtingasis, Vokietijoje žinomas grafo Sen Žermeno vardu. Jis buvo burtininkas, išradėjas, muzikantas ir... alchemikas. — Makiavelis uždarė programą ir išjungė kompiuterį. — Sen Žermenas mokėsi pas Nikolą Flamelį. Ir šiuo metu gyvena Paryžiuje, — džiugiai pranešė galų gale.

Dagonas nusišypsojo, apvalioje burnoje subolavo aštrūs kaip peiliukai dantys.

— Manai, kad Flamelis žino, jog Sen Žermenas gyvena čionai?

— Nė nenutuokiu. Flamelio žinios — paslaptis visiems.

Dagonas užsitraukė akinius ant akių.

— O maniau, kad tu žinai viską.

AŠTUNTAS SKYRIUS

— Reikia pailsėti, — nebeiškentęs pareiškė Džošas. — Nebegaliu toliau eiti.

Sustojęs vaikinas atsirėmė į sieną. Pasilenkęs, sunkiai švokšdamas gaudė orą. Kiekvienas įkvėpimas reikalavo pastangų, akyse mirguliavo juoduliai. Atrodė, kad bet kurią akimirką gali apsivemti. Kartais šitaip pasijusdavo po futbolo treniruočių, tad iš patirties žinojo, kad turi kurį laiką ramiai pasėdėti ir atsigerti.

— Jis teisus, — pritarė į Flamelį atsisukusi Skati. — Mums reikia pailsėti, nors truputėlį. Kovotoja vis dar nešė rankose Sofi. Rytuose pilkšvi rytinės šviesos šešėliai ėmė žaisti ant Paryžiaus namų stogų, o pirmieji ankstyvo ryto darbininkai jau rodėsi gatvėse. Bėgliai stengėsi laikytis tamsoje skendinčioje gatvės pusėje, tad kol kas dar niekas neatkreipė dėmesio į keistą grupelę, bet jau greitai turėjo pasirodyti daugiau paryžiečių, o paskui — ir turistų.

Nikolas sustojo prie įsukimo į siaurą gatvelę. Apsižvalgė į Visas puses ir tik tada atsisukęs per petį pažvelgė į bendrakeleivius.

— Reikia eiti, — nenorėjo sutikti. — Kiekviena sugaišta sekundė leidžia Makiaveliui priartėti prie mūsų.

— Nebegalime, — prieštaravo Skati. Pasižiūrėjo į Flamelį ir vieną akimirką jos akys sužibėjo ryškiai žalia spalva. — Dvyniams reikia pailsėti, — pareiškė, o paskui švelniai pridūrė: — Ir tau taip pat, Nikolai. Tu irgi pervargęs.

Flamelis pasvarstė, o paskui, staiga net šiek tiek susikūprinęs, linktelėjo:

— Tu teisi. Taip ir padarysime.

— Gal reikėtų apsistoti viešbutyje? — pasiūlė Džošas. Jautėsi pavargęs tiek, kad skaudėjo visą kūną, peršėjo akis ir gerklę, o galva iš skausmo plyšo pusiau.

Skati papurtė galvą:

— Negalime — pareikalaus pasų.

Sofi sujudėjo jos rankose ir Skati atsargiai nuleido merginą ant žemės, pasodino nugara atrėmusi į namo sieną.

Tuojau pat prišoko Džošas.

— Pabudai, — apsidžiaugė.

— Ir nebuvau užmigusi, — atsakė Sofi, nors vos beapvertė liežuvį. — Mačiau viską, kas aplinkui vyksta, bet stebėjau tarsi iš šono. Panašiai, lyg žiūrėčiau televizorių, — sunėrusi rankas už sprando stipriai pasukiojo galvą. — Oi, kaip skauda.

— Ką skauda? — tuojau sunerimo Džošas.

— Viską, — mergina pabandė atsitiesti, bet skaudantys raumenys protestavo, o tarp akių siaubingai maudė ir tvinkčiojo.

— Ar yra kas nors, į ką šiame mieste galėtume kreiptis pagalbos? — Džošas žvilgčiojo tai į Nikolą, tai į Skati. — Kokie nors nemirtingieji ar vyresnieji?

— Nemirtingųjų ir vyresniųjų yra visur, — atsiliepė Skati, — tik labai retas kuris toks draugiškas, kaip mes, — visai nelinksmai šypsodamasi pridūrė.

— Paryžiuje turėtų būti nemirtingųjų, — sutiko Flamelis, — bet nežinau, kur nors vieną jų rasti, o net jei ir žinočiau, vis tiek nerizikuočiau — neaišku, kam jie dabar tarnauja. Perenelė tai žinotų, — liūdnai pridūrė Nikolas.

— O tavo senelė? Nežino? — Džošas kreipėsi į Skati.

Kovotoja pašnairavo į vaikiną.

— Be abejonės, — atsisukusi pasižiūrėjo į Sofi. — Tarp tų prisiminimų, kuriuos gavai, gal rasi ką nors apie nemirtinguosius ar vyresniuosius, gyvenančius Paryžiuje?

Sofi užsimerkė ir pabandė susikaupti, tačiau vaizdai, kurie švysčiojo prieš akis — gaisras, iš kruvinai raudono dangaus krentančios liepsnos, didžiulė piramidė plokščiu stogu, užliejama bangos, — buvo sumišę, rodos, niekaip nesusiję ir kėlė siaubą. Mergina ėmė purtyti galvą, tačiau greitai liovėsi. Skaudėjo nuo menkiausio judesio.

— Negaliu galvoti, — atsiduso. — Mano galva šitokia pilna, kad, rodos, tuojau sprogs.

— Ragana gal ir žinotų, — pasakė Flamelis, — tačiau nėra jokio būdo susisiekti su ja. Neturi telefono.

— O kaip jos kaimynai, draugai? — neatstojo Džošas. Atsisukęs į seserį paprašė: — Žinau, kad nenori apie tai galvoti, tačiau privalai šitai padaryti. Svarbu mums visiems.

— Negaliu galvoti, — pradėjo teisintis Sofi nusisukusi, purtydama galvą.

— Negalvok. Paprasčiausiai atsakinėk į klausimus, — atšovė Džošas.

Atsikvėpęs, pažeminęs balsą, lėtai skiemenuodamas, uždavė klausimą:

— Sese, kas yra artimiausias Endoro raganos draugas Ohajyje?

Skaisčiai mėlynos Sofi akys vėl užsimerkė. Mergina susvyravo taip, lyg ketintų nualpti. Atsimerkusi papurtė galvą:

— Ji neturi tenai jokių draugų. Bet visi ją pažįsta. Gal galėtume paskambint į gretimą parduotuvėlę? — pasiūlė mergina. Paskui vėl papurtė galvą: — Ne, per daug vėlu.

Flamelis pritarė:

— Sofi teisi. Šiuo metu parduotuvės uždarytos. Ohajyje dabar naktis.

— Uždaryta, tas tiesa, — pritarė ir Džošas, tačiau džiugiu balsu, — bet išvykdami iš Ohajaus sukėlėme nemenką triukšmą. Nepamirškite, kad Hummer automobiliu įlėkiau į fontaną Laisvės parke. Šitai tikrai turėjo kas nors pastebėti. Galėčiau lažintis, kad policija ir žurnalistai jau susirinkę tenai. O žiniasklaidos atstovai gal ir atsakytų į kelis klausimus, jei juos teisingai užduotume. Suprantate, jei raganos parduotuvėlė nukentėjo, jie tikrai ieškos sensacijos, apie kurią galėtų parašyti.

— Gali būti... — svarstė Flamelis, — tik man reikėtų žinoti laikraščio pavadinimą.

— Obojaus slėnio naujienos, 646-1476, — staiga išpoškino Sofi, — tiek prisimenu arba, teisingiau, prisimena ragana.

Merginą vėl krėtė drebulys. Jos galvoje pynėsi tokia daugybė prisiminimų, o dar visokiausios mintys, idėjos... ir ne vien tiktai siaubingi, fantastiškiausi vaizdai žmonių ir vietų, kurios gal niekada nė neegzistavo, tačiau ir paprasčiausi kasdieniai dalykai — telefonų numeriai, receptai, vardai, adresai žmonių, kurių mergina visai nepažinojo, vaizdai iš televizijos laidų, kino filmų plakatai. Sofi prisiminė netgi visus Elvio Preslio dainų pavadinimus.

Tačiau visa tai buvo raganos prisiminimai. Sofi teko labai pasistengti, kad prisimintų savo pačios mobilaus telefono numerį. Kas nutiks, jei Endoro raganos perteikta išmintis nustelbs jos pačios patyrimus, prisiminimus? Mergina pabandė prisiminti tėvų, Ričardo ir Saros, veidus. Pro akis pralėkė šimtai veidų, akmeninių statulų, milžiniškų biustų, ant pastatų sienų tapytų portretų ir mažyčių atvaizdų ant molinių medalių. Sofi apėmė pyktis. Kodėl ji negali prisiminti tėvų veidų? Užsimerkusi pabandė kiek įmanydama susikaupti ir iššaukti iš atminties paskutinį kartą, kai matė mamą ir tėtį. Tai buvo tik prieš tris savaites, visai prieš jiems išvykstant į Jutą. Dar daugiau veidų praplaukė Sofi prieš akis: atvaizdai ant pergamento, rankraščių fragmentai, suskilinėję, seni, aliejiniais dažais tapyti paveikslai, išblukusios fotografijos pageltusiuose laikraščių puslapiuose.

— Sofi?

Tada staiga grįžo spalvos ir ji išvydo tėvų veidus. Mergina pajuto, kad vėl grįžta jos prisiminimai, o raganos perduotieji traukiasi šalin. Staiga prisiminė net savo telefono numerį.

— Sese!

Sofi atsimerkė ir sužiuro į brolį. Šis stovėjo tiesiai priešais ją, pasilenkęs visai arti, o akyse buvo matyti susirūpinimas.

— Man viskas gerai, — sušnibždėjo mergina. — Tiktai bandžiau kai ką prisiminti.

— Ką?

Sofi pabandė nusišypsoti.

— Savo telefono numerį.

— Savo telefono numerį? Kam? — nusistebėjo Džošas. Paskui dar pridėjo: — Niekas niekada neprisimena savo telefono numerio. Kada paskutinį kartą skambinai sau pačiai?

Rankose suspaudę garuojančius puodelius su karštu, karčiai saldžiu šokoladu, Sofi ir Džošas sėdėjo vienas priešais kitą beveik tuščioje visą naktį veikiančioje kavinėje visai šalia Šiaurinės metro stoties. Už baro stovėjo tik vienas aptarnaujančio personalo paniuręs skustagalvis vaikinukas, ant krūtinės aukštyn kojomis prisisegęs ženklelį su pavarde Ru.

— Man reikia nusiprausti, — bambėjo Sofi. — Noriu išsiplauti galvą, išsivalyti dantis ir persirengti, jau neatsimenu, kada paskutinį kartą maudžiausi.

— Atrodo, kad senokai, — pritarė Džošas, — nes atrodai baisiai. — Ranka nubraukė prie sesers skruosto prilipusią šviesių plaukų sruogą.

— Ir jaučiuosi siaubingai, — sušnibždėjo Sofi. — Prisimeni, praeitą vasarą, kai ilsėjomės Longo paplūdimyje, tada, kai prisivalgiau ledų? Paskui dar sukimšau dešrainį su čili padažu, keptų bulvyčių ir dar išgėriau didžiulį bokalą putojančio sarsaparilla gėrimo.

Džošas pasivaipė:

— Ir dar pabaigei mano vištienos sparnelius. Ir mano ledus!

Visa tai prisiminusi, Sofi nusišypsojo, tačiau jos šypsena greitai išblėso, nes atsiminė, kas vyko paskui. Nors tądien buvo tikrai karšta, mergina ėmė drebėti, per nugarą ritosi šalto prakaito lašeliai, o skrandyje, rodės, įstrigo geležies gumulas. Laimei, prieš apsivemdama neatsisegė saugos diržo, tačiau vaizdelis vis tiek buvo vertas dėmesio, o po to dar kokią savaitę buvo neįmanoma naudotis tuo automobiliu.

— Panašiai ir dabar jaučiuosi: šalta, krečia drebulys ir viską skauda.

— Pabandyk nors čia neapsivemti, — sumurmėjo Džošas. — Nemanau, kad mūsų linksmasis padavėjas Ru būtų sužavėtas.

Ru dirbo kavinėje jau ketvirtus metus. Per tą laiką buvo du kartus apvogtas, jam dažnai grasindavo, bet niekada neteko gauti į kaulus. Į visą naktį veikiančią kavinę užsukdavo visokio plauko keistuolių, o kartais net pavojingų žmonių. Ru nusprendė, kad pro duris įžengęs ketvertukas tikrai priklauso keistuoliams, o gal net ir pavojingiesiems. Du jaunuoliai atrodė išsigandę, pavargę, murzini ir gerokai dvokė. Senyvas vyriškis — gal vaikino ir merginos senelis, kaip nusprendė Ru — atrodė ne ką geriau. Tik ketvirtoji grupelės narė — raudonplaukė žaliaakė mergina, vilkinti juodai ir avinti sunkius kaustytus batus — buvo žvali ir pasitempusi. Padavėjas stebėjosi galvodamas, koks galėtų būti tarp šių žmonių ryšys. Raudonplaukė tikrai neatrodė galinti turėti ką nors bendra su anais trimis. Vaikinas ir mergina, Ru nuomone, galėtų būti dvyniai — buvo pakankamai panašūs.

Ru suabejojo, ar priimti senojo vyro pasiūlytą kreditinę kortelę — norėjo susimokėti už du puodelius karšto šokolado. Už tokias smulkmenas žmonės dažniausiai moka grynais, tad padavėjas pagalvojo, kad kortelė gali būti vogta.

— Nebeturiu eurų, — šypsodamasis pasiteisino vyras. — Gal galėtumėte atskaičiuoti dvidešimt, o grąžą atiduoti man grynaisiais?

Ru pagalvojo, kad vyras kalba keista, lyg senovine ir šiek tiek oficialia prancūzų kalba.

— Šitai griežtai draudžia mūsų taisyklės... — paprieštaravo padavėjas, bet vos užmetęs akį į jį besistebeilijančią raudonplaukę, skubiai pakeitė nuomonę. Pabandęs išspausti šypseną, skubiai patikino, — bet manau, kad galėčiau pabandyti.

Ramino save, kad vogtos kortelės kasos aparatas vis tiek nepriims.

— Būčiau labai dėkingas, — nusišypsojo vyras. — Ir gal galėtumėte iškeisti truputį smulkiais?

Ru suskaičiavo už du puodelius karšto šokolado aštuonis eurus, o iš kortelės atskaičiavo dvidešimt. Nustebo pamatęs, kad tai amerikietiška Visa kreditinė kortelė. Pagal akcentą, būtų galėjęs prisiekti, kad vyras — prancūzas. Po kurio laiko pinigai iš kortelės buvo atskaičiuoti. Grąžą padavėjas atidavė vieno ir dviejų eurų monetomis. Ru vėl sutelkė visą dėmesį į matematikos vadovėlį, kurį slėpė po prekystaliu. Pasirodo, klydo dėl tos ketveriukės. Ne pirmas ir ne paskutinis kartas. Jie tikriausiai paprasčiausi turistai, atvykę vienu pirmųjų rytinių traukinių, nieko neįprasta.

Na, bet gal ne visi jie tokie paprasčiausi. Nuleidęs galvą Ru atsargiai pakėlė akis į raudonplaukę. Ši stovėjo atsisukusi į jį nugara ir kalbėjosi su senioku. Paskui tyčia lėtai atsisukusi dėbtelėjo į padavėją. Mergina vos šyptelėjo — Ru staiga apsimetė, kad labai domisi matematikos vadovėliu.

Stovėdamas prie kavinės baro, Flamelis pasižiūrėjo į Skati.

— Noriu, kad tiktumei čia, — ramiu balsu pratarė pereidamas iš prancūzų kalbos prie lotynų. Akimis parodė dvynius, geriančius karštą šokoladą. — Prižiūrėk juodu. Eisiu paieškoti telefono.

Skati linktelėjo.

— Būk atsargus. Jeigu kas nors nutiktų ir mums tektų išsiskirti, susitiksime Monmartre. Makiavelis nesitiki, kad grįšime atgal. Lauksime prie restorano, pavyzdžiui, La Maison Rose, po penkias minutes baigiantis kiekvienai valandai.

— Sutarta. Bet jei negrįšiu iki vidurdienio, — švelniu balsu kalbėjo Nikolas, — norėčiau, kad pasiimtum dvynius ir bėgtumėte iš čia.

— Nepaliksiu tavęs, — ramiai atsakė raudonplaukė.

— Jeigu negrįšiu, vadinasi, mane pričiupo Makiavelis, — rimtai paaiškino Nikolas. — Skati, netgi tau nepavyktų išgelbėti mane nuo jo armijos.

— Mačiau aš tokių armijų.

Flamelis uždėjo ranką kovotojai ant peties.

— Dabar svarbiausia dvyniai. Juodu reikia apginti bet kokia kaina. Mokyk Sofi, surask, kas galėtų sužadinti Džošo galias, ir jį taip pat visko išmokykite. Išgelbėkite mano brangiąją Perenelę, jei tiktai, žinoma, pavyks. Jeigu žūčiau, pasakykite, kad mano dvasia susiras ją, — dar pridūrė. Nieko daugiau nebekalbėjo, nusisuko ir skubiai nužingsniavo į lauką, kur jau aušo rytas.

— Paskubėk sugrįžti, — sušnibždėjo Skati, bet Flamelis jau nebegirdėjo. Mergina nusprendė, kad jeigu jį sugaus, išmaišys miestą skersai ir išilgai, bet suras alchemiką. Giliai atsidususi pasižiūrėjo per petį — skustagalvis padavėjas spoksojo į ją. Vyrukui ant sprando buvo ištatuiruotas voratinklis, o ausys, kiek tik tilpo, buvo privertos auskarų. Skati pagalvojo, kad tai turėjo būti gana skausminga. Visada norėjo persiverti ausis, bet jos kūno žaizdos užgydavo per daug greitai — vos spėjus išdurti skylę ausyje, ši tuojau pat užsitraukdavo.

— Gal ko nors išgerti? — nervingai šypsodamasis paklausė Ru. Liežuvyje buvo matyti metalinis apvalus auskaras.

— Vandens, — paprašė Skati.

— Tuojau. Gal mineralinio Perrier?

— Ne, paprasto vandens iš čiaupo. Ir be ledo, — pasakė raudonplaukė ir apsisukusi nudrožė prie dvynių. Apsukusi kėdę apžergė ją ir, pasidėjusi ant atkaltės alkūnes, parėmė ant jų smakrą.

— Nikolas nuėjo pabandyti kaip nors susisiekti su mano senele. Gal ji ką nors pažįsta šiame mieste. Nė neįsivaizduoju, ką reikės daryti, jei jam nepasiseks.

— Kodėl? — susirūpino Sofi.

Skati papurtė galvą:

— Turime laikytis atokiau nuo gatvių. Pasisekė pasprukti iš Švenčiausios Jėzaus Širdies bazilikos, kol policija jos neapsupo, bet nė neabejoju, kad jie rado tą sustingusį policininką, tad ims šukuoti apylinkes, o visi budintys policininkai turi mūsų apibūdinimus. Tik laiko klausimas, kada būsime pastebėti.

— O kas bus tada? — garsiai nusistebėjo Džošas.

Skati siaubingai nusišiepė.

— Tada jie pamatys, kodėl mane vadina kovotoja.

— Bet jei mus sugaus? — neatlyžo Džošas. Vaikinui vis dar atrodė nesuprantama, kad juos medžioja policija. Beveik lengviau buvo įsivaizduoti, kad yra persekiojami mitinių būtybių arba nemirtingųjų. — Kas tada bus su mumis?

— Judu perduos Makiaveliui. Tamsos vyresnieji mano, kad esate visai gera dovanėlė.

— Ką... — Sofi dirstelėjo į brolį, — ką jie mums gali padaryti?

— Geriau jau jums nežinoti, — nuoširdžiai atsakė raudonplaukė. — Teks patikėti tik tuo, kad tai tikrai nebus malonu.

— O kaip tu? — rūpinosi Džošas.

— Neturiu draugų tarp tamsos vyresniųjų, — ramiai atsiliepė Skati. — Beveik du su puse tūkstančio metų esu jų priešų pusėje. Įsivaizduoju, kad šešėlių karalystėje man jau paruoštas specialus kalėjimas. Kas nors šlapio ir šalto. Jie žino, kad šito nekenčiu, — kovotoja nusišypsojo ir dantų galiukai subolavo prie pat lūpų. — Bet jie dar nepagavo mūsų, — linksmai pridūrė. — Ir taip lengvai nepačiups. — Atsisukusi pašnairavo į Sofi: — Atrodai baisiai.

— Man taip jau sakė, — abiem rankom apglėbdama garuojantį puodelį su šokoladu atsakė Sofi. Giliai įkvėpė aromato — užuodė kiekvieną šokolado sudedamąją dalį. Pajuto, kaip gurguliuoja pilvas, primindamas, kad praėjo nemažai laiko, kai paskutinį kartą valgė. Karštas šokoladas atrodė kartus ir stiprus, net graužė akis. Mergina prisiminė kažkur skaičiusi, kad Europoje į šokoladą dedama daugiau kakavos nei į amerikietišką, prie kurio ji buvo pratusi.

Pasilenkusi į priekį, Skati tyliu balsu pasakė:

— Turi praeiti šiek tiek laiko, kol atsigausi nuo visų tau tekusių išbandymų. Keliauti iš vieno pasaulio galo į kitą per Lėjų vartus — ne šiaip sau išmėginimas, jautiesi panašiai kaip po skrydžio lėktuvu patyręs laiko juostų skirtumą.

— Spėju, kad tavęs tokie dalykai neveikia? — sumurmėjo Džošas. Šeimoje iš vaikino šaipydavosi sakydami, kad jis mašina nuvažiavęs iš vienos valstijos į kitą jaučiasi lyg perskridęs pusę pasaulio.

Skati papurtė galvą.

— Ne, nepatiriu jokių nemalonumų po skrydžio. Aš neskraidau, — paaiškino ji. — Jokiu būdu neįvadintumėte manęs į tą bjaurią dėžę — lėktuvą. Dangus skirtas plasnojantiems padarams. Kažkada jodinėjau Lungu.

— Lungu? — nieko nesuprato Džošas.

— Ying Lungas — kinų drakonas, — paaiškino Sofi.

Skati atsisuko į merginą.

— Sukėlusi rūką išnaudojai daug auros energijos. Labai svarbu, kad kuo ilgiau nesinaudotumei galiomis.

Trijulė sėdėjo tylėdama, kai nešinas didžiule stikline vandens priėjo Ru. Padėjęs stiklinę ant stalo krašto, nervingai šyptelėjo Skati ir pasitraukė šalin.

— Manau, kad jam patinki, — vos šypsodamasi pareiškė Sofi.

Skati atsisukusi nulydėjo žvilgsniu padavėją, tačiau dvyniai pamatė, kad kovotoja paslapčia šypsosi.

— Jis prasidūręs ausis, — garsiai, kad girdėtų ir Ru, pasakė raudonplaukė. — Man nepatinka vaikinai su auskarais.

Abi merginos, matydamos, kaip po šių žodžių padavėjo sprandas skaisčiai nuraudo, nesulaikė šypsenų.

— Kodėl Sofi taip svarbu nesinaudoti galiomis? — grįžo prie ankstesniojo pokalbio Džošas. Pavojaus nuojauta nedavė vaikinukui ramybės.

Skati pasilenkė per stalą, o Sofi ir Džošas pasislinko arčiau, kad geriau girdėtų.

— Kai žmogus išnaudoja visą auros energiją, tada galią pradeda siurbti iš kūno.

— O kas tada? — paklausė Sofi.

— Ar kada nors girdėjai apie savaiminį užsidegimą?

Sofi žiūrėjo nieko nesuprasdama, bet Džošas linktelėjo:

— Girdėjau. Žmogus staiga, be jokios priežasties užsiliepsnoja. Bent taip pasakojama.

— Tai ne šiaip pasakojimai. Istorijoje žinoma daug tokių atvejų, — ramiai pasakojo Skati. — Kelis kartus netgi mačiau savo akimis. Žmogus gali užsiliepsnoti akimirksniu, o ugnis, kuri dažniausiai įsidega skrandyje ir plaučiuose, būna tokia karšta, kad nelieka nieko daugiau, tik saujelė pelenų. Tu, Sofi, dabar turi būti atsargi. Iš tiesų norėčiau, kad prižadėtum man šiandien daugiau nesinaudoti galiomis, nesvarbu, kas benutiktų.

— Flamelis visa tai žinojo, — negalėdamas suvaldyti pykčio prabilo Džošas.

— Žinoma, — ramiai atsakė Skati.

— Ir nemanė, kad reikėtų mus perspėti? — piktinosi vaikinas. Išgirdęs piktai šūkaujant, atsisuko Ru. Giliai atsidusęs Džošas toliau kimiai šnabždėjo. — Ko jis dar mums nepasakė? Kokios dar pasekmės laukia turint šią dovaną? — paskutinį žodį piktai iškošė per dantis.

— Džošai, juk viskas vyko taip greitai, — ramino jį Skati. — Paprasčiausiai nebuvo laiko jį tinkamai paruošti ir išmokyti. Tačiau noriu priminti, kad Nikolas kuo nuoširdžiausiai rūpinasi jumis. Bando judu apsaugoti.

— Kol nesutikome jo, mūsų nereikėjo saugoti, — atrėžė Džošas.

Oda ant Skati skruostikaulių įsitempė, kaklo ir pečių raumenys sutrūkčiojo. Kažkas bjauraus ir tamsaus blykstelėjo jos žaliose akyse.

Sofi suėmė Skati ir savo brolį už rankų.

— Gana, — pasakė pavargusiu balsu. — Neturėtume pjautis tarpusavyje.

Džošas norėjo kažką dar sakyti, tačiau, pažiūrėjęs į išsekusį sesers veidą, tiktai linktelėjo:

— Gerai. Bent jau kol kas, — sumurmėjo.

Skati taip pat linktelėjo.

— Sofi teisi.

Atsisukusi į Džošą raudonplaukė dar pridūrė:

— Nelaimei, šiuo metu viskas krito ant Sofi pečių. Gaila, kad tavo galių nepavyko sužadinti.

— Tau negaila nė pusės tiek, kiek man, — negalėdamas nuslėpti kartėlio balse atrėžė vaikinas. Nepaisant visko, ką matė, ir visų gresiančių pavojų, jis norėjo turėti tiek pat galių, kaip ir sesuo dvynė. — Dar ne vėlu, tiesa? — staiga paklausė.

Skati papurtė galvą.

— Galias galima sužadinti bet kada, bet nežinau, kas galėtų tai padaryti. Tai turi būti vyresnysis. Vos saujelė turi tokių gebėjimų.

— Ir kas tie ypatingieji? — negalėjo nurimti Džošas. Žiūrėjo į Skati, tačiau atsakymo sulaukė iš sesers.

Toji prakalbo kažkaip pusiau miegodama:

— Amerikoje gyvenanti Juodoji Anis arba Persefonė galėtų tai padaryti.

Džosas ir Skati įsmeigė akis į Sofi.

Sofi nustebusi sumirksėjo:

— Žinau vardus, bet nenumanau, kas jos tokios. — Staiga merginos akyse sužvilgo ašaros. — Turiu šitiek prisiminimų, o jie net nemano.

Džošas švelniai suspaudė seseriai ranką.

— Tai Endoro raganos prisiminimai, — raminančiai prakalbo Skati. — Ir turėtumei džiaugtis, kad neteko susipažinti su Juodąja Anis ar Persefone. Ypač su Juodąja Anis, — pridūrė niūriu balsu. — Stebiuosi, kad mano senelė žinodama, kur ši gyvena, paliko ją gyvą.

— Juodoji Anis apsistojusi Katskilyje, — pradėjo aiškinti Sofi, bet Skati įgnybo jai į ranką.

— Ai!

— Norėjau atitraukti tavo dėmesį, — pasiteisino raudonplaukė. — Net negalvok apie Juodąją Anis. Yra vardų, kurių nevalia tarti balsu.

— Panašiai, kaip tada, kai kas nors pasako: „Negalvok apie dramblius“ — paskui nebegali galvoti apie nieką kitą, tik apie dramblius.

— Tuojau suteiksiu progą apie kai ką pagalvoti, — ramiai prabilo Skati. — Per langą į mus spokso du policininkai. — Nežiūrėkite, — skubiai pridūrė.

Pavėlavo. Džošas atsisuko. Kokia išraiška būtų beatsiradusi jo veide, policininkai tuojau puolė į kavinę. Vienas iš dėklo traukė automatą, o kitas, griebdamasis policininko lazdos, skubiai kažką kalbėjo per radiotelefoną.

DEVINTAS SKYRIUS

Susikišęs rankas į odinės striukės kišenes, vis dar su tomis pačiomis neypatingo švarumo džinsinėmis kelnėmis ir nudėvėtais kaubojiškais batais, Nikolas Flamelis niekuo neišsiskyrė iš anksti ryte į darbą skubančių darbininkų ir benamių, išlindusių į Paryžiaus gatves. Ant kiekvieno kampo būriavosi žandarai, kažką gyvai aptarinėjo, klausėsi radiotelefonų pranešimų ir net nesiteikdavo dar kartą dirstelėti į Flamelį.

Ne pirmas kartas, kai jį persekioja šiose gatvėse, tačiau pirmas kartas, kai jis neturi nei draugų, nei sąjungininkų. Jiedu su Perenele buvo grįžę į gimtąjį miestą baigiantis Septynmečiui karui, 1763 metais. Reikėjo padėti vienam senam draugui, o Flamelis niekada neatsakydavo draugams. Deja, apsilankymą susekė Di ir ėmė persekioti juodu pasitelkęs armiją juodai vilkinčių žudikų, beje, nė vienas jų nebuvo žmogiškos prigimties.

Tada pavyko pasprukti. Dabar gali būti ne taip lengva. Paryžius visiškai pasikeitęs. Kai devynioliktame amžiuje Baronas Hausmanas visiškai pertvarkė šį miestą, buvo sunaikinta nemaža dalis viduramžių statinių — būtent toji miesto dalis, kurią Nikolas geriausiai pažinojo. Visos alchemiko slėptuvės, saugios vietelės, slapti išėjimai ir palėpės — viskas dingo. Kažkada jis pažinojo kiekvieną gatvę ir skersgatvį, kiekvieną posūkį ir slaptą kiemelį, o dabar težinojo tik tiek, kiek eilinis turistas.

Persekiojo ne tik Makiavelis — sukelta ant kojų buvo visa Paryžiaus policija. Pakeliui į Paryžių — ir daktaras Di, kuris, kaip gerai žinojo Flamelis, buvo pasiryžęs bet kam.

Nikolas įkvėpė gaivaus ankstyvo ryto oro ir pažvelgė į pigų skaitmeninį laikrodį, kurį segėjo ant riešo. Laikrodis vis dar rodė laiką Amerikoje — ten šiuo metu buvo vakaras, dvidešimt minučių po aštuonių. Greitai suskaičiavo, kad Paryžiuje dabar dvidešimt po penkių; Pasvarstė, ar nereikėtų persukti laikrodžio, kad tas rodytų vietos laiką, bet paskui vis dėlto nutarė, kad neverta. Prieš kelis mėnesius, kai pabandė nustatyti laikrodį vasaros laiku, jis ėmė pypsėti ir mirkčioti kaip išprotėjęs. Kokią valandą bandė užtildyti, bet nesėkmingai. Perenelė nutildė per trisdešimt sekundžių. Laikrodį nešiojo tik todėl, kad jis turėjo atgalinio laiko skaičiavimo funkciją. Kiekvieną mėnesį, kai jiedu su Perenele paruošdavo naują porciją nemirtingumo eleksyro, Flamelis nustatydavo laikrodį, kad tas atskaičiuotų 720 valandų. Bėgant metams Nikolas suprato, kad gyvybės eleksyras priklausomas nuo mėnulio ciklo ir galioja maždaug trisdešimt dienų. Per mėnesį jiedu su Perenele šiek tiek, beveik nepastebimai, pasendavo, tačiau, vos tik išgėrę naują porciją gėrimo, staiga vėl atjaunėdavo: plaukai patamsėdavo, raukšlės išsilygindavo ar visai pranykdavo, skaudantys sąnariai ir sustingę raumenys vėl tapdavo miklūs ir lankstūs, o regėjimas ir klausa paaštrėdavo.

Deja, receptas kiekvieną mėnesį buvo vis kitoks, gėrimą tekdavo gaminti pagal ypatingą formulę. Abraomo knyga buvo parašyta senovine, dar prieš žmonijos atsiradimą buvusia kalba. Raštas visą laiką keitėsi, vieną įrašą keisdavo kitas, tad toje mažutėje knygelėje tilpo tiek išminties, kiek būtų galima sutalpinti ištisoje bibliotekoje. Kiekvieną mėnesį variu kaustytos knygos septintame puslapyje pasirodydavo amžinojo gyvenimo paslaptis. Bėgiojančios raidės stabtelėdavo valandai ar net mažiau, o paskui sujudėdavo ir išsilakstydavo.

Vieną vienintelį kartą Flamelis pabandė pasinaudoti tuo pačiu receptu du kartus, tačiau taip tik pagreitino senėjimą. Laimei, Nikolas buvo spėjęs paimti į burną vos gurkšnelį bespalvio, visai įprastai atrodančio gėrimo. Perenelė pastebėjo, kad vyrui aplinkui akis ir ant kaktos ryškėja raukšlės ir ima slinkti tankiai sužėlusios barzdos plaukai. Nespėjus kaip reikiant atsigerti, ji išmušė puodelį Nikolui iš rankų. Tuomet atsiradusios raukšlės taip ir liko įsirėžusios veide, o vešli barzda, kuria taip didžiavosi Flamelis, niekada nebeataugo.

Nikolas ir Perenelė buvo pagaminę naują porciją gyvybės gėrimo praeitą sekmadienį, vidurnaktį, vos prieš savaitę. Nikolas paspaudė ant laikrodžio kairėje esantį mygtuką, pažiūrėjo, kiek laiko praėjo. 116 valandų, 21 minutė. Dar vienas mygtuko paspaudimas parodė, kiek laiko likę: 603 valandos, 39 minutės arba dvidešimt penkios dienos. Nikolui bežiūrint pralėkė dar viena minutė: dabar jau 38 minutės. Jiedu su Perenele sensta, silpnėja ir, žinoma, kiekvieną kartą panaudoję magiškas galias ima senti dar greičiau. Jei iki mėnesio pabaigos nepavyks atgauti knygos ir sukurti naują porciją gyvybės eleksyro, jie su žmona labai greitai pasens ir mirs.

O kartu su jais mirs ir pasaulis.

Nebent...

Riaumodamas pro šalį pralėkė policijos automobilis, paskui jį — dar vienas, o po kiek laiko — ir trečias. Kaip ir visi ėję gatve, Flamelis atsisukęs pažvelgė jiems pavymui. Išsiskirti iš minios jam visai nesinorėjo.

Reikia atgauti Kodeksą. Kodekso dalį — priminė pats sau ranka liesdamas krūtinę. Po marškiniais ant odinės virvelės kabojo nedidelis medvilninis maišelis, kurį prieš tūkstantį metų jam pasiuvo Perenelė. Tai vyko tada, kai, jis rado Abraomo knygą. Žmona maišelį pasiuvo laikyti knygai, o dabar jame tebuvo likę du lapai, kuriuos Džošui pavyko išplėšti. Patekusi į Di rankas, knyga tapo neįtikėtinai pavojinga, tačiau būtent paskutiniuose lapuose slypėjo Paskutinis pašaukimas — pakvietimas, kurį ištaręs Di leistų tamsos vyresniesiems vėl grįžti į pasaulį.

Flamelis neleis — negali leisti, kad šitai įvyktų.

Du policininkai išsuko iš už kampo ir patraukė gatvės viduriu. Jie atidžiai nužiūrėdavo kai kuriuos praeivius, spoksojo į parduotuvių vitrinas, tačiau prasilenkdami su Nikolu į jį nė nežvilgtelėjo.

Nikolas suprato, kad dabar svarbiausia rasti saugią vietelę dvyniams. O tai reiškė tik viena — reikia surasti Paryžiuje apsistojusį nemirtingąjį. Kiekviename pasaulio mieste gyvena žmonių, kurių amžius trunka šimtmečius ir net tūkstantmečius, Paryžius — ne išimtis. Flamelis žinojo, kad nemirtingieji mielai pasirenka gyventi didelius miestus, kuriuose lengva pranykti tarp vis besikeičiančių gyventojų veidų.

Nikolui su Perenele jau seniai tapo aišku, kad kiekvienas mitas ar legenda slepia ir tiesos grūdą. Kiekviena tauta turi pasakojimų, kuriuose minimi žmonės, gyvenę ypatingai ilgai — nemirtingieji.

Bėgant šimtmečiams, Flameliams teko sutikti tris visiškai skirtingus nemirtingųjų tipus. Tai buvo Senieji — jų dabar tikriausiai išlikusi vos saujelė. Senieji gyvavo nuo pačių seniausių laikų. Kai kuriems teko stebėti visą žmonijos vystymąsi. Galbūt tai juos paveikė ir padarė vienus žmogiškesnius, o kitus — mažiau žmogiškus.

Buvo keli kitokie nemirtingieji — tokie, kaip Nikolas ir Perenelė, kurie patys atrado nemirtingumo paslaptį. Per tūkstantį metų alchemijos paslaptys buvo surastos, pamestos ir vėl ne kartą atrastos. Viena didžiausių alchemijos paslapčių — nemirtingumo eleksyras. O visa alchemikams reikalinga išmintis — gal net ir šiuolaikinio mokslo išmintis — slypėjo vieninteliame šaltinyje: Abraomo knygoje Kodekse.

Buvo ir dar viena grupė nemirtingųjų, tai tie, kurie gavo nemirtingumo dovaną — atsitiktinai ar dėl nuopelnų pastebėti vyresniųjų, likusių šioje žemėje po Danu Talio žlugimo. Vyresnieji visada ieškodavo ypatingų žmonių su išskirtiniais gebėjimais, kad galėtų pakviesti juos darbuotis bendram labui. Mainais už tarnystę vyresnieji pasekėjams garantuodavo ilgą gyvenimą. Retas kuris atsisakytų tokios dovanos. Be to, dovanodami nemirtingumą, vyresnieji užsitikrindavo absoliutų, visišką paklusnumą... nes dovaną buvo galima labai greitai atsiimti. Nikolas žinojo, kad jeigu jam pavyks Paryžiuje užtikti nemirtingąjį — net ir pažįstamą nuo senų laikų — labai tikėtina, kad dabar jis tarnauja tamsos vyresniesiems.

Nikolas priėjo kiaurą parą veikiančią vaizdajuosčių parduotuvę, kurioje buvo reklamuojamas spartusis internetas. Vitrinoje dar pastebėjo dešimčia kalbų užrašytą informaciją: VIETINIAI IR TARPTAUTINIAI TELEFONINIAI POKALBIAI. MAŽIAUSIOS KAINOS. Stumtelėjo duris, vos spėjo įžengti ir pajuto nosį riečiantį kvapą: prakaito, kvepalų, riebaus maisto ir galybės kompiuterių skleidžiamo ozono. Patalpoje buvo siaubingai sausakimša: grupelė studentų, kurie atrodė taip, tarsi visą naktį būtų tupėję prie trijų kompiuterių, kurių ekranuose švietė World of Warcraft žaidimo logotipas. Prie daugumos kitų kompiuterių taip pat sėdėjo vaikinai ir merginos rimtais veidais spoksantys į ekranus. Skindamasis kelią prie parduotuvės gale esančio prekystalio Nikolas pastebėjo, kad beveik visi jie rašo elektroninius laiškus arba susirašinėja žinutėmis. Šyptelėjo: vos prieš kelias dienas, pirmadienį po pietų į kai knygų parduotuvėlėje nebuvo nė vieno kliento, Džošas jam visą valandą aiškino skirtumus tarp šių dviejų bendravimo būdų. Netgi sukūrė Nikolui elektroninio pašto dėžutę — tada jis abejojo, kad kada nors ja pasinaudos. O štai susirašinėjimo vertę pripažino.

Sėdinti už prekystalio kinų mergaitė buvo apsirengusi tokiais suplėšytais drabužiais, kad Nikolui atrodė, jog jiems vieta tiktai šiukšlių konteineryje, tačiau spėjo, kad tikriausiai tokie drabužiai kainavo brangiai. Merginos veidą puošė gotų stiliaus makiažas. Kai Nikolas priėjo prie prekystalio, ji labai susikaupusi lakavo nagus.

— Penkiolika minučių — trys eurai, trisdešimt minučių — penki eurai, keturiasdešimt penkios minutės — septyni eurai, o valanda kainuoja dešimt eurų, — nė nepakeldama galvos, siaubingai laužyta prancūzų kalba atraportavo mergina.

— Noriu paskambinti į užsienį.

— Ar mokėsite grynais, ar kreditine kortele? — vis tiek nežiūrėdama į Nikolą paklausė mergina. Alchemikas pastebėjo, kad nagus ji dažo ne juodu nagų laku, o teksto žymikliu.

— Kreditine kortele, — atsakė. Norėjo pasilaikyti tuos kelis eurus, kad galėtų nupirkti maisto. Nors pats valgė retai, o Skati visai nereikėjo maisto, vaikai turėjo pavalgyti.

— Pirmoji kabina. Instrukcijos kabo ant sienos.

Nikolas įėjo į kabiną stiklinėmis sienomis ir užsidarė duris. Studentų šūksniai kiek prislopo, tačiau nosį siaubingai rietė sugedusio maisto kvapas. Greitai perskaitęs instrukcijas iš piniginės ištraukė kreditinę kortelę — tą pačią, kuria susimokėjo už karštą šokoladą dvyniams. Kortelė buvo išduota Nikui Flemingui — tuo vardu naudojosi pastaruosius dešimt metų. Dar probėgšmais pagalvojo, ar Di ir Makiavelis turi priemonių susekti jį pagal kortelės duomenis. Nutarė, kad greičiausiai taip, tačiau koks skirtumas. Viskas, ką jie sužinos, tai kad Nikolas Paryžiuje, o šitai ir taip jau aišku.

Laikydamasis instrukcijoje pateiktų nurodymų, surinko tarptautinį kodą, paskui Sofi padiktuotą numerį iš Endoro raganos atminties.

Ragelyje sutraškėjo, spragtelėjo ir daugiau nei už penkių su puse tūkstančio mylių suskambo telefonas. Po antrojo signalo atsiliepė stulbinančiai aiškiai girdimas moters balsas:

— Obojaus slėnio naujienos. Kuo galiu padėti?

— Nikolas specialiai prakalbo aiškiu prancūzišku akcentu.

— Labas rytas... ar veikiau jau labas vakaras. Labai džiaugiuosi, kad pavyko jus rasti dar darbe. Jums skambina ponas Momoransis iš Paryžiaus, Prancūzijos. Esti La Monde laikraščio korespondentas. Ką tik internete mačiau, kad pas jus vakare vyko gana įdomūs dalykai.

— O, Dieve... žinios sklinda taip greitai, pone...

— Momoransi.

— Momoransi. Taip, vakaras buvo ypatingas. Ką norėtumėte sužinoti?

— Norėtume vakaro laikraštyje įdėti straipsnį. Ar koks nors žurnalistas rašo apie šį įvykį?

— Šiuo metu visi reporteriai mieste.

— Gal būtų galima su jais susisiekti? Galėčiau išgirsti įvykio vietos apibūdinimą ir komentarus. — Nesulaukęs atsakymo, dar spėjo pridurti: — Žinoma, jūsų laikraštis bus paminėtas.

— Palaukite, pone Momoransi, pažiūrėsiu, ar galėčiau sujungti jus su kuriuo nors įvykio vietoje esančiu korespondentu.

— Merei. Būčiau labai dėkingas.

Ragelyje vėl trakštelėjo ir ilgai buvo tylu. Nikolas spėjo, kad administratorė pirmiau norėjo pasitarti su korespondentu, o tik tuomet ketino sujungti. Paskui dar kartą spragtelėjo ir mergina pasakė:

— Jungiu.

Flamelis jau žiojosi padėkoti, tačiau telefonu atsiliepė vyras:

— Maiklas Kerolis, Obojaus slėnio naujienos. Kaip supratau, skambinate iš Paryžiaus, Prancūzijos? — balse buvo aiškiai juntama nepasitikėjimo gaidelė.

— Tikrai taip, pone Keroli.

— Naujienos sklinda žaibiškai“ — pasakė tą patį, ką ir pirmiau telefonu atsiliepusi administratorė.

— Internetas, — miglotai numykė Flamelis. — YouTube įdėtas filmukas.

Nė neabejojo, kad internete jau galima pamatyti vaizdelių iš Ohajaus. Atsisukęs apsižvalgė po interneto kavinę. Iš tos vietos, kur stovėjo, buvo matyti beveik dešimt kompiuterių ekranų. Kiekviename jų — interneto svetainė vis kita kalba.

— Turėčiau parašyti straipsnelį meno ir kultūros puslapyje. Vienas mūsų redaktorius dažnai lankosi jūsų nuostabiame mieste ir turi nusipirkęs kelis puikius stiklinius dalykėlius iš antikvarinių prekių parduotuvėlės Ohajaus aveniu. Nežinau, ar jums teko apie tokią girdėti: joje prekiaujama tiktai veidrodžiais ir stiklo dirbiniais, — pasakojo Flamelis.

— Vičerli antikvarinė parduotuvė, — tuojau pat pasakė Maiklas Kerolis. — Labai gerai ją žinau. Tik bijau, kad sprogimo metu parduotuvė buvo visiškai sunaikinta.

Flameliui staiga ėmė trūkti oro. Hekatė žuvo, nes jis atsigabeno dvynius į jos Šešėlių karalystę. Nejaugi ir Endoro raganą ištiko tokia pat nelemtis? Atsikrenkštęs sunkiai nurijo seiles.

— O parduotuvės savininkė, ponia Vičerli? Ar ji..?

— Jai viskas gerai, — atsakė žurnalistas ir Flamelis pajuto, kaip visą kūną apima palengvėjimas. — Ką tik iš jos ėmiau interviu. Kaip žmogus, kurio parduotuvė ką tik susprogo, neįtikėtinai geros nuotaikos. — Nusikvatojęs dar pridūrė: — Sakė, kad gyvenant taip ilgai, kaip ji, jau niekas nebestebina.

— Ar ji vis dar kur nors netoliese? — pasiteiravo Flamelis, bandydamas nuslėpti nekantravimą. — Gal norėtų pabendrauti su Prancūzijos spauda? Pasakykite jai, kad to norėtų ponas Nikolas Momoransis. Mudu sykį jau buvome susitikę. Esu tikras, kad ji turėtų mane prisiminti.

— Paklausiu...

Balsas nutilo ir Nikolas išgirdo, kaip reporteris šaukia Dorą Vičerli. Tolumoje aidėjo nesuskaičiuojama daugybė policijos, gaisrininkų ir greitosios pagalbos automobilių sirenų bei vos girdimi sunerimusių žmonių šauksmai ir verksmas.

Ir visa tai — jo kaltė.

Skubiai papurtė galvą. Ne, ne jo kaltė. Tai Di rankų darbas. Di niekada nejautė jokių ribų. 1666 metais vos nesudegino Londono, 1840 metais, užleidęs siaubingą badą, nusiaubė Airiją, o 1906 metais suniokojo didžiąją dalį San Fransisko. Dabar ištuštino visas kapavietes aplink Ohajį. Be abejonės, dabar gatvėse voliojasi kaulai ir kūnai. Nikolas išgirdo prislopintą reporterio balsą, o paskui garsą, iš kurio galėjo spėti, kad perduodamas telefonas.

— Pone Momoransi? — puikiausia prancūzų kalba mandagiai prabilo Dora.

— Madame. Jūs sveika?

Dora, beveik šnabždėdama prabilo senąja prancūzų kalba, kurios nebūtų supratęs nė vienas slapta besiklausantis žmogus:

— Mane ne taip lengva nužudyti, — išbėrė greitakalbe. — Di paspruko. Sužeistas, sudaužytas ir labai labai nelaimingas. Kaip jūs visi? Saugūs? Kaip Skati?

— Skati viskas gerai. Tik štai susidūrėme su Nikolu Makiaveliu.

— Ak, tai jis vis dar tenai. Tikriausiai tai Di jam pranešė. Atsargiai, Nikolai. Makiavelis pavojingesnis, nei gali įsivaizduoti. Gudresnis ir klastingesnis net už Di. — Paskui skubiai dar pridūrė: — Tas žurnalistas kažką įtaria. Gal galvoja, kad tau papasakosiu daugiau nei jam. Ką dar norėtum išgirsti?

— Reikia tavo, Dora, pagalbos. Noriu žinoti, kuo Paryžiuje galiu pasitikėti. Vaikai negali bastytis gatvėse. Jie pervargę.

— Chmmm, — ragelyje sušlamėjo, tarsi kas būtų vartęs popierius. — Nežinau, kas šiuo metu gyvena Paryžiuje. Bet sužinosiu, — ryžtingai pasakė ragana. — Kiek pas jus dabar valandų?

Pažvelgęs į laikrodį Flamelis suskaičiavo:

— Pusė šešių ryto.

— Eikite prie Eifelio bokšto. Būkite ten septintą ryto ir laukite dešimt minučių. Jei rasiu ką nors patikimą, atsiųsiu pasitikti jūsų tenai. Jei niekas, ką pažįstate, nepasirodys, grįžkite aštuntą, paskui devintą valandą. Jei niekas neateis ir devintą, žinokite, kad Paryžiuje nėra nė vieno, kuriuo būtų galima pasitikėti. Tada teks suktis patiems.

— Ačiū, Madame Dora, — tyliai pasakė Nikolas. — Lieku jums labai skolingas.

— Draugai vieni kitiems neskolingi, — atsiliepė Endoro raganai — Tik, Nikolai, pasistenkite apsaugoti mano vaikaitę.

— Kiek tik galėdamas stengsiuosi, — prižadėjo Flamelis. — Bet pati žinai, kokia ji — pati prisišaukia bėdą. Nors šiuo metu netoliese, saugo dvynius kavinėje. Bent jau tenai tikrai negresia jokios bėdos.

DEŠIMTAS SKYRIUS

Iškėlusi koją Skati prispaudė padą prie kėdės atkaltės ir stipriai paspyrė. Medinė kėdė išlėkė į orą ir tėškėsi į policininkus, vos spėjusius įžengti pro duris. Šie suvirto ant žemės, vienam iš rankų išlėkė radiotelefonas, kitas pametė policininko lazdą. Pratisai cypiantis telefonas nukrito prie pat Džošo kojų. Pasilenkęs vaikinas užliejo ant jo karšto šokolado. Aplinkui pažiro žiežirbos ir telefonas nutilo.

Skati pašoko ant kojų. Net neatsisukdama pakėlė ranką ir parodė į Ru:

— Tu. Pasilik, kur stovi. Nė negalvok skambinti policijai.

Besidaužančia širdimi Džošas čiupo Sofi ir ištraukęs ją iš už stalo nusitempė į parduotuvės galą, kūnu užstodamas nuo policininkų, besivoliojančių prie durų.

Staiga policininkas pakėlė ginklą. Tą pačią akimirką vienas iš Skati kovinių spragilų trenkėsi į pistoleto vamzdį su tokia jėga, kad tas išlinko, ir ginklas sukdamasis išlėkė iš vyro rankos.

Kitas policininkas, traukdamas lazdą, pašoko ant kojų. Skati šiek tiek pasisuko dešinėn, ir kovinis spragilas — dvylikos colių ilgio kietmedžio pagalys — apsisukęs ore tėškėsi į policininko lazdą prie pat trumpos rankenos. Lazda suskilo į dantytus šipulius. Skati truktelėjo spragilą atgal ir sučiupo jį delnu.

— Mano nuotaika tikrai prasta, — iškošė puikiausia prancūzų kalba. — Patikėkite, su manimi tikrai geriau neprasidėti.

— Skati... — išsigandęs sušnypštė Džošas.

— Ne dabar, — atšovė angliškai kovotoja. — Nematai, kad aš užsiėmusi?

— Aha, labai gerai, tuojau būsi dar labiau užsiėmusi, — šaukė vaikinas. — Daug labiau užsiėmusi. Pažiūrėk į lauką.

Policijos riaušių malšinimo dalinys, visi su juodomis apsauginėmis liemenėmis, veidus dengiančiais šalmais ir skydais, ginkluoti lazdomis ir šautuvais bėgo gatve tiesiai prie kavinės.

— RAID, — išsigandęs sušnibždėjo padavėjas.

— Kažkas panašaus į Specialiąsias ginkluotąsias pajėgas SWAT, — angliškai paaiškino Skati, — tik truputį kietesni. — Mergina atrodė beveik patenkinta. Šnairuodama į Ru, prancūziškai paklausė: — Ar yra atsarginis išėjimas?

Padavėjas stovėjo kaip sustingęs ir spoksojo į besiartinančius policininkus. Nė nesujudėjo, kol Skati kovinis spragilas prašvilpė pro pat vaikino nosį. Pajutęs vėjelį Ru sumirksėjo.

— Ar yra atsarginis išėjimas? — pakartojo Skati, tik jau anglų kalba.

— Taip. Taip, žinoma.

— Tai mano draugai išeis.

— Ne... — pradėjo priešintis Džošas.

— Leisk man, — šoko ir Sofi, staiga prisiminusi dešimtis vėjo užkeikimų. — Aš galiu padėti...

— Ne... — sušuko vaikinas ir griebė seserį kaip tik tuo metu, kai jos šviesūs plaukai kibirkščiuodami sutvisko sidabru.

— Lauk! — sukliko Skati. Jos bruožai paaštrėjo, skruostikauliai staiga išsišovė, smakras dar labiau atsikišo, o žalios akys blizgėjo tarsi stiklinės. Per akimirką mergina tapo visiškai neatpažįstama, jos veidas — kažkoks senovinis, pirmykštis.

— Galiu su šituo susitvarkyti ir pati, — kalbėdama suko kovinį spragilą, kurdama nepramušamą skydą, tarsi apsaugą tarp savęs ir tų dviejų policininkų. Vienas pačiupęs kėdę sviedė ją į merginą, tačiau spragilas pavertė kėdę nuolaužų krūva.

— Ru, dabar pat išvesk juos! — piktai suurzgė Skati.

— Paskui mane, — išsigandęs padavėjas prakalbo angliškai su amerikietišku akcentu. Prasispraudęs pro dvynius nuvedė juos siauru šaltu koridoriumi tiesiai į šiukšlėmis dvokiantį kiemelį, pilną šiukšlių dėžių, sulaužytų restorano baldų ir dar nuo Kalėdų besivoliojančios eglutės liekanų. Jiems už nugarų, traškėjo lūžtantys mediniai baldai.

Ru veidas buvo išbalęs kaip kreida. Parodęs į raudonus vartus, jis prakalbo angliškai:

— Šie veda į gatvę. Jei pasuksite į kairę, pasieksite Denkerko gatvę. Į dešinę — Šiaurinę metro stotį.

Nuaidėjo siaubingas trenksmas, o paskui — dūžtančio stiklo džeržgesys.

— Jūsų draugei, manau, nekas, turės didelių problemų, — nykiai išlemeno padavėjas. — O RAID suniokos kavinę. Ką pasakysiu savininkui?

Viduje dar sykį kažkas triokštelėjo. Viena čerpė nuslydo nuo stogo ir sudužo ant kiemo grindinio.

— Eikite, dabar eikite, — atrakinęs spyną atidarė dvyniams vartus.

Sofi ir Džošas nekreipė į jį dėmesio.

— Ką darysime? — paklausė Džošas sesers. — Eime ar pasiliekame?

Sofi tik papurtė galvą. Pažiūrėjusi į Ru, prabilo beveik šnabždėdama:

— Neturime, kur eiti. Mieste nieko nepažįstame, tiktai Skati ir Nikolą. Neturime pinigų ir pasų.

— Galėtume kreiptis į Amerikos ambasadą. — Džošas pasisuko į Ru: — Ar Paryžiuje yra Amerikos ambasada?

— Žinoma, Gabrieliaus gatvėje, šaliai Crillon viešbučio.

Skustagalvis vyrukas susigūžė, kai siaubingas smūgis sudrebino visą pastatą, oras prisipildė smulkiausių dulkelių. Lango stiklas už bėglių nugarų suskilinėjo nuo pat apačios iki viršaus, kelios čerpės, nučiuožusios nuo stogo, sukrito kieme.

— O ką mes pasakysime ambasadoje? — neatlyžo Sofi. — Juk norės žinoti, kaip mes čia atsiradome.

— Pagrobimas? — pasiūlė Džošas. Paskui staiga kai ką prisiminus pasidarė bloga. — O ką reikės pasakyti mamai ir tėčiui? Kaip mes jiems viską paaiškinsime?

Suskambėjo dūžtantys indai, o paskui vėl nuaidėjo garsus triokštelėjimas. Pakreipusi galvą Sofi nubraukė nuo ausies plaukus.

— Tai pagrindinis langas.

Mergina žengė durų link:

— Turiu paderi Skati, — siekiant durų rankenos, baltos miglos kuokštai ėmė rangytis nuo Sofi pirštų.

— Ne! — sugriebė seserį už rankos Džošas. Jiedu sukibirkščiavo. — Tau negalima naudoti galių, — skubiai sušnibždėjo. — Esi per daug pavargusi, prisimink, ką sakė Skati. Tu užsiliepsnosi.

— Ji mūsų draugė — negalime palikti bėdoje, — atšovė Sofi. — Ir neketinu palikti.

Brolis visada buvo vienišius ir nemokėjo susidraugauti ar palaikyti artimų santykių, o Sofi visada buvo ištikima savo draugėms. Skati jau buvo ėmusi laikyti daugiau nei drauge. Nors ir labai mylėjo savo brolį, visada svajojo, kaip būtų gera turėti seserį.

Suėmęs už pečių Džošas atsuko Sofi į save. Buvo jau visa galva aukštesnis už ją. Žvelgė žemyn, tiesiai seseriai į mėlynas akis, kuriose matė save.

— Ji nėra mūsų draugė, Sofi, — labai žemu balsu, rimtai prabilo vaikinas. — Niekada ir neketino draugauti su mumis. Ji — dviejų su puse tūkstančio metų amžiaus... kažkas. Sakėsi esanti vampyre. Matei, kaip pasikeitė jos veidas — ji net ne žmogus. Ir... manau, kad ji ne ta, kuo dedasi esanti ir kuo ją laiko Flamelis. Ir pats nėra tas, kuo apsimeta!

— Ką nori pasakyti? — užsipuolė brolį Sofi. — Ką bandai man įrodyti?

Džosas žiojosi kažką sakyti, tačiau kaip tik tuomet vienas po kito nuskardėjo smūgiai, sudrebinę visą pastatą. Inkšdamas iš baimės Ru išbėgo pro vartus į gatvę. Dvyniai nekreipė į jį dėmesio.

— Tai ką norėjai pasakyti? — dar kartą paklausė Sofi.

— Di sakė...

— Di!

— Kalbėjau su juo Ohajyje. Kai buvai parduotuvėje su Endoro ragana.

— Bet jis mūsų priešas!

— Tai tik Flamelis sakė, kad taip yra, — skubiai aiškino Džošas. — Sofi, Di man pasakojo, kad Flamelis yra nusikaltėlis, o Skati — samdoma žudikė. Dar jis pasakojo, kad ji buvo prakeikta ir už padarytus nusikaltimus turės vaikščioti paauglės kūnu visą likusį gyvenimą, — greitai bėrė žodžius vaikinas purtydamas galvą, o balsas kuo toliau, tuo labiau skambėjo beviltiškai. — Sese, apie tuos žmones beveik nieko nežinome... Flamelis, Perenelė ir Skati. Viena tikrai aišku — jie tave pakeitė. Pavojingai pakeitė. Tamposi mus po visą pasaulį — pažiūrėk, kur atsiradome.

Vaikinui kalbant pastatas sudrebėjo, o paskui dar geroka šūsnis stogo čerpių nulėkė žemyn ir sudužo ant grindinio — aplinkui dvynius išsilakstė aštrios kaip peiliukai nuolaužos. Kai viena įsmigo į ranką, Džošas net aiktelėjo.

— Negalime jais pasitikėti, Sofi. Neturėtume pasitikėti.

— Džošai, tu nė neįtari, kokias galias jie man suteikė, — mergina čiupo broliui už rankos, ore iki tolei sklandęs pagedusio maisto kvapas išsisklaidė ir pakvipo vanile. Po akimirkos — dar ir apelsinais, o Džošo aura blykstelėjo aukso spalva. — Ką aš tau papasakočiau, jei tik galėčiau. Žinau viską, ką žinojo Endoro ragana.

— Ir nuo viso to tau bloga! — piktai sušuko vaikinas. — Nepamiršk, kad jeigu dar kartą panaudosi galias, gali susprogti tikrąja to žodžio prasme!

Dvynių auros liepsnojo sidabru ir auksu. Sofi užmerkė akis, nes vėl užplūdo įspūdžiai, mintys ir prisiminimai. Sumirkčiojo žydromis akimis, akimirką švytėjusiomis sidabru, ir staiga suprato, kad skaito brolio mintis. Ištraukė ranką ir tuojau pat mintys ir pojūčiai nublanko.

— Tu pavydi! — nustebusi sušnabždėjo mergina. — Pavydi mano galių.

Džošas išraudo, brolio akys išdavė tiesą dar jam nespėjus sumeluoti:

— Ne, nė kiek!

Staiga pro duris į kiemelį įsiveržė juodai vilkintis policijos pareigūnas. Veidą dengiantis šalmas skilęs, be to, dar buvo kažkur pametęs vieną batą. Nė nesustodamas prašlubavo pro dvynius ir išbėgo į gatvę. Jiedu girdėjo, kaip bėgant šlepsi basa koja ir dusliai dunksi bato padas. Garsai pamažu nutolo.

Paskui į kiemelį išėjo Skati. Suko kovinius spragilus tarsi Čarlis Čaplinas savo lazdutę. Nesujudėjęs nė vienas plaukelis, ant kūno — nė žymės, kad mergina kovėsi, tik žibėjo ir budriai lakstė žalios akys.

— Mano nuotaika labai pasitaisė, — paskelbė ji.

Dvyniai sužiuro jai už nugaros — į koridorių. Niekas, visiškai niekas nejudėjo tamsoje.

— Bet jų buvo gal dešimt... — pradėjo Sofi.

Skati gūžtelėjo pečiais:

— Tiesą pasakius, dvylika.

— Ginkluoti... — stebėjosi Džošas. Dirstelėjo į seserį, paskui — vėl į kovotoją. Sunkiai nurijo seiles. — Tu ne... Nenužudei jų, tiesa?

Subraškėjo medis, kavinėje kažkas bilstelėjo ant grindų.

— Ne, jie tik... miega, — nusišypsojo raudonplaukė.

— Bet kaip tu... — pradėjo klausimą Džošas.

— Esu kovotoja, — paprasčiausiai paaiškino Skati.

Sofi pastebėjo kažin ką judant ir jau žiojosi šaukti — koridoriuje pasirodė šešėlis ir ilgapirštė ranka nusileido Skati ant peties. Kovotoja nė nekrustelėjo.

— Negalima tavęs palikti nė dešimčiai minučių, — žengdamas iš šešėlio priekaištavo Flamelis. Linktelėjo galva į atvirus vartelius. — Geriau jau paskubėkime, — paragino draugus greičiau eiti į gatvę.

— Nematei tikro mūšio, — pasakė Džošas. — Jų buvo dešimt.

— Dvylika, — skubiai pataisė Skati.

— Žinau, — kreivai šypsodamasis atsakė alchemikas. — Tik dvylika. Jie neturėjo jokių šansų.

VIENUOLIKTAS SKYRIUS

— Pabėgo! — urzgė į telefoną daktaras Džonas Di. — Ir buvote juos apsupę. Kaip galėjai leisti jiems pasprukti?

Kitoje Atlanto vandenyno pusėje Nikolas Makiavelis demonstravo ramybę, tik įsitempę veido raumenys išdavė kontroliuojamą pyktį.

— Tu neįtikėtinai gerai informuotas.

— Turiu savus šaltinius, — atšovė Di. Jo lūpas iškreipė bjauri šypsena. Taip ir žinojo, kad Makiavelį varys iš proto vien mintis, kad tarp jo pakalikų yra šnipas.

— Kaip suprantu, tu taip pat buvai juos pričiupęs Ohajyje, — švelniu balsu kalbėjo Makiavelis. — Laikėte miruolių armijos apsuptyje. Ir vis tiek bėgliams pavyko pabėgti. Kaip galėjai leisti, kad šitai nutiktų?

Di atsilošė odinėje sėdynėje. Limuzinas visu greičiu lėkė pirmyn. Mago veidą apšvietė tiktai mobiliojo telefono ekranas. Šalta šviesa išryškino vyro skruostikaulius ir smailą, nutįsusią tarsi ožio barzdelę, o akys skendėjo šešėlyje. Jis nepasakojo Makiaveliui, kad pasinaudojęs nekromantijos užkeikimais sukėlė ant kojų mirusiuosius ir seniai išnykusias laukines pabaisas. Ar paminėdamas šitai italas norėjo subtiliai užsiminti, kad tarp Di tarnų yra išdavikas?

— Kur esi? — paklausė Makiavelis.

Di pažvelgė per limuzino langą — pabandė perskaityti pro šalį švysčiojančius informacinius kelio ženklus.

— Kažkur 101-ajame greitkelyje, pakeliui į Los Andželą. Mano lėktuvas parengtas skrydžiui, pakils vos tik atvyksiu.

— Tikiuosi, kad iki tau nusileidžiant Paryžiuje, jie jau bus kalėjime, — pareiškė Makiavelis. Telefone siaubingai sutraškėjo, tad prieš pridurdamas jis kiek palūkėjo, — manau, kad bandys susisiekti su Sen Žermenu.

Di net pašoko:

— Grafas Sen Žermenas? Jis vėl Paryžiuje? Teko girdėti, kad mirė Indijoje ieškodamas dingusio Ofiro miesto.

— Žinoma, ne. Turi apartamentus Eliziejaus laukuose ir porą namų Paryžiaus apylinkėse, bent jau tiek mums žinoma. Visi jie stebimi. Jei Flamelis pabandys su juo susisiekti, išsyk sužinosime.

— Neleisk jiems pasprukti ir šįkart, — vamptelėjo Di. — Seimininkams tai nepatiks.

Nelaukęs, kol Makiavelis ką nors atsakys, baigė pokalbį ir uždarė telefoną. Netgi šyptelėjo — tik subolavo dantys. Tinklas vis stipriau ir stipriau užsitraukia.

— Jis kartais toks vaikiškas, — itališkai sumurmėjo Makiavelis. — Visada jo žodis turi būti paskutinis.

Stovėdamas kavinės griuvėsiuose italas uždarė telefoną ir apsidairė po suniokotą vietą. Atrodė taip, tarsi į kavinę būtų įsisukęs didžiausias viesulas. Visi iki vieno baldai sulaužyti, langai sudaužyti, suskilusios net lubos. Ant grindų voliojosi dulkėtos puodelių ir lėkštučių šukės, susimaišiusios su išpiltomis kavos pupelėmis, arbatžolėmis ir sausainių trupiniais. Pasilenkęs Makiavelis pakėlė nuo žemės šakutę. Susukta į gražiausią S raidę. Numetęs ją šalin, atsargiai statydamas kojas, patraukė per nuolaužas gilyn į kavinę. Skati viena ranka nugalėjo dvylika puikiai apmokytų ir ginkluotų specialiųjų pajėgų RAID pareigūnų. Šiek tiek tikėjosi, kad, prabėgus šitiek laiko nuo paskutiniojo jų susitikimo, Skati prarado kovos įgūdžius, tačiau, pasirodo, tuščiai puoselėjo tokias viltis. Kovotoja išliko tokia pat pavojinga, kaip visuomet. Sunku bus prisikasti prie Flamelio ir vaikų, kol juos saugos ši mergiotė. Per visą ilgą gyvenimą Makiaveliui buvo tekę su ja susidurti gal dešimtį kartų ir vos išnešdavo sveiką kudašių. Paskutinįjį kartą jiedu matėsi apšerkšnijusiuose Staliningrado griuvėsiuose 1942-ųjų žiemą. Jei ne Skati, jo pajėgoms būtų pavykę užimti miestą. Tada prisiekė, kad pribaigs šią mergšę. Gal dabar kaip tik išmušė valanda išpildyti tą pažadą?

Bet kaip nužudyti, jei Šešėlė net nesužeidžiama? Kas galėtų atsilaikyti prieš kovotoją, kuri mokė iškiliausius istorijoje didvyrius, kuri dalyvavo visuose didžiuosiuose mūšiuose ir padėjo atsirasti beveik visiems kovos menams?

Išeidamas iš suniokotos kavinės, Makiavelis giliai įkvėpė norėdamas išvėdinti iš plaučių patalpoje tvyrojusį aštrų kavos ir prarūgusio pieno kvapą. Jam besiartinant prie automobilio, Dagonas atvėrė dureles. Italas pamatė veidrodiniuose vairuotojo akinių stikluose savo atspindžius. Prieš lipdamas į automobilį stabtelėjo ir pažiūrėjo, kaip policininkai užtveria gatves, sunkiai ginkluoti riaušių raminimo būriai stoviniuoja grupelėmis kartu su civiliniais drabužiais vilkinčiais policininkais, nužvelgė ir policijos ženklais nepažymėtus automobilius. Makiaveliui pakluso slaptoji Prancūzijos saugumo tarnyba, galėjo įsakinėti policijai, be to, dar šimtai vyrų ir moterų, iš asmeninės armijos nė neklausinėdami būtų puolę vykdyti įsakymus. Ir vis tiek — nė vienas jų nebūtų atsilaikęs prieš raudonplaukę kovotoją. Galop prieš sėsdamas į automobilį, dar atsisuko į Dagoną:

— Surask dyses.

Dagonas net sustingo. Retas atvejis, kad jis parodytų tokį susijaudinimą.

— Ar išmintinga kreiptis į šias mirties deives?

— Tai būtina.

DVYLIKTAS SKYRIUS

— Ragana sakė, kad turime ateiti prie Eifelio bokšto septintą valandą ir laukti tenai dešimt minučių, — pasakė Nikolas Flamelis bėgliams skubant siaura gatvele. — Jei niekas nepasirodys, grįšime aštuntą ir devintą valandą.

— O kas turi ateiti? — pusiaubėga bandydama spėti su ilgakojų Nikolu klausinėjo Soli. Ji buvo pavargusi, o tų kelių minučių, praleistų sėdint kavinėje, užteko tik tam, kad suprastų, kaip stipriai yra nuilsusi. Kojos atrodė kaip švininės, o kairę pašonę aštriai dūrė.

Alchemikas gūžtelėjo pečiais:

— Nežinau. Su kuo tik pavyks jai susisiekti.

— Sunku tikėtis, kad Paryžiuje yra kas nors, nusiteikęs mums padėti, Nikolai, — nerūpestingai prabilo Skati. — Tu esi pavojingas priešas ir, gali būti, dar pavojingesnis draugas. Mirtis ir naikinimas visada lipa tau ant kulnų.

Džošas dirstelėjo į seserį — žinojo, jog ši klausosi. Sofi tyčia nusisuko, tačiau buvo aišku, kad išgirsti žodžiai ją suglumino.

— Na, jei niekas nepasirodys, — atsiliepė Flamelis, — tada imsimės plano B.

Skati lūpas iškreipė nelinksma šypsena.

— Net nežinojau, kad turime planą A. O koks tas planas B?

— Dar nesugalvojau, — nusivaipė Nikolas. Paskui jo veidas apsiniaukė: — Kaip norėčiau, kad su mumis būtų Perenelė. Ji žinotų, ką daryti.

— Turime išsiskirstyti, — staiga pareiškė Džošas.

Ėjęs pirmasis Flamelis atsigręžęs pažiūrėjo per petį.

— Nemanau, — atšovė.

— Turime, — laikėsi savo Džošas. — Taip protingiau.

Jam atrodė keista, kad alchemikas nenori, jog jie išsiskirtų.

— Džošas teisus, — pasakė Sofi. — Policija ieško keturių bėglių. Neabejoju, kad jie turi mūsų apibūdinimus: du jaunuoliai, raudonplaukė mergina ir senas vyras. Tikrai neįprasta grupelė.

— Senas! — Nikolas aiškiai įsižeidė, išsidavė prabilęs prancūzišku akcentu. — Skati dviem tūkstančiais metų senesnė už mane!

Sustojęs prie posūkio į siaurą gatvelę, Džošas apsidairė. Aplinkui kaukė, staugė policijos sirenos.

Sofi stovėjo šalia brolio ir, nors jų panašumas nekėlė abejonių, vaikinas staiga pastebėjo į sesers kaktą įsirėžusias raukšles, apniukusias, jau nebe žydras, o sidabrines akis.

— Ru minėjo, kad pasukę į kairę pasieksime geležinkelio stotį, esančią Denkerko gatvėje, o į dešinę — metro stotį.

— Nemanau, kad išsiskirti būtų... — prieštaravo Flamelis.

Džošas atsisuko į jį:

— Privalome, — ryžtingai pertraukė alchemiką vaikinas. — Mudu su Sofi...

Dabar jau Nikolas papurtė galvą ir neleido jam baigti kalbėti:

— Gerai. Sutinku, kad turime išsiskirstyti. Tačiau policija ieškos dvynių...

— Mes nelabai panašūs į dvynius, — greitai paprieštaravo Sofi. — Džošas aukštesnis už mane.

— Tik judu šviesiaplaukiai, mėlynakiai ir nė vienas nekalbate prancūziškai, — įsiterpė į pokalbį Skati. — Tu, Sofi, eisi su manimi. Dvi merginos netrauks dėmesio. Džošas ir Nikolas gali eiti kartu.

— Aš nepaliksiu Sofi... — protestavo Džošas, staiga apimtas nerimo vien nuo minties, kad šiame keistame mieste teks skirtis su seserimi.

— Su Skati aš būsiu saugi, — šypsodamasi patikino Sofi. — Tu per daug jaudiniesi. Žinau, kad Nikolas pasirūpins tavimi.

Neatrodė, kad Džošas tuo tikėtų.

— Geriau jau liksiu su Sofi, — tvirtai pasakė.

— Leisk merginoms eiti kartu. Taip geriau, — patarė Rainelis. — Saugiau.

— Saugiau? — nepatikliai prabilo Džošas. — Čia iš viso nieko saugaus.

— Džošai! — nebeiškentusi Sofi papriekaištavo tuo pačiu tonu, kuriuo kartais prabildavo jųdviejų mama. — Gana. — Atsisukusi į kovotoją dar pasakė: — Turi ką nors padaryti su plaukais. Jei policija turi apibūdinimą, kad ieškoma raudonplaukė koviniais batais...

— Tu teisi, — greitu rankos judesiu išsitraukė trumpą peiliuką. Atsisukusi į Flamelį pasakė: — Man reikia trupučio medžiagos.

Nė nelaukusi atsakymo, apsuko alchemiką nugara į save ir pakėlė jo panešiotą odinę striukę. Keliais įgudusiais judesiais išpjovė gabalą iš Flamelio juodų marškinėlių nugaros. Tada nuleido striukę ir slėpdama ryškius plaukus, pasidariusi iš audeklo skarelę, užsirišo ant galvos.

— Tai mano mėgiamiausi marškinėliai, — murmėjo Nikolas. — Mylimiausia seniena. — Nejaukiai pasimuistė: — Dabar dar ir nugarai šalta.

— Nebūk mažiukas. Nupirksiu naujus, — pasakė Skati. Čiupo Sofi už rankos. — Eime. Susitiksime prie bokšto.

— Ar žinai kelią? — pavymui sušuko Nikolas.

Skati nusikvatojo:

— Gyvenau čia beveik šešiasdešimt metų, prisimeni? Buvau čia, kai tą bokštą statė.

Flamelis linktelėjo.

— Gerai. Bandykit nepatraukti dėmesio.

— Pabandysim.

— Sofi... — prasižiojo Džosas.

— Žinau, — nutildė ji vaikiną. — Būk atsargus.

Atsisukusi greitai apkabino brolį, jųdviejų auros sukibirkščiavo.

— Viskas bus gerai, — švelniai pasakė žiūrėdama į baimės kupinas brolio akis.

Džošas prisivertė nusišypsoti ir linktelėjo:

— Iš kur žinai? Magija?

— Paprasčiausiai žinau, — atsakė ši. — Akys trumpai blykstelėjo sidabru. — Viskas vyksta ne šiaip sau — prisimink pranašystę. Galų gale viskas baigsis gerai.

— Tikiu tavimi. — pasakė Džošas, nors nė trupučio netikėjo. — Būk atsargi ir nepamiršk. — Dar rūpestingai pridėjo: — Jokio vėjo.

Sofi skubiai dar kartą prisiglaudė prie brolio.

— Jokio vėjo, — sušnibždėjo į ausį ir greitai nusisuko.

Nikolas ir Džošas stebėjo, kaip Skati ir Sofi nutolsta gatve.

Merginos žingsniavo metro stoties link, o jiedu pasuko priešinga kryptimi. Prieš pasislėpdamas už kampo, Džošas atsisuko per petį ir pamatė, kad sesuo padarė lygiai tą patį. Jiedu atsisveikindami pamojavo iškėlę rankas.

Džošas palaukė, kol Sofi nusisuko, ir tik tada nuleido ranką. Dabar jis liko visiškai vienišas svetimame mieste, už tūkstančių kilometrų nuo namų, su žmogumi, kuriuo visiškai nepasitiki, žmogumi, kurio netgi prisibijo.

— Maniau, kad sakei, jog žinai kelią, — pasakė Sofi.

— Nuo to laiko, kai paskutinį kartą čia lankiausi, praėjo šiek tiek laiko, — prisipažino kovotoja. — Gatvės truputį pasikeitusios.

— Bet sakei, kad buvai čia, kai statė Eifelio bokštą. — Net sustojo staiga supratusi, apie ką kalba. — Kuriais metais tai buvo?

— 1889. Išvykau iš Paryžiaus po kelių mėnesių.

Sustojusi prie metro stoties, Skati paklausė kelio merginos, prekiavusios laikraščiais ir žurnalais. Mažutė, iš Kinijos kilusi prekiautoja labai menkai tekalbėjo prancūziškai, tad Skati staiga ėmė kalbėti kita kalba. Sofi gana greitai atpažino — tai buvo kinų mandarinų kalba. Plačiai išsišiepusi pardavėja išėjo iš už prekystalio ir parodė, kuria kryptimi eiti. Ji taip greitai bėrė žodžius, kad nepaisant raganos perduoto kalbų mokėjimo, Sofi nepavyko jų suprasti. Kalbą skambėjo tarsi daina. Skati padėkojo merginai ir nusilenkė. Pardavėja taip pat nusilenkė.

Sofi čiupo raudonplaukei už rankos ir nusitempė ją šalin.

— Tikrai pasistengei nepatraukti į save dėmesio, — murmėdama priekaištavo. — Net žmonės sužiuro.

— O ko jiems žiūrėti? — nuoširdžiai nustebo Skati.

— Na, tikriausiai neįprasta matyti baltaodę merginą, puikiausiai kalbančią kinų kalba ir dar paskui nusilenkiančią, — šaipydamasi pasakė Sofi. — Buvo neblogas spektaklis.

— Vieną dieną visi kalbės kinų mandarinų kalba, o nusilenkimas paprasčiausiai rodo gerą išsiauklėjimą, — teisinosi Skati žingsniuodama gatve pardavėjos nurodyta kryptimi.

Sofi bandė spėti koja į koją.

— Kur išmokai kinų kalbą? — paklausė.

— Kinijoje. Su ta pardavėja kalbėjau mandarinų, bet yra dar Vu ir Kantono dialektai, juos taip pat moku. Praleidau daug laiko Tolimuosiuose rytuose. Gyvenimas tenai visai patiko.

Toliau ėjo tylėdamos. Paskui Sofi pasidomėjo:

— Tai keliomis kalbomis kalbi?

Skati susiraukė, tarsi skaičiuodama prisimerkė, pagalvojo.

— Šeši ar septyni...

Sofi linktelėjo:

— Šešios ar septynios — tai jau nemažai. Mūsų tėvai norėjo, kad išmoktume ispanų, o tėtis moko graikų ir lotynų kalbų. Aš tai tikrai norėčiau išmokti japonų kalbą. Ir pabuvoti Japonijoje, — atviravo Sofi.

— ...šeši ar septyni šimtai... — vis skaičiavo Skati, o paskui garsiai nusikvatojo, pamačiusi nustebusį bendrakeleivės veidą. Paėmė Sofi už parankės. — Na, kelios tų kalbų jau mirusios, tai nežinau, ar jas skaičiuoti. Be to, nepamiršk, kad gyvenu jau gana seniai.

— O tu tikrai gyveni jau du tūkstančius su puse metų? — atsargiai žvalgydamasi paklausė Sofi. Raudonplaukė neatrodė vyresnė nei septyniolikos. Staiga nusišypsojo: niekada nė neįsivaizdavo, kad kada nors užduos tokį klausimą. Tai tik dar vienas įrodymas, kaip stipriai pasikeitė jos gyvenimas.

— Du tūkstančiai penki šimtai septyniolika žmonijos metų, — kovotoja nusišypsojo taip, kad plonos lūpos dengtų atsikišusius kaip vampyro dantis. — Kartą Hekatė buvo palikusi mane labai bjaurioje Šešėlių karalystėje. Užtrukau kelis šimtmečius, kol radau būdą išsikapstyti iš tenai. Kai buvau jaunesnė, praleisdavau nemažai laiko Lijonezo1, Hai Brazilo2 ir Tir Na Nogo3 šešėlių karalystėse. Laikas ten slenka kitaip. Laikas šešėlių karalystėje visiškai ne toks pat, kaip žmonių laikas, tad skaičiuoju tiktai metus, kuriuos praleidau šioje žemėje. Kas žino, gal tu ir pati tai patirsi. Judu su Džošu esate ypatingi ir galingi, o įvaldę žemės gaivalus, tapsite dar galingesni. Jei nerasite nemirtingumo paslapties patys, gali būti, jog jums pasiūlys tai kaip dovaną. Eime į kitą pusę, — vis dar laikydama Sofi už rankos, patraukė ją paskui save per siaurą gatvelę.

Nors buvo dar tiktai šešta ryto, automobiliai jau zujo gatvėse. Krovininės mašinos vežiojo prekes į restoranus; ore jau sklandė šviežiai keptos duonos, pyragaičių ir kavos aromatai, nuo kurių tįso seilės. Sofi godžiai traukė pažįstamus kvapus, raguoliai ir kava priminė, kad vos prieš kelias dienas ji dirbo kavinukėje. Sumirksėjo norėdama sulaikyti staiga akis užplūdusias ašaras. Tiek daug įvyko, tiek daug per tas dvi dienas pasikeitė.

— Ką reiškia šitoks ilgas gyvenimas? — paklausė draugės.

— Vienatvę, — tyliai atsakė Skati.

— Kiek... kiek tu dar gyvensi? — nedrąsiai pasiteiravo kovotojos.

Skati gūžtelėjo pečiais ir nusišypsojo:

— Kas žino? Jei būsiu atsargi, sportuosiu ir žiūrėsiu, ką valgau, galiu išgyventi dar kelis tūkstančius metų.

Paskui jos šypsena išblėso:

— Tačiau nesu visiškai nepažeidžiama ar nenugalima. Mane galima nužudyti, — pasakė raudonplaukė, bet pamačiusi sumišusį Sofi veidą, suspaudė jai ranką. — Nebijok, taip nenutiks. Ar žinai, kiek žmonių, nemirtingųjų, vyresniųjų, visokiausių vilkolakių ir kitokių pabaisų mėgino šitai padaryti?

Mergina papurtė galvą.

— Na, ir aš pati jau nebežinau. Tačiau tūkstančiai, tai jau tikrai. Gal net dešimtys tūkstančių. O aš vis dar čia. Ką tau tai sako?

— Kad tu gerai kauniesi?

— Cha! Geriau nei gerai. Esu geriausia. Aš — kovotoja.

Stabtelėjusi Skati pasižiūrėjo į knygyno vitriną, tačiau Sofi pastebėjo, kad atsisukus kalbėtis, raudonplaukės akys lakstė apžiūrinėdamos apylinkes.

Atsispyrusi pagundai atsigręžti atgal, Sofi sušnibždėjo:

— Ar mus seka?

Net pačiai buvo nuostabu, kad nė truputėlio nebijo — nujautė: kol ji su Skati, nieko blogo nenutiks.

— Ne, nemanau, — nuramino Skati. — Šiaip, seni įpročiai. Įpročiai, dėl kurių šitiek ilgai išgyvenau.

Kovotoja paėjėjo toliau nuo parduotuvės. Nepaleisdama rankos kartu žengė ir Sofi.

— Kai tave sutikome, Nikolas minėjo ir kitus vardus: Mergelė kovotoja, Šešėlė, Demonų žudikė, Karalių mokytoja.

— Tai tik vardai... — sumurmėjo lyg ir susigėdusi Skati.

— Skamba daugiau nei vardai, — spaudė išsipasakoti Sofi. — Skamba tarsi titulai... Garbingi vardai, kuriuos užsitarnavai?

— Na, turiu daugybę vardų, — ėmė pasakoti raudonplaukė. — Tai draugų duoti vardai ir pravardės, kuriomis šaukia priešai. Pirmiausia buvau Mergelė kovotoja, paskui tapau Šešėle — taip praminė dėl mano gebėjimo slapstytis. Tai aš išradau pirmuosius slepiamuosius drabužius.

— Kalbi kaip nindzė, — nusijuokė Sofi. Klausantis senosios kovotojos kalbos, jai prieš akis iškilo vaizdai iš raganos perduotų prisiminimų. Suprato, kad Skati kalba tiesą.

— Bandžiau mokyti nindzes, tačiau jie niekada nesikovė gerai, patikėk. Kai nudėjau demoną Raktabiją, mane praminė Demonų žudike, o Karalių mokytoja tapau, kai padėjau karaliui Artūrui atsisėsti į sostą, — pastaruosius žodžius ištarė gana niūriu balsu. Papurčiusi galvą pridėjo: — Tai buvo klaida. Ir ne pirmoji... — Skati nusikvatojo, tačiau tas juokas nuskambėjo nenatūraliai. — Esu ne kartą suklydusi.

— Mano tėtis sakydavo, kad iš klaidų galima mokytis.

Skati vėl užsikvatojo.

— Tik jau ne man, — balse buvo aiškiai juntamas kartėlis.

— Atrodo, kad tavo gyvenimas buvo sunkus, — tyliai prabilo Sofi.

— Tikrai nelengvas, — pritarė kovotoja.

— Ar kada nors... — Sofi kiek patylėjo ieškodama tinkamo žodžio, — turėjai... vaikiną?

Skati dėbtelėjo į ją, paskui nusisukusi įsispoksojo į parduotuvės vitriną. Kurį laiką Sofi galvojo, kad ši apžiūrinėja vitrinoje išdėliotus batus, tačiau suprato, kad raudonplaukė žiūri į savo atvaizdą stikle. Mergina nusistebėjo, ką ji ten tokio mato.

— Ne, — galop pripažino Skati. — Niekada neturėjau nieko artimo, net gero draugo. — Šyptelėjusi pridūrė: — Vyresnieji manęs baidosi ir vengia. O aš pati per daug nesiartinu prie žmonių. Per sunku matyti, kaip jie sensta ir miršta. Tai nemirtingųjų prakeikimas: stebėti, kaip pasaulis keičiasi, matyti, kaip viskas, kas pažįstama, nyksta. Prisimink tai, Sofi, jei kas nors tau pasiūlys tapti nemirtinga. — Paskutinį žodį ištarė taip, kad nuskambėjo tarsi šventvagystė.

— Atrodo, esi labai vieniša, — atsargiai užsiminė Sofi. Ji niekada anksčiau nebuvo susimąsčiusi, ką reiškia būti nemirtingam — gyventi, kai viskas aplinkui keičiasi, ir visi, kuriuos pažinojai, palieka tave. Tylėdamos paėjėjo kelias dešimtis žingsnių, paskui Skati vėl prabilo.

— Taip, vieniša, — pripažino. — Labai vieniša.

— Žinau, kas tai yra, — mąsliai pratarė Sofi. — Tėtis ir mama dažnai kraustydavosi iš vieno miesto į kitą, tad buvo labai sunku susirasti draugų. Beveik neįmanoma išlaikyti draugystę. Manau, kaip tik todėl mudu su Džošu tokie artimi — niekada nebuvome su niekuo daugiau suartėję. Mano geriausia draugė Elė liko Niujorke. Nuolat kalbame telefonu, rašome elektroninius laiškus ir plepame internete, bet nemačiau jos nuo Kalėdų. Atsiunčia man į telefoną nuotraukas kas kartą, kai pakeičia plaukų spalvą, tad žinau, kaip ji atrodo, — šypsodamasi pridūrė Sofi. — O štai Džošas nė nemėgina susidraugauti.

— Draugai — labai svarbu, — sutiko Skati, švelniai spausdama Sofi ranką, — bet draugai ateina ir išeina, o šeima lieka visuomet.

— O kaip tavo šeima? Endoro ragana minėjo tavo motiną ir brolį. — Vos merginai prabilus, vaizdai iš raganos atminties tuojau šmėstelėjo prieš akis: senyva aštrių bruožų moteris kraujo raudonumo akimis ir jaunuolis pelenų spalvos oda ir ugniniais plaukais.

Kovotoja nejaukiai gūžtelėjo pečiais:

— Šiomis dienomis mažai bendraujame. Mano tėvai — vyresnieji, gimę ir užaugę Danu Talio saloje. Kai senelė Dora palikusi salą iškeliavo mokyti pirmųjų žmonių, tėvai jai šito niekada nedovanojo. Kaip ir dauguma vyresniųjų, jie laikė žmones mažai kuo geresniais už laukinius žvėris. Mano tėvas vadino žmones nesusipratimais, — pasibjaurėjimas šmėstelėjo merginos veide. — Prietarai visada lydėjo mus. Motina ir tėvas dar labiau nustebo ir susijaudino, kai pasakiau, kad ir aš ketinu dirbti su žmonėmis, kovoti jų pusėje ir, kai tik galėsiu, ginti juos.

— Kodėl? — susidomėjo Sofi.

Skati balsas sušvelnėjo.

— Net tuomet man atrodė akivaizdu, kad ateitis priklauso žmonijai, o vyresniųjų rasės dienos baigiasi, — kalbėdama Skati dirsčiojo į Sofi, o ši nustebusi žiūrėjo, kaip blizga jos bendrakeleivės akys — tarsi būtų pilnos ašarų. — levai perspėjo mane, jog sumaniusi palikti namus, užtrauksiu nešlovę giminei ir jie manęs atsisakys, — Skati balsas visai nutilo.

— Bet tu vis tiek išėjai iš namų, — spėjo Sofi.

Kovotoja linktelėjo.

— Išėjau. Nesikalbėjome visą tūkstantmetį... kol jiems papuolus į bėdą prireikė mano pagalbos, — kreivai šypsodamasi pasakė ji. — Dabar retkarčiais pasikalbame, tačiau bijau, kad jie vis dar gėdijasi manęs.

Sofi švelniai suspaudė Skati ranką. Išklausiusi pasakojimą pasijuto šiek tiek nejaukiai, tačiau suprato, kad Skati atvėrė kai ką neįtikėtinai asmeniško, tai, kuo Sofi abejojo, ar ši senoji kovotoja iš viso yra kam nors pasakojusi.

— Atsiprašau, nenorėjau tavęs nuliūdinti.

Skati taip pat spustelėjo ranką:

— Nenuliūdinai. Tai jie mane nuliūdino daugiau nei prieš du tūkstančius metų. Vis dar prisimenu viską taip aiškiai, lyg tai būtų įvykę vakar. Labai seniai kas nors domėjosi mano gyvenimu. Patikėk, jis nebuvo vien tik blogas. Patyriau nuostabių nuotykių, — džiugiai prakalbo Skati. — Nepasakojau apie tai, kaip sykį buvau soliste merginų grupėje? Panašiai kaip gotų ar pankų stiliaus Spice girls, bet mes dainavome Tori Amos dainų koverius. Vokietijoje buvome gana žinomas. — Kiek pažemėjusiu balsu pridūrė: — Tik bėda, kad mes vampyrės...

Pasukę į Denkerko gatvę, Nikolas ir Džošas pamatė, kad visur pilna policijos.

— Eime toliau, — skubiai pratarė Nikolas, kai Džošas sulėtino žingsnį. — Elkis kuo natūraliau.

— Natūraliau, — sumurmėjo vaikinas. — Jau nebežinau, ką tai reiškia.

— Eik greitai, bet nebėk, — kantriai aiškino Nikolas. — Tu visiškai nekaltas. Esi studentas, skubantis į paskaitas ar einantis laikinai padirbėti. Žiūrėk į policininkus, tik nespoksok. Jei kas nors pažvelgia į tave, nenusisuk, o leisk žvilgsniui nuslysti į kitą žmogų. Taip elgiasi eiliniai piliečiai. Jei mus sustabdys, kalbėsiu aš. Viskas bus gerai. — Pamatęs nepatiklų Džošo žvilgsnį, plačiai nusišypsojo. — Patikėk manimi, šitaip elgiuosi jau labai seniai. Visa paslaptis ta, kad turi elgtis taip, tarsi būtum pilnateisis pilietis. Policininkai išmokyti ieškoti žmonių, kurie atrodo ir elgiasi įtartinai.

— Nemanai, kad mes atitinkame abu šiuos požymius? — paklausė Džošas.

— Atrodome kaip ir dauguma — taip tampame nepastebimi.

Bėgliams einant pro šalį, trys policininkai nė nepažvelgė į jų pusę. Džošas pastebėjo, kad pareigūnai vilki skirtingas uniformas ir, atrodė, ginčijasi.

— Gerai, — kai jiedu paėjėjo toliau ir policininkai nebegalėjo išgirsti, pratarė Nikolas.

— Kas gerai?

Mostelėjęs galva pareigūnų grupelės link, Flamelis paaiškino:

— Prancūzijoje sudėtinga policijos sistema, o Paryžiuje — juo labiau. Yra Nacionalinė policija, Žandarmerija ir Policijos prefektūra. Makiavelis aiškiai metė visas šias pajėgas, kad mus sugautų, tačiau jo didžioji klaida, kaip visada, yra ta, kad šis nemirtingasis galvoja, jog visi elgiasi taip pat protingai ir logiškai, kaip ir jis. Akivaizdu, tikėjosi, kad kai gatvėse sutelks visus miesto policininkus, šie nieko kito nedarys, tiktai ieškos mūsų. Tačiau tarp minėtų padalinių įsigalėjusi konkurencinė kova, tad neabejotinai laurus už pavojingų nusikaltėlių pagavimą kiekvienas nori susižerti sau.

— Tai štai kuo tapome dabar — pavojingais nusikaltėliais? — nepajėgdamas nuslėpti kartėlio prabilo Džošas. — Prieš dvi dienas mudu su Sofi buvome paprasčiausi laimingi žmonės. O dabar — pasižiūrėk į mus: vos beatpažįstu seserį. Mus persekioja, puola pabaisos, o dabar dar atsidūrėme policijos ieškomų nusikaltėlių sąrašuose. Pone Flameli, pavertėte mus nusikaltėliais. Tačiau jums tai ne pirmas kartas, tiesa? — piktinosi vaikinas. Sukišęs rankas į kišenes, laikė tvirtai suspaudęs kumščius, kad nedrebėtų. Buvo išsigandęs ir piktas. Baimė vertė elgtis beatodairiškai. Dar niekada iki šiol nebuvo taip kalbėjęsis su suaugusiu žmogumi.

— Ne, — ramiai atsakė Nikolas, bet blyškios jo akys ėmė pavojingai blizgėti. — Mane vadindavo nusikaltėliu, bet tiktai mano priešai. Man atrodo, — kiek patylėjęs pridėjo, — kad kalbėjaisi su daktaru Di. Vienintelė vieta, kur galėjai susitikti su juo, tai Ohajus. Tik tenai buvai prapuolęs man iš akių.

Džošas nė nemanė gintis.

— Susitikau su Di, kai jūs trys buvote užsiėmę su ragana, — įžūliai dėstė Džošas. — Jis man daug ką apie tave papasakojo.

— O, nė neabejoju, kad taip ir padarė, — sumurmėjo Flamelis. Vyras palaukė prie šaligatvio krašto, kol pro šalį dviračiais ir mopedais pravažiuos dešimtys studentų, o paskui patraukė per gatvę. Džošas nuskubėjo iš paskos.

— Di sakė, kad niekada niekam nepasakai visos tiesos.

— Tikrai, — pritarė Flamelis, — jei viską papasakoji žmonėms, atimi iš jų galimybę mokytis.

— Dar sakė, kad Abraomo knygą pavogei iš Luvro.

Nikolas nužingsniavo dar dešimt žingsnių ir tik tada linktelėjo.

— Na, manyčiau, kad ir šitai tiesa, — pasakė jis, — tik nereikia suprasti visko taip tiesiogiai, kaip norėtų pavaizduoti Di. Tikrai, septynioliktame amžiuje knyga buvo kuriam laikui papuolusi į kardinolo Rišeljė nagus.

Džošas papurtė galvą:

— Kas jis toks?

— Nejaugi neskaitei „Trijų muškietininkų“? — nustebo Flamelis.

— Ne. Ir filmo nemačiau.

Flamelis palingavo galvą:

— Turiu vieną savo knygyne... — nebaigęs sakinio nutilo. Ketvirtadienį, kai išbėgo iš knygyno, jis buvo virtęs nuolaužų ir šiukšlių krūva. — Rišeljė minimas knygose ir filmuose. Jis iš tiesų gyveno, buvo dar vadinamas Raudonuoju eminencija. Rišeljė taip praminė dėl raudonų rūbų, — aiškino Nikolas. — Jis buvo karaliaus Liudviko XIII pirmasis ministras, tačiau iš tiesų — valdė šalį. 1632 metais Di pavyko mane ir Perenelę įvilioti į spąstus Paryžiaus senamiestyje. Iš visų pusių mus supo jo pakalikai: žemėje, po kojomis — vampyrai, ore — varnos, o gatvėse knibždėjo Bavanši vampyrės. — Vien prisiminęs Nikolas nejaukiai nusipurtė ir apsižvalgė, lyg tikėdamasis vėl išvysti visus tuos padarus aplinkui. — Buvau jau pradėjęs galvoti, kad metas sunaikinti Kodeksą – su tuo man buvo susitaikyti lengviau nei su mintimi, kad jis pateks į Di nagus. Paskui Perenelė pasiūlė dar vieną galimybę: galime paslėpti knygą akivaizdžioje vietoje. Tai buvo paprasta, bet nuostabi mintis!

— Ir ką gi jūs padarėte? — Džošui tapo smalsu.

Flamelis šyptelėjo:

— Įsiprašiau audiencijos pas kardinolą Rišeljė ir įteikiau jam tą knygą.

— Tu atidavei knygą jam? Ar kardinolas bent nutuokė, koks tai daiktas?

— Žinoma, taip. Abraomo knyga gana žinoma, tik liūdnai pagarsėjusi. Kai kitą kartą naršysi internete, pasižiūrėk.

— Ar kardinolas žinojo, kas toks esi? — vis klausinėjo vaikinas. Klausantis Flamelio aiškinimų buvo lengva — labai lengva — tikėti viskuo, ką jis pasakoja. O paskui prisiminė, kaip Ohajyje įtikinamai kalbėjo daktaras Di.

Kažką prisiminęs, Flamelis vėl nusišypsojo:

— Kardinolas Rišeljė galvojo, kad esu vienas iš Nikolo Flamelio palikuonių. Taigi įteikėme jam knygą, kurią tuojau pat paslėpė asmeninėje bibliotekoje, — juokdamasis Nikolas purtė galvą, — saugiausioje vietoje visoje Prancūzijoje.

Džošas susiraukė.

— Bet tikriausiai, kai kardinolas atsivertė knygą, raidės buvo pabėgusios?

— Perenelė ją užkeikė. Tai tam tikras užkeikimas — neįtikėtinai paprastas, galbūt dėl to niekada jo taip ir neišmokau. O kardinolas, pasižiūrėjęs į knygos puslapius, išvydo tai, ko ir tikėjosi — įmantria rašysena išraitytus graikų ir aramėjų kalbų rašmenis.

— Ar Di jus sugavo?

— Beveik. Pavyko pabėgti Sena, išplaukėme barža. O Di su dešimčia muškietininkų stovėjo ant Naujojo tilto ir šaudė. Nė vienas nepataikė — nepaisant muškietininkų reputacijos, šaudo jie klaikiai. O paskui, po kelių savaičių, mudu su Perenele grįžome į Paryžių, įsilaužėme į biblioteką ir pasivogėme savo knygą. Taigi, manau, kad gali sakyti, jog Di teisus, — padarė išvadą Nikolas, — aš esu vagis.

Džošas ėjo tylėdamas. Jau nebežinojo, kuo tikėti. Norėjo tikėti Flameliu — kartu dirbdamas knygyne buvo pamėgęs ir pradėjęs gerbti šį vyrą. Norėjo pasitikėti juo... ir vis dėlto negalėjo atleisti, kad įstūmė į pavojų Sofi.

Flamelis apsižvalgė į visas puses, paskui, uždėjęs ranką ant peties, pervedė vaikiną per Denkerko gatvę.

— Čia tik todėl, kad mus gali sekti, — tyliai pasakė vos judindamas lūpas, kai jiedu kirto rytinio bruzdesio pilną gatvę.

Perėjus per kelią, Džošas atstūmė Nikolo ranką.

— Di žodžiai skambėjo labai įtikinamai, — tęsė pokalbį vaikinas.

— Nė neabejoju, — nusijuokė Flamelis. — Daktaras Džonas Di per ilgą ir spalvingą gyvenimą buvo daug kuo: magu, matematiku, alchemiku ir šnipu. Bet, ką noriu pasakyti tau, Džošai, kad visados jis buvo nenaudėlis ir melagis. Jis meistriškai meluoja, dar geriau nuslepia tiesą — šito išmoko pačiu pavojingiausiu metu — karalienės Elžbietos valdymo metais. Jis žino, kad geriausia melagystė ta, kuri paremta tiesa.

Flamelis kiek patylėjo, nužvelgė aplinkui skubančius žmones ir paklausė:

— Ką dar jis tau pasakojo?

Džošas kurį laiką delsė atsakyti. Buvo linkęs neatskleisti viso pokalbio su Di, bet paskui suprato, kad ir taip jau turbūt papasakojo per daug.

— Di sakė, kad kartą panaudojote Kodekse užrašytus užkeikimus savo gerovei.

Nikolas linktelėjo.

— Tenka pripažinti. Pasinaudojome amžinojo gyvenimo užkeikimu, kad mudu su Perenele išliktume gyvi, tas tiesa. O aš naudojau filosofinio akmens formulę, kad paversčiau paprastą metalą auksu, o anglį — deimantu. Jei nori žinoti, tai pardavinėdamas knygas daug pinigų neuždirbsi. Bet mes pasidarome tik tiek turtų, kiek reikia — nesame gobšuoliai.

Džošas aplenkė Flamelį, o paskui atsisuko, kad atsidurtų tiesiai priešais jį.

— Kalbu ne apie pinigus, — piktai rėžė vaikinas. — Su ta knyga galima nuveikti kai ką daugiau. Di sakė, kad ji turi galios paversti pasaulį rojumi, išgydyti visas ligas ir netgi išvalyti užterštą aplinką. Jis nesupranta, kaip kas nors gali šito nenorėti.

Flamelis sustojo priešais Džošą. Jų akys buvo beveik viename lygyje.

— Taip, knygoje yra tokių užkeikimų, kurie padarytų visa tai ir dar žymiai daugiau, — rimtai prabilo Nikolas. — Radau Kodekse užkeikimų, galinčių akimoju paversti pasaulį pelenais arba paversti dykumas žydinčiais sodais. Bet, Džošai, net jei galėčiau pasinaudoti tais užkeikimais, tiesą pasakius, negaliu, neturiu jokios teisės tai daryti, nes knyga — ne mano. — Blyškios Flamelio akys žvelgė tiesiai Džošui į akis. Dabar vaikinui neliko jokios abejonės, kad Nikolas kalba tiesą. — Mudu su Perenele esame tiktai knygos saugotojai. Paprasčiausiai turime ją saugiai laikyti, kol galėsime perduoti pilnateisiams šeimininkams. Jie jau žinos, kaip šią knygą panaudoti.

— Bet kas tie pilnateisiai šeimininkai? Kur jie yra?

Nikolas Flamelis uždėjo abi rankas Džošui ant pečių ir pažvelgė tiesiai į jo skaisčiai mėlynas akis.

— Na, tikiuosi, — labai tyliai pasakė alchemikas, — kad tai esi tu ir Sofi. Iš tiesų rizikuoju viskuo — savo gyvenimu, Perenelės gyvybe, visos žmonijos išlikimu, tikėdamas, kad tai esate judu.

Stovėdamas gatvėje, žvelgdamas alchemikui į akis ir matydamas, kad jos nemeluoja, Džošas pajuto, jog žmonės tarsi kažkur nutolsta, pranyksta ir jiedu lieka vienu du. Sunkiai nurijo seiles.

— Ir tu tuo tiki?

— Visa širdimi, — atsakė Flamelis. — Viskas, ką padariau, buvo tik todėl, kad apsaugočiau tave su Sofi ir paruoščiau judu tam, kas laukia. Turi patikėti manimi, Džošai. Privalai. Žinau, kad pyksti dėl to, kas nutiko Sofi, bet niekada neleisčiau, kad jai nutiktų kas bloga.

— Ji galėjo mirti arba likti be sąmonės, komoje, — sumurmėjo Džošas.

Flamelis papurtė galvą:

— Jei ji būtų paprasta mirtingoji, tada taip. Taip galėjo nutikti. Bet žinau, kad mergina nėra paprasta. Kaip ir tu.

— Dėl mūsų aurų? — paklausė vaikinas, norėdamas išpešti kuo daugiau informacijos.

— Todėl, kad esate legendiniai dvyniai.

— O jei tu klysti? Ar pagalvojai apie tai? Kas bus tada, jei tu klysti?

— Tada grįš tamsos vyresnieji.

— Ar tai bus taip jau blogai? — garsiai paklausė Džošas.

Nikolas jau žiojosi, tačiau greitai stipriai sučiaupė lūpas, nutaręs nesakyti to, ką ketino. Veide šmėstelėjo pyktis. Paskui lūpas iškreipė šypsenėlė. Švelniai apsukęs Džošą veidu į gatvę, paklausė:

— Ką tu matai?

Džošas papurtė galvą ir gūžtelėjo:

— Nieko... tik būrelis žmonių eina į darbą. — Paskui dar pridėjo: — Ir policija ieško mūsų.

Stipriai suėmęs vaikinui už peties, Flamelis ėmė žingsniuoti gatve.

— Negalvok apie juos kaip apie buką minią, — aštriai perspėjo. — Būtent taip į žmones žiūri Di. O aš matau atskirus žmones, jų rūpesčius ir nerimą, šeimą ir mylimuosius, draugus ir kolegas. Matau žmones.

Džošas purtė galvą:

— Nesuprantu.

— Di ir vyresnieji, kuriems jis tarnauja, žiūrėdami į žmones mato tiktai vergus. — Kiek patylėjęs, tyliai pridūrė: — Arba maistą.

1 Lijonezas - karaliaus Artūre) gimimo vieta.

2 Hai Brazilas - dingusi sala už Airijos, rojus žemėje.

3 Tir Na Nogas - amžinos jaunystės sala airių mitologijoje.

TRYLIKTAS SKYRIUS

Gulėdama ant nugaros, Perenelė Flamel įsmeigusi žvilgsnį žiūrėjo į dėmėtas akmenines lubas tiesiai virš galvos ir spėliojo, kiek Alkatraso kalinių darė lygiai tą patį. Kiek dar nelaimėlių tyrinėjo plyšius ir tarpelius akmenyse, kiek jų, žvelgdami į patamsėjusias nuo drėgmės vietas, įsivaizdavo rudose dėmėse paveikslus? Beveik visi, bent jau taip nutarė Perenelė.

O kiek jų girdėjo balsus? Moteris neabejojo, kad dauguma kalinių įsivaizdavo, kad girdi tamsoje aidinčius garsus — šnabždamus žodžius, tyliai tariamus sakinius, tačiau visi tie garsai tebuvo vaizduotės padarinys, nebent girdintieji išties turėjo tokią pat ypatingą dovaną, kaip Perenelė.

Kerėtoja girdėjo Alkatraso vaiduoklių balsus.

Įdėmiai klausydama galėjo išskirti šimtus, gal netgi tūkstančius balsų. Vyrai, moterys — ir vaikai taip pat — klegėjo, šaukė, murmėjo ir verkė šaukdami prarastus mylimuosius, vis kartodami jų vardus, įrodinėdami savo nekaltumą ir siųsdami prakeiksmus įkaltintojams. Pėrė susiraukė — tai ne tie, kurių ieškojo.

Balsams visiškai užliejus klausą, moteris atidžiai rinkosi, kol galop jos dėmesį patraukė vienas, garsesnis nei kiti. Balsas skambėjo stipriai, pasitikinčiai, buvo aiškiai girdimas nuolatiniame klegesyje. Susikaupusi Perenelė klausėsi to balso tariamų atskirų žodžių, bandė nustatyti, kokia tai kalba.

Tai mano sala.

Vyras kalbėjo ispaniškai, labai senu akcentu, kuriuo galėjai išgirsti kalbant tiktai kilmingąjį. Įbedusi žvilgsnį į lubas, Perenelė pamėgino nustumti į šalį visus kitus balsus.

— Kas tu esi? — vėsioje ir drėgnoje vienutėje žodžiai kamuoliais kilo aukštyn. Nesuskaitoma daugybė vaiduoklių staiga nutilo.

Stojo ilga tyla, tarsi vaiduoklis būtų nustebęs, kad su juo kažkas kalba, o paskui išdidžiai pareiškė:

— Esu pirmasis europietis, įplaukęs į šią įlanką. Pirmasis išvydau šią salą.

Perei virš galvos, ant lubų esančioje drėgnoje dėmėje, plyšiai, voratinkliai ir žalios samanos ėmė įgauti formą ir išryškėjo grubus vyriškio portretas.

— Tai aš pavadinau šią salą Alkatraso vardu.

— Pelikanų sala, — vos girdimu šnabždesiu ištarė Perenelė.

Veidas lubose trumpai dar labiau paryškėjo. Atrodė, kad tai patrauklus vyriškis ilgu, siauru veidu ir tamsiomis akimis. Atsiradę vandens lašai nuriedėjo iš akių lyg ašaros.

— Kas tu esi? — dar kartą paklausė Perenelė.

— Chuanas Manuelis de Ajala. Aš atradau Alkatrasą.

Už vienutės sienų, koridoriuje, į akmenis sucaksėjo nagai, padvelkė gyvatėmis ir pašvinkusia mėsa. Perenelė netarė nė žodžio, kol neišsisklaidė kvapas ir nenutilo žingsniai. Kai vėl pažvelgė į lubas, veidas buvo įgavęs dar aiškesnius bruožus, akmenų įskilimai suformavo gilias raukšles ant vyro kaktos ir aplinkui akis. Pėrė pagalvojo, kad tai jūreivio veidas — raukšlės atsirado dėl nuolatinio žiūrėjimo į tolį prisimerkus.

— Kodėl esi čia? — paklausė garsiai moteris. — Ar tu čia mirei?

— Ne, ne čia, — siauras lūpas iškreipė šypsenėlė. — Sugrįžau, nes pamilau šią vietą vos tik pirmą kartą pamatęs. Tai buvo 1775 metais po mūsų Viešpaties gimimo. Plaukiau nuostabiu laivu „San Carlos“ Netgi prisimenu, kad tai buvo rugpjūčio mėnuo. Žinau ir dieną — buvo penkta mėnesio diena.

Perenelė linktelėjo. Jai jau buvo tekę sutikti vaiduoklių, tokių kaip Ajala. Žmones taip užburdavo kokia nors vieta, kad jie vis grįždavo į ją sapnuose, o po mirties jų dvasia tapdavo tą vietą saugančiu vaiduokliu.

— Stebiu šią salą daugelį metų. Ir visada ją stebėsiu.

Perenelė pasižiūrėjo į veidą:

— Tave tikriausiai liūdina, kad nuostabi sala pavirto skausmo ir kančių vieta.

Veidas ant lubų persikreipė, o Vienas vandens lašas nukritęs ištiško ant Perenelės skruosto.

— Tamsūs laikai, liūdni laikai... Bet jie jau praėjo... Ačiū Dievui, praėjo, — vaiduoklio lūpos judėjo, o žodžiai aidėjo Perenelės galvoje. — Alkatrase nebekalinamas joks žmogus jau nuo 1963 metų, o nuo 1971 metų saloje vyrauja taika.

— Tačiau dabar tavo mylimoje saloje yra kalinys, — ramiai pareiškė Perenelė. — Kalinė, kurią saugo pats baisiausias sargybinis, kokį tik kada nors regėjo ši sala.

Veidas ant lubų vėl persikreipė, akys sumirksėjo, taip ir liko prisimerkusios.

— Kas jis? Tu?

— Esu laikoma čia prieš mano valią, — pareiškė Perenelė. — Aš — paskutinioji Alkatraso kalinė, o mane saugo ne žmogus, o sfinksas.

— Ne!

— Pats pasižiūrėk!

Tinkas ant lubų įskilo ir drėgnos dulkės pabiro ant Perės veido. Kai atsimerkė, veidas jau buvo dingęs, neliko nieko daugiau — tik dėmė.

Perenelė nesulaikė šypsenos.

— Kas linksmina tave, žmogiškasis padare? — šnypštė ir šliaužė dar prieš žmonijos gyvavimą atsiradusios kalbos žodžiai.

Atsisėdusi Perenelė atidžiai nužvelgė padarą, sustojusį koridoriuje, už kelių metrų nuo jos.

Ištisos žmonių kartos bandė pavaizduoti šį padarą ant urvų sienų, indų, kalė akmenines statulas ir piešė pergamentuose. Tačiau nė vienas tų atvaizdų nė iš tolo neatspindėjo tikrojo sfinkso baisumo.

Sfinkso liemuo buvo kaip liūto — raumeningas, visas randuotas, kailis nuplikęs — tai vis senų žaizdų žymės. Nuo pečių kilo ir ant nugaros gulėsi erelio sparnai — plunksnos apdraskytos ir purvinos. O ant kaklo — mažutė, beveik dailių bruožų jaunos moters galva.

Sfinksas žengė arčiau, prie vienutės grotų, juodas dvišakas liežuvis suvinguriavo ore priešais Perenelę.

— Tau nėra ko šypsotis, žmogau. Sužinojau, kad tavo vyras ir kovotoja Paryžiuje, spąstuose. Greitai jie bus kalėjime ir šįkart daktaras Di pasistengs, kad jau niekada nebeištrūktų. Supratau, kad vyresnieji davė jam leidimą galutinai pribaigti legendinį alchemiką.

Perenelei pasirodė, kad apsivers viduriai. Ištisus amžius tamsos vyresnieji norėjo pagauti Nikolą ir Perenelę gyvus. Jeigu sfinksas sako tiesą ir priešai nutarė Nikolą nužudyti, tai viskas keičiasi.

— Nikolas pabėgs, — pasitikinčiu balsu pareiškė moteris.

— Ne šį kartą, — sfinkso liūto uodega džiugiai suvizgėjo, net pakilo dulkių kamuoliai. — Paryžius priklauso italui Makiaveliui, greitai prie jo prisidės dar ir anglas magas Di. Alchemikas neatsilaikys prieš juodu.

— O vaikai? — pavojingai prisimerkusi paklausė Perenelė. Jei kas nors nutiko Nikolui ar vaikams...

Sfinkso plunksnos sušiureno, pasklido bjaurus pelėsių kvapas.

— Di mano, kad žmonių vaikai yra galingi. Tai tikrai gali būti tie dvyniai, minimi legendoje. Jis tikisi įkalbėti juodu tarnauti mums, o ne klausytis išprotėjusio seno prekiautojo knygomis kliedesių, — sfinksas giliai, šiurpiai atsikvėpė. — Bet jei dvyniai nesielgs taip, kaip jiems sakoma, jie taip pat turės pranykti.

— O aš? Kas bus su manimi?

Daili sfinkso burna prasižiojo atverdama gomurį, pilną aštrių kaip adatos dantų. Ilgas juodas liežuvis piktai suvinguriavo ore.

— O tu, kerėtoja, esi mano, — sušnypštė sfinksas. — Užtai, kad tūkstantmečius ištikimai tarnavau, vyresnieji padovanojo tave man. Kai tavo vyrą pagaus ir nužudys, man bus leista suvalgyti tavo prisiminimus. Kokia tai bus puota! Mėgausiuosi kiekvienu kąsneliu. Kai baigsiu, tu nieko nebeprisiminsi, net savo vardo, — sfinksas nusijuokė, šiurpus aidas šnypštė ir kvatojo atsimušdamas nuo plikų akmeninių sienų.

Paskui trinktelėjo vienutės durys.

Nuo netikėto garso sfinksas nutilo. Maža galva pasikreipė, liežuvis švysčiojo uosdamas, ragaudamas orą.

Trinktelėjo užsidarydamos dar vienerios durys.

Ir dar vienerios.

Ir dar.

Sfinksas šoko šalin, iš po letenų pažiro kibirkštys.

— Kas čia? — drėgnais akmenimis nuslydo sfinkso spiegimas.

Staiga visų koridoriuje esančių kalėjimo kamerų durys tarškėdamos atsivėrė ir vėl greitai užsitrenkė, kalėjimas sudrebėjo iki pat pamatų, sugaudė, o nuo lubų ėmė byrėti tinkas.

Urgzdamas ir šnypšdamas, dairydamasis, kas drįso triukšmauti, sfinksas nuliuoksėjo šalin.

Šaltai šypsodamasi Perenelė susikėlė kojas ant suolo, atsigulė ir pasidėjo galvą ant sunertų rankų pirštų.

Alkatraso sala priklauso Chuanui Manueliui de Ajalai ir, rodos, jis nutarė pranešti apie tai garsiai. Perenelė girdėjo, kaip dunksi ir trinkčioja kamerų durys ir dreba sienos. Viskas aišku — Ajala tapo poltergeistu.

Triukšmingu vaiduokliu.

Perenelė suprato, kokios gudrybės griebėsi Ajala. Sfinksas maitinosi Perenelės magiškomis galiomis. Tereikia tiktai kurį laiką palaikyti tą padarą toliau nuo kerėtojos ir ji atgaus jėgas. Pakėlusi kairę ranką, Perenelė susikaupė. Mažutėlės ledo baltumo kibirkštys ėmė šokčioti ant pirštų, paskui sušnypštė ir išnyko.

Greitai.

Greitai.

Kerėtoja sugniaužė kumštį. Kai atgaus jėgas, Alkatrasas subyrės sfinkso akyse.

KETURIOLIKTAS SKYRIUS

Nuostabiai sudėtingas Eifelio bokštas šovė į dangų Džošui virš galvos daugiau nei tris šimtus metrų. Buvo laikas, kai mokykloje vykdomo projekto metu vaikinas turėjo sudaryti dešimties šiuolaikinio pasaulio stebuklų sąrašą. Metalinis bokštas sąraše buvo antrasis. Džošas visada sakė sau, kad vieną dieną pamatys jį savomis akimis.

O dabar, kai pagaliau atsidūrė Paryžiuje, nė nenorėjo pažvelgti.

Stovėdamas beveik tiesiai priešais bokšto centrinę dalį, pasistiebęs sukiojosi į kairę ir į dešinę neįtikėtinai didžiulėje, iš ankstyvo ryto užplūdusioje turistų minioje ieškodamas sesers dvynės. Kur ji?

Džošui darėsi baugu.

Ne, netgi ne baugu — jis jautėsi siaubingai išsigandęs.

Paskutinės kelios dienos suteikė galimybę pažinti tikrąją baimę. Iki ketvirtadienio įvykių Džošas bijojo tiktai neišlaikyti testo ar klausytis viešų pašaipų mokykloje. Turėjo ir kitokių baimių: tai tos neaiškios, virpėti verčiančios mintys vidury nakties, kai atsibusdavo galvodamas apie tai, kas būtų, jei jo tėvams nutiktų kokia nelaimė. Sara ir Ričardas Niumenai buvo archeologijos ir paleontologijos mokslų daktarai. Nors tai ir nėra pavojingiausias pasaulyje darbas, jiems kartais tekdavo atlikti tyrinėjimus šalyse, kur vyko religiniai ir politiniai nesutarimai, arba kasinėti uraganų ir žemės drebėjimų niokojamuose pasaulio kampeliuose ar netgi netoli atvirų ugnikalnių — staigūs žemės plutos judėjimai dažnai išmeta į paviršių neįtikėtinų archeologinių radinių.

Vis dėlto pati giliausia, tamsiausia Džošo baimė buvo susijusi su tuo, kad kažkas gali nutikti seseriai. Nors Sofi buvo dvidešimt aštuoniomis minutėmis vyresnė, vaikinas ją visada laikė jaunesniąja sesute. Jis aukštesnis ir stipresnis, tad jo darbas apginti Sofi.

O dabar tikriausiai seseriai nutiko kažkas baisaus.

Ji taip pasikeitė ir dar tokiu būdų, kad vaikinas negalėjo net suvokti. Tapo panašesnė į Flamelį ir Skati bei tokius, kaip jie. Sofi dabar daugiau nei žmogus.

Pirmą kartą gyvenime jautėsi likęs vienišas, netekęs sesers. Vėl tapti lygiais yra tik vienas būdas — reikia, kad ir Džošui sužadintų magiškas galias.

Džošas atsisuko kaip tik tada, kai pasirodė Sofi ir Skati, lekiančios per platų tiltą, vedantį tiesiai prie bokšto. Užplūdo palengvėjimas.

— Jos jau čia, — pasakė Flameliui, kuris žiūrėjo priešinga kryptimi.

— Žinau, — labiau nei įprastai prancūzišku akcentu atsiliepė vyras. — Ir ne vienos.

Džošas atplėšė žvilgsnį nuo besiartinančių sesers ir Skati.

— Ką turi galvoje?

Nikolas šiek tiek palenkė galvą, pasisuko ir Džošas. Iš dviejų turistinių autobusų, ką tik atvykusių į Zofiro aikštę, vertėsi keleiviai. Turistai — iš aprangos Džošas spėjo, kad amerikiečiai — plepėdami ir juokdamiesi stoviniavo aplinkui, spragsėjo fotoaparatais ir traukė filmavimo kameras, o gidai bandė suburti atvykėlius krūvon. Privažiavo ir trečiasis autobusas, ryškiai geltonas. Stabtelėjęs prie šaligatvio, išleido keliasdešimt apstulbusių japonų turistų. Džošas sumišęs pasižiūrėjo į alchemiką — ar jis turėjo galvoje autobusus?

— Juoda, — mįslingai užsiminė Nikolas, smakru rodydamas, kur link žiūrėti.

Pasisukęs vaikinas pastebėjo prie jų skubantį, vikriai besibraunantį per poilsiautojų minią, juodai vilkintį vyrą. Nė vienas turistas nė nežvilgtelėjo į nepažįstamąjį, besiskinantį kelią tiesiai per jų būrelį. Šis šokinėjo ir strykčiojo kaip šokėjas, stengdamasis labai nekliudyti aplinkinių. Džošas spėjo, kad vyras turėtų būti maždaug tokio pat ūgio kaip jis, tik sudėjimą buvo sunku nustatyti, nes vilkėjo trijų ketvirčių ilgumo juodą odinį apsiaustą, kuris einant plaikstėsi aplinkui. Apykaklė buvo pastatyta, o rankos sukištos giliai į kišenes. Džošui taip ir apmirė širdis: kas gi dabar bus?

Pribėgusi prie brolio, Sofi kumštelėjo ranka.

— Atėjote, — vis dar neatgaudama kvapo pasakė. — Kokios nors problemos?

Džošas galva mostelėjo į besiartinantį vyrą odiniu apsiaustu.

— Dar nežinau.

Prie dvynių priėjo ir Skati. Džošas pastebėjo, kad ji nė kiek neuždususi. Kur jau ten uždusi, kai visai nekvėpuoji.

— Turime bėdų? — žiūrėdama į Skati paklausė Sofi.

Tvirtai sučiaupusi lūpas kovotoja nusišypsojo:

— Nelygu, kaip supranti, kas yra bėda, — sumurmėjo.

— Priešingai, — plačiai šypsodamasis pasakė Nikolas. Atsiduso su palengvėjimu. — Tai draugas. Senas, geras draugas.

Vyras juodu apsiaustu priartėjo tiek, kad dvyniai jau galėjo įžvelgti jo nediduką, beveik apvalų veidą, tamsiai įdegusią odą ir skvarbias, mėlynas akis. Vešlūs juodi plaukai iki pečių buvo sušukuoti atgal ir atidengė aukštą kaktą. Kopdamas laipteliais ištraukė rankas iš kišenių ir plačiai išskėtė rankas. Ant kiekvieno piršto ir netgi ant nykščių, sužibo sidabriniai žiedai, ausyse taip pat blizgėjo sidabriniai auskarai. Plati šypsena atvėrė praretėjusius ir šiek tiek pageltusius dantis.

— Seimininke, — abiem rankomis apkabindamas Flamelį ir bučiuodamas į abu skruostus sušuko nepažįstamasis. — Grįžai, — sumirksėjo staiga sudrėkusiomis akimis. Sekundėlę akys blykstelėjo raudonai ir ore pakvipo deginamais lapais.

— O tu niekada taip ir neišvykai, — laikydamas atvykėlį per rankų atstumą kritiškai apžiūrinėjo Nikolas. — Gerai atrodai, Frensi. Geriau nei tada, kai mačiau tave paskutinį kartą, — vėl apkabino vyrą per pečius. — Žinoma, judu su Skati pažįstami?

— Kas galėtų pamiršti Šešėlę? — mėlynakis vyras paėmė baltą Skati ranką ir pasisveikindamas senamadiškai pakštelėjo.

Skati šoko artyn ir kaip reikiant įžnybo šiam į skruostą — net liko raudona žymė:

— Sakiau jau praeitą kartą, kad taip nedarytum.

— Pripažink — tau patinka, — nusišaipė vyras. — O čia tikriausiai Sofi ir Džošas? Ragana pasakojo apie juos. Išpūtęs mėlynas akis, nė nemirkčiodamas nužvelgė abu dvynius paeiliui. — Legendiniai dvyniai, — sumurmėjo šiek tiek susiraukęs ir įdėmiai stebeilydamas į vaikus. — Jūs įsitikinę, kad tai jie?

— Neabejoju, — tvirtai atsakė Flamelis.

Atėjūnas linktelėjo ir šiek tiek pasilenkė.

— Legendiniai dvyniai, — dar pakartojo. — Man didi garbė susipažinti su jumis. Leiskite prisistatyti. Esu grafas Sen Žermenas, — teatrališkai pareiškė vyras ir nutilo tarsi tikėdamasis, kad jo vardas padarys dvyniams kokį nors įspūdį.

Sofi ir Džošas, abu lygiai taip pat nieko nesuprasdami dėbsojo įvyrą.

— Tačiau galite vadinti mane Frensiu, kaip vadina visi draugai.

— Mano geriausias mokinys, — džiugiai pridūrė Nikolas. — Tikrai, pats geriausias. Jau labai seniai pažįstame vienas kitą.

— Ir kiek laiko judu pažįstami? — nepagalvojusi paklausė Sofi, nors atsakymą dar nebaigusi klausimo ir taip žinojo.

— Beveik keturis šimtus metų ar panašiai, — atsakė Nikolas. — Frensis mokėsi alchemijos paslapčių kartu su manimi. Greitai netgi pranoko mane, — pripažino Nikolas. — Jo specializacija — deimantų kūrimas.

— Visko, ką žinau apie alchemiją, išmokau iš šeimininko — Nikolo Flamelio, — greitai išbėrė žodžius Frensis.

— Aštuonioliktame amžiuje Sen Žermenas buvo gana žinomas dainininkas ir muzikantas. O kas esi dabar? — paklausė vyro Nikolas.

— Na, turiu pasakyti, kad nuvylėte. Nejaugi negirdėjote apie mane? — puikiausia anglų kalba prabilo Frensis. — Tikriausiai nesidomite naujausia muzika. Penkios mano dainos pateko į geriausių dešimtuką Amerikoje, o trys — Vokietijoje. Europoje laimėjau geriausio MTV debiuto apdovanojimą.

— Geriausio debiuto? — pasišaipė Nikolas. — Na ir debiutantas!

— Žinai, kad visada buvau susijęs su muzika, tačiau šiame amžiuje, Nikolai, tapau roko žvaigžde! — išdidžiai pasigyrė vyras. — Aš esu Germain! — pažvelgė į dvynius, linktelėjo pakėlęs antakius, lyg laukdamas jų reakcijos į tokį pareiškimą.

Sofi ir Džošas papurtė galvas.

— Niekada neteko girdėti, — sulemeno Džošas.

Sen Žermenas gūžtelėjo pečiais. Atrodė nusivylęs. Pasitaisė apykaklę, kad toji stovėtų beveik dengdama ausis.

— Penki hitai, — murmėjo sau po nosimi.

— Kokio stiliaus muziką grojate, — pasiteiravo Sofi, švelniai kąsdama sau į vidinę žando pusę, kad nepradėtų juoktis — vyrukas atrodė kaip nuimtas nuo kryžiaus.

— Šokių, elektroninės, techno muzikos mišinys... kažkas tokio.

Sofi ir Džošas kartu papurtė galvas.

— Tokios nesiklausome, — pasiteisino Džošas, tačiau Sen Žermenas į dvynius nebežiūrėjo, atsisuko į Giustavo Eifelio prospektą, kuriuo privažiavęs ilgas juodas grakštus mersedesas sustojo prie šaligatvio. Trys juodi automobiliai stabtelėjo už jo.

— Makiavelis, — piktai rėžė Flamelis. — Frensi, tave sekė!

— Bet kaip... — pradėjo grafas Frensis.

— Nepamiršk, turime reikalų su Makiaveliu, — greitai dairydamasis Flamelis bandė įvertinti susidariusią padėtį. — Skati, imk dvynius ir bėkite kartu su Sen Žermenu. Ginkite juos iki paskutinio kraujo lašo.

— Galime pasilikti. Kausiuosi, — siūlė Skati.

Nikolas papurtė galvą ir parodė į besibūriuojančius turistus:

— Per daug žmonių. Kas nors gali žūti. Bet Makiavelis — tai ne Di, jis veikia atsargiau. Nesigriebs magijos, jei tik galės išsiversti be jos. Galime tuo pasinaudoti. Jei išsiskirstysime, seks paskui mane — jam reikalingas aš. Ir ne tik aš, — iš po marškinėlių ištraukė nedidelį keturkampį medžiaginį maišiuką.

— Kas tai? — susidomėjo Sen Žermenas.

Nikolas atsakė mokiniui, tačiau kalbėdamas nenuleido akių nuo dvynių:

— Kažkada čia buvo visas Kodeksas, tačiau dabar jis pateko pas Di. Džošui pavyko išplėšti du paskutiniuosius knygos lapus. Štai čia jie ir yra. Lapuose užrašytas Paskutinis pašaukimas.

Paglostęs maišelio audinį, staiga padavė jį Džošui.

— Saugok, — paliepė.

— Aš? — Džošas dirsčiojo tai į Flamelį, tai į jo rankose esantį maišelį, tačiau nė nekrustelėjo.

— Taip, tu, — patikino Nikolas, — paimk.

Kiek padvejojęs vaikinas ištiesė ranką ir paėmė jam duodamą maišelį. Šis, kol Džošas užsikišo jį už marškinėlių, kibirkščiavo ir traškėjo.

— Kodėl aš? — paklausė. Metė skubų žvilgsnį į seserį. — Juk Skati ar Frensis geriau...

— Džošai, tu išgelbėjai tuos lapus. Teisinga galvoti, kad tu juos turi ir saugoti, — suėmęs už pečių Flamelis pažvelgė vaikinui į akis. — Žinau, kad galiu tavimi pasitikėti.

Džošas prispaudė ranką prie krūtinės, juto, kaip maišelis priglunda prie kūno. Kai juodu su seserimi pradėjo dirbti knygyne ir kavinėje, jų tėtis beveik tuos pačius žodžius pasakė jam apie Sofi: „Žinau, kad galiu pasitikėti tavimi. Seserį apginsi.“ Tuomet pajuto pasididžiavimą ir baimę. Dabar — tiktai baimę.

Mersedeso vairuotojo durelės atsivėrė, išlipo juodai vilkintis vyras su veidrodiniais akiniais, kurių stikluose atsispindėjo ryto saulė. Atrodė tarsi veide ne akys, o dvi skylės.

— Dagonas, — suurzgė Skati iššiepdama aštrius dantis ir siektelėjo krepšyje esančių ginklų.

Nikolas griebė už rankos ir suspaudė:

— Dabar ne laikas.

Dagonas atidarė galines dureles ir pasirodė Nikolas Makiavelis. Nors stovėjo už šimto metrų, bėgliai aiškiai matė jo veide švytinčią pergalingą išraišką.

Iššokęs sunkiai ginkluotų policininkų būrelis pasileido bokšto link. Turistai ėmė šaukti, o dešimtys aplinkui bokštą stovėjusių žmonių staiga nukreipė filmavimo kameras į policijos pusę.

— Metas eiti, — skubiai pasakė Flamelis. — Persikelkite per upę, o aš juos nuviliosiu kita kryptimi. Sen Žermenai, mano drauge, — švelniai sušnibždėjo Nikolas, — kad išsigelbėtume, reikia atitraukti dėmesį. Ką nors tokio vaizdingo?

— Kur tu keliausi? — norėjo žinoti Frensis.

Flamelis nusijuokė:

— Paryžiuje gyvenau gana ilgą laiką, dar prieš atvykstant Makiaveliui. Gal kokia sena slėptuvė dar išlikusi.

— Viskas labai pasikeitė nuo tų laikų, kai paskutinį kartą čia lankeisi, — perspėjo Sen Žermenas. Kalbėdamas abiem rankom suėmė kairę Nikolo ranką, atsuko ją delnu aukštyn ir prispaudė dešiniojo nykščio pagalvėlę jo delno viduryje. Sofi ir Džošas stovėjo pakankamai arti, kad matytų, jog Flameliui ištraukus ranką ant delno liko atsispaudęs nedidukas juodas drugelis.

— Jis parves tave atgal, pas mane, — paslaptingai pasakė Sen Žermenas. — O dabar, kaip prašei, kai kas vaizdinga, — nusišypsojęs atsismaukė rankoves — plikų rankų oda buvo ištatuiruota daugybe juodų drugelių, besisukančių aplinkui riešus kaip apyrankės ir kylančių aukštyn iki pat alkūnės. Sunėręs pirštus Sen Žermenas pamankštino riešus, išvertė rankas delnais aukštyn — kaip koncertui besirengiantis pianistas. Pasigirdo trakštelėjimas.

— Ar matėte, kaip Paryžius pasitiko naują tūkstantmetį?

— Tūkstantmetį? — nieko nesupratę dvyniai sužiuro į Frensį.

— Na taip, tūkstantmetį, 2000-uosius metus. Nors iš tiesų naujo tūkstantmečio pradžią reikėjo švęsti 2001-aisiais.

— Ak, šitą, — pasakė Sofi. Sumišusi pažiūrėjo į brolį. Kaip naujas tūkstantmetis susijęs su tuo, kas vyksta?

— Tėvai nusivežė mus į Taimzo aikštę, — pasakė Džošas. — O kodėl klausi?

— Tada nematėte kai ko tikrai įspūdingo, kas vyko čia, Paryžiuje. Kai naršysite internete, pažiūrėkite nuotraukas, — Sen Žermenas greitai patrynė delnus ir paskui, stovėdamas tiesiai po didžiuliu metaliniu bokštu, aukštai iškėlė rankas. Ore pakvipo deginamais lapais.

Sofi ir Džošas negalėjo atitraukti akių nuo drugelių tatuiruočių ant vyro rankų — peteliškės trūkčiojo, drebėjo ir virpėjo. Sparnai bandė plasnoti, krutėjo ūseliai ir galų gale tatuiruotės atsiplėšė nuo Frensio odos.

Begalinis srautas mažyčių baltų ir raudonų drugelių, atitrūkusių nuo mago rankų, sukosi vėsiame ore. Sukdami ratus lėkė pirmyn, rodės, niekada nesibaigsiančia spirale — lyg kokie purpuriniai ir pelenų spalvos taškeliai — skriejo aplinkui bokšto sąsparas, skersinius, varžtus ir kniedes, padengdami visą metalinį galiūną vaivorykštės spalvomis mirguliuojančiu kilimu.

— Ignis, — sušnibždėjo lotyniškai Sen Žermenas ir atsilošęs, atvertęs galvą suplojo delnais.

Bokštas sušvito, sužėrėjo milijonais švieselių.

Pamatęs dvynių nuostabą, patenkintas nusijuokė ir pareiškė:

— Dabar jau žinote, kas aš toks — grafas Sen Žermenas, ugnies šeimininkas!

PENKIOLIKTAS SKYRIUS

— Fejerverkai, — susižavėjusi aikčiojo Sofi.

Eifelio bokštas pavirto įspūdingu fejerverkų fontanu. Mėlynos ir geltonos šviesos ornamentai kilo beveik tris šimtus metrų, iki pat bokšto viršaus, kur pražysdavo mėlynais žėrinčiais kamuoliais. Šnypšdamos ir kibirkščiuodamos skleidėsi visų vaivorykštės spalvų sruogos, vis spragsėdamos ir plykstelėdamos vinguriavo aplinkui bokšto konstrukcijas. Storos, bokšto konstrukcijas laikančios kniedės švytėjo baltai, o nuo atraminių arkų tarsi lijo šaltos mėlynos šviesos lašais.

Atrodė tikrai įspūdingai, tačiau didžiausias efektas buvo tada, kai Sen Žermenas spragtelėjo abiejų rankų pirštais ir visas Eifelio bokštas ryto saulės spinduliuose suspindo bronzine, paskui auksine, žalia ir pagaliau žydra šviesa. Šviesų ornamentai spragsėdami vyniojosi aukštyn ir vėl leidosi žemyn. Kiekviename bokšto aukšte skleidėsi įvairiausi fejerverkai: sukosi ratu, tryško fontanais, rangėsi gyvatėmis, lėkė į dangų lyg raketos. Pati bokšto smailė leido aukštyn raudonų, baltų ir mėlynų kibirkščių spiečius, kurie lyg šampano purslai liejosi per visą bokštą žemyn.

Minia žiūrėjo netekusi amo.

Žmonės susirinko bokšto papėdėje, aikčiojo ir plojo sulig kiekvienu nauju žybtelėjimu. Vairuotojai stojo ir tiesiog kelyje ropštėsi iš automobilių, bandydami mobiliųjų telefonų fotoaparatais nufotografuoti pritrenkiančiai nuostabius vaizdus. Po akimirkos prie bokšto stovėjęs būrelis žmonių išaugo iki šimto, o po minutėlės dar padvigubėjo, nes iš visų aplinkinių parduotuvių, kavinių ir namų bėgo vis daugiau žiūrovų, norinčių pasigėrėti neeiliniu vaizdu.

Nikolas Flamelis ir jo draugai dingo minioje.

Retai kada rodantis emocijas Makiavelis trenkė į mašinos šoną taip stipriai, kad net suskaudo ranką. Stebėjo vis didėjantį žmonių susibūrimą ir suprato, kad jo pasiųsti vyrai nepajėgs prasibrauti ir nespės sulaikyti Flamelio ir kitų, kol tie dar nepaspruko.

Ore šnypštė ir spjaudėsi ugnimi fejerverkai, į dangų zvimbdamos lėkė raketos, sprogusios išsiliedavo šviesos kamuoliais ir driekėsi žemyn. Fejerverkų fontanai tryško ir prie visų keturių didžiulių metalinio bokšto kojų.

— Pone! — sustojęs priešais ir atidavęs pagarbą kreipėsi jaunas policijos kapitonas. — Kokie bus jūsų nurodymai? Galime brautis per minią, tačiau tokiu atveju neišvengsime aukų.

Makiavelis papurtė galvą:

— Ne, ne, šito nereikia.

Žinojo, kad Di nekreiptų į tai dėmesio. Jis nesikuklintų nukelti ir patį bokštą ar nužudyti šimtus žmonių, kad tik sučiuptų Flamelį. Išsitiesęs visu ūgiu, Nikolas įžiūrėjo Sen Žermeną odiniu apsiaustu ir garsiąją kovotoją Skati, nusivedančius merginą ir vaikiną toliau nuo bokšto. Jie įsiliejo į minią ir dingo iš akių. Tačiau, nors ir keista, atsisukęs atgal Makiavelis pamatė Nikolą Flamelį, tebestovintį ten, kur jį ir pastebėjo, pačioje bokšto papėdėje.

Alchemikas pakėlė ranką, pamojavo, prieš saulę sublizgo sidabru puošta apyrankė.

Sučiupęs policijos kapitoną už peties, su neįtikėtina jėga Makiavelis apsuko jį aplinkui ir dūrė plonu ilgu pirštu bokšto link.

— Tą! Jei šiandien nebeturite, ką veikti, tai sugaukite man jį. Noriu, kad pristatytumėte gyvą ir sveiką!

Vyrams bežiūrint, Flamelis apsisuko ir nuskubėjo prie Eifelio bokšto vakarinės pusės, tilto per Senos upę Jenos tilto link, bet kadangi kiti bėgliai nubėgo tuo tiltu, tai Flamelis pasuko į dešinę, prie Branli krantinės muziejaus.

— Klausau, pone! — kapitonas pasisuko nusiteikęs užkirsti kelią Flameliui — Paskui mane! — dar sušuko ir jo būrys patraukė iš paskos.

Dagonas priėjo arčiau prie Makiavelio:

— Gal norėtumėte, kad pasekčiau Sen Žermeną ir Šešėlę? — pasukęs galvą šnirpštė uosdamas orą. — Užuodžiu jų pėdsakus, galiu pasekti.

Nikolas Makiavelis lėtai papurtė galvą ir įsėdo į automobilį:

— Važiuojame iš čia, kol nepasirodė žiniasklaida. Sen Žermeno elgesį labai nesunku nuspėti. Be jokių abejonių, jis dabar skuba į vieną iš savo namų — visi jie stebimi. Viskas, ko reikia, tai sugauti Flamelį.

Dagono veide uždarius duris paskui savo šeimininką nesujudėjo nė vienas raumenėlis. Nusisukęs pažvelgė ta kryptimi, kuria nuskubėjo Flamelis — dar pamatė jį dingstant minioje. Policija mynė bėgliui ant kulnų. Vyrai, nepaisydami jų kūnus slegiančių šarvų ir sunkių ginklų, bėgo tikrai greitai. Tačiau Dagonas gerai žinojo, kad bėgant metams Flamelis pabėgdavo ir nuo žmonių, ir nuo žvėrių, išsprūsdavo iš nagų būtybėms, kurios egzistavo dar prieš žmogbeždžionių evoliuciją, ir pergudraudavo pabaisas, kurios turėjo teisę rodytis tik pačiuose baisiausiuose košmaruose. Dagonas abejojo, kad policija sugaus alchemiką.

Paskui Dagonas palenkė galvą, suvirpėjo šnervės — užuodė Skati kvapą. Šešėlė sugrįžo!

Nesantaika tarp Dagono ir Skati tęsėsi jau tūkstančius metų. Jis — paskutinysis savo rūšies atstovas.... nes vieną baisią naktį prieš du tūkstančius metų ši kovotoja sunaikino jų padermę. Už visą veidą dengiančių veidrodinių akinių slypinčios akys paplūdo lipniomis bespalvėmis ašaromis. Dagonas prisiekė, kad, kas benutiktų tarp Makiavelio ir Flamelio, šįkart jis atkeršys Šešėlei.

— Eikite, nebėkite, — įsakmiai pasakė Skati. — Sen Žermenai, vesk visus, Sofi su Džošu viduryje, o aš eisiu iš paskos. — Skati balso tonas neleido prieštarauti.

Bėgliai nuskubėjo per tiltą, o paskui pasuko į dešinę, į Niujorko gatvę. Daugybę kartų sukę tai į kairę, tai į dešinę, pasiekė siaurą gatvelę. Vis dar buvo ankstyvas rytas ir visa gatvė skendėjo šešėlyje. Oras staiga atšalo. Dvyniai pastebėjo, kad Sen Žermeno kairės rankos pirštai, kuriais jis švelniai braukė per dulkėtą sieną, skėlė mažutes kibirkštėles.

Sofi susiraukė ir, bandydama ką nors rasti apie Sen Žermeną, ėmė raustis prisiminimuose — Endoro raganos prisiminimuose — neleido sau šito pamiršti Sugavo brolio žvilgsnį. Džošas klausiamai pakėlęs antakius šnairavo į seserį.

— Tavo akys buvo pasidariusios sidabrinės. Tik akimirką, — pasakė Džošas.

Sofi dirstelėjo per petį į skubančią iš paskos Skati, o paskui — į vyrą odiniu apsiaustu. Nusprendusi, jog jie abu per toli, kad išgirstų, prabilo:

— Bandžiau prisiminti, ką žinau... — papurtė galvą, — ką ragana žinojo apie Sen Žermeną.

— Na ir ką? — susidomėjo Džošas. — Niekada nesu apie jį girdėjęs.

— Tai žymus Prancūzijoje alchemikas, — sušnibždėjo mergina, — be to, jiedu su Flameliu nusipelnę būti vadinami pačiais paslaptingiausiais istorijoje žmonėmis.

— Ar jis žmogus? — garsiai paklausė Džošas, tačiau Sofi tebekalbėjo patyliukais.

— Jis nepriklauso nei vyresniųjų rasei, nei kitos kartos atstovams. Žmogus. Netgi Endoro ragana ne kažin kiek žinojo apie šį vyrą. Pirmą kartą sutiko jį Londone 1740 metais. Iš karto suprato, kad tai nemirtingasis. Sen Žermenas dievagojosi, kad sužinojo amžinojo gyvenimo paslaptį dirbdamas kartu su Flameliu, — Sofi skubiai papurtė galvą, — bet nemanau, kad ragana tuo patikėjo. Frensis tikino ją, kad patobulino nemirtingumo formulę lankydamasis Tibete ir dabar jos nebereikia kas mėnesį atnaujinti. Tačiau, kai ragana paprašė recepto, jis atšovė pametęs. Vyras puikiai kalba visomis pasaulio kalbomis, yra nuostabus muzikantas ir pagarsėjęs kaip juvelyras bei brangakmenių gamintojas, — merginos akys blykstelėjo sidabru ir prisiminimai išblėso. — Ragana nemėgsta jo, o gal net nepasitiki.

— Tai ir mes neturėtume, — skubiai sušnibždėjo Džošas.

Sutikdama Sofi linktelėjo.

— Bet Nikolui Sen Žermenas patinka. Jis akivaizdžiai juo pasikliauja, — neskubėdama paprieštaravo mergina. — Kodėl turėtume abejoti?

Džošas tik kreivai šyptelėjo:

— Jau sakiau tau: nemanau, kad galime pasitikėti Nikolu Flameliu. Kažkas su juo ne taip — aš įsitikinęs.

Sofi prikando liežuvį ir atsakymą nutarė pasilaikyti sau. Žinojo, kad Džošas pyksta ant alchemiko, pavydi seseriai sužadintų galių, ir prisiminė, jog brolis kaltina Flamelį įstūmus ją į pavojų. Bet tai nereiškia, kad Nikolas neteisus.

Siaura šoninė gatvelė vedė į plačią, medžiais apaugusią gatvę. Dar buvo per daug anksti, kad prasidėtų rytinis šurmulys, be to, dėl vaizdingo reginio aplinkui Eifelio bokštą visos apylinkėje važiavusios mašinos sustojo. Ore aidėjo automobilių signalai ir kaukė policijos sirenos. Į transporto kamštį pateko netgi gaisrininkų automobilis — sirena kaukė nesustodama, tačiau išsivaduoti buvo neįmanoma. Nesidairydamas nei į kairę, nei į dešinę, Sen Žermenas skubėjo per tiltą. Įkišęs ranką į kišenę išsitraukė ploną juodą mobilųjį telefoną, atidarė dangtelį ir surinko numerį. Prabilo prancūziškai, skubiai berdamas žodžius.

— Šauki pagalbą? — paklausė Sofi, kai Frensis baigė pokalbį.

Sen Žermenas papurtė galvą.

— Užsakiau pusryčius. Aš išbadėjęs, — nykščiu parodė į Eifelio bokštą, vis dar trykštantį fejerverkų lietumi. — Norėdamas sukurti kažką panašaus — jeigu galima šitaip sakyti — sudeginu daug kalorijų.

Sofi linktelėjo suprasdama, kodėl nuo to laiko, kai ji paleido rūką, skrandis urgzte urzgė.

Skati pasivijo dvynius ir, einant pro Amerikos katedrą, žengė koja kojon su Sofi.

— Nemanau, kad mus seka, — nustebusi pasakė kovotoja. — Tikėjausi, kad Makiavelis pasiųs ką nors paskui mus, — prispaudusi prie smakro nykštį ėmė kramtyti ir taip jau apgraužtus nagus.

Nė nepagalvojusi Sofi stumtelėjo raudonplaukės ranką nuo burnos:

— Negraužk nagų.

Skati nustebusi net sumirksėjo, paskui droviai nuleido ranką.

— Senas įprotis, — sumurmėjo. — Labai senas įprotis.

— Kas vyksta? — paklausė Džošas.

— Išeisime iš miesto ir pailsėsime, — niūriai atsakė Skati. — Ar dar labai toli eiti? — kreipėsi į priekyje žingsniuojantį Sen Žermeną.

— Dar kelias minutes, — neatsisukdamas pasakė tas. — Šalia yra vienas mažesnių namų.

Skati linktelėjo.

— Kai tik nueisime, pasikeisime drabužius, prigulsime — ilsėsimės laukdami Nikolo, — suraukusi nosį atsisuko į Džošą. — Ir būtinai nusiprausime po dušu, — reikšmingu balsu pridūrė.

Vaikino skruostai nuraudo.

— Nori pasakyti, kad nuo manęs sklinda prastas kvapas? — susigėdęs piktai paklausė jis.

Sofi uždėjo ranką broliui ant peties Skati nė nespėjus prasižioti.

— Tik truputėlį, — nuramino. — Turbūt ne tu vienas taip...

Aiškiai nusiminęs Džošas nukreipė žvilgsnį į šoną, o paskui greitai dirstelėjo į Skati.

— Bet nemanau, kad nuo tavęs bent kiek dvokia, — leptelėjo.

— Ne, — atsakė toji. — Neturiu prakaito liaukų. Vampyrai yra daug tobulesni padarai nei žmonės.

Kol Pjero Šarono gatvė atsivėrė į pagrindinę Paryžiaus gatvę, Eliziejaus laukus, ėjo tylėdami. Kairėje pusėje buvo matyti Triumfo arka. Abipus gatvės eismas buvo sustojęs, o vairuotojai, išlipę iš automobilių, gestikuliuodami gyvai šnekučiavo. Visų akys buvo nukreiptos į vis dar raibuliuojantį fejerverkais Eifelio bokštą.

— Kaip manai, ar tai pateks į žinias televizijoje? — paklausė Džošas. — Eifelio bokštas staiga apsipila fejerverkais...

Sen Žermenas grįžtelėjo per petį:

— Tiesa ta, kad tai nėra labai neįprasta. Bokštas dažnai sušvinta fejerverkais — per Naujuosius metus, Bastilijos dienos proga. Įsivaizduoju, kad greičiausiai žurnalistai paskleis gandą, jog Bastilijos dienai skirti fejerverkai netyčia suveikė visu mėnesiu anksčiau.

Išgirdęs kažką šaukiantį jį vardu, Sen Žermenas stabtelėjo ir apsižvalgė.

— Nesidairykite... — bandė perspėti Skati, tačiau buvo per vėlu: dvyniai ir Frensis pasuko galvas į tą pusę, iš kur sklido šauksmai.

— Žermenai.

— Ei, Žeimenai...

Du jaunuoliai, sustoję šalia automobilių, rodė į Sen Žermeną ir šaukė jį vardu.

Abu vilkėjo džinsais, sportiniais marškinėliais ir atrodė labai panašūs. Plaukai glotniai sušukuoti atgal, akis slėpė už labai didelių akinių nuo saulės. Palikę mašinas vidury gatvės brovėsi pro susidariusį automobilių kamštį, rankose laikė kažką panašaus į ilgus siaurus peilius — taip atrodė Džošui.

— Frensi, — skubiai perspėjo Skati suspaudusi rankas į kumščius. Vos tik vienas vyrukų priartėjo prie Sen Žermeno, murmėdama puolė pirmyn: — Leisk man...

— Sveiki, ponai, — Frensis atsisuko į tuodu plačiai šypsodamasis, nors už jo nugaros stovintys dvyniai matė, kaip mėlynai geltonos liepsnelės šoka ant mago pirštų galiukų.

— Puikus koncertas vakar vakare, — uždusęs pareiškė vienas nepažįstamasis angliškai su stipriu vokišku akcentu. Pakėlęs ant kaktos akinius, ištiesė dešinę ranką ir Džošas suprato, kad tai, ką jis palaikė peiliu, buvo tiktai storas parkeris.

— Ar galėčiau tikėtis autografo?

Liepsnelės ant Frensio pirštų galų užgeso.

— Žinoma, — džiugiai šypsodamasis paėmė parkerį ir iš vidinės kišenės išsitraukė nedidukę, spirale sutvirtintą užrašų knygutę. — Ar turite naują kompaktinę plokštelę? — pasiteiravo atversdamas knygelę.

Antrasis vaikinas, su tokiais pat didžiuliais akiniais nuo saulės iš džinsų kišenės ištraukė juodai raudoną iPod grotuvą.

— Vakar parsisiunčiau iš iTunes, — tuo pačiu įsimintinu akcentu prabilo vyrukas.

— Nepamirškite įsigyti DVD su koncerto įrašu — turėtų pasirodyti maždaug per mėnesį laiko. Ten bus dar kai kas įdomaus, keli remixai ir šiaip labai neblogas rinkinys, — kalbėjo Sen Žermenas dėdamas ant lapelių įmantrų parašą ir plėšdamas juos iš užrašų knygelės. — Mielai pasiplepėčiau, bet mes skubame. Ačiū, kad sustojote, tikrai labai malonu.

Skubiai paspaudę rankas du vyrukai nuskubėjo atgal prie automobilių. Bėgliai dar matė, kaip jiedu palygina autografus ir sumuša delnais.

Vis dar plačiai šypsodamasis, Sen Žermenas giliai atsiduso ir atsisuko į dvynius:

— Sakiau, kad esu žymus.

— Tuojau būsi žymus, bet miręs, jei dabar pat neišsikrapštysime iš gatvės, — perspėjo Skati. — O gal tiktai miręs.

— Mes jau čia pat, — sumurmėjo Sen Žermenas. — Nuvedė bendrakeleivius per Eliziejaus laukus, o paskui pasuko į šoninę gatvelę, iš kurios vėl suko į siaurą skersgatvį, abipus kurio kilo aukštos akmeninės sienos, kyšančios virš aplinkinių pastatų. Kiek paėjus gatvele, Sen Žermenas sustojo ir įkišo raktą į sienoje įtaisytas niekuo neišsiskiriančias duris. Medinės durys buvo apdaužytos, apsilaupę žali dažai ilgais dryksniais luposi, po jais buvo matyti mediena. Durų apačia — visai suskilusi ir sutrešusi, matyt, nuo šluojamo grindinio.

— Ar nereikėtų naujų vartų? — pasišaipė Skati.

— Čia ir yra nauji vartai, — nusišypsojo Sen Žermenas. — Mediena — tik maskuotė. Po ja — tvirto metalo plokštė ir įleistinės spynos su penkiais užraktais. — Žengęs atgal praleido dvynius į priekį. — Prašom. Jauskitės kaip namuose, — pakvietė užeiti.

Brolis ir sesuo žengė į priekį ir šiek tiek nusivylė tuo, ką pamatė. Už vartų plytėjo nedidelis kiemelis ir keturių aukštų pastatas. Iš kairės ir dešinės — aukštos spygliuotos tvoros skyrė namą nuo kaimynų. Sofi ir Džošas tikėjosi kažko egzotiško ar net panašaus į teatro dekoracijas, o čia tiktai netvarkingas, pilnas prikritusių lapų galinis kiemas. Didžiulė bjauri akmeninė paukščių girdykla stovėjo pačiame kiemelio centre, tačiau vietoje vandens joje voliojosi sudžiūvę lapai ir paukščio lizdo liekanos. Visi augalai, susodinti vazonuose ir puoduose, išdėstytuose aplinkui fontaną, buvo nuvytę arba vos bežaliavo.

— Sodininkas išėjo, — nė kiek nesigėdydamas pareiškė Sen Žermenas, — o iš manęs ne kažin koks augalų mylėtojas. — Ištiesė dešinę ranką ir plačiai išskėtė pirštus. Kiekvienas sužibo skirtingos spalvos liepsna. Nusišypsojo, įvairiaspalvių ugnelių šešėliai šokčiojo jam ant veido. — Ne mano specialybė.

Skati vis delsė prie vartų, žvalgėsi gatvėje į visas puses, pakreipusi galvą klausėsi. Kai įsitikino, kad niekas neseka, uždarė duris ir pasuko spynoje raktą. Sunkiai tunkstelėjo užveriami skląsčiai.

— Kaip Flamelis suras mus? — susirūpino Džošas. Nors nepasitikėjo ir prisibijojo alchemiko, dar labiau nervinosi likęs su Sen Žermenu.

— Daviau jam nuorodas, — paaiškino magas.

— Ar jam nieko nenutiks? — Sofi pasiteiravo Skati.

— Manau, kad nieko, — atsakė kovotoja, nors balso tonas ir žvilgsnis išdavė, kad ir ji baiminasi. Raudonplaukė buvo jau nusisukusi nuo vartų, bet netikėtai sustingo, išsišiepė parodydama siaubingas vampyro iltis.

Galinės namo durys staiga atsivėrė ir į kiemelį kažkas įžengė. Sofi aura tuojau pat sutvisko sidabru. Iš baimės mergina atšoko atgal nugara atsitrenkdama į brolį, kurio aura taip pat sušvito aplinkui visą kūną — bronzine ir auksine šviesa. Apsikabinę vienas kitą, akinami savo pačių aurų sidabrinės ir auksinės šviesos, dvyniai išgirdo Skati šauksmą. Tai buvo pats baisiausias kada nors girdėtas klyksmas.

ŠEŠIOLIKTAS SKYRIUS

— Stok!

Nikolas Flamelis vis dar bėgo, pasukęs į dešinę skuodė pro Quai Branly muziejų.

— Stok! Sausiu!

Flamelis gerai žinojo, kad policininkai nešaudys — negali. Makiaveliui nepatiktų gauti jį sužeistą.

Odinių batų dunksėjimas į betoninius šaligatvius ir ginklų žvangesys buvo visai arti, Nikolas beveik girdėjo, kaip čia pat alsuoja persekiotojas. Flamelis taip pat sunkiai žiopčiodamas gaudė orą, o po šonkauliais skaudžiai diegė šoną. Kodekse rastas receptas padėjo jam išlaikyti gyvastį ir sveikatą, tačiau alchemikas matė, kad jokiu būdu nepavyks pasprukti nuo šio puikiai treniruoto ir akivaizdžiai geros formos policininko.

Nikolas Flamelis sustojo taip staiga, kad kapitonas vos neatsimušė į jį. Ramiai stovėdamas, alchemikas pasuko galvą ir pažiūrėjo per kairį petį. Išsitraukęs bjaurų juodą pistoletą, policininkas laikė į jį nusitaikęs, suspaudęs abiem delnais.

— Nejudėk. Rankas aukštyn.

Nikolas lėtai atsisuko veidu į policininką.

— Gerai, tik apsispręsk, ko nori, — ramiai atsakė.

Po apsauginiais akiniais sumirkčiojo nustebusio policininko akys.

— Man nejudėti ar pakelti rankas?

Policininkas mostelėjo ginklu parodydamas, ką daryti, ir Flamelis pakėlė rankas. Pribėgo dar penki ar daugiau RAID pareigūnų. Išsirikiavę viena linija šalia kapitono, nukreipė į Nikolą ginklus. Vis dar iškėlęs rankas, Nikolas lėtai sukiodamas galvą apžiūrėjo visus policininkus iš eilės. Juodomis uniformomis, su šalmais ir apsauginiais akiniais jie atrodė kaip vabzdžiai.

— Gulkis ant žemės. Tuojau pat! — įsakė kapitonas. — Rankas laikyk iškėlęs.

Nikolas neskubėdamas atsiklaupė.

— Dabar gulkis! Veidu žemyn!

Prispaudęs skruostą prie šalto, gruoblėto grindinio, alchemikas išsitiesė Paryžiaus gatvėje.

— Išskėsk rankas į šonus.

Nikolas taip ir padarė. Policininkai tuojau apsupo Nikolą ratu, tačiau laikėsi atokiau.

— Sučiupome, — pareiškė kapitonas į mikrofoną, įtaisytą jam prie burnos. — Ne, pone, mes jo nepalietėm. Taip pone, tuojau pat.

Nikolas labai norėjo, kad šalia būtų Perenelė — ji būtų žinojusi, ką daryti. Tačiau jei kerėtoja būtų kartu, greičiausiai jie iš viso nebūtų patekę į šią košę. Perenelė buvo kovotoja. Kaip dažnai ji sakydavo, kad gana bėgioti ir slapstytis, atėjo metas pasinaudoti pusę tūkstantmečio kauptomis alchemijos žiniomis, jos kerų ir magijos išmanymu ir stoti į kovą su tamsos vyresniaisiais. Žmona norėjo, kad Nikolas surinktų nemirtinguosius, vyresniuosius ir kitos kartos palikuonis, padedančius žmonijai, ir paskelbtų Tamsos tarnams, Di ir jo padermei karą. Bet Flamelis negalėjo — jis visą gyvenimą laukė, kol pasirodys Kodekse išpranašauti dvyniai:

„Du, kurie yra viena, ir vienas, kuris taps viskuo“

Niekada neturėjo jokių abejonių, kad suras dvynius. Kodekso pranašystės niekada neklydo, tiktai, kaip ir visa kita knygoje, Abraomo žodžiai niekada nebuvo aiškūs, vienprasmiški, be to, dar parašyti įvairiausiomis senomis ir jau pamirštomis kalbomis.

Du, kurie yra viena, ir vienas, kuris taps viskuo.

Ateis laikas, ir knyga bus paimta,

Ir karalienei priklausantis vyras sudarys sąjungą su varnomis.

Vyresnieji paliks Šešėlių karalystę.

Tada nemirtingasis turi išmokyti mirtinguosius,

Ir du taps vienu, o vienas taps viskuo.

Nikolas žinojo — čia negalėjo būti nė šešėlio abejonės — kad jis ir yra tas pranašystėje minimas nemirtingasis. Jam tai išpranašavo kabliarankis vyras.

Prieš penkis šimtus metų Nikolas ir Perenelė Flamel, mėgindami atskleisti metalu kaustytos knygelės paslaptį, kartu keliavo po Europą. Galop Ispanijoje sutiko paslaptingą vienrankį, kuris padėjo išversti kai kuriuos nuolat besikeičiančio teksto fragmentus. Tas vyras su kabliu vietoje rankos atskleidė, kad, esant mėnulio pilnačiai, kiekvieną mėnesį septintajame Kodekso puslapyje pasirodo amžinojo gyvenimo paslaptis. Medžiagų prigimties pakeitimo formulė pasirodo tiktai keturioliktame puslapyje. Išvertęs pirmąją pranašystę, vienrankis vyras pažiūrėjo į Nikolą juodomis kaip angliukai akimis ir dunkstelėjo jam į krūtinę vietoje kairiosios rankos įtaisytu kabliu.

— Alchemike, tai tavo likimas, — sušnabždėjo senis.

Paslaptingai skambantys žodžiai skelbė, kad vieną dieną suras dvynius... Tik pranašystėje nieko nebuvo pasakyta apie tai, kad viskas baigsis tuo, jog jam teks kaip pamuštam paukščiui gulėti murzinoje Paryžiaus gatvėje, apsuptam būrio ginkluotų ir labai sunerimusių policininkų.

Flamelis užsimerkė ir giliai kvėpavo. Spausdamas plačiai išskėstus pirštus prie akmenų, nenoriai ėmė žadinti savo aurą. Tarsi ploniausio voratinklio gijos žaliai auksinės spalvos energijos siūleliai, nusidriekę nuo pirštų galiukų, siurbėsi gilyn į akmenis. Nikolas juto, kaip auros energijos sruogos vyniojasi po šaligatviu ir lenda gilyn, žemėn. Plauko storumo siūleliai skverbėsi į dirvą tarsi kažko ieškotų ir pagaliau rado... rado tai, ko taip reikėjo: knibždančius mažulyčius gyvūnėlius. Pakeisti medžiagų pirminę sudėtį — labai paprastas reikalas, tai alchemijos pagrindai. Tereikia sukurti gliukozę ir fruktozę, o paskui sujungti jas gliukozine jungtimi ir gaunama sacharozė. Po žeme knibždantys padarėliai sujudo, sukruto ir patraukė ten, kur viliojo saldumas.

Policijos kapitonas pakėlė balsą:

— Uždėkite antrankius. Apieškokite.

Nikolas išgirdo, kaip artinasi du policininkai — ėjo greta vienas kito. Tiesiai prieš akis išvydo nublizgintus storapadžius juodos odos batus.

O paskui — labai didelę, bet tik todėl, kad visai prie pat veido, skruzdėlę. Mojuodama ūseliais ji išlindo iš plyšio šaligatvyje. Po jos pasirodė antra ir trečia.

Alchemikas prispaudė nykščius prie viduriniojo piršto ir spragtelėjo. Mažutės, šaltmėtėmis kvepiančios, žaliai auksinės kibirkštėlės pažiro į orą ir apgaubė policininkus mikroskopinio dydžio galios dalelėmis.

O paskui tas daleles Flamelis pavertė cukrumi.

Staiga visas šaligatvis aplinkui Flamelį pajuodo. Daugybė mažučių skruzdėlių veržėsi iš visų plyšelių ir skubėjo gatve. Kaip išsiliejęs lipnus sirupas, vabalėlių galybė driekėsi šaligatviu, kilo aukštyn policininkų batais, paskui prasiskverbė iki kojų ir galop pareigūnai pavirto vaikščiojančiais skruzdėlynais. Kelias sekundes vyrai iš netikėtumo negalėjo net pajudėti. Kostiumai ir pirštinės dar kurį laiką juos apsaugojo, tačiau vienas policininkas pradėjo kasytis, paskui — kitas ir dar kitas — tai skruzdėlės, radusios drabužiuose menkiausius plyšelius, pralindo vidun ir, kutendamos kojytėmis, miklino žandikaulius. Vyrai ėmė skeryčiotis, tampytis, kasytis ir daužytis, metė ginklus, nusitraukė pirštines, griebėsi traukti šalmus, trenkė į šalį akinius, o tūkstančiai skruzdėlių vis ropojo jų kūnais.

Policijos kapitonas stebėjo, kaip jų suimtasis, kurio visiškai nepalietė knibždantis skruzdėlių kilimas, atsisėdo, rūpestingai nusivalė dulkes ir tik tada atsistojo. Kapitonas pabandė nusitaikyti šautuvu, bet skruzdės ropojo riešais, kuteno delnus, kandžiojosi — niekaip nepavyko tiesiai nulaikyti ginklo. Norėjo dar sušukti belaisviui, kad tas atsisėstų, tačiau skruzdėlės lipo ant lūpų ir policininkas suprato: jei tiktai prasižios, vabalėliai tučtuojau įropos į burną. Traukdamas šalmą nuo galvos nusiėmė ir vilnonę kepurę, trenkė visa tai ant žemės ir ėmė kasytis nugarą, nes skruzdžių jau buvo pilna ir tenai. Perbraukė pirštais per plaukus: pajuto, kaip ėmė byrėti dešimtys įkyrių vabaliukų. Skruzdės pasipylė ir ant veido — teko stipriai užsimerkti. Atsimerkęs kapitonas pamatė, kaip suimtasis, susikišęs rankas į kišenes, nerūpestingai žingsniuoja Almos tiltu traukinių stoties link.

SEPTYNIOLIKTAS SKYRIUS

Džošas prisivertė atsimerkti. Prieš akis šokinėjo juodi taškeliai, o pakėlęs ranką pamatė aplinkui kūną vis dar švytinčią auksinę aurą. Apčiupinėjęs aplinkui sugriebė sesers ranką. Sofi švelniai spustelėjo broliui pirštus. Atsisukęs Džošas pamatė, kaip sesuo mirkčiodama bando ką nors įžiūrėti.

— Kas nutiko? — sumurmėjo vaikinas net sustingęs iš nuostabos ir pamiršęs apie baimę.

Sofi papurtė galvą:

— Atrodė kaip sprogimas...

— Girdėjau Skari šaukiant, — pridūrė Džošas.

— O aš pamaniau, kad mačiau kažką išeinant iš namo, — prisiminė Sofi.

Abu atsisuko į namą. Prie durų Skati, apsikabinusi merginą, stipriai suspaudusi ją glėbyje, suko ratu. Abi kvatojosi, cypavo iš džiaugsmo ir kažką greitakalbe klykavo prancūziškai.

— Spėju, kad jos pažįsta viena kitą, — padėdamas seseriai atsistoti svarstė Džošas.

Dvyniai atsisuko pasižiūrėti į grafą Sen Žermeną, kuris stovėjo nuošaliau susidėjęs ant krūtinės rankas ir džiugiai šypsojosi.

— Jos senos draugės, — paaiškino. — Jau senokai nesimatė... Labai seniai, — kostelėjo Sen Žermenas. — Žana, — mandagiai pašaukė.

Dvi merginos išsiskyrė, o toji, kurią magas pašaukė Žana, atsisukusi, klausiamai pakreipusi galvą, pasižiūrėjo į vyrą. Jos amžių buvo labai sunku nuspėti. Apsirengusi džinsais ir baltais sportiniais marškinėliais, maždaug Sofi ūgio, neįtikėtinai liesa, o tamsiai įdegusi, nepriekaištingai lygi oda pabrėžė didžiulių akių pilkumą. Kaštoniniai plaukai buvo trumpai berniukiškai nukirpti, ant skruostų žibėjo ašaros, kurias ji greitai nubraukė delnu.

— Frensi? — prabilo mergina.

— Štai mūsų svečiai.

Laikydama Skati ranką, mergina žengė prie Sofi. Jai prisiartinus, Sofi pajuto spaudimą ore, lyg kas nematomas būtų įsiterpęs tarp jųdviejų ir stūmęs merginą atgal. Staiga aura sušvytėjo sidabru ir ore pakvipo saldžia vanile. Džošas griebė seserį už rankos, ir jo paties aura spragsėdama sužibėjo paskleisdama apelsinų kvapą.

— Sofi... Džošai... — pradėjo Sen Žermenas. Aplinkui trumpaplaukę namo šeimininkę sušvitusi sidabrinė aura užpildė kiemelio orą levandų aromatu. Aura vis ryškėjo, tamsėjo ir tapo beveik metalinio atspalvio, o paskui virto viduramžių šarvais su antkrūtiniu, pirštinėmis, apsaugomis ant kojų ir rankų.

— Norėčiau pristatyti savo žmoną Žaną...

— Tavo žmoną! — nustebusi cyptelėjo Sofi.

— ...kurią jūs ir istorikai žino kaip Žaną d‘Ark.

Pusryčiai buvo padengti ant ilgo nugludinto medinio stalo virtuvėje. Nosį kuteno šviežiai keptos duonos ir kavos kvapai. Lėkštėse pūpsojo švieži vaisiai, garavo blynai ir paplotėliai, o ant senovinės metalinės viryklės keptuvėje čirškė dešrelės ir kiaušiniai.

Vos spėjus įeiti vidun ir pamačius maistą, Džošui ėmė urgzti pilvas. Burnoje prisikaupė seilių ir teko prisiminti, kaip seniai paskutinį kartą valgė. Prieš užgriūnant į kavinę policijai, spėjo nuryti kelis gurkšnius karšto šokolado.

— Valgyti, valgyti, — viena ranka čiupdamas lėkštę, o kita — raguolį, murmėjo Sen Žermenas. Kibo dantimis į kepinį, ant plytelėmis klotų grindų pribarstydamas smulkių trupinėlių. — Jūs irgi turbūt žvėriškai išbadėję.

Sofi pasilenkė prie brolio:

— Gal galėtumei man įdėti valgyti? Noriu pasikalbėti su Žana. Man reikia kai ko paklausti.

Džošas dirstelėjo į jaunai atrodančią moterį, kuri iš indaplovės traukė puodelius. Trumpai kirpti plaukai neleido nuspėti jos amžiaus.

— Tu tikrai manai, kad tai Žana d’Ark?

Sofi spustelėjo broliui ranką.

— Galų gale sužinosime. Kaip manai? — Linktelėjusi į stalą, pridūrė: — Noriu tiktai vaisių ir duonos.

— Nenori dešrelės? Nei kiaušinio? — nustebo Džošas. Sesuo buvo vienintelis jam žinomas žmogus, galintis suvalgyti daugiau dešrelių nei jis pats.

— Ne, — Sofi susiraukė, mėlynos akys apsiniaukė. — Keista, bet vien nuo minties apie mėsą man darosi bloga. Pagriebusi paplotėlį nusisuko ir, nelaukdama brolio pastabų, pasuko prie Žanos, kuri į aukštą stiklinį puodelį pylė kavą. Sofi šnervės suvirpėjo, — Havajų Kona kava? — paklausė ji.

Pilkos Žanos akys blykstelėjo iš nuostabos. Linktelėjusi pritarė:

— Aš sužavėta.

Sofi šyptelėjo ir patraukė pečiais.

— Dirbau kavinėje. Kona kvapą atpažinčiau iš tolo.

— Įsimylėjau tą kavą būdama Havajuose, — pasakė Žana. Angliškai kalbėjo su vos juntamu amerikietišku akcentu. — Laikau ją ypatingoms progoms.

— Kvapas man patinka, o skonis — ne. Per kartus.

Žana gurkštelėjo šiek tiek kavos.

— Spėju, kad atėjai pasikalbėti ne apie kavą?

Sofi papurtė galvą:

— Ne. Tikrai ne. Aš tik... — mergina nutilo. Vos spėjo sutikti šią moterį, o jau ketina kreiptis labai asmeniniu klausimu. — Ar galiu kai ko paklausti? — skubiai išbėrė žodžius.

— Ko tik nori, — nuoširdžiai atsakė Žana ir Sofi ja patikėjo. Giliai atsikvėpusi išpoškino tai, kas jai nedavė ramybės.

— Skati kartą pasakojo, kad tu buvai paskutinis žmogus, turintis sidabrinę aurą.

— Taip, todėl ir sureagavai į mano aurą, — abiem rankom apkabinusi kavos puodelį, pro jo kraštą stebėdama Sofi, pasakė Žana. — Atsiprašau. Mūsų auros susikirto. Galiu išmokyti tave, kaip apsisaugoti nuo šito, — mergina nusišypsojo parodydama tiesius baltus dantis, — nors galimybė, kad gyvenime sutiksi dar ką nors su sidabrine aura, yra neįtikėtinai menka.

Sofi nervingai atsikando paplotėlio su mėlynėmis.

— Prašau atleisti, kad klausiu, bet ar jūs tikrai... tikrai esate Žana d’Ark, toji Žana d‘Ark?

— Taip, aš tikrai Žana d‘Ark, — moteris nusilenkė, — arba Orleano mergelė, jūsų paslaugoms.

— Bet... aš maniau... Visur rašoma, kad jus sudegino...

Žana palenkė galvą ir nusišypsojo.

— Mane išgelbėjo Skati, — palietė Sofi ranką ir ši tuojau išvydo mirguliuojantį vaizdą: baltai juodus šarvus vilkinti Skati šuoliuoja ant didžiulio juodo žirgo mojuodama saulėje blykčiojančiais kardais.

— Šešėlė viena ranka prasiskynė kelią per tūkstantinę minią, susirinkusią pažiūrėti mano mirties bausmės. Niekas negalėjo prieš ją atsilaikyti. Sukėlusi paniką, sąmyšį ir visišką betvarkę, ji pačiupo mane tiesiai iš budelių panosės.

Sofi galvoje keitėsi vaizdai: suplėšytomis ir palaikėmis drapanomis Žana, įsikibusi į Skati, o ši, blizgančiais kardais skindamasi kelią per išsigandusią minią vadelioja arklį tolyn nuo sąmyšio.

— Žinoma, visi turėjo sakyti, kad Žana mirė, — lenktu peiliu dailiais gabaliukais pjaustydama ananasą, prie jų priėjo Skati. — Niekas — nei anglai, nei prancūzai — nenorėjo pripažinti, kad Orleano mergelė buvo pagrobta tiesiai iš penkių šimtų ginkluotų riterių panosės, ir tai padarė vienintelė mergina.

Žana paėmė vieną ananaso gabaliuką iš Skati ir įsidėjo į burną.

— Skati mane nugabeno pas Nikolą ir Perenelę, — pasakojo toliau Žana. — Jie mane priglaudė, išgydė. Pabėgimo metu mane sužeidė, o nelaisvėje praleidusi kelis mėnesius labai susilpnėjau. Ir vis tiek, nepaisant visų Nikolo pastangų, jei ne Skati, būčiau mirusi, — ištiesusi savąją, sugriebė draugės ranką ir suspaudė, rodos, nepastebėdama per skruostą riedančių ašarų.

— Žana buvo netekusi daug kraujo, — paaiškino Skati. — Ko nesigriebė Nikolas su Perenele, ji nė kiek nesitaisė. Tada Nikolas atliko pirmąjį kraujo perpylimą.

— Kieno kraujo? — prasižiojo klausti Sofi, nors atsakymą jau ir pati žinojo. — Tavo kraujo?

— Skati vampyriškas kraujas mane išgelbėjo. Ne tik likau gyva — tapau dar ir nemirtinga, — nusišypsojo Žana. Sofi pastebėjo, kad jos dantys normalūs, ne tokie smailūs kaip Skati. — Laimei, nebuvo jokių šalutinių reiškinių. Vis dėlto tapau vegetare. Tokia ir esu jau kelis šimtmečius.

— Ir dar ištekėjai, — kaltinančiai pridėjo Skati. — Kada tai nutiko ir kaip? Kodėl manęs nepakvietėte? — vienu atokvėpiu išbėrė klausimus.

— Susituokėme prieš ketverius metus Havajuose, Saulėlydžio paplūdimyje, žinoma, leidžiantis saulei. Kai nusprendėme tai padaryti, visur ieškojome tavęs, — skubiai teisinosi Žana. — Tikrai norėjau, kad būtumei tenai. Tikėjausi pakviesti tave būti pamerge.

Skati prisimerkė bandydama prisiminti.

— Prieš ketverius metus... Manau, kad buvau Nepale, persekiojau nenaudėlį Jetį. Sniego žmogų, — paaiškino matydama, kad Sofi ir Džošas bukai spokso nieko nesuprasdami.

— Niekaip nepavyko susisiekti su tavimi. Mobilusis telefonas neveikė, o elektroniniai laiškai grįždavo atgal su prierašu, kad pašto dėžutė yra pilna. — Žana čiupo Skati už rankos: — Eime, turiu nuotraukas, parodysiu.

Atsisukusi į Sofi, šeimininkė paliepė:

— Turi pavalgyti. Reikia atstatyti energiją, kurią išeikvojai. Gerk daug skysčių. Vandens, vaisių sulčių, tik ne gėrimų su kofeinu — jokios arbatos ar kavos — nieko, nuo ko paskui negalėtumei užmigti. Kai pavalgysite, Frensis nuves jus į kambarius, galėsite nusiprausti ir pailsėti, — greitu žvilgsniu nužvelgė Sofi nuo galvos iki kojų, — nešioji maždaug mano dydžio drabužius, duosiu tau kai ką persirengti. O vėliau pasikalbėsime ir apie tavo aurą, — ištiesusi ranką išskėtė pirštus. Metalinis spindesys sužvilgo aplinkui delną. — Pamokysiu, kaip ją valdyti, suteikti formą ir paversti kuo tiktai norėsi, — metalu tviskėjusi pirštinė pavirto geležine letena su lenktais nagais, o paskui išblanko ir ranka liko kaip buvusi — tamsaus įdegio spalvos, tik nagai tebežvilgėjo sidabru. Pasilenkusi greitai pabučiavo Sofi į abu skruostus. — Bet pirmiausia tau reikia pailsėti. Dabar, — kreipėsi į Skati, — eime, parodysiu nuotraukas.

Dvi merginos išskubėjo iš virtuvės, o Sofi grįžo per visą kambarį atgal pas Džošą, kuris klausėsi kažką energingai aiškinančio Sen Žermeno. Brolis padavė seseriai lėkštę, kupiną vaisių ir duonos. Jo paties lėkštėje vos betilpo kiaušiniai su dešrelėmis. Sofi pajuto, kaip jos skrandis supyko vien nuo to vaizdo, tad nusisuko. Klausydama pokalbio, atsikando kažkokio vaisiaus.

— Ne, aš esu žmogus, negaliu sužadinti tavo galių, — aiškino Sen Žermenas tuo metu, kai priėjo Sofi. — Tau galėtų padėti tiktai vyresnysis arba kelios kitos kartos būtybės, — nusišypsojo rodydamas nelygius dantis. — Nesijaudink, Nikolas ras ką nors, kas galės sužadinti tave.

— Ar čia, Paryžiuje, yra kas nors, galintis tai padaryti?

Sen Žermenas kurį laiką svarstė.

— Manau, kad Makiavelis tikrai ką nors pažinotų. Jis viską žino. O aš — ne.

Atsisukęs į Sofi Frensis linktelėjo:

— Tau labai pasisekė, kad galias sužadino pati Hekatė ir Oro magijos mokeisi pas mano senąją mokytoją Endoro raganą, — papurtė galvą. — Kaip laikosi senoji ragana? Ji niekada nemėgo manęs, — pridūrė.

— Vis dar nemėgsta, — greitai atšovė Sofi ir nuraudo. — Atsiprašau, nė pati nežinau, kodėl taip pasakiau.

Grafas nusikvatojo:

— Oi, Sofi, juk ne tu tai pasakei... Na, ne visai tu. Tai ragana. Praeis kiek laiko, kol surūšiuosi prisiminimus. Ragana man šį rytą skambino. Pasakojo, kad perdavė tau ne tik Oro magijos žinias, bet ir visą savo išmintį. Nė vienam žmogui esant gyvam nebuvo panaudotas mumijos metodas. Jis neįtikėtinai pavojingas.

Sofi greitai žvilgtelėjo į brolį. Šis atidžiai žiūrėjo į Sen Žermeną, gaudydamas kiekvieną jo žodį. Sesuo pastebėjo, kaip įsitempęs Džošo kaklas ir stipriai sučiaupta burna.

— Tau reikėjo pamiegoti bent vieną parą, kad leistum sąmonei ir pasąmonei susidoroti su staiga užplūdusiais svetimais prisiminimais ir mintimis.

— Nebuvo kada, — sumurmėjo Sofi.

— Užtat dabar yra. Pavalgyk, paskui nuvesiu jus į kambarius. Galėsite miegoti kiek telpa. Čia jūs visiškai saugūs. Niekas nežino, kad esate pas mane.

AŠTUONIOLIKTAS SKYRIUS

— Jie yra Sen Žermeno namuose, Eliziejaus laukuose, — prispaudęs telefoną prie ausies, Makiavelis atsilošė į odinio fotelio atlošą. Pasisukęs pabandė kažką įžiūrėti per aukštą langą. Tolumoje, už nuožulnių stogų, įžvelgė Eifelio bokšto smailę. Fejerverkai jau buvo pradingę, tačiau ore vis dar kybojo visų vaivorykštės spalvų debesėlių skraistė. — Nesijaudinkite, daktare. Mes stebime namą. Viduje — Sen Žermenas, Skati ir dvyniai. Ten daugiau niekas negyvena.

Makiavelis patraukė telefoną nuo ausies, nes jis ėmė traškėti. Di lėktuvas kaip tik pakilo iš nedidelio privataus oro uosto Los Andželo šiaurėje. Jis nusileis Niujorke pasipildyti degalų, o paskui — skrydis per Atlantą į Airijoje esantį Šenoną, dar kartą užpilami degalai ir toliau — iki pat Paryžiaus. Traškėjimas nutilo ir telefono ragelyje nuskardėjo labai aiškus ir stiprus Di balsas:

— O alchemikas?

— Klaidžioja Paryžiuje. Mano vyrai buvo jį pričiupę, paguldę ant grindinio ir jau nusitaikę šautuvais, bet Flameliui kažkaip pavyko juos apiberti cukrumi ir paskui užsiundyti visas mieste esančias skruzdėles. Vyrai supanikavo, o alchemikas pabėgo.

— Medžiagų pakeitimas, — pastebėjo Di. — Vanduo sudarytas iš dviejų dalių: vandenilio ir vienos dalies deguonies. Sacharozėje lygiai tokios pat šių medžiagų proporcijos. Jis pakeitė vandenį į cukrų. Pigus triukas — iš jo tikėjausi daugiau.

Makiavelis perbraukė ranka trumpus sniego baltumo plaukus.

— O aš maniau, kad gana protinga, — ramiai pastebėjo jis. — Šešis policininkus teko vežti į ligoninę.

— Nikolas grįš pas dvynius, — pareiškė Di. — Jie reikalingi jam. Laukė visą gyvenimą.

— Visi laukėme, — tyliu balsu priminė Makiavelis. — O dabar žinome, kur jie yra, vadinasi, žinome, kur keliaus Flamelis.

— Nieko nedaryk, kol neatvyksiu, — paliepė Di.

— O gal tu galėtumei pasakyti, kada... — pradėjo Makiavelis, bet telefono ragelyje supypsėjo. Galėjo tiktai spėlioti, ar Di baigė pokalbį, ar tiesiog nutrūko ryšys. Pažinodamas Di, manė, kad veikiau baigė pokalbį — paprastai taip ir darydavo. Aukštas, elegantiškas vyras prieš padėdamas telefoną dar mąsliai paplekšnojo juo per lūpas. Nė neketino klausyti daktaro Di nurodymų — pagaus Nikolą ir dvynius, kol Di lėktuvas dar nebus nusileidęs Paryžiuje. Padarys tai, ko Di nesugebėjo per šimtmečius, ir atsidėkodami vyresnieji apdovanos jį tuo, ko tik paprašys.

Kišenėje sudūzgė Makiavelio telefonas. Ištraukęs pažiūrėjo į ekraną. Bėgo neįprastai ilga skaičių eilutė — atrodė nepanašu nė į vieną anksčiau matytą numerį. Prancūzijos Saugumo tarnybos direktorius susiraukė. Tik pats Prancūzijos prezidentas, keli svarbiausi ministrai ir jo asmeniniai pavaduotojai naudojosi tokiais numeriais. Paspaudė mygtuką atsakyti, tačiau nekalbėjo.

— Anglijos magas galvoja, kad tu pabandysi sugauti Flamelį ir dvynius dar prieš jam atvykstant, — balsas telefono ragelyje kalbėjo graikiškai ir dar tokiu dialektu, kuriuo niekas nekalbėjo jau gerą tūkstantmetį.

Nikolas Makiavelis net pašoko.

— Šeimininke? — sušuko.

— Padėk Di kuo gali. Nieko nesigriebk prieš Flamelį, kol Džonas pasirodys, — balsas telefono ragelyje nutilo.

Makiavelis atsargiai padėjo telefoną ant tuščio stalo ir atsisėdo. Abiem rankom užsidengęs veidą nebesistebėjo, kad rankos dreba. Paskutinį kartą kalbėjosi su vyresniuoju, kurį vadino šeimininku, daugiau nei prieš pusantro šimto metų. Šis vyresnysis dovanojo jam nemirtingumą šešioliktojo amžiaus pradžioje. Nejaugi Di kažkaip susisiekė su juo? Makiavelis papurtė galvą. Labai jau nepanašu. Gal Di bendravo su savuoju šeimininku ir paprašė, kad tas paklaustų. Bet Makiavelio šeimininkas — vienas galingiausių tamsos vyresniųjų... Ši mintis privertė vėl susimąstyti apie tai, kas nedavė ramybės jau kelis šimtmečius: kas yra Di šeimininkas?

Kiekvienas žmogus, kuriam būdavo dovanojamas nemirtingumas, tapdavo priklausomas nuo dovaną suteikusio tamsos vyresniojo. Dovanojęs amžiną gyvenimą vyresnysis labai nesunkiai galėjo tą dovaną ir atsiimti. Makiaveliui netgi teko tokį dalyką matyti: sveikai atrodantis jaunuolis per kelis akimirksnius paseno, virto traškančių kaulų ir papilkėjusios odos krūva.

Makiavelio surinkta dosjė apie nemirtinguosius žmones buvo neatsiejama nuo aplanko su duomenimis apie tamsos vyresniuosius, kuriems jie tarnavo. Buvo labai nedaug žmonių, tokių kaip Nikolas, Perenelė ir Sen Žermenas, kurie nebuvo prisiekę ištikimybės jokiam vyresniajam, nes tapo nemirtingi savo pačių pastangomis.

Niekas nežinojo, kam tarnauja Di. Tačiau akivaizdu, kad tai galingesnė už Makiavelio šeimininką būtybė. Užtat Di dar pavojingesnis.

Pasilenkęs pirmyn Makiavelis paspaudė stale įtaisyto telefono mygtuką. Tuojau pat atsidarė durys ir įžengė Dagonas. Veidrodiniuose akiniuose atsispindėjo plikos sienos.

— Kokios naujienos apie alchemiką?

— Nieko. Susisiekėme su Pon‘t de l‘Alma stotimi, turime stebėjimo kamerų filmuotą medžiagą. Visų kitų stočių medžiaga taip pat pakeliui. Analizuojame padėtį, bet reikia laiko.

Makiavelis linktelėjo. Būtent laiko ir neturi. Pamojavo ranka ilgais, išpuoselėtais nagais.

— Gerai, gal ir nežinome, kur jis dabar, bet aišku, kur keliauja — į Sen Žermeno namus.

Lipnios Dagono lūpos prasižiojo:

— Namas stebimas. Visi įėjimai ir išėjimai saugomi. Vyrai budi netgi nutekamuosiuose vamzdžiuose po namu. Niekam nepavyktų nei įeiti, nei išeiti nepastebėtam. Šoninėse gatvelėse, automobiliuose budi du RAID daliniai, o dar vienas — kaimyniniame name. Vyrai gali per kelias sekundes peršokti per tvorą.

Makiavelis atsistojo ir žengė iš už stalo. Žingsniavo po nedidelį kabinetą sunėręs už nugaros rankas. Kadangi ši darbo vieta buvo oficiali, retai kada ja naudodavosi, todėl kabinete stovėjo tik stalas, dvi kėdės ir telefonas.

— Bet ar šito gana, štai ką galvoju. Flamelis pabėgo nuo šešių puikiai išmokytų policininkų, kurie laikė nutaikę ginklus į jį, pasiguldę ant šaligatvio veidu žemyn. Ir dar — namuose yra Sen Žermenas — ugnies šeimininkas. Šį rytą galėjome pasigėrėti jo sugebėjimais.

— Fejerverkai nepadarė jokios žalos, — pastebėjo Dagonas.

— Manau, kad lygiai taip pat sėkmingai galėjo paversti bokštą bala. Nepamiršk, kad jis iš anglies pagamina deimantus.

Dagonas linktelėjo.

Makiavelis svarstė toliau:

— Žinome, kad tos amerikietės mergaitės galios taip pat sužadintos. Matėme, ką ji sugeba. Rūkas prie Švenčiausios Jėzaus Širdies bazilikos buvo gana įspūdingas, turint galvoje, kad ji nemokyta ir tokia jauna.

— Be to, tenai dar yra Šešėlė, — pridėjo Dagonas.

Nikolo Makiavelio veidas bjauriai susiraukšlėjo.

— Be to, tenai yra Šešėlė, — pakartojo.

— Šį rytą ji kavinėje atsilaikė prieš dvylika sunkiai ginkluotų vyrų, — nerodydamas jausmų kalbėjo Dagonas. — Teko stebėti, kaip ji nugali ištisas armijas. Kovotoja išgyveno daugelį amžių Šešėlių karalystėje. Akivaizdu, kad Flamelis pasiėmė ją dvyniams saugoti. Kad galėtume prieiti prie kitų bėglių, turime pirmiausia sunaikinti Skati.

— Tikrai.

— Tau reikės visos armijos.

— Gal ne. Prisimeni: „Gudrumas ir klasta gali pasitarnauti žmogui labiau nei jėga“, — pacitavo garsiai.

— Kas tai pasakė? — paklausė Dagonas.

— Aš pats seniai parašytoje knygoje. Šie žodžiai buvo teisingi Medičių rūmuose ir visai tinka šiomis dienomis. — Pažiūrėjęs į Dagoną dar paklausė: — Ar pasiuntei ką nors pas dyses?

— Deivės jau pakeliui, — Dagono balsas nuskambėjo lipniai. — Nepasitikiu jomis.

— Niekas nepasitiki dysėmis, — visai nelinksmai nusišypsojo Makiavelis. — Ar kada girdėjai pasakojimą apie tai, kaip Hekatė laikė Skati uždarytą Šešėlių karalystėje?

Dagonas nė nesujudėjo.

— Hekatė pasinaudojo dysėmis. Jos nesutaria su Šešėle nuo neatmenamų laikų, dar nuo tada, kai Danu Talis buvo ką tik paskendęs, — priėjęs prie Dagono, Makiavelis uždėjo rankas padarui ant pečių. Pats bandė kvėpuoti pro burną, nes Dagonas skleidė aštrų žuvies kvapą — dvokė visa jo blyški oda, lyg pasidengusi lipniu, gaižiu prakaitu. — Žinau, kad nekenti Skati, ir niekada neklausiau, kodėl nors turiu įtarimų. Akivaizdu, kad ji suteikė tau daug skausmo. Vis dėlto norėčiau, kad pabandytum nepasiduoti jausmams. Neapykanta — blogiausia patarėja. Mūsų sėkmė bus pats geriausias kerštas. Noriu, kad susikauptum ir dirbtum su manimi. Dabar mes arti, labai arti pergalės. Tamsos vyresnieji vėl grįš valdyti pasaulio. Palik Skati dysėms. Bet jei joms nepasiseks, tada imsiesi tu. Pažadu.

Dagonas prasižiojo, blykstelėjo pilna burna aštrių kaip adatos dantų:

— Joms pasiseks. Dysės ketina pasišaukti slibiną Nidhogą.

Makiavelis nustebęs net sumirksėjo:

— Nidhogą... Jis laisvas? Kaipgi?

— Pasaulio medžio Igdrasilo nebėra.

— Jei jos užsiundys Nidhogą ant Skati, tai tu teisus. Negali nepasisekti. Tiesiog negali.

Dagonas pakėlė akinius. Didžiulės žuviškos jo akys buvo plačiai išplėstos, spoksojo tiesiai į šeimininką:

— Jei dysės nesuvaldys slibino, jis gali nuniokoti visą miestą.

Makiavelis kurį laiką svarstė. Paskui linktelėjo:

— Tai dar būtų labai nedidelė kaina, sumokėta už Šešėlės sunaikinimą.

— Kalbi kaip Di.

— O, aš visai nepanašus į Anglijos magą, — jausmingai atsiduso Makiavelis. — Di yra pavojingas fanatikas.

— O tu — ne? — paklausė Dagonas.

— Aš tiktai pavojingas.

Daktaras Džonas Di sėdėjo atsilošęs minkštame odiniame krėsle ir stebėjo, kaip po kojomis tolsta Los Andželo žiburiai. Pažiūrėjęs į įmantrų kišeninį laikrodį svarstė, ar Makiavelis jau sulaukė šeimininko skambučio. Manė, kad jau turėjo sulaukti. Įsivaizduodamas, kaip tai privertė pasijusti italą, nusišiepė. Jei iš to ir nebus naudos, tai Makiavelis bent supras, kas čia viršesnis.

Nereikia būti genijumi, kad suprastumei, jog italas ketino imtis pats gaudyti Flamelį ir vaikus. Tačiau Di praleido per daug laiko persekiodamas alchemiką, kad dabar, pačioje pabaigoje, paleistų jį iš nagų... Ir dar nusileistų tokiam, kaip Nikolas Makiavelis.

Kai lėktuvui kylant supyko skrandis, teko užsimerkti. Nejučia griebėsi šalia sėdynės kabančio popierinio maišelio. Skristi Džonui visai patikdavo, tačiau kylant skrandis visada piktindavosi. Jei viskas eisis taip, kaip suplanuota, tai greitai valdys visą planetą ir niekados daugiau nebereikės skraidyti. Visi patys pas jį atkeliaus.

Lėktuvas kilo stačiu kampu ir Di teko sunkiai ryti seiles. Oro uoste suvalgė vištienos vyniotinio, dabar to gailėjosi. Gazuotas gėrimas taip pat buvo akivaizdi klaida.

Di laukė tų laikų, kai į valdžią sugrįš tamsos vyresnieji. Galbūt jie atnaujintų Lėjų vartų tinklą, jungiantį visą pasaulį, ir visai nebereikėtų skraidyti. Užsimerkęs Di pabandė įsivaizduoti, kiek daug naudos gautų pasaulis, sugrįžus į valdžią tamsos vyresniesiems. Žinojo, kad kažkada seniai Žemėje egzistavo rojus. Visos senovinės knygos ir pergamentai, mitai ir legendos byloja apie tuos didingus laikus. Šeimininkas prižadėjo, kad vyresnieji pasinaudos galinga magija ir sugrąžins planetai rojaus laikus. Jie panaikins šiltnamio efektą, užtaisys ozono skylę ir atgaivins dykumas. Sachara sužydės, poliarinės ledo kepurės ištirps atverdamos nuostabias, turtingas žemes. Di pagalvojo, kad būtų gerai pasaulio sostinę įkurti Antarktidoje, Vandos ežero pakrantėse. Vyresnieji galėtų atgaivinti kažkada egzistavusias Šumerų, Egipto, centrinės Amerikos ir Ankoro karalystes, o panaudojus Abraomo knygoje esančią išmintį, gal netgi būtų įmanoma vėl iškelti į žemės paviršių Danu Talį.

Žinoma, Di suprato, kad žmonės vėl taps vergais, o kai kurie net maistu tiems vyresniesiems, kuriems reikia valgyti, tačiau tai labai menka kaina už visus privalumus.

Pagaliau pakilęs lėktuvas pasiekė reikiamą aukštį ir Di skrandis nurimo. Atsimerkęs giliai atsikvėpė ir pažiūrėjo į laikrodį. Sunku patikėti, kad liko vos kelios valandos — tikrai, valandos — ir pagaliau pagaus alchemiką, Skati bei dvynius. Šie du vaikai — didžiulė vertybė. Kai tik turės savo rankose Flamelį ir Kodekso lapus, pasaulis pasikeis.

Di niekada nesuprato, kodėl Flamelis ir jo žmona taip stengiasi apsaugoti Žemę nuo vyresniųjų civilizacijos sugrįžimo. Žinoma, prieš nužudydamas alchemiką išsiaiškins šitai...

DEVYNIOLIKTAS SKYRIUS

Nikolas Flamelis sustojo priėjęs Boburo gatvę ir, naršydamas gatvę blyškiomis akimis, lėtai atsisuko. Nemanė, kad jį seka, tačiau reikėjo įsitikinti. Iki Sen Mišelio Paryžiaus katedros stoties atvažiavo traukiniu, paskui Arkolio tiltu perėjo į kitą Senos pusę ir pasuko prie stiklo ir geležies monstro, vadinamo Pompidu centru. Vilkino laiką: ėjo tai į vieną kelio pusę, tai į kitą, stoviniavo prie laikraščių kioskų, nusipirko laikraštį, paskui — bjaurios kavos popieriniame puodelyje ir viena akimi vis sekė, ar kas nors reaguoja į jo judesius. Kiek pavyko pastebėti, tai niekas jo nesekė.

Paryžius labai pasikeitė nuo to laiko, kai čia lankėsi paskutinį kartą. Ir vis dėlto, nors dabar namais vadino San Fransiską, Paryžiuje jis gimė ir šis miestas visada išliks savas. Vos prieš kelias savaites knygyne buvusiu kompiuteriu parsiuntęs ir įdiegęs Google Earth programą, Džošas parodė, kaip ja naudotis. Nikolas praleido daugybę laiko tyrinėdamas gatves, kuriomis kažkada vaikščiojo, ieškodamas jaunystėje matytų pastatų ir netgi susirado Šventų jų Nekaltų jų bažnyčią, kur, kaip sakoma, Flamelis buvo palaidotas.

Ypatingai jį domino viena gatvė. Rado ją kompiuteryje, žemėlapyje, ir virtualiai pasivaikščiojo ta gatve. Nė neįsivaizdavo, kad taip greitai teks iš tiesų ten atsidurti.

Iš Boburo gatvės Nikolas pasuko į kairėje esančią Momoransi gatvę ir sustojo taip staiga, lyg būtų atsimušęs į sieną.

Drebėdamas giliai atsiduso, pajuto kaip daužosi širdis. Užplūdo ypatingai stiprūs jausmai. Gatvė buvo tokia siaurutė, kad ryto saulės spinduliai jos nepasiekė ir viskas skendėjo šešėlyje. Abipus gatvės stūksojo aukšti baltos ir kreminės spalvos namai, ant kurių sienų kabojo krepšiai su svyrančiomis gėlėmis ir žalumynais. Abipus šaligatvių buvo įmontuoti juodi metaliniai stiebai apvalintais galais, kad negalėtų sustoti automobiliai.

Nikolas neskubėdamas žingsniavo gatve — matė ją tokią, kokia buvo kažkada. Bandė atgaivinti prisiminimus.

Daugiau nei prieš šešis šimtus metų jiedu su Perenele gyveno šioje gatvėje. Prieš akis švysčiojo viduramžių Paryžiaus vaizdai: medinių ir akmeninių pastatų mišrainė, siauros vingiuojančios gatvelės, sutrešę tiltai, virtinės sugriuvusių namų ir gatvelių, ne ką geresnių už kanalizacijos kanalus. Triukšmas, neįtikėtinas nepaliaujamas triukšmas, ir virš miesto tvyrantis dvokas — nesipraususių, ligų kamuojamų žmonių smarvė, gyvulių tvaikas — šių dalykų jis niekuomet nepamirš.

Momoransi gatvėje Nikolas rado pastatą, kurio ir ieškojo.

Nebuvo labai pasikeitęs. Iš akmens mūrytos, kažkada buvusios kreminės spalvos sienos dabar buvo pasenusios, suskilusios ir pajuodusios nuo suodžių. Trys mediniai langų rėmai ir durys buvo nauji, tačiau pats pastatas — vienas seniausių Paryžiuje. Tiesiai virš viduryje pastato esančių durų kabojo metalinis skaičius 51, o viršum jo — sena akmeninė plokštė, skelbianti, kad kažkada čia buvo MAISON DE NICOLAS FLAMEL ET DE PERENELLE, SA FEMME. Raudonas skydo formos ženklas skelbė: AUBERGE NICOLAS FLAMEL. Dabar čia veikė restoranas.

Kažkada čia buvo Nikolo namai.

Žengęs prie lango apsimetė, kad skaito meniu, žvilgtelėjo vidun. Interjeras atrodė visiškai pakeistas. Žinoma, ir dar turbūt nesuskaičiuojamą daugybę kartų, tačiau tos tamsaus medžio sijos, einančios per visas lubas, rodės, tos pačios, į kurias taip dažnai žiūrėdavo daugiau nei prieš šešis šimtus metų.

Suprato, kad jiedu su Perenele šiuose namuose buvo laimingi.

Ir saugūs.

Gyvenimas tada buvo daug paprastesnis, nes dar nieko nežinojo nei apie tamsos vyresniuosius, nei apie Kodeksą ir nemirtinguosius, saugančius šią knygą ir kovojančius dėl jos.

Flamelis ir jo žmona Perenele tada dar buvo paprasčiausi žmonės.

Senų namo akmenų paviršių puošė įvairiausi vaizdai, simboliai ir raidės, kurios, jis nė neabejojo, nedavė ramybės ir domino mokslininkus jau daugelį šimtmečių. Dauguma tų piešinių neturėjo jokios slaptos reikšmės — ne daugiau nei šių laikų parduotuvių iškabos, tačiau vienas ar keli buvo tikrai ypatingi. Dairydamasis į kairę ir į dešinę, įsitikinęs, kad siauroje gatvelėje nieko nėra, ištiesęs dešinę ranką apčiupinėjo raidę N, iškirstą akmenyje, kairėje vidurinio lango pusėje. Aplinkui raidę sušvito žalia šviesa. Paskui užčiuopė įmantrią F kitoje lango pusėje — ore sutvisko ir šios raidės kontūrai. Kaire ranka laikydamasis už lango rėmo, užlipo ant atbrailos ir dešine ranka apčiupinėjo aukštai virš galvos — pirštais užčiuopė senuose akmenyse iškirstas raides. Sutelkęs auros energiją pirštuose, leisdamas jiems vos švytėti, Nikolas vieną po kitos spaudė raides... ir akmuo po jo rankomis sušilo, suminkštėjo. Vyras spustelėjo ir... pirštai sulindo į akmenį. Užčiuopė daiktą, kurį pats paslėpė kietame granito akmens luite dar penkioliktame amžiuje. Ištraukė užčiuoptą daiktą ir, lengvai nušokęs nuo palangės ant žemės, skubiai suvyniojo jį į Le Monde laikraščio numerį. Paskui apsisuko ir nė nesidairydamas nudrožė gatve. Prieš pasukdamas į Boburo gatvę, Nikolas apvertė kairės rankos delną. Pačiame jo viduryje Sen Žermeno įspausta į odą juodavo ryški peteliškė. „Ji parves tave į mano namus“, — pasakė Frensis.

Nikolas perbraukė dešinės rankos smiliumi per piešinėlį.

— Nuvesk pas Sen Žermeną, — sumurmėjo. — Nuvesk mane pas jį.

Drugelis ant delno sujudėjo, supleveno juodi sparniukai. Paskui peteliškė staiga atsiplėšė nuo rankos ir plasnodama pakibo ore Nikolui virš galvos. Po akimirkos jau pleveno tolyn gatve.

— Gudru, — sumurmėjo Flamelis. — Labai gudru.

Leidosi paskui drugelį.

DVIDEŠIMTAS SKYRIUS

Perenelė Flamel žengė iš kalėjimo kameros.

Durys niekada ir nebuvo užrakintos. To ir nereikėjo: niekas negalėjo prasprūsti pro sfinksą. Tačiau dabar sfinkso nebėra. Perenelė giliai atsikvėpė. Rūgštus baisiojo padaro kvapas sklaidėsi ir priplėkusį gyvatės, liūto ir paukščio dvoką keitė įprastas Alkatraso tvaikas: druskos, rūdijančio metalo, jūros dumblių ir trupančio akmens. Moteris pasisuko į kairę ir skubiai patraukė ilgu koridoriumi, abipus kurio buvo kameros. Žinojo tik tiek, kad yra Uoloje, tačiau kurioje yrančio pastato vietoje — neturėjo supratimo. Nors jiedu su Nikolu San Fransiske gyveno seniai, niekada nė į galvą nešovė apsilankyti vaiduoklių pilnoje saloje. Viskas, ką žinojo, tai tik tiek, kad yra kažkur giliai po žeme. Vienintelė šviesa sklido iš šen bei ten išmėtytų blausių lempelių, įtaisytų už vielinio tinklo pinučių. Perenelė karčiai nusišypsojo. Sfinksas bijojo tamsos — padaras atėjo iš tų laikų, kai šešėliuose tikrai gyveno pabaisos.

Sfinksą nuviliojo šalin Chuano Manuelio de Ajalos vaiduoklis. Pabaisa nuskubėjo ieškoti, iš kur sklinda staiga požemį užlieję paslaptingi garsai, išsiaiškinti, kas trankosi į grotas ir daužo duris. Nutolus sfinksui, kiekvieną akimirką Perenelės aura stiprėjo. Jėgos negrįžo visiškai — tam reikėjo pavalgyti ir pamiegoti, tačiau bent jau nebesijautė bejėgė. Dabar tereikia nepasipainioti sfinksui po kojomis.

Kažkur aukštai, virš galvos, užsitrenkdamos bilstelėjo durys. Išgirdusi caksint nagus, Perenelė, net sustingo. Tolumoje lėtai ir liūdnai suskambo varpas. Į grindis vėl subarškėjo kieti kaip geležis sfinkso nagai — padaras nulėkė patikrinti, kas ten.

Apglėbusi save Perenelė pasitrynė rankomis, šiek tiek sudrebėjo. Vilkėjo berankovę vasarinę suknutę. Paprastai aura padėdavo reguliuoti temperatūrą, tačiau dabar jėgos buvo išsekusios, tad nenorėjo jomis naudotis. Be to, sfinksas pasižymėjo ypatinga savybe pajusti magijos energiją, mat ja maitinosi.

Perenelei einant drėgnu koridoriumi, sandalai be kulnų nekėlė jokio triukšmo. Nebijojo, tik stengėsi būti atsargi. Perenelė Flamel gyveno daužau nei šešis šimtus metų ir tuo metu, kai Nikolas žavėjosi alchemija, ji mokėsi kerėjimo meno. Teko nusikelti į labai tamsias ir pavojingas vietas ne tik šioje Žemėje, bet ir šalia jos esančiose Šešėlių karalystėse.

Kažkur toli sudužo ant žemės nukritęs stiklas. Išgirdo šnypščiant ir kaukiant sfinksą, tačiau ir tie garsai aidėjo tolumoje. Perenelė nusišypsojo: Ajala davė darbelio sfinksui — kiek jis besistengtų, niekada neaptiks vaiduoklio. Net tokie galingi kaip sfinksas padarai negali matyti nei vaiduoklių, nei poltergeisto.

Perenelė žinojo, kad reikia kilti kuo aukščiau, išlįsti į lauką, kur šviečia šaulė — ten jos aura atsigautų greičiau. Būdama atvirame ore kerėtoja galėtų panaudoti keletą paprasčiausių užkeikimų ar jai žinomų burtažodžių, kurie sfinkso egzistavimą padarytų labai nykų. Skitų burtininkas, kuris sakėsi padėjęs pastatyti piramides iš Danu Talio išsigelbėjusiems šios salos gyventojams, buvo išmokęs Perenelę labai naudingo akmens tirpinimo užkeikimo. Pėrė būtų nedvejodama pasinaudojusi šiuo užkeikimu, kad visas kalėjimo pastaras užvirstų sfinksui ant galvos. Gal jis ir išgyventų — beveik neįmanoma nužudyti sfinksą, tačiau tikrai kuriam laikui sustabdytų šį padarą.

Perenelė pastebėjo surūdijusius metalinius laiptus ir nuskubėjo prie jų. Jau norėjo dėti koją ant žemutinio laiptelio, bet pamatė metalą apraizgiusias pilkas gijas. Taip ir sustingo koją pakėlusi ore... o paskui lėtai ir labai atsargiai nuleido ją atgal ant žemės. Pritūpusi apžiūrėjo metalines laiptų pakopas. Įžvelgė visus laiptus apsivijusias ir išraizgiusias voratinklių gijas. Bet kas, vos tik žengęs ant laiptų, būtų pagautas. Atidžiai žiūrėdama į niūrią prieblandą, moteris pasitraukė atgal. Voratinklio gijos per daug storos, kad būtų paprasčiausio voro. Ant gijų kabojo mažučiai skysto sidabro rutuliukai. Perenelė pažinojo kelis padarus, mezgančius voratinklius, tačiau nepageidavo susitikti nė su vienu — ne čia ir ne dabar, kai jos jėgos išsekusios.

Apsisukusi nuskubėjo koridoriumi, kuriame šviesą skleidė tik dvi abiejuose galuose švytinčios lemputės. Dabar, kai jau žinojo, ko ieškoti, matė sidabrinius voratinklius išsiraizgiusius visur: ant lubų, sienų, o kampuose, giliame šešėlyje, slypėjo didžiuliai voragyvių lizdai. Voratinkliai paaiškino, kodėl kalėjime Pėrė nematė nė vieno parazito — jokių skruzdėlių, musių, moskitų ar žiurkių. Kai tik lizduose išsiris voriukai, jų knibždėte knibždės visas pastatas... Jei tiktai voratinklius nuaudė vorai. Per ilgą gyvenimą Perenelei buvo tekę sutikti vyresniųjų, susijusių su vorais — tarp jų ir Arachnę bei paslaptingą ir siaubingą Motelį vorę, tačiau kiek jai teko girdėti, nė viena jų nesusidėjo su Di ir tamsos vyresniaisiais.

Perenelė nuskubėjo pro atviras duris, kur kabojo dailiai numegztas voratinklis. Tada ir užuodė tą rūgščiai kartų dvoką. Sulėtino žingsnį, o paskui ir visai sustojo. Tai ne sfinkso skleidžiamas tvaikas, o kažkoks naujas kvapas. Pasukusi prie durų, stengdamasi neprisiliesti prie voratinklio, priėjo kiek tik galėdama arčiau ir pažvelgė į vidų. Prireikė akimirkos, kol akys apsiprato su tamsa, ir dar šiek tiek laiko, kol moteris suprato, ką matanti.

Vetala.

Perenelės širdis krūtinėje ėmė taip plakti, kad, rodės, iššoks — net juto, kaip daužosi. Ant lubų žemyn galvomis kabojo gal dešimt padarų. Į žmogaus pėdas ir paukščio nagus panašios letenos buvo giliai įsikirtusios į minkštą akmenį, odiniai kaip šikšnosparnių sparnai supo išdžiūvusius lyg griaučiai žmogiškus kūnus. Pabaisų galvos— jaunuolių ir dar nė paauglystės nesulaukusių vaikų — buvo nuostabaus grožio.

Vetala.

Šį žodį tarė tik Perenelės lūpos. Vampyrai iš Indijos. Šie vampyrai, ne taip kaip Skati, gėrė kraują ir mito mėsa. Bet ką jie čia veikia ir, dar įdomiau, kaip atsirado šiame požemyje? Vetala visuomet laikėsi gimtųjų žemių. Perenelei dar nebuvo tekę girdėti, kad kuris nors vampyras Vetala būtų palikęs Indiją.

Kerėtoja nusisukusi pažiūrėjo į kitas atviras duris, besirikiuojančias koridoriaus prieblandoje. Ką dar slepia Alkatraso požemio kameros?

Ką planuoja daktaras Džonas Di?

BIRŽELIO 3-IOJI, SEKMADIENIS

DVIDEŠIMT PIRMAS SKYRIUS

Aštriai nuskardėjęs Sofi riksmas pažadino Džošą iš gilaus miego ir išvertė iš lovos. Vaikinas atsistojęs svyravo bandydamas ką nors įžiūrėti giliausioje tamsoje.

Sofi sukliko dar kartą. Nelygus šauksmas nuskambėjo labai baisiai.

Džošas nuklupinėjo per miegamąjį. Kol rado duris — sugebėjo rasti tik pastebėjęs plonytį šviesos ruoželį prie pat grindų — dar susidaužė į kėdę kelius. Sesers kambarys buvo kitoje koridoriaus pusėje, tiesiai prieš Džošo kambarį.

Vakare, kai Sen Žermenas palydėjo juos aukštyn laiptais ir leido pasirinkti kambarius pačiame namo viršutiniame aukšte, Sofi tuojau pat išsirinko su vaizdu į Eliziejaus laukus. Iš savo miegamojo mergina matė virš namų stogų kyšančią Triumfo arką. Džošas pasirinko kambarį kitoje koridoriaus pusėje, tad vaizdas per jo langus buvo į galinį kiemelį su išdžiūvusiais augalais. Kambariai buvo mažučiai, žemomis lubomis ir nelygiomis, nuožulniomis sienomis, tačiau šalia kiekvieno buvo atskiras vonios kambarys su nedideliu dušu, kuriame buvo galima leisti tiktai beveik verdantį arba ledinį vandenį. Kai Sofi savo kambario duše atsuko vandenį, Džošo dušas visai nustojo veikti. Nors buvo žadėjęs seseriai, kad nusiprausęs ir persirengęs ateis pas ją pasikalbėti, vos atsisėdo ant lovos krašto, beveik akimirksniu užmigo — buvo taip pervargęs.

Sofi sušuko trečią kartą — nuaidėjo drebanti rauda, merginos akyse ištryško ašaros.

Džošas su trenksmu atvėrė duris ir kuo greičiau perbėgo siaurą koridorių. Pastūmė sesers kambario duris ir;., sustingo.

Ant sesers lovos krašto sėdėjo Žana d‘Ark ir abiem rankom laikė Sofi ranką. Kambaryje nedegė šviesos, tačiau ir nebuvo visiškai tamsu. Žanos ranka švytėjo šalta sidabrine šviesa, atrodė taip, tarsi ji mūvėtų minkštą pilką pirštinę. Džošui bežiūrint Sofi ranka pasidarė tokia pat minkšta ir sidabrinė. Ore pakvipo vanile ir levandomis.

Žana atsisuko į Džošą. Vaikinas nustebo pamatęs, kad jos akys tviska lyg sidabrinės monetos. Žengė lovos link, tačiau mergina pridėjo pirštą prie lūpų ir šiek tiek papurtė galvą perspėdama, kad nieko nesakytų. Švytėjimas akyse išblėso.

— Tavo sesuo sapnuoja, — paaiškino vaikinui, nors jis taip ir nesuprato, ar moteris kalba garsiai, ar girdi jos balsą galvoje. — Košmarai jau praeina ir nebegrįš, — pridėjo tarsi žadėdama.

Džošui už nugaros sugirgždėjo medinės grindys. Atsisukęs vaikinas pamatė, kad koridoriaus gale siaurais laiptais leidžiasi grafas Sen Žermenas. Jau beveik nulipęs laiptais Frensis pamojavo Džošui ir, nors lūpos nejudėjo, jis aiškiai išgirdo balsą:

— Mano žmona pasirūpins tavo seserimi. Pasitrauk.

Džošas papurtė galvą:

— Geriau jau pasiliksiu.

Nenorėjo palikti Sofi vienos su nepažįstama moterimi, nors nujautė, kad Žana niekada neįskaudintų jo sesers.

— Tu jai niekuo negali padėti, — šįkart garsiai prabilo Sen Žermenas. — Apsirenk ir užlipk į palėpę. Ten mano kabinetas, — nusisuko ir vėl užkopė laiptais aukštyn.

Džošas dar kartą pažvelgė į Sofi. Sesuo gulėjo ramiai, kvėpavimas sulėtėjo. Vaikinas pastebėjo, kad aplink akis ryškėję juodi ratilai pranyko.

— Dabar eik, — pasakė Žana. — Turiu kai ką pasakyti tavo seseriai. Asmeniškai.

— Ji miega, — sumurmėjo Džošas.

— Bet aš su ja pasikalbėsiu, — tyliai atsakė moteris, — ir Sofi mane išgirs.

Parlėkęs į kambarį, Džošas greitai apsirengė. Drabužiai gulėjo sumesti į krūvą ant kėdės prie lango: apatiniai, džinsai, marškinėliai ir kojinės. Vaikinas pamanė, — kad tai Sen Žermeno daiktai — visi buvo maždaug jo dydžio. Džošas greitai įsmuko į juodus dizainerio kurtus džinsus, apsirengė juodo šilko marškinėlius, paskui įsispyrė į savo batus ir žvilgtelėjo į veidrodį. Negalėjo sulaikyti šypsenos — niekada nė neįsivaizdavo savęs, vilkinčio tokius brangius drabužius. Vonios kambaryje išpakavo naują dantų šepetėlį, išsivalė dantis, šaltu vandeniu persiliejo veidą ir pirštais nubraukė nuo kaktos per ilgus šviesius plaukus. Pasižiūrėjęs į laikrodį labai nustebo, kad jau šiek tiek po vidurnakčio, ir tuojau išauš sekmadienio rytas. Jis pramiegojo visą dieną ir beveik visą naktį.

Išėjęs iš miegamojo, sustojo prie sesers miegamojo durų ir pažiūrėjo vidun. Levandų kvapas buvo toks stiprus, kad net apsiašarojo. Sofi nejudėdama gulėjo ant lovos, kvėpavo lygiai ir ramiai. Žana sėdėjo šalia, laikė ją už rankos ir tyliai murmėjo, tačiau ne tokia kalba, kurią suprastų Džošas. Moteris lėtai pasuko galvą pažiūrėti, kas prie durų, ir Džošas pamatė, kad jos akys vėl kaip sidabrinės monetos — be jokio baltymo ar akių lėliukių. Žana vėl nusisuko į Sofi.

Džošas kurį laiką spoksojo į jas, paskui nusisuko. Kai Endoro ragana mokė Sofi Oro magijos, jam neleido būti šalia, dabar jis ir vėl lieka nuošalyje. Vaikinui pasirodė, kad šiame naujame stebuklingame pasaulyje nėra vietos tokiems, kaip jis, tokiems, kurie neturi magiškų galių. Džošas lėtai kopė aukštyn siaurais suktais laiptais, vedančiais į Sen Žermeno kabinetą. Kažin ką Džošas tikėjosi pamatyti, bet tikrai ne didžiulį, ryškiai apšviestą kambarį, dekoruotą balta mediena ir chromu. Palėpė buvo virš viso namo. Tai buvo vientisa atvira erdvė su didžiuliu arkiniu langu, atveriančiu vaizdą į Eliziejaus laukus. Didžiulė patalpa buvo pilna elektronikos ir muzikos instrumentų, tačiau Sen Žermeno nebuvo matyti nė ženklo.

Prie dešinėje pusėje esančios sienos per visą palėpę driekėsi ilgas stalas. Ant jo gulėjo nesuskaičiuojama daugybė stalinių ir nešiojamųjų kompiuterių, įvairiausio dydžio monitorių, sintezatorių, didžėjaus prietaisų, klaviatūros ir elektroninių būgnų reikmenų.

Kitame kambario gale ant atramų stovėjo trys elektrinės gitaros, o daugybė klavišinių mėtėsi aplinkui įspūdingo dydžio skystųjų kristalų ekraną.

— Kaip jautiesi? — paklausė Sen Žermenas.

Praėjo kelios akimirkos, kol Džošas susigaudę, iš kur sklinda balsas. Muzikantas gulėjo ant nugaros po stalu, su USB jungčių pluoštu rankoje.

— Gerai, — atsakė vaikinas ir net pats nustebo, kad tai buvo tiesa. Jautėsi taip gerai, kaip jau seniai bebuvo. — Net neprisimenu, kaip atsiguliau...

— Buvai pervargęs fiziškai ir protiškai. O dar, kaip suprantu, Lėjų vartai išsunkė paskutinius energijos likučius. Ne, pats jais niekada nekeliavau, — prisipažino. — Tiesą pasakius, stebėjausi, kad iš viso dar pastovite ant kojų, — murmėjo Sen Žermenas mesdamas laidus. — Išmiegojai beveik keturiolika valandų.

Džošas atsiklaupė šalia Frensio.

— Ką bandai padaryti?

— Pastūmiau monitorių ir išsitraukė vienas laidas, nesurandu kuris.

— Turėtum pažymėti juos skirtingų spalvų lipnia juosta, — pasakė Džošas. — Aš taip darau. — Atsistojęs paėmė nuo didžiulio monitoriaus einantį laidą ir patampė jį aukštyn žemyn. — Šitas. — Laidas sujudėjo Sen Žermeno rankoje.

— Ačiū!

Ekranas staiga nušvito, buvo matyti daugybė slankiojamų jungiklių ir mygtukų. Pašokęs ant kojų Sen Žermenas nusipurtė dulkes. Vilkėjo tokiais pat kaip Džošo drabužiais.

— Tau tinka, — linktelėjo vaikinui. — Ir atrodai gerai. Turėtum dažniau vilkėti juodus drabužius.

— Ačiū už rūbus... — nebaigęs sakinio vaikinas nutilo. — Net nežinau, kaip mes galėsime atsilyginti...

Frensis nusikvatojo.

— Jie neskolinami. Tai dovana. Nenoriu, kad grąžintumei.

Džošui nespėjus dar kartą padėkoti, Sen Žermenas ėmė spaudyti klaviatūrą. Džošas net pašoko, kai iš nežinia kur paslėptų garsiakalbių garsiai trenkė pianino akordai.

— Nesijaudink, palėpėje gera garso izoliacija, — nuramino Sen Žermenas. — Nepažadinsiu Sofi.

Džošas linktelėjo į ekraną:

— Ar visą muziką kuri kompiuteriu?

— Beveik. — Sen Žermenas apsidairė po kambarį. — Dabar bet kas gali kurti muziką. Nereikia nieko, tik kompiuterio, programinės įrangos, kantrybės ir vaizduotės. Galutiniam variantui prireikia kelių tikrų instrumentų, tada pasisamdau muzikantus. Tačiau didžiąją dalį darbo pasidarau čia.

— Kartą buvau parsisiuntęs ritmo nustatymo programą, — prisiminė Džošas, — bet niekaip nepavyko padaryti, kad ji tinkamai veiktų.

— Ką bandei sukurti?

— Na, nežinau, ar tai galima pavadinti kūryba... Paprasčiausiai sudėjau į vieną kelis aplinkos garsus.

— Mielai paklausyčiau, ką tu ten padarei.

— Viskas dingo. Pamečiau kompiuterį, telefoną ir iPod grotuvą, kai žuvo Igdrasilas. — Vien tik kalbant apie tai, vaikinui darėsi bloga. O užvis blogiausia tai, kad jis nė pats nebežinojo, kiek visko buvo kompiuteryje. — Pamečiau visą vasarą darytą projektą ir visą muziką — beveik devyniasdešimt gigabaitų. Dar buvo keli nelegalūs įrašai — tų jau niekada nebeatgausiu, — atsiduso vaikinas. — Netekau šimtų fotografijų iš visų vietų, kur keliavome su mama ir tėčiu. Mūsų tėvai mokslininkai — archeologai ir paleontologai, tai teko lankytis tikrai nuostabiose vietovėse.

— Viską praradai! Turėtų būti sunku, — užjautė Sen Žermenas. — O kaip atsarginės kopijos?

Sutrikęs Džošo žvilgsnis viską paaiškino, grafui nebereikėjo nieko nė sakyti.

— Naudojaisi Mac’u ar personaliniu kompiuteriu?

— Tiesą pasakius, abiem. Namuose tėtis naudojasi asmeniniu kompiuteriu, tačiau daugumoje mokyklų mudu su Sofi turėjome Macus. Sofi dievina savo Macą, o man labiau prie širdies personalinis kompiuteris, — pasakojo vaikinas. — Jei kas ne taip, tai galiu išsiardyti ir pataisyti.

Sen Žermenas nuėjo prie kito stalo galo ir ėmė kažko ieškoti po juo. Paskui ištraukęs tris nešiojamuosius skirtingų gamintojų ir įvairaus dydžio kompiuterius išrikiavo juos ant grindų. Teatrališkai mostelėjo ranka:

— Išsirink vieną.

Džošas nustebęs suklapsėjo akimis:

— Išsirinkti?

— Tai personaliniai kompiuteriai, — kalbėjo Frensis. — Man iš jų jokios naudos. Dabar naudojuosi vien tik Macais.

Džošas žvilgčiojo tai į Sen Žermeną, tai į kompiuterius. Ką tik sutiko šį vyrą, dorai nė nepažįsta jo, o štai — siūlo rinktis iš trijų brangių nešiojamųjų kompiuterių. Papurtė galvą:

— Ačiū, bet negaliu.

— Kodėl? — nesuprato grafas.

Džošas neturėjo ką atsakyti.

— Tau juk reikia kompiuterio. Siūlau vieną iš šių. Būčiau labai laimingas, jei kurį nors pasiimtum, — nusišypsojo muzikantas. — Užaugau tame amžiuje, kai dovanų dalinimas buvo laikomas menu. Matau, kad šiame amžiuje žmonės išties nebemoka mandagiai priimti dovanų.

— Nežinau net ką pasakyti.

— Gal paprasčiausiai užtektų „Ačiū“? — priminė Sen Žermenas.

Džošas nusišypsojo:

— Taip. Tikrai... labai ačiū, — droviai sumurmėjo. — Labai dėkingas, — dėkodamas jau negalėjo atitraukti akių nuo vieno kompiuterio. Labai norėjo to, plonyčio, vieno colio storumo, nešiojamojo kompiuterio vienuolikos colių įstrižainės ekranu.

Sen Žermenas vėl pakišo ranką po stalu — ištraukė tris maitinimo laidus ir numetė juos ant žemės šalia kompiuterių.

— Nesinaudoju jais. Turbūt niekada ir nebūčiau įsijungęs. Galop performatuoju kietą diską ir atiduodu kompiuterius mokykloms. Imk, kurį tik nori. Po stalu rasi ir krepšį. — Kiek patylėjęs blykstelėjo žydromis akimis ir paglostęs kompiuterį, nuo kurio negalėjo nuleisti akių Džošas, pasakė: — Šitas buvo mano mėgiamiausias.

— Na, jei tikrai nenaudoji jų...

Sen Žermenas perbraukė pirštu per nediduko kompiuterio korpusą, palikdamas ant dulkėto paviršiaus pėdsaką, ir parodė vaikinui pajuodavusį piršto galiuką:

— Patikėk, tikrai nenaudoju.

— Gerai... Ačiū. Tikrai, labai jums dėkingas. Dar niekada nesu gavęs tokios dovanos, — kalbėjo vaikinas imdamas mažąjį kompiuterį ir vartydamas jį rankose. — Paimsiu šį... jei jūs tikrai...

— Tikrai. Pilnai suinstaliuotas, bevielio ryšio antena ir automatiškai prisitaiko prie europinių arba amerikietiškų maitinimo šaltinių. Be to, jame likę mano muzikos albumai. Rasi ir paskutiniojo koncerto įrašą. Pasižiūrėk, tikrai geras.

— Būtinai, taip ir padarysiu, — pasižadėjo Džošas jungdamas kompiuterį, kad pasikrautų akumuliatorius.

— Paskui pasakysi, ką manai. Tik sąžiningai, — pridūrė Sen Žermenas.

— Tikrai?

Grafas kurį laiką svarstė, o paskui papurtė galvą:

— Ne, manyčiau ne... Pasakyk tik tada, jei patiks. Nemėgstu neigiamų atsiliepimų, nors galėtum pamanyti, kad per tris šimtus metų turėjau priprasti ir prie tokių.

Džošas atsidarė nešiojamąjį kompiuterį ir įjungė. Tyliai suūžęs ekranas nušvito. Palinkęs vaikinas atsargiai nupūtė nuo klaviatūros dulkes. Kai kompiuteris visiškai įsijungė, ekrane atsirado Sen Žermeno nuotrauka — muzikantas stovėjo scenoje tarp daugybės muzikos instrumentų.

— Tu laikai ekrane savo nuotrauką? — skeptiškai paklausė Džošas.

— Tai viena gražiausių mano nuotraukų, — atsakė Frensis.

Džošas linktelėjo į ekraną, o paskui apžvelgė kambarį:

— Ar groji visais tais instrumentais?

— Visais iki vieno. Pirmiausia išmokau groti smuiku, paskui — klavesinu, vėliau — fleita. Nuolat vis pasimokydavau groti kokiu nors nauju instrumentu. Aštuonioliktame amžiuje naudojausi naujausiomis technologijomis — naujais smuikais, klavišiniais instrumentais. Dabar, po trijų šimtų metų, vis dar mokausi. Dabar labai patogu muzikuoti. Technologijomis galiu išgauti visus garsus, kurie skamba mano galvoje, — pirštais perbraukė klaviatūrą ir iš garsiakalbių nuaidėjo visas choras.

Džošas pašoko. Balsai skambėjo taip aiškiai, kad net atsigręžęs pažiūrėjo per petį.

— Įrašau į kompiuterį balsų pavyzdžius, kad paskui galėčiau jais pasinaudoti, — nusisukęs į ekraną Sen Žermenas vėl maigė klavišus. — Nemanai, kad tie fejerverkai vakar labai gražiai skambėjo? Traškėjimas, pauškėjimas. Gal metas sukurti dar vieną Fejerverkų siuitą...

Džošas, apžiūrinėdamas įrėmintus auksinius įrašus, pasirašytus plakatus ir kompaktinių plokštelių dėklus, vaikštinėjo po kambarį.

— Nė nežinojau, kad viena jau sukurta, — prisipažino.

— Georgas Frydrichas Hendelis, 1749 metai, Muzika karališkiesiems fejerverkams. Kokia tai buvo naktis! O muzika! — Sen Žermeno pirštai ėmė lakstyti klaviatūra ir kambarį užliejo melodija, kuri Džošui pasirodė lyg ir girdėta. Gal kokioje televizijos reklamoje.

— Gerasis senasis Georgas, — nutęsė Sen Žermenas. — Niekada jo nemėgau.

— Endoro ragana nemėgo tavęs, — nedrąsiai pratarė Džošas. — Kodėl?

Sen Žermenas nusišypsojo:

— Ragana nieko nemėgo. O ypatingai užkliuvau aš, kadangi tapau nemirtingas pats, ne taip, kaip Nikolui ir Perei, man nereikėjo jokių receptų iš knygų.

Džošas susiraukė:

— Nori pasakyti, kad yra trys nemirtingumo būdai?

— Daug būdų. Ir tiek pat rūšių nemirtingųjų. Pavojingiausi tie, kurie gavo amžinąjį gyvenimą už tarnystę vyresniesiems. Jei toks nemirtingasis prarastų vyresniojo malonę, dovana, žinoma, būtų atimta, — Sen Žermenas spragtelėjo pirštais, Džošas net pašoko. — Pasentų akimirksniu. Visiškai pasentų. Puikiausias būdas užsitikrinti ištikimybę. — Vėl atsisukęs į klaviatūrą paspaudė pirštu ir iš garsiakalbių ėmė sklisti vaiduokliškas alsavimas. Pasižiūrėjo į prisiartinusį Džošą. — Tačiau tikroji priežastis, kodėl ragana nemėgsta manęs, yra ta, kad aš — paprastas mirtingasis — tapau Ugnies šeimininku, — Sen Žermenas iškėlė kairę ranką ir įvairiaspalvės liepsnelės ėmė šokti ant pirštų galiukų. Palėpėje padvelkė degintais lapais.

— O kodėl jai tai rūpi? — paklausė Džosas kaip užkerėtas žiūrėdamas į liepsnas. Norėjo — o kaip norėjo! — mokėti ką nors panašaus.

— Gal todėl, kad sužinojau ugnies paslaptis iš jos brolio, — muzika pasikeitė, skambėjo nedarniai, rėžė ausį. — Na, neturėčiau sakyti sužinojau, veikiau jau pavogiau.

— Tu pavogei ugnies paslaptį! — sušuko Džošas.

Grafas Sen Žermenas patenkintas linktelėjo:

— Taip. Iš paties Prometėjo.

— Vieną gražią dieną mano dėdė paprašys paslaptį grąžinti, — Skati balsas privertė juodu pašokti. Nė vienas negirdėjo, kaip mergina įėjo į kambarį. — Nikolas jau čia, — pranešė ir nusisuko.

DVIDEŠIMT ANTRAS SKYRIUS

Nikolas Flamelis sėdėjo virtuvėje, galustalėje, abiem rankom apglėbęs garuojantį puodelį sriubos. Priešais, ant stalo, stovėjo pusiau nugertas butelis mineralinio vandens Perrier, aukšta stiklinė ir lėkštė, kupina skrudintos duonos ir sūrio. Kai paskui Skati į virtuvę įžengė Džošas ir Sen Žermenas, Nikolas pakėlė galvą, linktelėjo ir nusišypsojo.

Atsisukusi veidu į Žaną, prie stalo sėdėjo ir Sofi, tad Džošas skubiai klestelėjo ant kėdės šalia sesers, o Sen Žermenas atsisėdo prie žmonos. Tik Skati liko stovėti alchemikui už nugaros atsirėmusi į indų plautuvę — spoksojo per langą. Džošas pastebėjo, kad ji vis dar teberyši ant galvos skarelę, kurią išsipjovė iš Nikolo juodų marškinėlių.

Vaikinas sužiuro į alchemiką. Vyras atrodė pavargęs, susenęs, o trumpai kirpti plaukai žvilgėjo sidabru. Anksčiau šitaip nebuvo. Oda taip pat atrodė be galo išblyškusi, tik dar labiau ryškinanti juodus ratilus po akimis ir gilias raukšles ant kaktos. Drabužiai buvo susiraukšlėję, sulyti, o ant striukės, kurią pasikabino ant medinės kėdės atkaltės, rankovės driekėsi ilgiausias purvo ruožas. Ant nudrengtos striukės odos žvilgėjo lietaus lašai.

Kol alchemikas išvalgė sriubą ir sutriauškė skrudintą duoną su sūriu, niekas netarė nė žodžio. Lėtai, neskubėdamas viską sukramtė, o paskui iš žalio butelio įsipylė stiklinę vandens ir mažais gurkšneliais išgėrė. Baigęs valgyti nusišluostė servetėle lūpas ir patenkintas atsiduso:

— Ačiū, — linktelėjo Žanai. — Buvo nuostabu.

— Sandėliukas pilnas maisto, Nikolai, — pažvelgė į Flamelį didžiulėmis susirūpinusiomis akimis Žana. — Tikrai, galėtum valgyti dar sriubos, duonos ir sūrio.

— Sotus, visko užteko, — švelniu balsu atsiliepė Nikolas. — Dabar reikia pailsėti, tad nenoriu persivalgyti. Galėsime dar papusryčiauti. Netgi pats kai ką pagaminsiu.

— Nežinojau, kad moki gaminti, — nustebo Sen Žermenas.

— Nieko jis nemoka, — sumurmėjo Skati.

— Tau turbūt nuo vėlyvos vakarienės pradėjo vaidentis košmarai, — pasišaipė Džošas. Pažiūrėjo į laikrodį: — Tuojau pirma nakties.

— Man nereikia sūrio vakarienei, kad pradėčiau matyti košmarus. Mačiau juos tikrovėje, — Nikolas nusišypsojo, nors kalbėjo visai rimtai. — Ne tokie jau jie ir baisūs. — Nužvelgęs Džošą ir Sofi, pasiteiravo: — Ar viskas gerai? Saugūs?

Dvyniai susižvalgė ir linktelėjo.

— Ir pailsėję?

— Miegojo visą dieną ir dar naktį, — pasakė Žana.

— Gerai, — Flamelis linktelėjo. — Jums prireiks daug jėgų. Beje, gražūs drabužiai.

Džošas vilkėjo lygiai taip pat; kaip ir Sen Žermenas, o Sofi — baltą medvilninę palaidinę ir mėlynus džinsus paraitotais galais, kad būtų matyti aulinukai.

— Žana davė, — paaiškino Sofi.

— Tinka beveik puikiausiai, — pasakė moteris. — Reikės peržvelgti mano spintą, duosiu dar kai ką persirengti kelionėje.

Dėkinga Sofi nusišypsojo.

Nikolas atsisuko į Sen Žermeną:

— Tie fejerverkai vakar ant Eifelio bokšto... žavūs, tiesiog nuostabūs.

— Ačiū, mokytojau, — padėkojo, rodės, labai patenkintas savimi.

Žana sukikeno žemu balsu:

— Jau senokai laukė, kol pasitaikys proga padaryti ką nors panašaus. Reikėjo matyti, kokius fejerverkus ištaisė Havajuose per mūsų vestuves. Laukėme, kol nusileido saulė, o paskui Frensis nušvietė beveik visą dangų, ir taip kokią valandą. Labai gražu, tik pastangos išvargino mano vyrą kokiai savaitei, — kreivai šypsodamasi pridūrė Žana.

Grafo skruostai tirštai nuraudo. Paėmęs žmonai už rankos pasiteisino:

— Vertėjo pasistengti vien dėl tavo veido išraiškos.

— Kai matėmės paskutinį kartą, dar nebuvai šitaip įvaldęs Ugnies magijos, — lėtai prakalbo Nikolas. — Kiek pamenu, šį bei tą mokėjai, tačiau nieko panašaus į tai, ką regėjome vakar. Kas tave išmokė?

— Praleidau kurį laiką Indijoje, dingusiame Ofiro mieste, — dirstelėjęs į alchemiką skubiai atsakė Sen Žermenas. — Ten tave vis dar prisimena. Ar žinai, kad tau ir Perenelei pagrindinėje miesto aikštėje pastatytas paminklas?

— Nežinojau. Pažadėjau Perenelei, kad kada nors ten sugrįšime, — ilgesingai prabilo Nikolas. — Bet ką tai turi bendra su Ugnies magija?

— Tenai sutikau kai ką... Jis ir išmokė mane, — paslaptingai numykė Sen Žermenas. — Parodė, kaip naudotis slaptomis žiniomis, kurias gavau iš Prometėjo...

— Pavogei, — rėžė Skati.

— Na, jis taip pat jas pavogę, — atšovė grafas.

Flamelis kirto ranka per stalą — net subarškėjo vandens butelis. Savo vietoje išliko tik Skati.

— Gana! — piktai nukirto alchemikas. Veido bruožai staiga paaštrėjo, atsikišo skruostikauliai oda ant jų įsitempė. Beveik bespalvės vyro akys beregint patamsėjo, tapo pilkos, paskui rudos ir galop pajuodavo. Pasidėjęs alkūnes ant stalo patrynė veidą abiejų rankų delnais ir drebėdamas giliai atsiduso. Ore pakvipo mėtomis, bet šįkart kvapas atrodė rūgščiai kartus.

— Atsiprašau. Tai nedovanotina. Neturėjau kelti balso, — nepakeliamoje tyloje nuskambėjo Nikolo balsas.

Atitraukęs rankas nuo veido pamėgino nusišypsoti, tačiau akys taip ir liko liūdnos. Nužvelgė visus iš eilės, kiek ilgiau žiūrėjo į nustėrusius iš nuostabos dvynių veidelius.

— Atleiskite. Aš pavargau, tikrai, labai pavargau. Galėčiau miegoti kokią savaitę. Frensi, prašau, pasakok toliau. Kas tave išmokė?

Grafas Sen Žermenas giliai atsiduso:

— Jis sakė... sakė, kad niekada neturiu teisės garsiai ištarti jo vardo, — skubiai sumurmėjo.

Flamelis pasirėmė ant stalo, sunėrė rankų pirštus ir pasidėjo ant jų smakrą. Abejingu veidu spoksojo į muzikantą.

— Tai kas jis toks? — dar kartą paklausė.

— Aš daviau žodį, — niūriai murmėjo Sen Žermenas. — Tai buvo viena sąlygų, su kuriomis turėjau sutikti norėdamas, kad jis mane mokytų. Sakė, kad žodžiai turi galią, ir tam tikri vardai vos ištarti sukelia vibracijas tiek šiame pasaulyje, tiek Šešėlių karalystėje ir gali pritraukti nepageidautiną dėmesį.

Žengusi į priekį Skati švelniai uždėjo ranką alchemikui ant peties.

— Nikolai, tu gerai žinai, kad tai yra tiesa. Yra tokių žodžių, kurių negalima tarti garsiai. Vardų, kiurių geriau neminėti Jie baisiai seni, nemirštantys.

Nikolas palingavo galvą.

— Jei davei žodį, tai, žinoma, negali jo laužyti. Bet pasakyk man, — nepakeldamas akių į grafą kiek patylėjo, — tas paslaptingasis... Kiek jis turėjo rankų?

Sen Žermenas taip ir klestelėjo ant kėdės, o nustebęs veidas išdavė tiesą.

— Iš kur žinai? — sušnabždėjo jis.

Alchemikas bjauriai nusiviepė:

— Prieš šešis šimtus metų Ispanijoje sutikau vienrankį vyrą, kuris man atskleidė kelias Kodekso paslaptis. Jis taip pat nenorėjo garsiai sakyti savo vardo.

Plačiai išpūtęs akis Flamelis staiga sužiuro į Sofi.

— Tu turi raganos prisiminimus. Jei iš atminties išplauks to vyro vardas, mums visiems bus geriau, jei nesakysi jo garsiai.

Sofi taip greitai užsičiaupė, kad net įsikando į lūpą. Ji žinojo vardą to vyro, apie kurį kalbėjo alchemikas su Sen Žermenu. Sofi taip pat žinojo, kas toks jis yra. Ir kaip tik žiojosi tai pasakyti.

Flamelis atsisuko į Sen Žermeną.

— Žinai, kad Sofi galios sužadintos. Ragana išmokė ją Oro magijos pagrindų. Norėčiau, kad abu dvyniai kuo greičiau išmoktų visų gaivalų magijos kuo greičiau. Žinau, kur rasti Žemės ir Vandens magijos valdovus. Dar vakar mąsčiau, kad turėtume paieškoti kokio nors vyresniojo, susijusio su ugnimi — Maui ar Vulkano, o gal net seno tavo priešo, paties Prometėjo. Dabar, tikiuosi, šito nebereikės, — Nikolas nutilo. Atsikvėpęs dėstė toliau: — Kaip manai, ar galėtum išmokyti Sofi Ugnies magijos?

Sen Žermenas nustebęs net sumirksėjo. Sukryžiavęs ant krūtinės rankas dėbčiojo čia į alchemiką, čia į merginą, o paskui ėmė purtyti galvą:

— Nemanau, kad galėčiau. Ir net nesu tikras, ar tai būtų tinkama...

Žana uždėjo dešinę ranką vyrui ant peties. Šis atsisukęs pažiūrėjo į žmoną. Ji linktelėjo — vos pastebimai. Lūpos nejudėjo, tačiau visi aiškiai girdėjo Žaną sakant: „Frensi, privalai tai padaryti?

Grafas ilgiau nedvejojo.

— Gerai, padarysiu tai... tik ar išmintinga šitaip elgtis? — labai rimtai paklausė.

— Tai būtina, — labai paprastai atsakė moteris.

— Jai teks labai daug ištverti, — linktelėjo į Sofi. — Atleisk. Nenorėčiau kalbėti apie tave taip, tarsi tavęs čia nebūtų. — Atsisukęs į Nikolą suabejojo: — Sofi vis dar kankina Endoro raganos prisiminimai...

— Jau nebe. Sutvarkiau tai, — Žana tvirčiau suspaudė vyrui ranką. Atsisukusi paeiliui nužvelgė visus sėdinčius aplink stalą ir pagaliau (bedė žvilgsnį į Sofi. — Kol mergina miegojo, kalbėjausi su ja, padėjau sugrupuoti prisiminimus, išsidėlioti juos ir atskirti raganos mintis nuo savųjų. Nemanau, kad jie dar neduos ramybės.

Sofi nustebo:

— Tai kol miegojau, tu lindai į mano galvą?

Žana d’Ark papurtė galvą:

— Niekur aš neįsibroviau... Paprasčiausiai kalbėjau tau, daviau nurodymus, ką ir kaip reikia daryti.

— Mačiau, kaip tu kalbi... — prasižiojo Džošas, paskui susiraukė, — bet Sofi kietai miegojo. Negalėjo girdėti tavęs.

— Ji girdėjo mane, — nesutiko Žana. Pažiūrėjo tiesiai į Sofi ir padėjo kairę ranką ant stalo. Pirštų galiukuose suspragsėjo ir sidabru sužvilgo migla. Mažyčiai šviesos rutuliukai tarsi gyvsidabrio kamuolėliai atsiskyrę nuo rankos ridenosi prie Sofi, prie jos rankos, padėtos ant stalo. Jiems artinantis, Sofi nagai sušvito blausia sidabrine šviesa, o paskui staiga nuo pirštų nutįso šviesos spinduliai.

— Tu gal ir esi Džošo dvynė, tačiau mes — tu ir aš — seserys. Mes — sidabras. Žinau, ką reiškia girdėti galvoje balsus, matyti tai, kas nematoma, pažinti tai, kas nepažįstama.

Žana pažiūrėjo į Džošą, paskui — į alchemiką:

— Kol Sofi miegojo, kalbėjau su jos pasąmone. Išmokiau ją valdyti raganos prisiminimus, nekreipti dėmesio į balsus, panaikinti vaizdus. Išmokiau apsiginti.

Iš nuostabos išpūtusi akis Sofi lėtai pakėlė galvą:

— Tai štai kodėl viskas kitaip! — nustebusi sušuko. — Daugiau nebegirdžiu jokių balsų, — pažiūrėjo į brolį. — Tie balsai nedavė ramybės nuo tada, kai ragana perdavė man savo žinias. Tūkstančiai balsų šaukė ir šnibždėjo beveik nesuprantamomis kalbomis. Dabar viskas nurimo.

— Tie balsai tebėra, — paaiškino Žana. — Jie visados taip ir liks tenai. Tačiau dabar galėsi juos pasišaukti, kai tau reikės, ir pasinaudoti jų žiniomis. Be to, pradėjau tave mokyti, kaip valdyti aurą.

— Bet kaip tai įmanoma miegant? — neatstojo Džošas. Net mintis apie tai buvo nemaloni.

— Miega tiktai sąmonė, pasąmonė nuolat budi.

— Ką reiškia — valdyti aurą? — paklausė sumišusi Sofi. — Maniau, kad aura — tai tik sidabrinės spalvos elektrinis laukas, supantis kūną.

Žana grakščiai patraukė pečiais.

— Aura galinga, kaip ir vaizduotė. Gali suteikti jai formą, keisti ir formuoti pagal savo norus. Štai, kaip tai darau, — ištiesusi pirmyn ranką paaiškino. Metalinė šarvų pirštinė staiga apgaubė ranką. Buvo kuo puikiausiai matyti kiekviena kniedė, o ant pirštų netgi ryškėjo rūdžių pėdsakai. — Pabandyk, — pasiūlė ji Sofi.

Mergina ištiesė ranką ir įsistebeilijo į ją.

— Pabandyk prieš akis įsivaizduoti pirštinę, — pasiūlė Žana. — Pamatyk ją vaizduotėje.

Nedidukas sidabrinis antpirštis sušvito ant Sofi mažojo pirštelio, paskui išnyko.

— Na, gal reikia šiek tiek pasimokyti, — pripažino Žana. Pašnairavusi į Sen Žermeną, sužiuro į alchemiką. — Leiskite man kelias valandas padirbėti su Sofi. Papasakosiu jai šiek tiek daugiau apie auros valdymą ir formavimą, o paskui jau Frensis galės mokyti merginą Ugnies magijos.

— Ta Ugnies magija... Ar ji pavojinga? — žvalgydamasis po kambarį nerimavo Džošas. Jis vis dar labai aiškiai prisiminė, kas nutiko seseriai, kai Hekatė sužadino jos galias — Sofi tada vos nenumirė. Be to, kuo daugiau sužinojo apie Endoro raganą, tuo jam buvo aiškiau, kad Sofi lygiai taip pat rizikavo gyvybe ir mokydamasi Oro magijos. Nesulaukęs atsakymo, atsisuko į Sen Žermeną.

— Ar tai pavojinga?

— Taip, — be užuolankų atsakė muzikantas. — Labai.

Džošas papurtė galvą:

— Tada aš nenoriu...

Sofi suspaudė broliui ranką. Vaikinas sužiuro — jam ranką spaudžianti plaštaka mūvėjo šarvinę pirštinę.

— Džošai, turiu tai padaryti.

— Ne, neprivalai.

— Privalau.

Džošas pažvelgė seseriai į veidą — ta pati išraiška, kai ji užsispiria kaip ožka. Labai pažįstama. Galop nieko nepasakęs nusisuko. Nenorėjo, kad sesuo mokytųsi dar daugiau magijos paslapčių, ne tik dėl to, kad tai pavojinga... bet dar ir todėl, kad vis didėjo praraja tarp jų.

Žana pasisuko į Flamelį:

— O dabar, Nikolai, tau reikia pailsėti.

Alchemikas linktelėjo:

— Taip ir padarysiu.

— Laukėme tavęs pasirodant daug anksčiau, — priekaištavo Skati. — Jau maniau, kad reikės eiti ieškoti.

— Drugelis atvedė prie namo jau seniai, — prikimusiu iš nuovargio balsu aiškino Nikolas. — Kai jau žinojau, kur esate, nutariau nesiartinti prie namo, palaukti nakties — galvojau, kad gali būti stebimas.

— Makiavelis nė nežino, kad šis namas egzistuoja, — neabejojo Sen Žermenas.

— Perenelė kažkada seniai išmokė mane tokio užkeikimo, bet jis veikia tiktai lyjant — vandens tašai atspindi šviesą aplinkui besinaudojantį tuo užkeikimu, — aiškino Flamelis. — Nusprendžiau palaukti nakties, kad būtų kuo daugiau tikimybių, jog išliksiu nematomas.

— Ką veikei visą dieną? — paklausė Sofi.

— Vaikštinėjau šen bei ten po miestą, ieškojau seniai matytų vietelių.

— Aišku, dauguma jau dingusios? — pasidomėjo Džošas.

— Dauguma, bet ne visos, — Flamelis pakėlė nuo grindų į laikraštį suvyniotą daiktą. Krisdamas ant stalo daiktas garsiai bumbtelėjo. — Namas Momoransi gatvėje vis dar tebestovi.

— Turėjau susiprotėti, kad apsilankysi tenai, — šypsodamasi pasakė Skati. Pažiūrėjusi į dvynius, paaiškino: — Tai namai, kuriuose Nikolas su Perenele gyveno penkioliktame amžiuje. Ten prabėgo laimingos dienos.

— Labai laimingos, — sutiko Flamelis.

— Ir tas namas tebestovi? — nustebusi paklausė Sofi.

— Vienas seniausių namų Paryžiuje, — išdidžiai atsakė Flamelis.

— Ką dar veikei? — pasidomėjo Sen Žermenas.

Nikolas gūžtelėjo pečiais.

— Aplankiau Kliuni, viduramžių muziejų. Ne kasdien juk pamatysi antkapį pačiam sau. Manau, glosto širdį tai, kad žmonės vis dar prisimena mane — tikrą mane.

Žana nusišypsojo:

— Nikolai, tavo vardu pavadinta gatvė: Rue Flamel. Ir dar yra viena Perenelės garbei. Bet man kažkodėl neatrodo, kad tai tikroji tavo apsilankymo muziejuje priežastis, — įžvalgiai pastebėjo moteris. — Niekada nebuvai labai sentimentalus.

Alchemikas nusišypsojo:

— Tikrai ne vienintelė priežastis, — pripažino, pašęs į kišenę ranką, ištraukė siaurą cilindro formos vamzdį. Visi, sėdėję prie stalo, išsyk pasilenkė į priekį. Net Skati žengė arčiau pažiūrėti. Atsukęs abu galus, Nikolas ištraukė ir išvyniojo ilgą šiugždantį pergamentą.

— Beveik prieš šešis šimtus metų paslėpiau šį daiktą savo antkapyje galvodamas, kad galbūt kada nors pravers.

Patiesė pergamentą ant stalo. Išblukusiu iki rūdžių spalvos raudonavo rašalu nupieštas ovalas su apskritimu viduje. Jį supo trys linijos, beveik sudarančios trikampį.

Džošas pasilenkė arčiau:

— Kažkur tokį jau mačiau, — susiraukęs murmėjo. — Ar tik ne toks nupieštas ant dolerio banknoto?

— Nekreipk dėmesio, į ką tai panašu, — patarė Flamelis. — Nupieštas taip, kad atitrauktų dėmesį nuo tikrosios reikšmės.

— Kas tai? — paklausė Džošas.

— Tai žemėlapis, — staiga pareiškė Sofi.

— Taip. Tai žemėlapis, — sutiko Nikolas. — Bet iš kur tu žinai? Endoro ragana niekada jo nematė?

— Ne, tai niekaip nesusiję su ragana, — nusišypsojo Sofi. Pasilenkusi per stalą, prisiglaudė visai šalia brolio. Parodė pirštu dešiniajame viršutiniame pergamento kampe mažutį, vos įžiūrimą kryžiuką, taip pat žymėtą raudonu rašalu.

— Štai čia labai panašu į „N“, — pasakė durdama į kryželio viršų, — o tenai — „S“.

— Žemėlapiuose taip žymima šiaurė ir pietūs, — skubiai linksėjo Džošas. — Genialu, Sofi! — Pasižiūrėjo į Nikolą: — Čia žemėlapis.

Alchemikas linktelėjo.

— Labai gerai. Tai Europos Lėjų vartų žemėlapis. Miestai ir miesteliai, valstybių sienos gali pasikeisti neatpažįstamai, tačiau lėjų linijos lieka tos pačios. — Iškėlė žemėlapį aukštyn: — Tai mūsų pasai ir vizos grįžti atgal į Ameriką.

— Tikėkimės, kad pavyks juo pasinaudoti, — sumurmėjo Skati.

Džošas palietė viduryje stalo pūpsantį, į laikraštį suvyniotą ryšulį.

— O kas čia?

Suvyniojęs ir sukišęs pergamentą atgal į cilindrą, Nikolas įsidėjo jį į striukės kišenę. Paskui ėmėsi išvynioti daiktą, pamestą ant stalo.

— Baigiantis keturioliktam amžiui mudu su Perenele buvome Ispanijoje. Tada tas vienrankis vyras atskleidė pirmąją Kodekso paslaptį, — nežiūrėdamas nė į vieną pašnekovą kalbėjo labai aiškiu prancūzišku akcentu.

— Pirmąją paslaptį? — pakartojo Džošas.

— Matei tekstą — jis keičiasi... bet keičiasi griežta, matematine tvarka. Neatsitiktine. Pokyčiai susiję su žvaigždžių ir planetų judėjimu, taip pat mėnulio fazėmis.

— Kaip kalendorius? — vis klausinėjo Džošas.

Flamelis linktelėjo.

— Visai kaip kalendorius. Kai jau supratome, kokia yra kodo seka, tapo aišku, kad galime grįžti į Paryžių. Žinojome, jog prireiks viso gyvenimo — o gal net kelių — kol išsiversime knygą, tačiau bent jau buvo aišku, nuo ko pradėti. Taip paverčiau kelis akmenis deimantais, kelis skalūno luitus — auksu, ir pradėjome ilgą kelionę atgal į Paryžių. Žinoma, kad tada jau patraukėme tamsos vyresniųjų dėmesį, o ir Di pirmtakas, niekšas Beikonas, lipo ant kulnų. Užuot pasukę tiesiai į Paryžių, laikėmės aplinkinių kelių ir vengėme įprastinių perkėlų per kalnus, nes žinojome, kad jos stebimos. Tais metais žiema atėjo anksti — manau, kad tamsos vyresnieji čia prikišo nagus — ir mes likome atkirsti Andoroje. Štai ten ir radau šitai... — palietė daiktą ant stalo.

Džošas pažiūrėjo į seserį, nebyliai klausdamas pakėlė antakius. „Andora“, — be garso sušnibždėjo. Sofi daug geriau išmanė geografiją.

— Viena mažiausių šalių pasaulyje, — pašnibždomis paaiškino mergina, — yra Pirėnų pusiasalyje, tarp Ispanijos ir Prancūzijos.

Flamelis atvyniojo dar daugiau laikraščio.

— Prieš „mirdamas“ paslėpiau šį daiktą akmenyje virš lango sąramos namuose Momorensi gatvėje. Niekada net nepagalvojau, kad vėl jo prireiks.

— Akmenyje? — paklausė sumišęs Džošas. — Ar taip ir sakei, kad akmenyje?

— Taip, akmens viduje. Pakeičiau granito molekulinę struktūrą, suminkštinau, o paskui vėl grąžinau į tikrąją būseną. Paprastas pakeitimas: panašiai kaip į ledų porciją įdėti riešutą, — bekalbant Nikolas nuplėšė paskutinį laikraščio sluoksnį.

— Tai kardas, — sušnibždėjo susižavėjęs Džošas žiūrėdamas į siaurą ginklą ant popieriais apskleisto stalo. Spėjo, kad bus dvidešimties colių ilgumo, paprasta rankena, apvyniota dėmėtos tamsios odos juosta. Ašmenys atrodė padarytos iš spindinčio pilko metalo. Ne, ne metalo... — Akmeninis kardas, — garsiai ištarė susiraukęs. Ginklas jam kažką priminė — lyg ir buvo kažkur tokį matęs.

Nikolui dar nebaigus pasakoti, Žana ir Sen Žermenas atšoko nuo stalo — net nukrito užkliudyta moters kėdė, taip skubiai jie bėgo nuo ašmenų. Už Flamelio stovinti Skati sušnypštė kaip katė, pražiotoje burnoje blykstelėjo aštrūs vampyro dantys, o kai prakalbo, balsas drebėjo ir buvo aiškiai girdėti kažkoks senas, laukinis akcentas. Atrodė taip, lyg ji būtų supykusi ar... bijotų.

— Nikolai, — labai lėtai išskiemenavo kovotoja, — ką tu ketini daryti su tuo bjauriu daiktu?

Alchemikas nekreipė į ją dėmesio. Pažiūrėjo į Džošą ir Sofi, tebesėdinčius prie stalo. Jiedu nustėrę stebėjo kitų reakciją ir nelabai suprato, kas vyksta.

— Yra keturi galios kardai, — skubiai aiškino Flamelis, — kiekvienas jų susijęs su gaivalais: žeme, oru, ugnimi ir vandeniu. Sakoma, kad kardai senesni netgi už seniausią vyresniųjų rasės gyventoją. Bėgant amžiams, kardai buvo vadinami įvairiausiais vardais: Ekskaliburas ir Žoesas, Mistelteinas, Kurtana, Durendalas ir Tirfingas. Paskutinį kartą kardas buvo panaudotas kaip ginklas, kai Romos imperatorius Karolis Didysis nešėsi Žoesą į mūšį.

— Tai čia Žoeso kardas? — sušnibždėjo Džošas. Sesuo gal ir gerai išmanė geografiją, tačiau istorija buvo brolio arkliukas. Jau seniai žavėjosi Karolio Didžiojo asmenybe.

Skati juokas nuskambėjo kaip urzgimas.

— Žoesas — tai nuostabus ginklas, grynas grožis, o čia... čia bjaurastis.

Flamelis palietė kardo rankeną, ir mažyčiai kristalų intarpai akmenyje sušvito žalia šviesa.

— Tai ne Žoesas, nors šis kardas taip pat kažkada priklausė Karoliui Didžiajam. Manau, kad imperatorius pats paslėpė šį kardą Andoroje gal devintame amžiuje.

— Atrodo visai kaip Ekskaliburas, — pasakė Džošas, staiga supratęs, kodėl tas akmeninis kardas toks pažįstamas. Metė žvilgsnį į seserį. — Tą kardą turėjo Di — su juo sunaikino Pasaulio medį.

— Ekskaliburas — tai ledo kardas, aiškino Flamelis, — o šitas yra jo dvynys, Klarentas, arba ugnies kardas. Tai vienintelis ginklas, galintis atsilaikyti prieš Ekskaliburą.

— Prakeiktas ginklas, — tvirtai pareiškė Skati. — Nė neliesčiau jo.

— Ir aš ne, — greitai pritarė Žana, o Sen Žermenas tiktai tylomis linktelėjo.

— Ir neprašau nė vieno jūsų imti ar kovoti tuo kardu, — atšovė Nikolas. Pasuko kardą ant stalo, kol jo rankena palietė vaikino pirštus. Nužvelgė paeiliui abu dvynius. — Žinome, kad atskuba Di su Makiaveliu. Džošas yra vienintelis, negalintis apsiginti. Kol vaikino galios bus sužadintos, jam reikia ginklo. Noriu, kad turėtų Klarentą.

— Nikolai! — išsigandusi sušuko Skati, — ką tu sau galvoji? Juk jis tik nemokytas žmogus...

— Su auksine aura, — šaltai atrėmė Flamelis. — O aš noriu, kad vaikinas būtų saugus. — įbruko kardą vaikinui į ranką: — Kardas tavo, paimk jį.

Džošas pasilenkė ir pajuto, kaip medžiaginis maišelis su Kodekso lapais prisiglaudė prie odos. Tai jau antra alchemiko dovana per šias dienas. Giliai širdyje vaikinas norėjo priimti dovanas, pasitikėti Flameliu ir patikėti, kad alchemikas juo taip pat pasitiki ir vertina. Ir vis dėlto... vis dėlto netgi po to pokalbio gatvėje kažkur pasąmonėje Džošas niekaip negalėjo pamiršti Ohajyje prie fontano Di pasakytų žodžių, kad pusė to, ką kalba Flamelis, yra melas, o ir kita pusė — ne visa tiesa. Prisivertė nusisukti nuo kardo ir pažvelgė į blyškias Nikolo akis. Alchemikas visiškai bejausmiu veidu spoksojo į vaikiną. Ką jis rezga? Šito Džošas niekaip negalėjo suprasti. Kokį žaidimą žaidžia? Iš atminties išplaukė dar keli Di žodžiai: „Jis visados buvo ir dabar yra melagis, sukčius ir apgavikas!“

— Tai nenori jo? — paklausė Nikolas. — Paimk, — įspraudė rankeną tiesiai į ranką.

Beveik prieš savo norą Džošo pirštai sugniaužė glotnią, oda apvyniotą akmeninio kardo rankeną. Kilstelėjo — nors ir trumpas, stebėtinai sunkus — paskui pavartė.

— Niekada gyvenime neturėjau rankose kardo, — pasakė. — Nežinau, kaip...

— Skati pamokys pagrindinių judesių, — pasakė Flamelis nė nežiūrėdamas į Šešėlę. Jo žodžiai nuskambėjo kaip įsakymas. — Parodys, kaip kardą nešti, pulti ir atremti smūgius. Pabandyk nenusidurti pats savęs, — pridūrė Flamelis.

Džošas staiga suvokė, kad stovi plačiai išsišiepęs. Pabandė šypseną nuslėpti, bet nelabai sekėsi — jausti, rankoje kardą buvo nuostabu. Pajudino riešą, kardas sušmėžavo prieš akis. Vaikinas pažvelgė į Skati, Frensį ir Žaną: jie akių neatitraukdami nuo kardo ašmenų sekė kiekvieną jo judesį. Šypsena Džošo veide išblėso.

— Kas negerai? Kas tam kardui yra? — reikalavo paaiškinti. — Ko taip bijote jo?

Sofi uždėjo ranką broliui ant peties, nuo raganos prisiminimų jos akys spindėjo sidabru.

— Klarentas, — pasakė ji, — yra bjaurus, prakeiktas ginklas, kartais dar vadinamas Bailio kardu. Šiuo ginklu Mordredas nužudė savo dėdę, karalių Artūrą.

DVIDEŠIMT TREČIAS SKYRIUS

Miegamajame, viršutiniame namo aukšte, sėdėdama ant palangės Sofi žvelgė žemyn, į Eliziejaus laukus. Plati, medžiais apaugusi gatvė blizgėjo nuo lietaus ir švytėjo nuo automobilių ir autobusų žibintų gintarine, raudona ir balta šviesomis. Mergina pažiūrėjo į laikrodį: beveik antra valanda ryto, tuojau išauš sekmadienis. Keista, bet automobilių pilna gatvė. San Fransiske po vidurnakčio gatvės jau būtų ištuštėjusios.

Skirtumas leido dar aiškiau suvokti, kad ji labai toli nuo namų. Būdama mažesnė išgyveno tokį laikotarpį, kai pati sau atrodė nusibodusi. Tada pabandė pakeisti išvaizdą, ieškojo stiliaus, mėgdžiojo draugę Elę, kuri keisdavo plaukų spalvą kas savaitę, o spintoje puikavosi paskutinės mados naujienos. Tada Sofi iš žurnalų surinko visą įmanomą medžiagą apie egzotiškus Europos miestus, kuriuose gimdavo mada: Londoną, Paryžių, Romą, Milaną, Berlyną. Mergina nusprendė, kad neseks mados, o kurs savo stilių. Tas laikotarpis truko gal mėnesį. Mada pasirodė per brangi, o jųdviejų su broliu iš tėvų gaunami pinigai buvo griežtai ribojami.

Vis dėlto noras aplankyti didžiuosius pasaulio miestus taip ir liko. Jiedu su Džošu netgi kalbėjosi, kad reikėtų prieš stojant į koledžą metus pakeliauti po Europą. O dabar štai — jiedu viename gražiausių pasaulio miestų, o ji visai nenori vaikštinėti ir gėrėtis. Trokšta vienintelio dalyko — tuojau pat grįžti į San Fransiską.

Bet kur ji grįžtų?

Nuo tos minties tapo šalta.

Nors Sofi šeima dažnai kraustydavosi iš vienos vietos į kitą, o dar dažniau keliaudavo, vos prieš dvi dienas mergina žinojo, ko tikėtis artimiausiu metu. Iki pat metų galo viskas buvo suplanuota — net smulkiausios detalės. Rudenį tėvai turėjo grįžti į San Fransisko universitetą dėstytojauti, o jiedu su Džošu — vėl eiti į mokyklą. Gruodžio mėnesį kaip ir kasmet visa šeima planavo vykti į Providensą, Rod Ailandą, kur jau kelis dešimtmečius tėtis prieš Kalėdas skaitydavo paskaitas Brauno universitete. Gruodžio dvidešimt pirmąją, per dvynių gimtadienį, juodu visada nusiveždavo į Niujorką apsipirkti, pasigėrėti kalėdinėmis girliandomis, eglute Rokfelerio centre ir pačiuožinėti. Visa šeima papietaudavo restorane Stoge Door Deli: sriuba su neraugintos tešlos paplotėliais, beveik vaikų galvos dydžio sumuštiniai ir didžiulė riekė moliūgų pyrago. Kalėdų išvakarėse šeima būtų keliavusi į tetos Kristinos namus Montoke, Long Ailande, kur vaikai ir praleistų atostogas bei sutiktų Naujuosius metus. Tokios tradicijos gyvavo maždaug dešimt metų.

O dabar?

Sofi giliai atsiduso. Dabar ji turi tokių galių ir moka visko tiek, kad net pačiai sunku suvokti. Jos galvoje pinasi prisiminimai, kurie yra ir tiesa, ir mitai, ir fantazijos. Atsivėrė tokios paslaptys, kurios leistų perrašyti istorijos knygas. Tačiau užvis labiausiai mergina norėjo kaip nors pasukti laiką atgal ir grįžti į tą ketvirtadienio rytą... kai užvirė visa ši košė. Kol dar nebuvo pasikeitęs pasaulis.

Sofi priglaudė kaktą prie šalto lango stiklo. Kas bus toliau? Ką jai reikės daryti? Ne tik dabar, bet ir vėliau? Brolis nebuvo apsisprendęs dėl būsimos profesijos, kasmet vis sugalvodavo ką nors naujo. Ketino tapti kompiuterinių žaidimų dizaineriu, programuotoju, futbolininku, gelbėtoju arba gaisrininku. O Sofi visada tvirtai žinojo, kuo norėtų būti. Pirmoje klasėje mokytoja kartais klausdavo: „Kuo norėtum būti užaugusi, Sofi?“ Jau tada žinojo atsakymą. Norėjo studijuoti archeologiją ir paleontologiją, kaip tėvai. Norėjo keliauti aplinkui pasaulį ir ieškoti senovės pėdsakų, gal net padaryti kokį atradimą, kuris pakeistų supratimą apie istoriją. Tačiau dabar tai jau neįmanoma. Per vieną naktį mergina suprato, kad archeologija, istorija, geografija ir gamtos mokslai — beverčiai... Na, jei ne beverčiai, tai paprasčiausiai klaidingi.

Staiga merginą užplūdo jausmai — net pati nustebo. Pajuto, kaip kutena ir spaudžia gerklę, skruostais ima riedėti ašaros. Prispaudusi abu delnus prie veido, nusibraukė ašaras.

— Bar bar bar, — merginą išgąsdino Džošo balsas. Sofi atsisuko į brolį. Šis stovėjo prie durų su akmeniniu kardu vienoje rankoje, o kitoje spaudė nešiojamąjį kompiuterį. — Ar galiu užeiti?

— Anksčiau niekada neklausdavai, — nusišypsojo mergina.

Džošas žengė į kambarį ir atsisėdo ant didžiulės lovos krašto.

Atsargiai padėjo Klarentą ant žemės prie kojų, o kompiuterį pasiguldė ant kelių.

— Labai daug kas pasikeitė, — tyliai pasakė neramiai išplėtęs mėlynas akis.

— Kaip tik mąsčiau tą patį, — sutiko sesuo. — Bent jau tai nepasikeitė. — Dvyniai dažnai pagaudavo save galvojant apie tą patį tuo pačiu metu. Pažinojo vienas kitą taip gerai, kad galėjo pabaigti mintis. — Ką tik galvojau, kad būtų nuostabu, jei galėtume pasukti laiką atgal, kol dar nebuvo visa tai prasidėję.

— Kodėl?

— Tada man nereikėtų būti tokia... mes nebūtume tokie skirtingi.

Džošas pažvelgė seseriai į veidą, šiek tiek pakreipė galvą.

— Ar tu atsisakytum? — labai atsargiai paklausė. — Ar atsisakytum galios, išminties?

— Nė nesusimąstyčiau, — tuojau pat patikino sesuo. — Man nepatinka tai, kas nutiko. Niekada šito nenorėjau, — balsas keistai užkimo, tačiau mergina kalbėjo toliau: — Norėčiau būti paprasta, Džošai. Noriu vėl tapti žmogumi. Noriu būti tokia, kaip tu.

Džošas žvelgė žemyn. Atidaręs kompiuterio dangtį susikaupęs bandė jį įjungti.

— O tu... nenorėtum, tiesa? — savaip suprato tylą Sofi. — Tu nori būti galingas, nori mokėti keisti aurą ir valdyti gaivalus. Nori?

Džošas delsė atsakyti.

— Manau... kad tai... būtų įdomu, — pagaliau išlemeno žiūrėdamas į kompiuterio ekraną. Paskui pakėlė akis. Jose atsispindėjo kompiuterio ekrane atsiradusi slaptažodžio prašanti lentelė. — Taip, norėčiau būti galingas, — pripažino.

Sofi žiojosi kažką sakyti, paaiškinti broliui, kad jis pats nesupranta, apie ką kalba, atskleisti jam, kokia prasta laukia savijauta ir kaip jai buvo baisu. Tačiau nieko nepasakiusi užsičiaupė. Ginčytis neturėjo jokio noro, o kol Džošas pats visko nepatirs — niekada nesupras.

— Iš kur gavai kompiuterį? — paklausė bandydama pakeisti temą, kai paleisdamas programas kompiuteris pyptelėjo.

— Frensis davė, — atsakė Džošas. — Tu buvai be sąmonės, kai Di nužudė Igdrasilą. Jis nudūrė medį Ekskaliburu — Pasaulio medis virto ledu ir sudužo kaip stiklinis. Mano piniginė, telefonas, kompiuteris ir iPodas buvo medyje, — piktai burbėjo vaikinas. — Viskas dingo. Net visos mūsų nuotraukos.

— Tai grafas paprasčiausiai davė tau kompiuterį?

Džošas linktelėjo.

— Davė. Tiesiog reikalavo, kad paimčiau. Turbūt šiandien dovanų diena. — Blyški šviesa nuo kompiuterio ekrano apšvietė vaikino veidą iš apačios. Atrodė šiek tiek bauginančiai. — Jis pats dabar naudojasi tik Macais, kuriuose geresnė muzikos programinė įranga, o personalinių kompiuterių nebenaudoja. Ištraukė šitą iš po stalo darbo kambaryje, viršuje, — neatitraukdamas akių nuo ekrano kalbėjo Džošas. Greitai žvilgtelėjo į seserį. — Tikrai, teisybę sakau, — patikino, jos tylėjimą supratęs kaip abejonę.

Sofi nusisuko. Ji žinojo, kad brolis sako tiesą ir raganos išmintis čia buvo niekuo dėta. Ji visuomet žinojo, kada Džošas meluoja, nors, kad ir kaip tai būtų keista, jis niekada nesuprasdavo, kai meluodavo ji. Na, ji taip ir nesielgdavo dažnai, tik tada, kai manė, kad taip bus geriau pačiam broliui.

— Ką dabar darai? — paklausė jo.

— Tikrinu paštą, — šyptelėjo vaikinas. — Gyvenimas tęsiasi... — pradėjo mintį.

— ...laiškai vis dar eina, — šypsodamasi pabaigė Sofi. Tai buvo vienas mėgstamiausių Džošo posakių. Dažniausiai vesdavo merginą iš proto.

— Daugybė, — murmėjo vaikinas. — Aštuoniasdešimt Gmail, šešiasdešimt Yahoo, dvidešimt AOL ir trys FastMail...

— Niekada nesuprasiu, kam tau tiek elektroninio pašto adresų, — pasakė Sofi. Pritraukusi kelius prie krūtinės, apglėbė rankomis blauzdas ir pasidėjo smakrą ant kelių. Buvo taip gera paprasčiausiai kalbėtis su broliu — tai priminė merginai, kaip viskas turėtų būti... ir kaip viskas buvo iki ketvirtadienio popietės, jei jau tiksliai, tai iki penkiolikos minučių po dviejų. Sofi prisiminė laiką — tada kaip tik kalbėjosi telefonu su Niujorke gyvenančia drauge Ele ir pastebėjo prie knygyno sustojantį ilgą juodą automobilį. Pasižiūrėjo į laikrodį iš mašinos išlipant vyrui, kurį dabar jau žinojo kaip vadinti — daktaru Džonu Di.

Džošas pakėlė galvą:

— Gavome du laiškus nuo mamos ir vieną nuo tėčio.

— Perskaityk. Pradėk nuo seniausio.

— Gerai. Pirmasis išsiųstas penktadienį, birželio pirmą dieną. Tikiuosi, kad gerai elgiatės. Kaip gyvuoja ponia Fleming? Ar jau visiškai pasveiko? Sumišęs Džošas susiraukė.

Sofi atsiduso:

— Prisimeni? Pasakėme mamai, kad knygynas uždarytas, nes Perenelė pasijuto blogai, — papurtė galvą. — Skaityk toliau!

— Juk tiek visko įvyko, — teisinosi Džošas. — Negaliu visko prisiminti. Be to, tai tavo darbas.

— Mes tada pasakėme, kad Nikolas ir Perenelė pakvietė mus praleisti kurį laiką namelyje dykumoje.

— Tai, — Džošas pasižiūrėjo į seserį laikydamas pirštus virš klaviatūros, — ką parašyti mamai?

— Parašyk, kad viskas puikiai ir Perenelė jaučiasi žymiai geriau. Tik reikia nepamiršti paprašyti Niko ir Perės, kad jiems paskambintų, — priminė broliui.

— Ačiū, — sumurmėjo brolis, spausdamas trynimo klavišą ir rašydamas Perė vietoje Perenelė. Jam rašant pirštai taip ir lakstė klaviatūra. — Gerai, kitas laiškas, — skaitė toliau, — ir vėl nuo mamos, rašytas vakar. Bandžiau skambinti, bet nukreipia tiesiai į balso paštą. Ar viskas gerai? Skambino teta Agnesnė. Sakė, kad negrįžote namo pasiimti drabužių ir daiktų. Parašyk telefoną, kuriuo galėtume paskambinti. Mes jaudinomės, — Džošas sužiuro į seserį. — Tai ką dabar jai pasakysime?

Sofi prikando apatinę lūpą ir ėmė balsu svarstyti:

— Turėtume pasakyti, kad... — kurį laiką patylėjo, — pasakyti, kad turėjome daiktus pasiėmę iš anksto, į darbą. Ji žino, kad turime persirengti. Tai ne melas. Nemėgstu meluoti mamai.

— Jau, parašiau, — pasakė Džošas skubiai spaudydamas klaviatūrą. Abu dvyniai laikė drabužius kambarėlyje šalia knygų parduotuvės, kad retkarčiais norėdami vakare išeiti į kiną arba pasivaikščioti po Embarkadero uostą, turėtų kuo persirengti.

— Dar parašyk, kad čia nėra telefonų... nėra ryšio. Tik neaiškink, kur tas čia, — šypsodamasi pridūrė Sofi.

Džošas pasipiktino:

— Nori pasakyti, kad neturime mobiliųjų telefonų...

— Saviškį turiu, tik baterija išsikrovusi. Parašyk mamai, kad paskambinsime, kai tik atsirasime ryšio zonoje.

Džošas toliau spaudinėjo kompiuterio klaviatūrą. Paskui pirštas pakibo virš klavišo Enter. — Ar viskas?

— Siųsk.

Džošas paspaudė klavišą.

— Jau, išsiųsta.

— O dar sakei, kad yra laiškas nuo tėčio? — pasiteiravo mergina.

— Tai man, — Džošas atidarė laišką, greitai permetė akimis ir plačiai nusišypsojo. — Atsiuntė nuotrauką — ryklio danties fosilija. Pats rado. Visai gerai atrodo. Ir dar rado naujų koprolitų mano kolekcijai.

— Koprolitai... — pasišlykštėjusi nusipurtė Sofi. — Suakmenėję kakučiai. Nejau negalėtum rinkti pašto ženklų arba monetų, kaip ir visi normalūs žmonės? Tai visiška beprotybė.

— Beprotybė? — staiga įsižeidė Džošas. — Beprotybė! Nori, pasakysiu tau, kas yra beprotybė: mes sėdime name kartu su dviejų tūkstančių metų amžiaus vegetare vampyre, nemirtinguoju alchemiku, dar vienu nemirtinguoju muzikantu, ugnies magijos specialistu ir prancūzų didvyre, kuri turėjo numirti dar viduramžiais, maždaug penkioliktame amžiuje, — koja paspyrė ant grindų gulintį kardą, — ir nepamirškime dar kardo, kuriuo buvo nužudytas karalius Artūras. — Kalbant Džošo balsas kilo, kol vaikinas staiga nutilo, drebėdamas giliai atsikvėpė ir pamėgino nusiraminti. Paskui nusišypsojo. — Palyginus su visu šituo, manau, kad išmatų fosilijų rinkimas čia atrodytų mažiausiai beprotiškas!

Brolis nusišypsojo, paskui ėmė vaipytis ir Sofi nesusilaikiusi nusijuokė, o po akimirkos ėmė kvatotis abu. Džošas tiek kikeno, kad pradėjo žagsėti, o nuo to atrodė tik dar juokingiau. Kvatojo, kol skruostais ėmė ristis ašaros ir paskaudo pilvus.

— Oi, nustok, — dejavo Džošas. Vėl žagtelėjo ir vaikai prapliupo nesulaikomu juoku.

Reikėjo nemenkų valios pastangų, kad nustotų, tačiau pirmą kartą po Sofi galių sužadinimo Džošas vėl pasijuto seseriai artimas. Šitaip juokdavosi kasdien. Ketvirtadienio ryte pakeliui į darbą jiedu paskutinį kartą kvatojo pamatę didžiulio dalmatino traukiamą liesą vyruką su ratukinėmis pačiūžomis ir trumpikėmis. Reikia tiktai vis surasti, iš ko kartu pasijuokti... Deja, per šias kelias dienas nepasitaikė labai daug tokių dalykų.

Sofi surimtėjo ir nusisuko į langą. Stikle matė brolio atvaizdą ir prieš prabildama laukė, kol jis vėl pažiūrės į kompiuterio ekraną.

— Stebiuosi, kad labai neprieštaravai, kai Nikolas pasiūlė Frensiui išmokyti mane Ugnies magijos.

Džošas pakėlė akis nuo kompiuterio ir pažvelgė į sesers atvaizdą lange.

— Argi tai būtų ką nors pakeitę, jei ir būčiau prieštaravęs? — rimtai paklausė.

Sesuo akimirką pagalvojo.

— Ne, manau, kad ne, — pripažino ji.

— Ir aš taip nemaniau. Tau teks tai padaryti.

Sofi atsisuko ir pažvelgė tiesiai į brolį.

— Turiu. Privalau, nes man reikia.

— Žinau, — tarstelėjo Džošas. — Dabar tai suprantu.

Nustebusi Sofi net sumirksėjo.

— Tu supranti?

Džošas uždarė nešiojamąjį kompiuterį, numetė jį ant lovos. Pačiupęs kardą pasiguldė ant kelių, perbraukė per lygų paviršių. Akmuo buvo šiltas.

— Aš... buvau piktas, išsigandęs... Ne, netgi daugiau nei išsigandęs — siaubingai bijojau, kai Flamelis ir Hekatė sužadino tavo galias. Jis nieko nepasakojo apie pavojus. Netgi nesakė, kad tu galėjai numirti arba likti be sąmonės, komoje. Niekada jam šito neatleisiu.

— Jis buvo beveik įsitikinęs, kad nieko nenutiks...

— Beveik įsitikinęs, tai dar ne visiškai tikras.

Sofi linktelėjo nedrįsdama prasižioti.

— O paskui, kai Endoro ragana perdavė tau savo išmintį, vėl išsigandau. Tik tąkart jau bijojau nebe dėl tavęs... bijojau tavęs, — tyliai prisipažino.

— Džošai, kaip gali šitaip kalbėti? — nuoširdžiai nustebusi piktinosi Sofi. — Aš juk tavo dvynė sesuo.

Brolio veido išraiška privertė nutilti.

— Tu nematei to, ką aš mačiau, — ėmė karštai aiškinti Džošas. — Mačiau tave stovinčią šalia tos deivės su katės galva. Mačiau, kaip tavo lūpos juda, tačiau žodžiai skambėjo visai kitaip, nei tariami lūpų. Pažvelgusi į mane, nė nepažinai. Nežinau, kuo tada buvai tapusi, bet tikrai ne mano dvyne seserimi. Tu buvai kaip apsėsta.

Sofi sumirksėjo, didžiulės ašaros nusirito skruostais. Iš to, ką pasakojo brolis, labai mažai ką teprisiminė, tik kažkokias sapnų nuotrupas.

— O paskui Ohajyje žiūrėjau, kaip tu sukeli uraganą... Šiandien — vakar — mačiau, kaip iš nieko padarai rūką.

— Aš ir pati nesuprantu, kaip padarau tuos dalykus, — sumurmėjo mergina.

— Žinau, Sofi. Žinau... — atsistojęs Džošas priėjo prie lango. Nužvelgė Paryžiaus namų stogus. — Dabar suprantu. Daug mąsčiau apie tai. Tavo galias sužadino, bet valdyti jas yra tik vienas būdas — mokytis. Tik taip būsi saugi. Dabar tavo galios tiek pat pavojingos tau pačiai, kiek it mūsų priešams. Žana d’Ark tau šiandien padėjo, tiesa?

— Taip, labai. Daugiau nebegirdžiu balsų. Tai didžiulė pagalba. Bet yra ir dar kažkas, taip? — paklausė Sofi.

Džošas pasukiojo kardą — sutemose jo ašmenys blizgėjo beveik juodai, o nedideli kristalų intarpai žibėjo kaip žvaigždutės.

— Neturime nė menkiausio supratimo, į ką įsipainiojome ir koks pavojus gresia... tikras pavojus. Mums tik penkiolika — neturėtume galvoti apie tai, kad būsime nužudyti... ar suvalgyti... ar dar blogiau! — Mostelėjo į duris: — Nepasitikiu jais. Vienintelis žmogus, kuriuo galiu pasitikėti, tai tu... tikroji tu.

— Bet, Džošai, — labai švelniai prabilo Sofi, — aš jais pasitikiu. Tai geri žmonės. Skati kovoja už žmonių gerovę jau du tūkstančius metų. O Žana irgi mielas žmogus...

— Ir Flamelis, kuris slėpė Kodeksą šimtus metų, — greitai išpoškino Džošas. Palietė krūtinę ir Sofi išgirdo Nikolo duotame maišelyje sušlamant knygos lapus. — Šioje knygoje yra receptai, kurie gali padėti paversti planetą rojumi, išgydyti visas ligas. — Pamatęs sesers akyse abejones, neatlyžo, įtikinėjo toliau: — Nagi, pati žinai, kad tai tiesa.

— Raganos prisiminimai man sako dar ir tai, kad toje knygoje aprašomi pasaulio sunaikinimo būdai.

Džošas skubiai papurtė galvą:

— Manau, kad matai tai, ką jie norėtų, jog matytum.

Sofi parodė į kardą:

— Tai kodėl tada Flamelis davė tau kardą ir Kodekso lapus? — pergalingai rėžė Sofi.

— Manau, kad... žinau, jog jie mumis naudojasi. Tik dar nesupratau, kokiu tikslu. Bet vis tiek išsiaiškinsiu, — pamatęs, kad sesuo purto galvą, skubiai pridūrė: — Mums vis tiek prireiks tavo galių, kad abu liktume saugūs.

Sofi paėmė broliui už rankos ir spustelėjo:

— Žinai, kad niekada neleisčiau niekam tavęs skriausti.

— Žinau, — labai rimtai atsakė Džošas. — Bent jau tyčia, tikrai ne. O kas būtų, jei kas nors pasinaudos tavimi kaip tada Šešėlių karalystėje?

Sofi linktelėjo:

— Tada visiškai nekontroliavau savęs, — pripažino. — Tada viskas atrodė kaip sapne, lyg stebėčiau save iš šono.

— Mano futbolo treneris sako, kad norint kontroliuoti padėtį, reikia pačiam tapti padėties šeimininku. Jei išmoksi valdyti aurą ir sužinosi daugiau magijos paslapčių, — kalbėjo Džosas, — daugiau niekas nebegalės užvaldyti tavęs. Tu būsi neįtikėtinai galinga.. Ir dar, kol kas, kol mano galios nesužadintos, galiu išmokti naudotis šiuo kardu, — pasukęs rankoje norėjo pamojuoti, bet kardas slystelėjo į šoną ir išrėžė gilų rėžį sienoje. — Oi...

— Džošai!

— Ką? Beveik nepastebimas, — patrynė rankove įbrėžimą. Dažai ir tinkas nubyrėjo ir atidengė po jais esančią mūrinę sieną.

— Tik dar labiau sugadinai. Ir, man atrodo, nuo kardo atskilo gabaliukas.

Tačiau kai Džošas iškėlė ginklą prieš šviesą, ant ašmenų nebuvo likę nė žymės.

Sofi lėtai linktelėjo:

— Vis tiek manau, netgi žinau, kad tu klysti dėl Flamelio ir kitų.

— Sofi, turi pasitikėti manimi.

— Pasitikiu. Bet nepamiršk, kad ragana taip pat pažįsta šiuos žmones ir pasitiki jais.

— Sofi, — visai sunerimęs priešinosi Džošas, — mes visiškai nieko nežinome apie raganą.

— O, Džošai, aš apie ją žinau viską, — jausmingai sušuko Sofi rodydama į smilkinį pirštu, — labai norėčiau nežinoti. Visas jos gyvenimas, tūkstančiai metų, yra štai čia.

Džošas žiojosi kažką pasakyti, bet pakėlusi ranką sesuo jį nutildė:

— Štai ką padarysiu: mokysiuosi iš Sen Žermeno. Išmoksiu visko, ko tik jis gali mane išmokyti.

— Ir tuo pačiu metu stebėk jį. Pabandyk išsiaiškinti, ką jiedu su Flameliu rezga.

Sofi nekreipė dėmesio į jo žodžius.

— Galbūt kai kitą kartą mus užpuls, galėsime apsiginti patys, — mergina nužvelgė Paryžiaus stogus. — Čia bent jau esame saugūs.

— Bet ar ilgai? — suabejojo brolis.

DVIDEŠIMT KETVIRTAS SKYRIUS

Išjungęs šviesą daktaras Džonas Di žengė iš didžiulio miegamojo į balkoną ir pasirėmęs į metalinius turėklus nužvelgė Paryžių. Po lietaus oras buvo drėgnas ir vėsus, šiek tiek kuteno nosį rūgštus Senos upės kvapas ir išmetamos mašinų dujos.

Nekentė Paryžiaus.

Šitaip buvo ne visada. Kažkada šis miestas jam atrodė mieliausias visoje Europoje, sukeldavo tik pačius nuostabiausius, ypatingus prisiminimus. Šiaip ar taip, šiame mieste jis tapo nemirtingas. Giliame Bastilijos požemyje, kalėjime, varnų valdovė pristatė jį vyresniajam, kuris užtikrino Džonui amžiną gyvenimą mainais į besąlygišką paklusnumą.

Daktaras Džonas Di dirbo vyresniesiems: šnipinėjo, įvykdė daug pavojingų misijų nesuskaičiuojamose Šešėlių karalystėse. Kovėsi su ištisomis numirėlių ir zombių armijomis, apleistose dykynėse persekiojo pabaisas ir pavogė ne vieną labai vertingą magišką daiktą, tarnavusį dešimtims civilizacijų. Laikui bėgant Di tapo tamsos vyresniųjų numylėtiniu — niekas negalėjo Džono sustabdyti, joks įpareigojimas jam nebuvo per sunkus... išskyrus šį reikalą su Flameliu. Anglų magui nepavyko sugauti Nikolo ir Perenelės. Šitame mieste jie vis išsprūsdavo Di iš rankų.

Tai Džonui priminė vieną didžiausių jau seniai besitęsiančio gyvenimo paslapčių: kaip Flameliui pavyksta nuo jo pabėgti?

Juk Džonui paklūsta ištisos žmonių ir įvairiausių padarų armijos: gali pasikviesti į pagalbą sklandančius ore paukščius, bėgiojančius žeme žiurkes, kates ir šunis. Jo klauso netgi pačios baisiausios mituose minimos būtybės. Tačiau daugiau nei keturis šimtus metų Flameliui pavyksta slapstytis: iš pradžių — Paryžiuje, paskui pabėgti per Europą į Ameriką. Visur Nikolas jį aplenkdavo vos vienu žingsniu, dažnai išvykdamas iš miesto iki Džono Di pasirodymo likus vos kelioms valandoms. Atrodė, lyg kas juodu su Perenele perspėtų. Bet, žinoma, kad tai neįmanoma. Magas niekam nepasakodavo apie savo planus.

Di išgirdo, kaip už nugaros kambaryje atsidarydamos ir vėl užsidarydamos trinkteli durys. Šnervės suvirpėjo — pridusęs gyvatės tvaikas.

— Labas vakaras, Nikolai, — nė neatsisukdamas pasisveikino Di.

— Sveikas atvykęs į Paryžių, — Nikolas Makiavelis kalbėjo lotyniškai, itališku akcentu. — Tikiuosi, kad kelionė lėktuvu buvo maloni ir kambarys tau patinka?

Makiavelis suorganizavo Di sutikimą oro uoste ir su policija lydėjo per visą miestą iki pat didžiulio viešbučio Place du Canada.

— Kur jie? — grubiai paklausė Di, nekreipdamas dėmesio į šeimininko klausimus. Matyt, norėjo parodyti, kas čia viršesnis. Gal jis keliais metais ir jaunesnis už italą, tačiau teks paklusti.

Išėjęs iš kambario, Makiavelis sustojo balkone šalia Di. Nenorėdamas suglamžyti kostiumo į metalinius turėklus, atsirėmė į sunertas už nugaros rankas. Aukštas, elegantiškas, švariai nusiskutęs italas trumpai kirptais plaukais buvo visiška priešingybė mažam aštrių bruožų vyrui smailia barzda ir žilais, nugaroje surištais į uodegėlę plaukais.

— Jie vis dar Sen Žermeno namuose. Visai neseniai ten nuėjo ir Flamelis.

Džonas Di pašnairavo į Makiavelį!

— Stebiuosi, kad nepabandei jų sugauti pats, — klastingai pastebėjo.

Makiavelis nužvelgė šiuo metu jam pavaldų miestą:

— O, pamaniau, kad reikėtų palikti užbaigti reikalą tau, — ramiai atšovė.

— Nori pasakyti, kad tau buvo liepta palikti viską man? — neatstojo Di.

Makiavelis patylėjo.

— Ar Sen Žermeno namai apsupti iš visų pusių?

— Taip, visiškai.

— O namuose tik penki žmonės? Jokių tarnų, jokių sargybinių?

— Alchemikas, Sen Žermenas, dvyniai ir Šešėlė.

— Skati pridarys problemų, — sumurmėjo Di.

— Galiu pasiūlyti sprendimą, — atsargiai pasiūlė Makiavelis. Palaukė, kol magas atsisuko, pilkos akys, atspindėdamos gatvės žibintų šviesas, sušvytėjo oranžine spalva. — Pasiunčiau pakviesti dyses, aršiausias Skati priešes. Trys jau ką tik atvyko.

Plonas Di lūpas iškreipė retai pasirodanti šypsenėlė. Žengęs žingsnį toliau nuo Makiavelio, vos pastebimai nusilenkė:

— Valkirijos — tikrai puikus pasirinkimas.

— Esame toje pačioje pusėje, — linktelėjo ir Makiavelis. — Tarnaujame tiems patiems šeimininkams.

Magas jau ketino grįžti į kambarį, bet sustojęs pažiūrėjo į Makiavelį. Kambaryje padvelkė supuvusiais kiaušiniais ir siera.

— Tu net neįsivaizduoji, kam aš tarnauju, — pasakė.

Dagonas plačiai atidarė aukštas dvivėres duris ir pasitraukė atgal. Į puošnią, knygų pilną biblioteką pasveikinti atvykėlių skubiai įžingsniavo Nikolas Makiavelis ir daktaras Džonas Di.

Bibliotekoje jau laukė trys jaunos merginos.

Iš pirmo žvilgsnio atrodė tokios panašios, kad galima buvo pagalvoti, jog kartu gimusios seserys trynės. Aukštos, lieknos, šviesiais iki pečių plaukais, buvo apsirengusios juodais marškinėliais, minkštos odos striukėmis ir mėlynais džinsais, sukimštais į aulinius batus. Veidai atrodė labai kampuoti: atsikišę skruostikauliai, giliai įsodintos akys, atsikišę smakrai. Atskirti merginas padėjo tik jų akys. Jos buvo skirtingų atspalvių — nuo blyškaus safyro mėlynumo iki tamsios, beveik violetinės mėlynos spalvos. Visos trys atrodė maždaug šešiolikos ar septyniolikos metų, tačiau iš tiesų joms buvo daugiau metų nei daugumai žemės civilizacijų.

Tai buvo dysės.

Makiavelis žengė į vidurį kambario ir nužvelgė visas atvykėles paeiliui. Viena sėdėjo prie fortepijono, kita drybsojo ant sofos, o atsirėmusi į langą trečioji žiūrėjo į tamsią naktį. Šioji rankose laikė neatverstą knygą odiniais viršeliais. Di prisiartinus, visų galvos pasisuko ir magas pastebėjo, kad deivių nagų lakas priderintas prie akių spalvos.

— Ačiū, kad atvykote, — prabilo lotyniškai, kalba, kurią, kaip ir graikų, mokėjo dauguma vyresniųjų.

Merginos sužiuro į jį tarsi nieko nesupratusios.

Makiavelis dirstelėjo į Dagoną, kuris įžengęs į kambarį uždarė paskui save duris. Nusiėmęs akinius ir visiems rodydamas išvirtusias akis, pradėjo skubiai berti žodžius tokia kalba, kurios neįveiktų jokio žmogaus lūpos ir liežuvis.

Merginos į jį nekreipė jokio dėmesio.

Daktaras Džonas Di dramatiškai atsiduso. Klestelėjo į odinį krėslą aukšta atkalte ir stipriai sunėrė rankas — net pirštai sutraškėjo.

— Gana nesąmonių, — angliškai pareiškė. — Esate čia dėl Skati. Noritejosarne?

Sėdėjusi prie fortepijono mergina pažvelgė į Di. Net ir pastebėjęs, kad galva pakreipta neįmanomu kampu, magas nė nekrustelėjo.

— Kur ji? — puikiausia anglų kalba paklausė deivė.

— Netoliese, — lėtai vaikštinėdamas po kambarį atsakė Makiavelis.

Visos trys, sukiodamos galvas tarsi pelėdos paskui pelę, dabar nukreipė dėmesį į jį.

— Ką ji veikia?

— Gina alchemiką Flamelį, Sen Žermeną ir du žmones, — atsakė Makiavelis. — Mums reikia tiktai žmonių ir Flamelio. Skati — jūsų. — Kiek patylėjęs pridūrė: — Galite pasiimt ir Sen Žermeną, jei tik norite. Mums iš jo jokios naudos.

— Šešėlė. Mums reikia tik Šešėlės, — pareiškė prie fortepijono sėdėjusi mergina. Jos pirštai mėlynais nagais bėgiojo klavišais, sklido nuostabūs, švelnūs muzikos garsai.

Makiavelis priėjo prie šone stovinčio stalelio ir iš aukšto sidabrinio kavinuko įsipylė kavos. Pažiūrėjęs į Di, paskui į kavinuką, klausiamai kilstelėjo antakius. Magas papurtė galvą.

— Turėtumėt žinoti, kad Skati vis dar labai galinga, — kalbėjo Makiavelis žiūrėdamas į prie fortepijono sėdinčią merginą. Jos mėlynų akių lėliukės buvo siauros ir horizontalios. — Vakar ryte ji viena ištaškė visą būrį puikiausiai apmokytų policininkų.

— Žmonių, — piktai tėškė dysė. — Joks žmogus neatsilaikys prieš Šešėlę.

— Bet mes — ne žmonės, — atsiliepė prie lango stovėjusi deivė.

— Mes dysės, — pridėjo trečioji, sėdinti priešais Di. — Skydo merginos, žuvusiųjų parinkėjos, kovotojos...

— Taip, taip, žinau, — nekantriai nutraukė ją Di. — Žinome, kas jūs tokios — valkirijos. Turbūt geriausios kovotojos, kokias tik regėjo pasaulis, bent jau taip pačios sakotės. Tik norėtume žinoti, ar pajėgsite nugalėti Skati.

Dysė tamsiai mėlynomis akimis grakščiai pašoko nuo fortepijono. Nužingsniavusi per kilimą sustojo prie DL Seserys taip pat staiga išdygo jai prie šono. Kambaryje staiga tapo šalta.

— Mus erzindamas stipriai klystate, daktare Di, — perspėjo viena deivė.

Džonas atsiduso.

— Ar galite nugalėti Šešėlę? — dar kartą paklausė. — Nes jei negalite, tai esu tikras, kad atsiras kitų, kurie džiaugsis gavę progą bent pamėginti. — Paėmęs telefoną tęsė toliau: — Galėčiau paskambinti amazonėms, samurajams ir karžygiams.

Kalbant Di, kambaryje darėsi vis šalčiau. Daktarui iš burnos vertėsi garo kamuoliai, barzda ir antakiai apšarmojo.

— Baikit tuos pokštus! — Di spragtelėjo pirštais ir jo aura blykstelėjo ryškiai geltona spalva. Kambaryje tapo šilčiau, paskui net karšta ir stipriai padvokė supuvusiais kiaušiniais.

— Nėra jokio reikalo kviesti tuos menkystas, dysės nudės Šešėlę, — pareiškė Di dešinėje stovinti mergina.

— Kaip? — atšovė Di.

— Mes turime tai, ko kiti kovotojai neturi.

— Kalbi mįslėmis, — nepatenkintas irzo Di.

— Paaiškink jam, — paprašė Makiavelis.

Dysė blyškiausiomis akimis pasuko galvą į jį, paskui sužiuro į Džoną Di. Visai prieš pat veidą blykstelėjo ilgi deivės pirštai.

— Tai tu sunaikinai Pasaulio medį ir išlaisvinai seniausią jo šaknyse kalėjusį padarą.

Di sumirgėjo akyse ir ėmė traukyti lūpų kampučius:

— Nidghogą? — sužiuro į Makiavelį. — Žinojai apie tai?

Makiavelis linktelėjo.

— Žinoma.

Dysė tamsiomis akimis žengė prie pat Di ir pažvelgė jam tiesiai į akis.

— Taip, tu išlaisvinai Nidhogą, mintantį lavonais, — vis dar pasilenkusi virš Di, pasuko galvą į Makiavelį. Seserys lygiai taip pat sekiojo jos judesius. — Tik parodyk mums, kur slepiasi Skati ir kiti. Galite mus palikti, susitvarkysime. Nidhogas su mumis, vadinasi, Šešėlė pasmerkta.

— Ar galite valdyti tą padarą? — pasmalsavo Makiavelis.

— Kai suės Skati — pirmiausia jos prisiminimus, paskui — mėsą ir kaulus — jam reikės numigti. Po tokios puotos kaip Skati, gali būti, kad parps kelis šimtmečius. Spėsime jį vėl sugauti.

Nikolas Makiavelis linktelėjo:

— Dar neaptarėme jūsų užmokesčio.

Trys dysės susižvalgė ir net Makiavelis, gyvenime matęs ne tokių siaubų, pašiurpo nuo jų veidų išraiškos.

— Nereikia jokio užmokesčio, — pasakė deivė tamsiausiomis akimis. — Mes padarysime tai, nes norime sugrąžinti savo klanui garbę ir atkeršyti už šeimą. Šešėlė Skati sunaikino daug mūsų seserų.

Makiavelis linktelėjo:

— Suprantu. Kada pulsite?

— Auštant.

— Kodėl ne dabar? — puolė Di.

— Mes prieblandos padarai. Tuo metu, kai jau ne naktis ir dar ne diena, mes esame stipriausios, — paaiškino viena deivių.

— Tada esame nenugalimos, — pridėjo kita.

DVIDEŠIMT PENKTAS SKYRIUS

— Spėju, kad vis dar gyvenu Amerikos laiku, — pasiguodė Džosas.

— Kodėl? — paklausė Skati. Jie stovėjo gerai įrengtoje sporto salėje Sen Žermeno namų rūsyje. Viena siena buvo visa veidrodinė. Joje atsispindėjo jaunuolis, vampyre ir naujausi treniruokliai.

Džošas dirstelėjo į laikrodį ant sienos.

— Dabar trečia valanda ryto. Turėčiau jaustis pervargęs, o esu visiškai žvalus. Tikriausiai todėl, kad namuose dabar būtų tik šešta valanda vakaro.

Skati linktelėjo galva.

— Tai viena priežasčių. Kita gali būti tai, kad esi šalia tokių žmonių, kaip Nikolas, Sen Žermenas ir ypatingai tavo sesuo su Žana. Nors tavo galios dar nesužadintos, esi draugijoje, kurioje susibūrusios pačios galingiausios planetos auros. Tavo aura taip pat truputį „pasikrauna“, tai ir suteikia jėgų. Tiktai tai, kad nesijauti pavargęs, dar nereiškia, kad tau nereikia pailsėti, — pridūrė Skati. — Ir dar — gerk daug vandens. Aura sudegina daug skysčių. Reikia išlaikyti jų kiekį.

Durys atsivėrė ir į salę įžengė Žana. Skati vilkėjo juodai, o Žana — baltus ilgarankovius marškinėlius, laisvas baltas kelnes ir baltus sportinius batus. Visgi panašumas su Skati buvo — ji taip pat turėjo kardą.

— Pagalvojau, kad gal jums reikia padėjėjo, — beveik droviai pasisiūlė.

— Maniau, kad nuėjai miegoti, — pasakė Skati.

— Pastaruoju metu mažai miegu. O kai pavyksta užmigti, miegu labai neramiai. Sapnuoju ugnį, —liūdnai nusišypsojo. — Argi ne ironiška: esu ištekėjusi už ugnies valdovo, o man ramybės neduoda „ugniniai“ sapnai.

— O kur Frensis?

— Kabinete, dirba. Lindės tenai ilgiausiai. Net nebežinau, ar jis iš viso miega. Na, — kreipėsi į Džošą, — o kaip tau sekasi?

— Vis dar mokausi laikyti kardą, — sumurmėjo Vaikinas, lyg šiek tiek gėdydamasis. Buvo matęs filmuose ir manė, kad žino, kaip reikia kovoti šiuo ginklu. Niekada net neįsivaizdavo, kad netgi laikyti kardą yra šitaip sunku. Skati, bandydama išaiškinti vaikinui, kaip laikyti Klarentą ir judėti nepaleidžiant jo iš rankų, sugaišo beveik trisdešimt minučių. Mokyti jai nelabai sekėsi: kiekvieną kartą, kai Džošas pasukdavo sunkų kardą, jis išsprūsdavo iš rankų. Tose vietose, kur krito akmeninis kardas, lygiai nupoliruotos medinės grindys liko subraižytos ir išskaptuotos.

— Tai sunkiau, nei maniau, — galų gale pripažino vaikinas. — Jau net nebežinau, ar kada nors išmoksiu.

— Skati tikrai gali išmokyti kautis kardu, — užtikrintai pasakė Žana. — Ji ir mane išmokė. Paprasčiausią mergaitę iš kaimo pavertė kovotoja, — pasuko riešą ir jos kardas, vos ne tokio pat ūgio kaip moteris, sudejavęs beveik žmogaus balsu nubrėžė ore kreivę. Džošas pabandė padaryti taip pat ir Klarentas sukdamasis vėl išlėkė jam iš rankos, perskėlė giliausią plyšį grindyse ir liko virpėdamas styroti.

— Atsiprašau, — sumurmėjo Džošas.

— Pamiršk viską, ką maneisi žinąs apie kovas su kardais, — patarė Skati. Pažiūrėjo į Žaną. — Jis per daug prisižiūrėjęs televizijos. Galvoja, kad galima švaistytis kardu kaip lazda sporto varžybose.

Žana šyptelėjo. Apsukusi savo ilgąjį kardą rankena į priekį, padavė jį vaikinui.

— Paimk.

Džošas ištiesė dešinę ranką.

— Gal norėtum pabandyti abiem rankom, — pasiūlė smulkutė prancūzė.

Džošas nuleido pasiūlymą negirdomis. Pačiupęs kardo rankeną pabandė perimti jį iš moters. Nieko neišėjo, toks neįtikėtinai sunkus pasirodė ginklas.

— Matai, kodėl vis dar kapstomės su elementariais pagrindais? — pasakė Skati ir paėmusi iš Džošo pamėtėjo ginklą Žanai, kuri lengvai jį sugavo.

— Pradėkime nuo to, kaip reikia kardą laikyti, — stodama Džošui iš dešinės pasakė Žana. Skati atsistojo kairėje pusėje. — Žiūrėk tiesiai prieš save.

Džošas pažiūrėjo į veidrodį. Jiedu su Skati atsispindėjo aiškiai, o Žaną supo vos matoma sidabrinė migla. Sumirksėjo, stipriai užsimerkė, bet kai atsimerkė, migla vis tiek supo moterį.

— Tai mano aura, — paaiškino prancūzė nujausdama, ko vaikinas paklaus. — Žmogaus akiai ji beveik nematoma, bet kartais pasirodo nuotraukose ar veidrodyje.

— Tavo aura kaip Sofi, — pasakė Džošas.

Žana d’Ark papurtė galvą.

— Oi, ne. Visai ne kaip tavo sesers, — nustebino vaikiną sakydama. — Jos daug stipresnė.

Pakėlusi kardą, Žana apsuko jį taip, kad smaigalys radosi prie kojų, o abi rankas sudėjo ant rankenos buožės.

— Dabar daryk taip, kaip aš, tik lėtai, — laikė kardą ištiesta dešiniąja ranka. Džošui iš kairės stovinti Skati prieš save ištiesė abi rankas su trumpais kardais.

Pirštais sugniaužęs akmeninio kardo rankeną, Džošas pakėlė dešinę ranką. Netgi nespėjęs visiškai ištiesti pajuto, kaip nuo ginklo svorio įsitempusi ranka ima drebėti. Sukandęs dantis mėgino sulaikyti ranką.

— Per sunku, — galop aiktelėjo ir nuleidęs ginklą sukdamas ratu pamankštino petį — raumenys net degė. Jautėsi panašiai kaip po pirmosios futbolo treniruotės pasibaigus vasaros atostogoms.

— Pabandyk šitaip. Žiūrėk, kaip darau, — Žana parodė, kaip abiem rankom apimti kardo rankeną.

Abiem rankom išlaikyti kardą pasirodė daug lengviau. Pabandė dar kartą, tik jau viena ranka. Laikė ramiai gal trisdešimt sekundžių, paskui pats galiukas ėmė virpėti. Atsidusęs Džošas nuleido rankas.

— Galiu ir su viena, — sumurmėjo.

— Taip, tiktai reikia laiko, — praradusi kantrybę purkštelėjo Skati. — Kol kas išmokysiu tave kautis laikant kardą abiem rankom, rytietišku stiliumi.

Džošas linktelėjo:

— Gal taip bus lengviau.

Vaikinas kelis metus mokėsi taekvondo ir visą laiką norėjo išmokti kendo, japonų fechtavimo, bet tėvai, sakydami, kad per daug pavojinga, neleido.

— Jam reikia tiktai daugiau pasimokyti, — labai rimtai pareiškė Žana, pilkomis blizgančiomis akimis stebėdama Skati atvaizdą veidrodyje.

— Kiek pasimokyti? — paklausė Džošas.

— Bent trejus metus.

— Trejus metus? — giliai atsidusęs nusivalė į kelnes pirmiau vieną delną, paskui — kitą ir vėl čiupo kardo rankeną. Pažvelgęs į savo atvaizdą veidrodyje, ištiesė pirmyn abi rankas.

— Tikiuosi, Sofi sekasi geriau nei man, — sumurmėjo.

Grafas Sen Žermenas nusivedė Sofi į nediduką sodelį ant namo stogo. Vaizdas į Paryžių buvo pritrenkiantis, tad mergina pasilenkė per turėklus pasižvalgyti po Eliziejaus laukus. Automobilių pagaliau sumažėjo — pravažiuodavo vos vienas kitas, tad mieste buvo tylu ir ramu. Mergina giliai įkvėpė, oras buvo vėsus ir drėgnas. Nuo upės sklindantį rūgštoką kvapą užgožė prieskonių aromatas — ant viso stogo šen bei ten stovėjo ir kabojo vazonai su žolelėmis. Sofi apglėbė save, stipriai pasitrynė rankomis ir sudrebėjo.

— Šalta? — paklausė Sen Žermenas.

— Truputėlį, — atsakė mergina, nors pati nežinojo — šalta jai ar nervinasi. Žinojo, kad grafas atsivedė ją ant stogo mokyti Ugnies magijos.

— Po šios nakties tau niekada nebebus šalta, — pažadėjo Sen Žermenas. — Galėsi pereiti visą Antarktidą vilkėdama trumpikes ir marškinėlius, ir nieko nepajusi. — Nubraukęs ilgus plaukus nuo kaktos nusiskynė vieną lapą ir, pasidėjęs tarp delnų, patrynė. Aštrus mėtų kvapas pasklido ore. — Žana mėgsta gaminti. Auginasi visas prieskonines žoleles štai čia, — giliai traukdamas aromatą aiškino Sen Žermenas. — Yra gal dešimt skirtingų mėtų, raudonėlio, čiobrelių, šalavijų ir bazilikų rūšių. Ir dar, žinoma, levandų. Žanai labai patinka levandos — jos primena jaunystę.

— Kur judu su Žana susipažinote? Čia, Prancūzijoje?

— Galutinai susidraugavome čia, bet, nori tikėk, nori ne, pirmą kartą pamačiau ją Kalifornijoje. Tai buvo 1849 metais. Buvau išvykęs ieškoti aukso, o Žana dirbo misioniere, turėjo sriubos virtuvėlę ir ligoninę traukiantiems į vakarus ieškoti aukso.

Sofi susiraukė:

— Aukso karštinės metu kasinėjai auksą? Kodėl?

Sen Žermenas gūžtelėjo pečiais — atrodė truputį susigėdęs.

— Na, kaip ir vos ne visi kiti Amerikoje penktojo dešimtmečio pabaigoje patraukiau į vakarus ieškoti aukso.

— Maniau, kad gali pasidaryti aukso. Nikolas sakė, kad gali.

— Aukso gamyba — ilgas ir kruopštus procesas. Pagalvojau, kad bus lengviau išsikasti jį iš žemės. O kai alchemikas jau turi šiek tiek aukso, gali jį auginti. Taip maniau padarysiąs. Tačiau tas žemės gabalas, kurį nusipirkau, pasirodė bevertis. Užkasęs kelis gabaliukus į žemę, ėmiau pardavinėti ją neseniai atvykusiems žmonėms.

— Bet juk taip neteisinga, — pasipiktino Sofi.

— Tada buvau jaunas, — atšovė Sen Žermenas. — Ir alkanas. Aišku, tai ne pasiteisinimas, — pripažino. — Tai va, Žana dirbo Sakramento mieste ir susitiko su žmonėmis, kurie iš manęs pirko žemę. Ji pagalvojo, kad esu sukčius — toks ir buvau — o aš palaikiau ją viena tų nykių geradarių. Nė vienas mūsų neįtarėme, kad esame nemirtingi, ir negalėjome nė pažiūrėti vienas į kitą. Bėgo metai, o mūsų keliai vis susikirsdavo. Paskui, Antrojo pasaulinio karo metu, susitikome čia, Paryžiuje. Ji kovojo miesto gynėjų pusėje, o aš buvau amerikiečių šnipas. Tada ir supratome, kad esame kitokie. Išgyvenome karą ir nuo to laiko tapome neperskiriami Vis dėlto Žana linkusi vengti viešumos. Nė vienas mano gerbėjų kuriamas tinklaraštis, nė vienas paskalas platinantis žurnalas nežino, kad mudu susituokę. Tikriausiai pardavę vestuvių nuotraukas gautume beprotišką sumą pinigų, bet Žana nori likti nežinoma.

— Kodėl? — Sofi buvo girdėjusi, kad įžymybės vertina privatumą, tačiau noras likti visiškai nepastebima atrodė keistas.

— Na... nereikėtų pamiršti, kad paskutinį kartą, kai Žana buvo įžymi, žmonės norėjo ją sudeginti ant laužo.

Sofi linktelėjo. Staiga noras likti nematoma ėmė atrodyti visai protingas.

— Ar seniai judu pažįstami su Skati? — paklausė grafo.

— Kelis šimtmečius. Kai mudu su Žana susiėjome, supratome, kad turime daug bendrų pažįstamų. Žinoma, visi jie nemirtingieji. Žana juos pažinojo šiek tiek anksčiau. Tik labai abejoju, ar kas nors iš viso pažįsta Šešėlę, — kreivai šypsodamasis pridūrė vyras. — Ji visada atrodo tokia... — nutilo ieškodamas tinkamo žodžio.

— Vieniša? — bandė spėti Sofi.

— Taip. Vieniša.

Grafas nužvelgė miestą, o paskui liūdnai papurtęs galvą atsisuko ir pažiūrėjo į Sofi.

— Ar žinai, kaip dažnai Skati teko vienai stoti prieš tamsos vyresniuosius, kiek kartų ji buvo atsidūrusi siaubingame pavojuje tik tam, kad išgelbėtų nuo Tamsos tarnų pasaulį?

Vos Sofi ėmė purtyti gaivą, prieš akis pralėkė vaizdai — raganos prisiminimų nuotrupos.

Skati, vilkinti odinius ir grandininius šarvus, vieniša stovi ant tilto, du švytintys kardai rankose, laukia, kol kitame tilto gale susirinks didžiulės, į šliužus panašios pabaisos.

Skati, apsitaisiusi šarvais, stovi prie į ėjimo į didžiulę pilį, rankas sukryžiavusi ant krūtinės, kardai įsmeigti į žemę prie merginos kojų. Priešais — armija į milžiniškus driežus panašių padarų.

Skati, apsimuturiavusi ruonių kailiais plaukia ant ledo lyties, o aplinkui — būtybės, tarsi drožtos iš ledo.

Sofi apsilaižė lūpas:

— Kodėl... kodėl ji tai daro?

— Todėl, kad ji tokia yra. Tai jos pašaukimas. — Grafas pažiūrėjo į merginą ir liūdnai nusišypsojo. — Ir dar todėl, kad tai viskas, ką ji moka. Pradėsime, — energingai pasakė trindamas rankas taip, kad aukštyn į tamsų nakties dangų kilo žiežirbos ir dūmai. — Nikolas nori, kad išmoktum Ugnies magijos. Jaudiniesi? — paklausė.

— Šiek tiek. Ar kada nors ką nors mokei? — nedrąsiai paklausė Sofi.

Sen Žermenas nusišypsojo parodydamas nelygius dantis:

— Nė vieno. Būsi mano pirmoji... ir turbūt paskutinioji mokinė.

Sofi juto, kad skrandis bando verstis kūlversčia. Staiga mintis mokytis Ugnies magijos jau nebeatrodė gera.

— Kodėl taip pasakėte?

— Todėl, kad galimybės surasti dar vieną žmogų, kuriam buvo sužadintos galios, yra labai menkos, rasti dar ir tokį, kaip tu, su sidabrine aura, tikriausiai visiškai neįmanoma. Sidabrinė aura neįtikėtinai reta. Paskutinis žmogus su tokia aura buvo Žana, ji gimė 1412 metais. Tu, Sofi Niumen, esi labai ypatinga.

Sofi sunkiai rijo seiles. Nesijautė labai ypatinga.

Sen Žermenas atsisėdo ant paprasto medinio suolelio, atremto į kaminą.

— Sėsk šalia, papasakosiu viską, ką žinau.

Sofi atsisėdo šalia grafo ir pažvelgė į žemai plytintį miestą. Merginai nepriklausantys prisiminimai vėl sumirgėjo, pabandė prasimušti į sąmonę. Juose horizontas buvo visai kitoks — nedidukai pastatai spietėsi apie didelę tvirtovę, o tūkstančiai dūmų sruogų kilo aukštyn į tamsų dangų. Supratusi, kad mato Paryžių senovėje, tokį, kokį jį regėjo Endoro ragana, Sofi nustūmė šias mintis į šoną.

Sen Žermenas atsisuko į merginą.

— Duok ranką, — paprašė švelniu balsu. Sofi įdėjo jam į delną dešinę plaštaką ir staiga pajuto, kaip per visą kūną nuvilnija šilumos banga, o kūną stingdęs šaltis dingsta. — Papasakosiu, ką apie ugnį girdėjau iš savo mokytojo, — kalbėdamas grafas braižė švytinčiu smiliumi sekdamas Sofi delno linijas ir kalvas. “Jis sakė, kad yra tokių, kurie tiki, jog oro, vandens ar net žemės magija yra galingiausia. Jie klysta. Ugnies magija pranoksta visas kitas.

Frensiui kalbant, oras prieš jį pradėjo švytėti, mirgėti. Tarsi per karštyje tvyrančią miglą Sofi žiūrėjo, kaip sulig kiekvienu grafo žodžiu, piešdami įvairiausius vaizdus, simbolius ir paveikslus, rangosi ir šokčioja dūmai. Norėjo paliesti juos, bet sėdėjo nė nekrustelėdama. Paskui stogas tarsi išblanko, o ir visas Paryžius pranyko, tik ausyse vis dar atkakliai skambėjo švelnus Sen Žermeno balsas. Merginai prieš akis liko vien tik žioruojančios žarijos. Jose, grafui kalbant, buvo matyti vaizdai.

— Degdama ugnis naudoja orą. Ugnis gali užvirinti vandenį, išgarinti jį ir paversti migla arba išdžiovinti ir suskaldyti žemę.

Sofi stebėjo, kaip ugnikalnis aukštyn į orą spjaudo išsilydžiusių uolų gabalus. Raudonai juoda lava ir iki baltumo įkaitę pelenai snigo ant purvu ir akmenimis apdrabstyto miesto...

— Ugnis griauna, bet ugnis ir kuria. Kad miškas suvešėtų iš naujo, reikia gaisro. Kai kurios sėklos sudygsta tik po gaisro.

Liepsnos ėmė laižyti medžių lapus. Sofi stebėjo, kaip miškas juoduoja, virsta plėnimis, kaip siaubingo gaisro išsigandę linksta medžiai. Tačiau apačioje, prie medžių šaknų, pro žarijas jau kalėsi ryškiai žali daigeliai...

— Senais laikais ugnis šildė žmoniją, tik dėl ugnies žmonės išgyveno atšiaurų klimatą.

Žarijose išryškėjo, apleista, uolėta ir sniegu padengta dykynė, tačiau Sofi regėjo, kaip uolos prieangį laižo šiltos geltonai raudonos liepsnos...

Staiga sutraškėjo ir pieštuko storumo liepsnos liežuvis šovė aukštyn, į naktinį dangų. Pakėlusi galvą Sofi sekė akimis liepsną vis aukščiau ir aukščiau, kol galop ji visai pradingo tarp žvaigždžių.

— Štai Ugnies magija.

Sofi linktelėjo. Jos oda sudilgčiojo ir pažvelgusi žemyn mergina pamatė aplinkui Sen Žermeno pirštus besivyniojančias mažytes gelsvai žalias liepsneles. Šaltos liepsnos nušliaužė merginos oda, švelniai kutendamos kaip plunksnelės apvyniojo riešą ir paliko ten vos matomus juodus pėdsakus.

— Suprantu, kokia svarbi yra ugnis. Mano mama — archeologė, — lyg sapnuodama kalbėjo mergina. — Kartą man pasakojo, kad žmonės tapo civilizuoti tiktai tada, kai ėmė ant ugnies kepti mėsą.

Sen Žermeno veidą nušvietė šypsena.

— Už tai reikėtų padėkoti Prometėjui ir raganai. Tai jie atnešė ugnį pirmykščiams žmonėms. Virtą maistą žmonėms buvo lengviau suvirškinti, geriau pasisavino maisto medžiagas. Olose tapo šilta ir saugu. Paskui Prometėjas parodė žmonėms, kaip pasinaudoti ugnimi ir pasigaminti kietesnius ginklus ir įrankius, — kalbėdamas grafas laikė Sofi už rankos taip, tarsi norėtų patikrinti jos pulsą. — Ugnis yra visų civilizacijų — nuo antikos iki dabartinio pasaulio — varomoji jėga. Be saulės šviesos ši planeta būtų tik ledo ir uolos gabalas.

Sen Žermenui kalbant, iš jo delnų kylantys dūmai vėl ėmė piešti prieš Sofi akis vaizdus, kurie ramiame ore taip ir kabojo beveik nejudėdami.

...pilkai ruda Žemės planeta sukasi kosmoso erdvėje, o aplinkui skrieja vienišas mėnulis. Jokių baltų debesų nei žydro vandens, nei žaliuojančių žemynų ar auksinių dykumų. Tik pilkuma. Ir dar vos įžiūrimos žemynų ribos, įsirėžusios kietoje uoloje. Sofi staiga suvokė, kad žiūri į Žemę tolimoje, labai tolimoje ateityje. Išsigandusi net aiktelėjo, iškvėpto oro sujudinti dūmų kurti paveikslai pranyko.

— Ugnies magija stipriausiai veikia saulės šviesoje, — Sen Žermenas pajudino dešinę ranką ir smiliumi išpiešė ore simbolį. Švytėdamas ore kabojo apskritimas su ryškiais kaip saulės spinduliais. Grafui papūtus jie pažiro tūkstančiais kibirkščių. — Be ugnies mes — niekas.

Sen Žermeno kairioji ranką jau visiškai liepsnojo, tačiau jis vis dar gniaužė Sofi riešą. Raudonai baltos liepsnos liežuviai rangėsi apie merginos pirštus ir kaupėsi delne. Kiekvienas pirštas degė lyg nedidelė žvakė — raudona, geltona, žalia, mėlyna ir balta, tačiau mergina nejuto jokio skausmo ar baimės.

— Ugnis gali išgydyti, užtraukti žaizdą, užkirsti kelią ligai, — ugningai dėstė Sen Žermenas. Šviesiai žydrose jo akyse žioravo auksinės žarijos. — Visai kitaip, nei kitos magijos rūšys, Ugnies magija tiesiogiai susijusi su auros stiprumu ir švarumu. Žemės, oro ir vandens magijos gali išmokti visi. Užkerėjimus ir burtažodžius galima išmokti mintinai ir užrašyti knygose, tačiau galia uždegti ugnį eina iš vidaus. Kuo švaresnė aura, tuo stipriau įsiliepsnoja ugnis, o tai reiškia, Sofi, kad turi būti atsargi, nes tavo aura labai švari. Kai tik išlaisvinsi Užlies magiją, ji bus neįtikėtinai galinga. Ar Flamelis perspėjo tave, kad neišsekintum savęs, nes užsiliepsnosi?

— Skati minėjo, kad gali taip atsitikti, — pasakė Sofi.

Sen Žermenas linktelėjo:

— Niekada nepaleisk ugnies, kai esi pavargusi ar nusilpusi. Jei nesuvaldysi šio gaivalo, jis šoks ant tavęs ir akimirksniu supleškins iki pelenų.

Ant dešinės Sofi rankos ramiai liepsnojo didžiulis ugnies kamuolys. Mergina juto, kaip dilgčioja kairę ranką, tad skubiai pakėlė ją nuo suolo. Medienoje liko rūkstanti juoda išdegusi žymė. Dusliai pokštelėjusi ant delno, įsižiebė žydra liepsna ir nušvito visi pirštai.

— Kodėl nieko nejaučiu? — garsiai nusistebėjo Sofi.

— Apsaugo tavo aura, — paaiškino grafas. — Gali suteikti ugniai formą, kaip Žana rodė galinti keisti aurą į sidabrinius dalykus. Gali kurti ugnies kamuolius ir svaidyti ietis, — spragtelėjo pirštais ir po visą stogą išsibarstė didžiulės raudonos kibirkštys. Nukreipęs smilių paleido nedidelę ieties pavidalo liepsną ir toji stebėtinu tikslumu pataikė į artimiausią kibirkštį. — Kai jau būsi visiškai įvaldžiusi galias, mokėsi iššaukti ugnį, kada tik panorėjusi, o kol kas tau reikės sprogdiklio.

— Sprogdiklio?

— Paprastai prireikia medituoti ne vieną valandą, kad pavyktų susikaupti ir nukreipti aurą į tam tikrą tašką. Tačiau kažkada, seniai seniai, kažkam šovė į galvą sukurti sprogdiklį. Na, tarsi trumpesnį kelią iki taikinio. Matei mano drugelius?

Prisiminusi dešimtis mažyčių drugelių, ištatuiruotų ant grafo riešų ir viršum jų, Sofi linktelėjo.

— Tai mano sprogdikliai. — “Sen Žermenas pakėlė merginos rankas: — Dabar tokius turi ir tu.

Sofi sužiuro į savo rankas. Ugnis buvo dingusi, liko tik juodi suodžių dryžiai aplinkui riešus. Patrynė rankas, tačiau nuvalė tik dulkes.

— Leisk man, — Sen Žermenas pakratė laistytuvą. Inde supliuškeno vanduo. — Ištiesk rankas.

Užpylus ant Sofi delnų vandens, šis sušnypštė vos prisilietęs kūno ir nubėgo juodais upeliukais žemyn. Grafas iš kelnių kišenės išsitraukė baltut baltutėlę nosinę, pamerkė ją į laistytuvą ir rūpestingai nušluostė likusius suodžius. Tačiau aplinkui riešą, ten, kur laikė Sen Žermenas, suodžiai niekaip nenusiplovė. Liko stora juoda suodžių juosta tarsi kokia apyrankė.

Sen Žermenas spragtelėjo pirštais ir užsiliepsnojo jo smilius bei mažasis pirštelis. Prikišo tas ugnis prie pat Sofi rankos.

Sofi pažvelgė — ant odos išryškėjo tatuiruotė.

Lėtai pakėlusi ranką pasuko riešą, apžiūrėjo įmantrų piešinį. Dvi juostos — sidabrinė ir auksinė — tarpusavyje pynėsi, vijosi, sudarydamos įmantrų keltų ornamentą. Vidinėje riešo pusėje, ten, kur Sen Žermenas įspaudė nykštį, liko dailus auksinis apskritimas su raudonu tašku viduryje.

— Kai norėsi paleisti magišką ugnį, prispausk nykštį prie to apskritimo ir susikaupk, — paaiškino Sen Žermenas. — Tuojau pat suliepsnos ugnis.

— Ir viskas? — nustebusiu balsu paklausė Sofi. — Tik tiek?

Sen Žermenas linktelėjo.

— Tik tiek. O kas negerai? Koutu tikėjaisi?

Sofi tik purtė galvą.

— Nežinau... Kai Endoro ragana mokė Oro magijos, apvyniojo mane tvarsčiais lyg kokią mumiją.

Sen Žermenas droviai nusišypsojo.

— Na, nesu Endoro ragana. Žana pasakojo, kad toji senolė perdavė tau visus prisiminimus ir išmintį, kurią buvo sukaupusi. Nesuprantu, kam ji taip padarė — nematau jokios būtinybės. Tačiau, be abejo, ji turėjo savų priežasčių. Be to, kad nemoku perduoti prisiminimų, dar ir abejoju, ar iš viso norėčiau, kad žinotum visas mano mintis, — kreivai šypsodamasis pridūrė. — Kai kurios nelabai gražios.

Sofi nusišypsojo:

— Oi, kaip man palengvėjo. Nereikės vėl maudytis prisiminimų jūroje.

Iškėlusi ranką mergina paspaudė apyrankę ant riešo ir iš mažojo pirštelio ėmė rūkti dūmai. Paskui blausia oranžine šviesa sušvito nagas, tik trumpai, nes tuojau ant piršto galo plykstelėjo grakšti liepsnelė.

— Iš kur žinojai, ką reikia daryti?

— Na, visų pirma esu alchemikas. Manyčiau, kad šiomis dienomis mane vadintų mokslininku. Kai Nikolas paprašė išmokyti tave Ugnies magijos, neturėjau nė menkiausio supratimo, kaip tai daroma. Ėmiausi reikalo, kaip bet kurio kito eksperimento.

— Eksperimento? — sumirksėjo Sofi. — O jei būtų nepasisekę?

— Visas pavojus tik toks, kad galėjo paprasčiausiai nieko neišeiti.

— Ačiū tau, — pagaliau padėkojo mergina. Paskui šyptelėjo: — Tikėjausi, kad viskas vyks kur kas dramatiškiau. Labai džiaugiuosi, kad praėjo taip lengvai ir, — kiek patylėjo ieškodama žodžio, — įprastai.

— Na, gal ne taip jau ir įprastai. Ne kasdien gi mokaisi valdyti ugnį. Veikiau, sakyčiau, nepaprastai.

— Galima sakyti ir taip.

— Tai kaip ir viskas. O, tiesa, dar yra visokių triukų, kurių galėčiau — ir išmokysiu — rytoj. Parodysiu, kaip kurti ugnies kamuolius, žiedus ir ratus. Tačiau dabar, turėdama sprogdiklį, gali bet kada iššaukti ugnį.

— O gal reikia ką nors sakyt? — paklausė Sofi. — Ar man reikėtų išmokti kokius nors žodžius?

— Ir kokius gi žodžius?

— Na, kai nušvietei Eifelio bokštą, kažką sakei, lyg ir egnis...

— Ignis, — pataisė grafas. — Tai ugnis lotyniškai. Tau nereikia nieko sakyti.

— Kodėl tada tu sakei?

— Paprasčiausiai pamaniau, kad taip šauniau atrodo, — nusišypsojo Sen Žermenas.

DVIDEŠIMT ŠEŠTAS SKYRIUS

Perenelė Flamel buvo suglumusi.

Sėlindama blausiai apšviestais koridoriais moteris matė, kad saloje esančio kalėjimo požemio kameros pilnos pačių baisiausių mitų būtybių. Kerėtoja suskaičiavo daugiau nei dešimt skirtingų vampyrų rūšių, visokiausių vilkolakių, o kur dar naminukai, troliai ir nykštukai. Vienoje kameroje nebuvo nieko, tik miegojo minotauro mažylis, o priešais esančiame narve du kanibalai vindigo gulėjo be sąmonės išdrikę šalia trijų oni demonų. Visos kitos kameros buvo užgrūstos drakonžmogių, drakonų gyvačių ir ugnimi spjaudančių drakonų.

Perenelė nemanė, kad tai kaliniai — nė viena kamera nebuvo užrakinta. Bet vis dėlto keista — visi miegojo, o išėjimą saugojo sidabru tviskantys voratinkliai. Tik Pėrė niekaip negalėjo suprasti, ar saugojo, kad nepabėgtų, ar kad neimtų pjautis tarpusavyje. Nė vienas jos matytas gyvis nebuvo iš draugiškųjų. Kerėtoja praėjo pro vieną kamerą, apkibusią apiplyšusiu voratinkliu. Viduje buvo tuščia, tačiau tiek voratinklyje, tiek ant grindų mėtėsi pilna kaulų, nė iš tolo nepanašių į žmogaus.

Visos matytos būtybės buvo surinktos iš įvairiausių šalių, iš daugelio mitų. Kai kurios, kaip, pavyzdžiui, vindigo, Perei buvo tik girdėtos, bet jos bent jau vietinės, iš Amerikos žemyno. Kitos, kiek moteriai buvo tekę girdėti, niekada iki šių vietų neatklysdavo, o saugiai lindėdavo gimtose vietose arba Šešėlių karalystėse. Japonijos oni neturėtų gyventi kartu su keltų drakonais.

Kažkas čia buvo labai keista.

Perenelė pasuko už kampo ir pajuto, kaip plaukus šiurena vėjelis. Atsisuko į tą pusę. Užuodus druskos ir jūros dumblių kvapą, suvirpėjo šnervės. Skubiai dirstelėjusi per petį atgal nuskuodė koridoriumi.

Di renka visus tuos padarus, bet kam? Kam jis tai daro? Ir, dar įdomiau, kaip jam tai pasiseka? Pagauti vieną vetalą jau yra negirdėtas dalykas, o čia jų — dešimtys. Ir kokiu būdu pavyko atskirti minotauro mažylį nuo motinos? Netgi nemirtingoji ir bebaimė Skati, jei tik galėtų, niekada nestotų prieš šią pabaisą su jaučio galva.

Perenelė priėjo laiptus. Sūrus oras dabar dar labiau kuteno nosį, vėjelis dvelkė stipriau, tačiau kerėtoja neskubėjo kelti koją ant laiptų. Pasilenkusi apžiūrėjo, ar nepamatys sidabro gijų. Ne, nebuvo nė vienos. Ji vis dar nematė, koks padaras mezga tuos tinklus ir puotauja kalėjimo požemyje. Ši mintis niekaip nedavė ramybės. Atrodė, kad voratinklių mezgėjai miega... Vadinasi, anksčiau ar vėliau prabus. O kai taip nutiks, visas kalėjimas knibždės vorų arba dar blogiau. Pėrė labai nenorėjo jiems pakliūti.

Šiek tiek jėgų jau buvo sugrįžusios — tiek tikrai užtektų apsiginti, tačiau vos tik panaudojus magiją, tą pačią akimirką prisistatytų sfinksas ir ją paverstų bejėge sene. Perenelė žinojo, kad su šiuo padaru galima susitikti tik kartą, tad ji norėjo — privalėjo — šio susitikimo metu būti kuo stipresnė. Skubiai pakilusi girgždančiais metaliniais laiptais, moteris sustojo prie rūdžių suėstų durų. Atmetusi atgal plaukus, priglaudė vieną ausį prie surūdijusio metalo. Girdėjo vien tik jūros bangų mūšą — plakėsi į krantą pamažu grauždamos salą. Sugriebusi rankeną abiem rankom, paspaudė žemyn ir pastūmė duris. Kai seni durų vyriai sugirgždėjo ir sucypė, o garsas nuaidėjo koridoriais, iš apmaudo net sugriežė dantimis.

Perenelė įžengė į kiemelį, apsuptą suirusių pastatų griuvėsių. Dešinėje, vakaruose, besileidžianti saulė nudažė akmenis šilta oranžine spalva. Su palengvėjimu atsidususi, moteris plačiai išskėtė rankas, atsuko veidą saulei, atlošė galvą ir užsimerkė. Juodi plaukai pažiro kibirkštimis, pakilo nuo pečių — aura ėmė krautis. Nuo įlankos pučiantis vėjas buvo pakankamai vėsus. Norėdama atsikratyti apačioje knibždančių pabaisų dvoko, moteris traukė jo pilnus plaučius.

Paskui staiga suprato, kas bendra yra tarp visų matytų pabaisų. Visos jos buvo pabaisos.

Visos, bent kiek ramesnės būtybės: fėjos, miškų dvasios ir undinėlės, elfai ir Japonijos inari — kurgi jie? Di rinko tiktai pačius nuožmiausius medžiotojus ir grobuonis. Magas rinko pabaisų armiją.

Sudrebindamas akmenis po kojomis, virš salos nuaidėjo laukinis, kraupus riksmas:

— Kerėtoja!

Tai sfinksas pagaliau pastebėjo, kad Perenelės nebėra.

— Kur tu, kerėtoja? — gaivų jūros orą staiga užgožė sfinkso dvokas.

Atsisukusi atgal uždaryti durų, Perenelė pastebėjo žemai koridoriuje kažką judant. Nuo per ilgo žiūrėjimo į saulę akyse vis dar šokinėjo aukso spalvos kamuolys. Moteris stipriai užsimerkė, paskui vėl atsimerkusi pabandė įžiūrėti, kas ten koridoriuje kruta.

Šešėliai judėjo, sklido sienomis, rinkosi laiptų apačioje.

Perenelė papurtė galvą. Ne, tai ne šešėliai. Tai daugybė padarų — tūkstančiai, dešimtys tūkstančių — rinkosi, plūdo laiptais sulėtėdami tik pasiekę saulės apšviestus plotus.

Perenelė suprato, kieno tai buvo voratinkliai — vorų, mirtinų ir nuodingų vorų — ir kodėl tie voratinkliai skirtingi. Dar sykį pažvelgė į įvairiausių vorų knibždėlyną — buvo ir plėšriavoriai, ir tarantulai, ir juodosios našlės, ir rudieji atsiskyrėliai, ir daržo vorai, ir piltuvėltinkliai vorai. Žinojo, kad paprastai tokie voragyviai nesilaiko kartu... Vadinasi, kažkas lindintis apačioje juos sušaukė ir valdo šiuos padarus.

Kerėtoja užtrenkė duris ir dar užrėmė didžiuliu akmeniu. Apsisukusi ėmė bėgti. Spėjo nubėgti vos dešimt žingsnių, kai nuo vorų svorio nebeišsilaikiusios ant vyrių durys trinktelėjo žemyn.

DVIDEŠIMT SEPTINTAS SKYRIUS

Džošas pavargusia ranka pastūmė duris į virtuvę ir žengė į ilgą žemą kambarį. Sofi atsisuko nuo plautuvės ir stebėjo, kaip brolis sunkiai klesteli į kėdę, numeta akmeninį kardą ant grindų, pasideda rankas ant stalo ir palinkęs ant jų prigula.

— Kaip sekėsi? — paklausė Sofi.

— Vos galiu pajudėti, — sumurmėjo Džošas. — Skauda pečius, skauda nugarą, skauda rankas, skauda galvą. Ant delnų — pūslės, o pirštus vos pajudinu, — parodė nubrozdintus delnus. — Niekada negalvojau, kad laikyti kardą taip sunku.

— Bet ar ko nors išmokai?

— Išmokau laikyti.

Sofi pastūmė per stalą skrudintos duonos pilną lėkštę. Džošas tuojau pašokęs čiupo riekę ir visą susigrūdo į burną.

— Na, bent jau gali valgyti, — pasakė sesuo. Sugriebusi dešinę vaikino ranką, apsuko delnu aukštyn. — Oi, — ėmė gailėti brolio. Delno oda prie nykščio buvo visa nusėta pilnomis skysčio pūslėmis.

— Sakiau, — maumodamas skrudintą duoną guodėsi Džošas. — Man reikia pleistro.

— Nori, kai ką pabandysiu padaryti, — Sofi skubiai patrynė delnus, paskui prispaudė kairę ranką prie dešinio riešo. Užsimerkė, susikaupė... ir mažasis pirštelis nušvito šalta mėlyna liepsna.

Nustojęs kramtyti Džošas įsispoksojo.

Broliui nespėjus paprieštarauti, Sofi perbraukė pirštu per pūslėtą delną. Vaikinas pabandė ištraukti ranką, bet sesuo laikė neįtikėtinai stipriai. Kai pagaliau paleido, skubiai atitraukė ranką.

— Ką tu sau galvoji... — pradėjo piktintis ir sužiuro į delną, bet pamatė, kad pūslė dingusi, o ant odos liko tik vos matoma žymė.

— Frensis sakė, kad ugnis gali gydyti, — Sofi apvertė dešinę ranką delnu aukštyn. Pilkų dūmų sruogos vinguriavo aukštyn nuo pirštų, paskui jie užsiliepsnojo. Sugniaužus ranką į kumštį, liepsnos užgeso.

— Maniau, — vos neužspringo Džošas, — nežinojau, kad jau pradėjai mokytis Ugnies magijos.

— Pradėjau ir baigiau.

— Baigei?

— Taip. Jau — Sofi patrynė rankas ir pažiro kibirkštys.

Kramtydamas skrudintą duoną, Džošas priekabiai nužvelgė seserį. Kai jai sužadino galias ir išmokė Oro magijos, mergina tuojau pasikeitė, ypač veidas ir akys. Tada netgi pastebėjo, kad pasikeitė akių spalva. Šį kartą neįžvelgė jokių pasikeitimų. Sesuo atrodė tokia pati, kaip ir anksčiau... bet nebebuvo tokia pati. Ugnies magija dar labiau padidino atstumą tarp jųdviejų.

— Nematau, kad būtum pasikeitusi, — tarstelėjo.

— Aš ir nesijaučiu pasikeitusi, tik gal pasidarė šilčiau, — pasakė mergina. — Nebejaučiu šalčio.

„Ir tai mano sesuo“, — pagalvojo Džošas. O iš pažiūros niekuo nesiskiria nuo kitų pažįstamų merginų. Ir vis dėlto... visiškai nepanaši nė į vieną šios žemės gyventoją, nes gali valdyti net du gaivalus.

Turbūt tai ir yra baisiausia:, nemirtingieji — Flamelis, Perenelė, Žana, ryškiaspalvis Sen Žermenas ir netgi Di — visi jie atrodė visai kaip paprasti žmonės. Pro tokius praeitum gatve ir nė neatsisuktum pažiūrėti dar kartą. Skati su tais raudonais plaukais ir žaliomis kaip žolė akimis, žinoma, bet kada patrauktų dėmesį. Bet ji ir nėra žmogus.

— Ar tai... ar skauda, — pasmalsavo Džosas.

— Ne, nė kiek, — nusišypsojo Sofi. — Beveik nusivyliau. Frensis tarsi perbraukė man per rankas liepsna, ir viskas... Oi, štai dar kas atsirado, — ištiesė dešinę ranką, atsmaukė rankovę ir parodė odoje išdegintą ornamentą.

Džošas pasilenkė apžiūrėti Sofi tatuiruotės iš arčiau.

— Tatuiruotė, — sumurmėjo su neslepiamu pavydu balse. Dvyniai visada planavo kartu pasidaryti tatuiruotes. — Oi gausi nuo mamos, kai pamatys. O kur gavai? Kam jos reikia?

— Čia ne rašalas, išdeginta ugnimi, — paaiškino Sofi, sukdama riešą, kad būtų matyti visi raštai.

Staiga čiupęs seserį už rankos, Džošas parodė raudoną tašką, apsuptą auksinio apskritimo vidinėje riešo pusėje:

— Kažkur tokį jau mačiau, — susimąstęs pratarė. Susiraukęs bandė prisiminti.

Dvynė linktelėjo:

— Aš irgi vis bandžiau prisiminti ir pagaliau pavyko: kažką panašaus ant riešo turi ir Nikolas. Apskritimą su kryžiumi viduje.

— Teisingai, — Džošas užsimerkė. Pirmą kartą pastebėjo mažą tatuiruotę ant Flamelio riešo, kai tik pradėjo dirbti knygyne, bet, nors ir nustebo ją matydamas tokioje neįprastoje vietoje, niekada neklausė, kodėl ji ten. Atsimerkęs vėl pažiūrėjo į tatuiruotę ir staiga suprato, kad Sofi pažymėta magijos ženklu, kaip ta, kuri valdo gaivalus. Jam tai visai nepatiko.

— Kam tau ta tatuiruotė?

— Kai noriu iššaukti ugnį, turiu nykščiu prispausti apskritimo centrą ir susikaupti. Sen Žermenas pavadino tą ženklą galios sprogdikliu arba trumpesniu keliu į ugnį.

— Įdomu, kad Flameliui reikalingas sprogdiklis, — garsiai svarstė Džošas.

Sušvilpė užviręs virdulys ir Sofi grįžo prie indų plautuvės. Pagalvojo, kad galėtų paklausti to paties.

— O gal pasiteiraukime jo, kai pabus?

— Gal yra dar skrudintos duonos? — parūpo Džošui. — Išbadėjęs.

— Tu amžinai alkanas.

— Per tą treniruotę su kardu išalkau.

Šakute pasmeigusi duonos riekę, Sofi laikė ją priešais save.

— Žiūrėk, — pasakė. Prispaudė žymę ant riešo ir smilius užsiliepsnojo. Susiraukusi, iš visų jėgų susikaupusi, mergina žiūrėjo į mirguliuojančią žydrą liepsną, paskui, braukydama ja per duoną, paskrudino. — Gal norėtum, kad paskrudinčiau iš abiejų pusių?

Džošas stebėjo ir susižavėjęs, ir pasibaisėjęs. Iš gamtos mokslų pamokų žinojo, kad duona skrunda maždaug 154 Celsijaus laipsnių karštyje.

DVIDEŠIMT AŠTUNTAS SKYRIUS

Makiavelis sėdėjo savo automobilio gale šalia daktaro Džono Di. Priešais juos įsitaisė trys dysės. Akis paslėpęs už veidrodinių akinių, vairuotojo sėdynėje sėdėjo Dagonas. Mašinoje nuo jo šiek tiek gaižiai dvokė žuvimi.

Nejaukią tylą pertraukė suzvimbęs mobilusis telefonas. Nė nežiūrėdamas į ekraną, Makiavelis atidarė telefono dangtelį ir vėl tuojau pat uždarė.

— Viskas gerai, ramu. Mano vyrai atsitraukė atgal ir užkirto išėjimus į visas aplinkines gatves. Joks atsitiktinis praeivis neužklys.

— Kas benutiktų, neikite į namą, — paliepė tamsiaakė dysė. — Kai išlaisvinsime Nidhogą, kol neprisiės iki soties, bus beveik nevaldomas.

Džonas Di pasilenkė pirmyn ir kelias akimirkas netgi atrodė, kad ketina patapšnoti merginai per kelį. Matyt, šios veido išraiška sulaikė nuo tokio žingsnio.

— Negalima leisti, kad Flamelis ir vaikai paspruktų.

— Tai panašu į grasinimą, daktare, — pastebėjo kairėje sėdinti kovotoja. — Ar net įsakymą.

— Mums nepatinka grasinimai, — pridūrė dešinėje sėdinti jos sesuo. — Ir nepriimame įsakymų.

Di klapsėjo akimis.

— Tai nei grasinimas, nei (sakymas. Paprasčiausiai... prašymas, — galop surado tinkamą žodį.

— Atvykome tik dėl Skati, — pareiškė tamsiaakė dysė. — Visa kita — ne mūsų rūpestis.

Išlipęs iš automobilio Dagonas atidarė dureles. Valkirijos nė nesidairydamos žengė į pirmųjų saulės spindulių nušviestą gatvę ir neskubėdamos pajudėjo tolyn. Atrodė kaip trys merginos, keliaujančios namo po visą naktį trukusio vakarėlio.

Di persėdo priešais Makiavelį.

— Jei joms pasiseks, pasistengsiu, kad mūsų šeimininkai sužinotų, jog dysės buvo tavo mintis, — prabilo maloniu balsu.

— O, nė neabejoju, kad taip ir padarysi, — atsakė Makiavelis nepasukdamas galvos į anglų magą, vis dar nenuleisdamas akių nuo nueinančios merginų trijulės. — Jei joms nepasiseks, taip pat gali informuoti šeimininkus, kad tai buvo mano mintis, ir išvengsi bet kokių kaltinimų, — pridūrė. — Kaltės peradresavimas. Manau, kad sugalvojau šią sąvoką maždaug dvidešimt metų prieš tau gimstant.

— Maniau, kad sakei, jog jos atsigabens Nidhogą? — paklausė Di nekreipdamas dėmesio į Makiavelio samprotavimus.

Nikolas Makiavelis išpuoselėtais nagais pabarbeno į langą.

— Taip. Jos taip ir padarė.

Eidamos siaura, akmenimis grįsta gatvele, vingiuojančia tarp aukštų namų, dysės keitėsi.

Pasikeitimas įvyko deivėms perėjus šešėlį. Šešėlin merginos įžengė minkštomis odinėmis striukėmis, džinsais ir auliniais batais... o po akimirkos jos jau buvo valkirijos — mergelės kovotojos... Ilgi sniego baltumo šarvai dengė merginų kūnus iki kelių, kojas — aukšti auliniai metaliniai batai su ilgomis atsikišusiomis nosimis. Rankas saugojo odos ir metalo pirštinės. Apvalūs šalmai dengė visą galvą, slėpė akis ir nosį — atvira buvo tik burna. Prie baltų, liemenį juosiančių diržų kabojo kardų ir peilių makštys. Kiekviena valkirija rankoje spaudė kardą plačiais ašmenimis, o ant nugaros kabojo dar po vieną ginklą: ietis, dviašmenis kirvis ir kovinis plaktukas.

Deivės sustojo prie sienoje įtaisytų senų žalių vartelių. Atsisukusi atgal viena valkirija pažiūrėjo į automobilį ir mostelėjo pirštinėta ranka į vartus.

Makiavelis paspaudė mygtuką ir atidarė langą, parodė pakeltą nykštį ir linktelėjo galva. Nepaisant aptriušusios išvaizdos, tai buvo Sen Žermeno namų kiemo galiniai vartai.

Iš odinių krepšių, kabančių prie diržų, kiekviena dysė išsitraukė po saują smulkių, akmenukus primenančių daiktelių ir sumetė juos prie vartų.

— Jos buria runomis, — paaiškino Makiavelis. — Šaukia Nidhogą... tą padarą, kurį paleidai. Patys vyresnieji jį buvo uždarę.

— Nežinojau, kad jis prirakintas prie Pasaulio medžio, — sumurmėjo Di.

— Stebiuosi. Maniau, kad viską žinai, — pasisukęs italas sužiuro į daktarą Di. Net prieblandoje buvo matyti, kad magas pablyškęs, o kakta išrasojusi smulkučiais prakaito lašeliais. Šimtmečiais mokęsis nerodyti jausmų, Makiavelis nė nešyptelėjo. — Kodėl sunaikinai Igdrasilą? — pasiteiravo.

— Iš jo jėgų sėmėsi Hekatė, — tyliai atsakė Di įdėmiai stebėdamas, ką daro valkirijos. Negalėjo nuo jų atitraukti akių. Deivės buvo atsitraukusios nuo numestų ant žemės runų ir į kai kurias rodydamos, kažką tyliai tarpusavyje aptarinėjo.

— Pasaulio medis buvo senas kaip mūsų planeta, o tu sunaikinai jį nė nesusimąstęs. Kodėl taip pasielgei? — garsiai stebėjosi Makiavelis.

— Padariau tai, kas buvo būtina, — lediniu balsu atsiliepė Di. — Visada darau tai, kas būtina, kad vyresnieji vėl imtų valdyti Žemę.

— Bet tu nepagalvojai, kokios bus pasekmės, — ramiai kalbėjo Makiavelis. — Bet kuris veiksmas sukelia pasekmes. Igdrasilas, kurį sunaikinai, siekė dar kelias Šešėlių karalystes. Viršutinės šakos siekė Asgardo Šešėlių karalystę, o šaknys kerojo iki pat Niflheimo, Tamsos pasaulio, — Nikolas pastebėjo, kaip Di sustingo. — Sunaikinęs Pasaulio medį tu ne tik paleidai Nidhogą, bet dar ir sunaikinai mažiausiai tris Šešėlių karalystes, o gal ir daugiau.

— Aš nežinojau...

— Įsigijai daugybę priešų, — nekreipdamas dėmesio į Di murmėjimą, tęsė Makiavelis, — pavojingų priešų. Girdėjau, kad vyresnioji Hei išsigelbėjo prieš pat karalystės žūtį. Manau, kad ji tave medžioja.

— Šitoji manęs nepagąsdins, — atšovė Di, tačiau balsas šiek tiek virpėjo.

— O gal ir pagąsdins, — po nosimi suburbėjo italas. — Aš jos prisibijau.

— Mano šeimininkas apgins mane, — drąsinosi Džonas Di.

— Jis tikriausiai labai galingas vyresnysis, jei imsis ginti tave nuo Hei. Dar niekas, stojęs su ja į kovą, neišgyveno.

— Mano šeimininkas visų galingiausias, — nepasidavė Di.

— Labai laukiu, kada išgirsiu to paslaptingo vyresniojo vardą.

— Kai viskas baigsis, galbūt pristatysiu tave, — pasakė Di. Linktelėjęs galva į gatvę pridūrė: — Tai gali įvykti labai greitai.

Numesti ant žemės runų akmenys šnypštė ir spragsėjo.

Tai buvo įvairiausių formų plokščio juodo akmens gabaliukai, kiekvienas pažymėtas kampuotomis linijomis, kvadratėliais ir rėžiais. Visos linijos švytėjo ryto prieblandoje, vinguriavo raudoni, tamsiai raudoni dūmai.

Viena dysė kardo galiuku sustūmę tris runų akmenis į krūvą. Kita geležine bato nosimi patraukė pasimaišiusį pakeliui akmenuką, pristūmė arčiau dar vieną runą. Trečioji deivė, krūvelės pakraštyje radusi tinkamą runą, kardu nustūmė ją į dėkojamos eilės galą.

— Nidhogas, — sušnabždėjo dysės šaukdamos košmarą, kurio vardą išdėliojo senoviniais akmenimis.

— Nidhogas, — vos girdimai sušnabždėjo Makiavelis. Pažiūrėjo per Di petį į Dagoną, kuris sėdėjo spoksodamas tiesiai sau prieš nosį ir, rodės, visiškai nesidomėjo tuo, kas vyksta jo kairėje. — Žinau, ką apie tą padarą sako legendos, bet, Dagonai, kas jis toks?

— Mūsų padermėje jis buvo vadinamas lavonų ėdiku, — lipniu, burbuliuojančiu balsu atsiliepė vairuotojas. — Kai mūsų rasė užvaldė jūras, Nidhogas jau gyveno Žemėje, o juk mes buvome vieni pirmųjų gyventojų.

Di skubiai atsisuko į vairuotoją:

— Kas tu toks?

Dagonas nekreipė dėmesio į klausimą.

— Nidhogas buvo toks pavojingas, kad jam laikyti vyresniųjų rasės taryba sukūrė baisiąją Šešėlių karalystę — Niflheimą, Tamsos pasaulį. Nepertraukiamomis Igdrasilo šaknimis padarą apraizgė, sukaustė jį amžiams.

Makiavelis negalėjo atitraukti žvilgsnio nuo raudonai juodų dūmų, kylančių nuo runų akmenų. Atrodė, kad jau mato, kaip dūmai pradeda įgauti formą.

— Kodėl vyresnieji jo nepribaigė?

— Nidhogas — tai ginklas, — paaiškino Dagonas.

— O kam vyresniesiems ginklas? — nusistebėjo Makiavelis. — Juk jų galios ir taip beribės, tyresnieji neturi priešų.

Nors sėdėjo sudėjęs rankas ant vairo, pečiai šiek tiek sujudėjo, o galva apsisuko beveik visiškai aplinkui, taip, kad padaras galėtų matyti Di ir Makiavelį.

— Vyresnieji atkeliavo į šią Žemę ne patys pirmieji, — paaiškino jiems. — Buvo ir... kiti, — pastarąjį žodį Dagonas ištarė labai lėtai ir atsargiai. — Vyresnieji pasinaudojo Nidhogu ir dar keliais senaisiais padarais kaip ginklais, kai vyko Didysis karas. Tada kiti ir buvo visiškai sunaikinti.

Priblokštas Makiavelis žiūrėjo į Di, kuris irgi atrodė ne mažiau nustebęs.

Dagono burna išsižiojo parodydama pilną dantų gerklę — tikriausiai tai turėjo reikšti šypseną.

— Turėtumėte žinoti, kad paskutinį kartą, kai dysės pasinaudojo Nidhogu, nesuvaldė jo. Drakonas visas jas suėdė. Prireikė trijų dienų, kol buvo sugautas ir pririštas prie Igdrasilo šaknų. Nidhogas visiškai suėdė Anasazio gyventojus — dabar toje vietoje — Naujoji Meksika. Sakoma, kad pabaisa sumaumojo dešimt tūkstančių žmonių ir dar jautėsi alkanas.

— Ar dysės jį valdo? — nerimavo Di.

Dagonas gūžtelėjo:

— Trylika pačių geriausių dysių nesuvaldė jo Naujojoje Meksikoje...

— Gal turėtume... — pradėjo Di.

Makiavelis staiga pašiurpo:

— Per vėlu, — sušnibždėjo. — Jis jau čia.

DVIDEŠIMT DEVINTAS SKYRIUS

— Einu miegoti, — su stikline vandens rankoje Sofi Niumen stabtelėjo prie virtuvės durų ir atsigręžusi pasižiūrėjo į Džošą, vis dar sėdintį prie virtuvės stalo. — Frensis žadėjo ryte išmokyti mane kelių ugnies užkeikimų. Dar parodys, kaip padaryti kelis triukus su ugnimi.

— Puiku, mums daugiau nebereikės pirkti fejerverkų.

Sofi pavargusi šyptelėjo.

— Nesėdėk labai ilgai — jau beveik aušta.

Džošas susigrūdo į burną dar vieną skrudintos duonos riekę.

— Aš vis dar gyvenu namų laiku, — prikimusiu balsu atsiliepė Džošas. — Bet pakilsiu viršun už kelių minučių. Skati norėtų rytoj toliau mane treniruoti. Laukiu nesulaukiu.

— Melagis melavo, per tiltą važiavo.

Džošas dar suniurnėjo:

— Tau gerai, gali apsiginti magiškais triukais... o aš... viskas, ką turiu — tai akmeninis kardas.

Balse skambėjo aiškus kartėlis, bet Sofi prisivertė prikąsti liežuvį. Jautėsi pavargusi nuo nuolatinių brolio skundų. Juk niekada neprašė, kad jai sužadintų galias, ir visiškai nepageidavo žinoti visų Endoro raganos, ir juo labiau — Sen Žermeno, paslapčių. Tiesiog taip nutiko ir tenka su tuo susitaikyti. Turėtų galų gale priprasti ir Džošas.

— Labanaktis, — tepasakė mergina. Uždarė duris, palikdama virtuvėje Džošą vieną.

Įveikęs paskutinę skrudintos duonos riekę, vaikinas nunešė prie indų plautuvės lėkštę ir stiklinę. Išplovė lėkštę karštu vandeniu ir padėjo nuvarvėti ant indų lentynėlės šalia keraminės kriauklės. Prisipylęs iš ąsočio stiklinę filtruoto vandens, nužingsniavo prie virtuvės durų, patraukė jas ir žengė į nediduką sodelį. Nors jau beveik aušo, nė kiek nesijautė pavargęs. Tai stebino, bet paskui nusiramino prisiminęs, kad pramiegojo beveik visą prieš tai buvusią dieną. Per kiemą juosiančią aukštą sieną nelabai ką ir tematė — tik gatvės žibintų skleidžiamą oranžinę šviesą. Pažvelgė aukštyn — žvaigždžių danguje nebebuvo. Prisėdęs ant laiptelio, vaikinas giliai atsikvėpė. Oras buvo drėgnas ir vėsus, panašiai kaip ir San Fransiske, nors trūko druskos kvapo, kurį taip mėgo. Vietoje jo užuodė nepažįstamus kvapus, tačiau tik keli jų pasirodė malonūs. Pajuto, kad nosį kažin kas kutena, ir skaniai nusičiaudėjo — net apsiašarojo. Staiga padvelkė perpildytais šiukšlių konteineriais, supuvusiais vaisiais ir dar kažkuo, dar bjauresniu gaižiu kvapu, kuris, rodės, lyg ir pažįstamas. Užsidengęs burną Džošas giliai įkvėpė per nosį bandydamas nustatyti, kas tai. Kažką panašaus visai neseniai teko užuosti...

Gyvatė...

Džošas pašoko. Paryžiuje nėra gyvačių. Juk nėra? Pajuto, kaip krūtinėje ima daužytis širdis. Bijojo gyvačių. Toji baimė persmelkdavo iki kaulų smegenų dar nuo to laiko, kai jam tebuvo dešimt metų. Tada stovyklavo su tėčiu Arizonoje ir, netyčia išklydęs iš tako, nuslydo nuo šlaito tiesiai į barškuolės lizdą. Kai prasisklaidė dulkės, vaikas suprato, kad guli šalia beveik dvimetrinės gyvatės. Pakėlęs pleišto pavidalo galvą šliužas spoksojo į vaikį juodomis kaip angliukai akimis. Tai truko vos sekundę, bet, kol netekęs kvapo ir per daug išsigandęs, kad nors riktelėtų, išsikepumėjo, Džošui pasirodė, jog praslinko visas gyvenimas. Niekada taip ir nesuprato, kodėl gyvatė jo nepuolė. Tėtis pasakojo, kad barškuolės yra baikščios, o toji turbūt buvo ką tik pririjusi. Kelias savaites po to įvykio vaikinas sapnavo košmarus, nuo kurių prabusdavo, o šnerves tarsi kutendavo gaižus gyvatės dvokas.

Tokį dvoką dabar ir užuodė.

Kvapas vis stiprėjo.

Džošas ėmė trauktis laipteliais atgal. Staiga kažkas taip suskrebėjo, lyg medžio kamienu liptų voverė. Tiesiai vaikinui prieš akis, kitoje kiemelio pusėje, ant dviejų metrų aukščio tvoros viršaus pasirodė nagai — kiekvienas sulig žmogaus plaštaka. Nagai lėtai judėjo tvora, vis toliau ir toliau, beveik atsargiai, lyg ieškodami, kur geriau įsikibti, įsitvirtinti, o paskui staiga užčiuopė pakankamai kietą pagrindą — seną plytų mūrą. Džošas sustingo ir taip sušuko, kad, rodės, išrėkė visą įkvėptą orą.

Paskui nagus pasirodė storais žvynais padengtos letenos, o paskui virš tvoros kyštelėjo pabaisos galva. Ilga siaura galva su dviem apvaliom šnervėm ant bukos nosies tiesiai virš žabtų, tamsios, juodos akutės, giliai įsodintos abipus galvos. Nebegalėdamas nei pajudėti, nei kvėpuoti, Džošas stebėjo, kaip didžiulė galva tingiai dairosi į šalis ir ore švysčioja neįtikėtinai ilgas dvišakas liežuvis. Vaikino širdis taip daužėsi, kad net drebėjo visas kūnas. Pačiu liežuvio galeliu drakonas ragavo orą, paskui išsižiojo — neįtikėtinai plačiai, būtų galėjęs praryti Džošą stačią — ir vaikinas pamatė pilnus nasrus aštrių kaip durklas, lenktų dantų.

Džošas norėjo apsisukti ir rėkdamas bėgti šalin, bet negalėjo. Toji per sieną lipanti siaubinga pabaisa turėjo kažką užburiančio. Visą gyvenimą vaikinas domėjosi dinozaurais — rinko jų fosilijas, kiaušinius, kaulus, dantis ir netgi kaprolitus. O dabar žiūrėjo į gyvą dinozaurą. Netgi nustatė jo rūšį ar bent į ką jis panašus. Džošui pasirodė, kad tai Komodo drakonas. Šie neužaugdavo ilgesni nei trijų metrų, tačiau dabar pasirodęs padaras buvo bent tris kartus didesnis.

Pasigirdo skylančio akmens garsas. Sena plyta pavirto dulkėmis, po jos antra, trečia...

Paskui nuaidėjo traškėjimas, girgždėjimas, ir — kaip sulėtintame kine — siena su ant jos įsitaisiusiu padaru sulingavo ir ūžtelėjo žemėn. Metaliniai vartai perskilo pusiau, iššoko iš vyrių ir, nudauždami didžiulį gabalą tvenkinio krašto, tėškėsi prie fontano. Visai nepaisydamas ant jo krintančių akmenų griūties, drakonas šleptelėjo ant žemės. Nuo triukšmo Džošas tarsi prabudo ir pašokęs nusvirduliavo laipteliais aukštyn, tačiau ir pabaisa tuojau pašoko ant kojų ir nėrė tiesiai prie namo. Užtrenkęs duris vaikinas dar užšovė visus skląsčius. Vos nusisukęs nuo durų išvydo už virtuvės lango baltai apsirengusią žmogystą, po akimirkos toji, spausdama rankoje kažką panašaus į kardą, jau žengė vidun per skylę, kur dar ką tik buvo siena.

Griebęs nuo grindų akmeninį kardą, Džošas puolė į koridorių.

— Kelkitės! — šaukė visa gerkle, o iš baimės balsas taip pasikeitė, kad net pats nebeatpažino. — Sofi! Flameli! Kas nors!

Durys vaikinui už nugaros jau drebėjo ir beveik krito iš staktų. Atsisukęs per petį dar spėjo pamatyti, kaip baltas pabaisos liežuvis lukštena medinių durų stiklą.

— Gelbėkit!

Stiklas skilo ir į virtuvę šaute šovė ilgiausias liežuvis. Nušlavė ant žemės lėkštes, išžarstė į šonus puodus, keptuves, apvertė kėdę. Kur tik brūkštelėdavo, metalas sušnypšdavo, medis pajuoduodavo kaip apdegęs, o plastikas lydėsi. Griaužiančių seilių lašas nutiško ko ant grindų ir burbuliuodamas įsigėrę į plyteles.

Negalvodamas, ką daro, Džošas puolė liežuvį kardu. Vos Klarentas palietė dvišaką drakono geluonį, šis tuojau pat sulindo į padaro snukį. Akimirką buvo ramu, o paskui pabaisa trenkė į duris galva.

Durys skilo į šipulius. Išjudėjus šalia staktos įmūrytiems akmenims, suskilo ir abipus jų esančios sienos. Drakonas įtraukė galvą atgal, o paskui vėl trenkė per suskilusias duris — virtuvės sienoje atsivėrė didžiulė skylė. Grėsmingai sugirgždėjo visas namas.

Džošas pajuto ant peties ranką — vos širdis nesustojo.

— Pasižiūrėk, ką padarei. Visai įsiutinai padarą, — išgirdo vaikinas.

Skati įsiveržė į suniokotą virtuvę, sustojo prie padaro nasrų padarytos skylės.

— Nidhogas, — pasakė, bet Džošas nemanė, kad kalba su juo. — Vadinasi, kažkur netoliese — dysės, — pareiškė beveik patenkinta.

Kai Nidhogo galva vėl kyštelėjo pro duris, Skati atšoko atgal. Didžiulės šnervės išsipūtė ir baltas liežuvis tėškėsi į tą vietą, kur prieš akimirką stovėjo raudonplaukė. Vėl sušnypštė nukritęs ant grindų plytelių seilių burbulas — toje vietoje liko glitaus dumblo bala. Pilku sidabru tvykstelėjo du Skati kardai ir ant padaro dvišako balto liežuvio liko du gilūs rėžiai.

Neatitraukdama akių nuo drakono, Skati beveik ramiu balsu pasakė Džošui:

— Veskis visus iš namo. Aš juo pasirūpinsiu...

Didžiulė naguota letena sulindo per langą į vidų, sugniaužė kovotoją geležiniu gniaužtu ir trenkė į sieną tokia jėga, kad suskilo tinkas. Skati rankos buvo bejėgiškai prispaustos prie šonų, kardai nieko nebegalėjo padaryti. Didžiulė Nidhogo galva vėl kyštelėjo namo griuvėsiuose, plačiai išsižiojo ir liežuvis ėmė tiestis Skati link. Vos tik lipnus, griaužiančia rūgštimi varvantis liežuvis būtų apvyniojęs bejėgės kovotojos kūną, tuojau būtų įsitraukęs ją į didžiulius kaip urvas nasrus.

TRISDEŠIMTAS SKYRIUS

Sofi skriejo laiptais žemyn, nuo jos ištiestų pirštų žiro kibirkštys ir raitėsi mėlynos liepsnos liežuviai.

Kai staiga sudrebėjo visas namas, mergina vonios kambaryje valėsi dantis. Girdėjo, kaip grumėdamos virsta žemėn plytos — tas trenksmas nudundėjo tuojau po to, kai sukliko brolis. Džošo šauksmas garsiai aidėjo tyloje skendinčiame name, Sofi net pagalvojo, kad tai pats baisiausias kada nors girdėtas garsas.

Mergina bėgo koridoriumi pro Flamelio kambarį, kai atsidarė durys. Gal akimirką Sofi beveik neatpažino tarpduryje stovinčio sumišusio senio. Ratilai po akimis buvo tokie tamsūs, kad atrodė kaip mėlynės, oda buvo nesveikai pageltusi.

— Kas atsitiko? — murmėjo jis, tačiau Sofi prašvilpė pro šalį — vis tiek neturėjo ką pasakyti. Viskas, ką ji žinojo, tai kad jos brolis apačioje.

O paskui vėl sudrebėjo visas namas.

Sofi juto, kaip dreba viskas: grindys, sienos. Paveikslai ant sienos pasviro ir liko kaboti pakrypę.

Persigandusi Sofi lėkė laiptais žemyn, į pirmą aukštą, atsidarė miegamojo durys ir pasirodė Žana. Vieną akimirką ji vilkėjo trumputę žydrai žalią satino pižamą, 6 kitą — jau buvo nuo galvos iki kojų šarvuota ir pirštinėtoje rankoje spaudė ilgą kardą plačiais ašmenimis.

— Traukis atgal, — aiškiu prancūzišku akcentu sušuko Žana.

— Ne! — šaukė Sofi. — Ten Džošas, jam reikia padėti!

Žvangindama šarvais Žana pasivijo merginą:

— Gerai, bet tada būk už manęs, iš dešinės pusės, tada žinosiu, kur esi, — paliepė kovotoja. — Matei Nikolą?

— Pabudęs. Bet atrodė lyg sirgtų.

— Pervargęs. Geriau jau nedrįstų tokioje būklėje imtis magijos. Tai gali jį pražudyti.

— Kur Frensis?

— Turbūt palėpėje. Bet joje gera garso izoliacija. O jei dar su ausinėmis ir klausosi garsios muzikos, tai vargu ar ką nors išgirdo.

— Manau, turėjo pajusti, kaip dreba namas.

— Galėjo pagalvoti, kad labai gera bosų partija.

— Nežinau, kur Skati, — pasakė Sofi bandydama kovoti su vis labiau kylančia panika.

— Gali būti, kad apačioje, virtuvėje, su Džošu. Jei ji ten, tavo broliui viskas gerai, — ramino merginą Žana. — Sek paskui mane.

Laikydama kardą abiem rankom, moteris atsargiai nulipo paskutinėmis laiptų pakopomis ir žengė į marmuru klotą koridorių paradinėje namo pusėje. Sustojo taip staiga, kad Sofi vos neatsimušė į ją. Žana parodė į laukujės duris. Už jų stiklo Sofi pastebėjo vaiduokliškai baltą pavidalą, o paskui garsiai pokštelėjo ir per duris pralindo kirvio ašmenys. Paskui garsiai traškėdamos durys, nebespėjusios atsiverti, virto šipulių ir stiklo duženų krūva.

Į koridorių žengė dvi žmogystos.

Įmantrių krištolinių sietynų šviesoje Sofi įžvelgė, kad tai jaunos merginos baltais grandininiais šarvais, veidus paslėpusios po šalmais su antveidžiais, viena ginkluota kardu ir kirviu, o kita — kardu ir ietimi. Sofi sureagavo instinktyviai — kaire ranka griebė už dešiniosios riešo, plačiai išskėtusi pirštus apvertė plaštaką delnu į viršų. Tiesiai prieš įsibrovėles ant grindų spragsėdamos pažirusios žaliai mėlynos liepsnos šovė aukštyn, ir užtvėrė žioruojančiu smaragdiniu skydu įėjimą.

Merginos žengė per liepsnas nė nestabtelėjusios, tačiau sustingo pamačiusios šarvais apsitaisiusią Žaną. Akivaizdžiai sumišusios susižvalgė:

— Tu ne sidabrinis žmonių vaikas. Kas tu? — įsakmiai paklausė viena.

— Tai mano namai ir, manau, kad aš turėčiau šito klausti, — niūriai atsiliepė Žana. Pasisukusi į šoną, kailį petį atsukusi į atėjūnes, abiem rankom laikydama kardą, jo smaigaliu lėtai rašė ore aštuoniukę.

— Pasitrauk. Neturime apie ką su tavimi kalbėtis, — pasakė viena dysė.

Žana pakėlė kardą, rankena buvo beveik jai prie veido, o smaigalys šovė stačiai aukštyn.

— Jūs įsiveržėte į mano namus ir įsakinėjate man pasitraukti, — negalėdama patikėti tuo, ką išgirdo, pareiškė ji. — Kas jūs tokios? Kas esate? — reikalavo pasakyti.

— Mes dysės, — gana taikiai atsiliepė mergina su kardu ir ietimi. — Atėjome čia Skati. Tik su ja kalbėsimės. Tik su ja kovosime. Bet nebandyk pastoti mums kelio, nes tada kova bus ir su tavimi.

— Šešėlė — mano draugė, — pasakė Žana.

— Tada tu — mūsų priešas.

Nė neperspėjusios valkirijos puolė abi kartu — viena užsimojo kardu ir ietimi, kita — kardu ir kirviu. Judesys buvo per daug greitas, kad jį pagautų žmogaus akis. Šmėstelėjo Žanos kardas, sužvangėjo ginklai. Kovotoja atrėmė abu kardų smūgius, nustūmė į šalį kirvį ir atmušė ietį.

Dysės žengė atgal ir prasiskyrė, kad būtų iš abiejų Žanos šonų. Norėdama matyti abi, dabar ji turėjo sukioti galvą.

— Gerai kauniesi.

Žana nusišypsojo — žiauriai, parodydama dantis.

— Turėjau geriausią mokytoją. — Pati Skati mane mokė.

— Taip ir maniau — pažinau stilių, — atsiliepė antroji dysė.

Žanos akys bėgiojo nuo vienos įsibrovėlės prie kitos.

— Nemanau, kad turiu kokį nors stilių.

— Neturi ir Skati.

— Kas tu? — paklausė dysė stovinti dešinėje pusėje. — Per visą gyvenimą sutikau vos kelis, kurie pajėgė mums pasipriešinti. Tarp jų nebuvo nė vieno žmogaus.

— Aš — Žana d’Ark, — atsakė kovotoja.

— Niekada neteko girdėti apie tave, — kalbėjo viena dysė, o Žanai iš kairės stovinti jos sesuo, pasiruošusi sviesti ietį, atmetė ranką...

Ginklas užsiliepsnojo balta karšta liepsna.

Pragariškai staugdama dysė trenkė ietį ant žemės. Kai toji nukrito, iš medinio koto buvo likę tiktai pelenai, o metalinis antgalis tirpo ir liejosi į burbuliuojančią balą.

Stovėdama ant paskutiniojo laiptelio Sofi nustebusi sumirksėjo. Nežinojo, kad šitaip moka.

Žanai iš dešinės stovėjusi dysė, kardu ir kirviu ore rašydama mirtinus raštus, šoko į priekį, tačiau atsimušusi į narsiai puolančios Žanos kardą turėjo trauktis atgal. Antroji dysė pasisuko į Sofi. Uždegdama ietį ir tirpindama metalinį antgalį mergina neteko jėgų, tad turėjo atsišlieti į laiptų turėklus. Tačiau nebuvo kada ilsėtis: reikia padėti Žanai, reikia surasti Džošą. Stipriai spausdama vidinę riešo pusę Sofi pabandė iššaukti ugnį. Plaštaka parūko dūmais, tačiau ugnis nepasirodė.

Dysė atšuoliavo tiesiai prie Sofi. Ji stovėjo ant laiptelio, tačiau merginų akys buvo beveik viename lygyje.

— Tai tu tas sidabrinis žmonių vaikas, kurio taip trokšta anglų magas? — po metaliniu antveidžiu piktai blyksėjo tamsios valkirijos akys.

Visa drebėdama Sofi giliai atsikvėpė ir išsitiesė. Ištiesė abi rankas stipriai sugniaužtais kumščiais. Užsimerkusi, giliai kvėpuodama bandė nuraminti besidaužančią širdį ir įsivaizduoti ugnines pirštines. Mintyse matė save sudedant rankas, tarp kurių atsirado ugnies kamuolys; suminkiusi tą kamuolį kaip tešlą, sviedė jį į priešais stovinčią užpuolikę. Tačiau atsimerkusi pamatė ant delnų šokančias beveik perregimas silpnutes liepsneles. Suplojo rankomis ir per dysės šarvus nuspragsėjo kibirkštys, tačiau nieko jai nepakenkė.

Dysė patapšnojo kardu sau per pirštinėtą ranką:

— Tavo pigūs triukai man nedaro jokio įspūdžio.

Galingas smūgis virtuvėje vėl sudrebino visą namą. Įmantrus sietynas koridoriaus palubėje ėmė skimbčiodamas siūbuoti, aplinkui šoko jo karulių šešėliai.

— Džošas, — sušnibždėjo Sofi. Jos baimė peraugo į pyktį — tas padaras maišosi po kojomis ir neleidžia jai pasiekti brolį. Pyktis suteikė jėgų. Prisiminusi, ką ant stogo darė Sen Žermenas, mergina nukreipė smilių į kovotoją ir pasiuntė sukaupusi visą pyktį vieninteliu spinduliu.

Murzinos, geltonai juodos spalvos tirštos ugnies spindulys nuskriejo nuo Sofi piršto ir sprogo visai prie pat dysės šarvų. Kovotoją apsiautė ugnis, o smūgis nugriaudėjo taip galingai, kad ji net suklupo. Dar sukliko kažką nesuprantamo — atrodė lyg staugtų vilkas.

Žana nusivijo ją puolusią dysę per visą koridorių ir neleisdama atsitraukti spaudė vis arčiau prie vietoje durų likusios skylės. Abi priešininkės buvo vienodo ūgio, bet, nors Žanos kardas buvo ilgesnis ir sunkesnis, dysė turėjo pranašumą, nes rankose laikė du ginklus. Be to, Žana jau kuris laikas nebuvo nešiojusi šarvų ir kovojusi. Moteris juto, kaip deginantis skausmas plėšia pečių raumenis, o nuo šarvų svorio maudžia klubus ir kelius. Reikėjo kuo greičiau baigti kovą.

Ant kelių parkritusi valkirija pašoko tiesiai priešais Sofi. Deivės krūtinės šarvams teko visas sprogimo smūgis, tad metalas išsilydė ir kaip ištirpęs vaškas nutekėjo žemyn. Sugriebusi visą saują išsilydžiusių grandinių, kovotoja nusiplėšė jas ir nutrenkė šalin. Paprasti balti marškiniai po šarvais buvo apsvilę ir pajuodę, žibantys metalo gabaliukai laikėsi prilipę prie audinio.

— Tuojau tave pamokysiu, — sušnibždėjo dysė, — kad mažoms mergaitėms nedera žaisti su ugnimi.

TRISDEŠIMT PIRMAS SKYRIUS

Lipnus Nidhogo liežuvis oru rangėsi prie Skati, o toji, tvirtai suspausta padaro naguose, bejėgiškai kabojo prišlieta prie virtuvės sienos. Neišleisdama nė garso, raudonplaukė dar mėgino ištrūkti iš geležinių gniaužtų, rangėsi, abiem kulnais spyrėsi, bandydama atsispirti į slidžias plytelėmis klotas virtuvės grindis. Abiem rankomis, prispaustomis prie šonų, trumpais kardais negalėjo nieko padaryti.

Džošas žinojo, kad jei nors sekundę susimąstys, jau nebesiryš padaryti to, ką ketino. Drakono dvokas buvo toks stiprus, kad norėjosi vemti, o širdis vaikino krūtinėje taip šokinėjo, kad jis vos begaudė orą.

Dvišakas liežuvis perbraukė per stalą — ant medinio paviršiaus liko gili išdeginta žymė. Liežuvis išlindo kiaurai per medinę kėdę ir nuvinguriavo tiesiai prie Skati galvos.

Džošas vis kartojo sau, kad tereikia į kovą kardu žiūrėti kaip į futbolą. Abiem rankom, taip, kaip mokė Žana, aukštai virš galvos iškėlęs Klarentą, puolė pirmyn judesiu, kurio visą praeitą sezoną mokė — deja, nesėkmingai — futbolo treneris.

Vos spėjęs pašokti suprato, kad apsiskaičiavo. Liežuvis judėjo labai greitai, o vaikinas stovėjo per toli. Vis dar turėdamas vilties pabandė paskutinę galimybę — iš visų Jėgų sviedė kardą.

Kardas atsitrenkė į riebų Nidhogo liežuvį plokščiąja puse. Ir prilipo.

Keleri metai taekvondo treniruočių padarė savo. Stipriai tėškęsis į plytelėmis klotas grindis, vaikinas spėjo atsiremti viena ranka ir gražiai persivertęs per galvą pašokti ant kojų... vos per žingsnį nuo stambaus, rūgštimi varvančio liežuvio. Ir kardo.

Sugriebęs už kardo rankenos vaikinas iš visų jėgų patraukė — pabandė atplėšti jį nuo liežuvio. Ginklas atsiplėšė tarsi lipdukas, o liežuvis, sušnypštęs ir suspragsėjęs, sulindo atgal į pabaisos nasrus. Džošas suprato, kad jei būtų sustojęs, tai jiedu su Skati jau būtų mirę. Stipriai smeigė Klarentu į drakono leteną, tiesiai virš riešo sąnario. Ašmenys susmigo į panašius lyg aligatoriaus šarvus, kardas ėmė virpėti taip spigiai cypdamas, kad Džošas vos begalėjo nulaikyti dantį ant danties. Pajuto, kaip ranka ir krūtinė šyla. Po akimirkos jėgų ir energijos antplūdis kaip ranka nušlavė visus skausmus ir maudimus. Vaikino aura sušvito akinančia aukso spalva, o kai ištraukė kardą iš padaro, švytėjo ir pilko akmens ašmenys.

— Nagus, Džošai. Nukirsk nagus, — pro dantis iškošė Skati, kai drakonas ją stipriai papurtė. Abu kardai, išsprūdę jai iš rankų, sužvangėjo ant grindų.

Džošas puolė prie pabaisos bandydamas nukapoti naguotą leteną, tačiau lemiamu momentu ašmenys pasisuko ir kardas nė neįbrėžęs nukrito vaikinui prie kojų. Pabandė dar kartą, tačiau ir šįkart atsitrenkęs į kietus padaro žvynus kardas tiktai išskėlė kelias žiežirbas.

— Ei! Atsargiai, — sušuko Skati, — kai kardo ašmenys prašvilpė visai pro pat jos galvą. — Čia vienas tų kelių ginklų, kuriais mane galima nužudyti.

— Atsiprašau, — sukandęs dantis sumurmėjo Džošas. — Niekada neteko ko nors panašaus daryti, — vėl puolė leteną kardu. Kovotojai į veidą pažiro kibirkštys.

— Kam mums ta letena? — net urzgė vaikinas kapodamas kietą kaip geležis odą.

— Drakoną galima nužudyti tik jo paties letena, — stebėtinai ramiu balsu atsiliepė Skati. — Atsargiai! Atgal!

Džošas pasisuko kaip tik tada, kai kyštelėjusi pro griuvėsius milžiniška padaro galva palinko pirmyn ir vėl ėmė tiestis baltas liežuvis. Šįkart prie Džošo. Judėjo labai greitai, o dingti nebuvo kur — jei vaikinas būtų pasitraukęs, liežuvis būtų kliudęs Skati. Stipriai įsispyręs abiem kojom, rankomis sugniaužė Klarento rankeną ir iškėlė kardą priešais veidą. Užsimerkė su siaubu laukdamas to, kas artinosi, ir vėl tuojau pat atsimerkė. Jei jau teks mirti — padarys tai plačiai atmerkęs akis.

Vaikinas dar spėjo pagalvoti, kad tai visai panašu į kompiuterinį žaidimą, skirtumas tik tas, kad šis žaidimas — mirtinas. Beveik kaip sulėtintame kine Džošas pamatė, kaip apie ašmenis vyniojasi du skelto liežuvio galai — tarsi drakonas ketintų išplėšti ginklą vaikinui iš rankų. Jis dar stipriau suspaudė Klarentą — nė neketino skirtis su kardu.

Liežuviui palietus kardo ašmenis, pasekmių laukti ilgai nereikėjo.

Padaras sustingo, paskui ėmė tampytis šnypšdamas tarsi garo garvežys. Burbuliuodama nuo liežuvio varvėjo rūgštis, o kardas Džošo rankoje tiesiog šokinėjo drebėdamas ir vis labiau šildamas, kol galop tapo karštas ir ėmė švytėti ryškiai balta šviesa. Vaikinas užsimerkė...

...pro užmerktas akis prabėgo daugybė vaizdo nuotrupų: prakeikta, apleista dykynė ant juodos uolos, šen bei ten išsimėtę verdančios raudonos lavos klanai, o virš galvos susikaupę pilkų debesų tumulai, iš kurių lijo pelenais ir kibirkštimis. Per visą dangų driekėsi kažkas panašaus į galingo medžio šaknis. Iš tų šaknų ir žiro balti pelenai: trupėjo ir sukdamiesi krito žemyn...

Nidhogas atitraukė pajuodavusį liežuvį.

Džošas aiktelėjęs atsimerkė, jo aura vėl sutvisko dar stipriau ir ryškiau, apakindama jį patį. Paklaikęs iš baimės, mojuodamas priešais save kardu, vaikinas traukėsi atgal, kol pečiais pajuto virtuvės sieną. Vis dar stipriai mirkčiojo. Labai norėjo pasitrinti akis, bet nedrįso paleisti kardo rankenos. Girdėjo, kaip visur aplinkui krenta akmenys, skyla tinkas, girgžda ir traška medis — susigūžė ir laukė, kol kas nors užkris jam ant galvos.

— Skati? — pašaukė Džošas.

Niekas neatsiliepė.

Spigiu balsu suklykė dar kartą:

— Skati!

Išvydęs, kaip pabaisa tempiasi raudonplaukę iš namo, stipriai prisimerkęs ir vis mirkčiodamas bandė atsikratyti prieš akis šokančių juodų ratilų. Drakono liežuvis, dabar jau tamsiai rudas, karojo nutįsęs burnos kampe. Sugniaužęs kovotoją į mirtiną kumštį, Nidhogas išsitiesė kiek ilgas ir drykstelėjo per visą sodą, ilga uodega dar nuskeldamas kelis mūro gabalus nuo namo ir išdauždamas vienintelį dar likusį sveiką langą. Paskui padaras atsistojo ant užpakalinių kojų kaip apykaklėtasis driežas ir nurioglino gatve, vos koja nesutraiškęs sargyboje stovėjusios žmogystos baltais šarvais. Nieko nelaukusi toji žmogysta nuskubėjo paskui drakoną.

Klupinėdamas Džošas pasiekė namo šone atsivėrusią skylę ir sustojo. Atsigręžė atgal. Kažkada buvusi tvarkinga virtuvė dabar buvo virtusi griuvėsiais. Pažvelgė į kardą rankoje, nusišypsojo. Tai jis sustabdė pabaisą. Šypsena plačiai nutvieskė veidą. Nugalėjo tą siaubūną ir išgelbėjo visus, likusius namuose... išskyrus Skati.

Giliai atsidusęs, Džošas nušoko nuo laiptelių ir nubėgo per sodą, o paskui — į gatvę, paskui pabaisą.

— Negaliu patikėti, kad šitaip elgiuosi, — murmėjo sau po nosimi vaikinas. — Man netgi nepatinka Skati. Ne... bent jau ne tiek... — pasitaisė.

TRISDEŠIMT ANTRAS SKYRIUS

Nikolas Makiavelis visada buvo atsargus.

Jis išgyveno, ir netgi labai sėkmingai, mirtinai pavojingus Medičių giminės valdymo Florencijoje laikus penkioliktame; amžiuje. Tais laikais intrigos buvo gyvenimo būdas, o žiauri mirtis ir žudynės — įprastas dalykas. Žymiausia Makiavelio knyga „Valdovas“ viena pirmųjų paskelbė, kad gudrybės, melas ir suktybės kuo puikiausiai tinka valdovui.

Makiavelis išgyveno, kadangi buvo aštraus proto, atsargus ir, kas svarbiausia, klastingas.

Tad kas privertė šį gudruoli kreiptis į dvasias? Valkirijos neturi nieko bendra su aštriu protu, o jų kalboje iš viso nėra žodžio „atsargumas“. Protingiausia ir klastingiausia, ką galėjo šios deivės sugalvoti, tai į šiuolaikinio miesto centrą pasikviesti Nidhogą — nevaldomą pirmykštę pabaisą.

Ir Makiavelis leido, kad šitai įvyktų.

Dabar gatvėje aidėjo dūžtantys stiklai, traškėjo lūžtančios lentos ir dundėjo griūvantys mūrai. Visų apylinkėje esančių automobilių ir namų signalizacijos užkaukė, o tolėliau esančių namų šviesos jau irgi degė, nors niekas dar nedrįso kišti nosies laukan.

— Kas ten vyksta? — garsiai sušuko Makiavelis.

— Turbūt Nidhogas puotauja pasigavęs Skati, — lyg tarp kitko mestelėjo Di. Jo dėmesį patraukė ėmęs zvimbti telefonas.

— Ne! Oi, ne! — staiga sušuko Makiavelis. Skubiai atidaręs automobilio dureles iššoko laukan, įgriebęs už apykaklės Di, išsitempė ir jį. — Dagonai! Laukan!

Di bandė stotis ant kojų, tačiau Makiavelis vis dar tempė jį toliau nuo mašinos.

— Ar tu išprotėjai? — klykė daktaras.

Dagonas iššoko į gatvę su visu priekiniu automobilio stiklu. Nuslydo variklio dangčiu ir nusileido visai prie pat Makiavelio su Di, tačiau magas nė nedirstelėjo į šalia nudribusį padarą. Jis dairėsi, kas taip išgąsdino italą.

Siaura gatvele spėriai mindamas dviem galingom užpakalinėm kojom prie jų artinosi Nidhogas. Suglebusi raudonplaukės figūrėlė kabojo sugniaužta priekinės letenos naguose.

— Atgal! — suklykė Makiavelis prisiplodamas prie žemės ir traukdamas iš paskos Di.

Nidhogas sutrypė ilgą juodą limuziną. Viena užpakalinė letena pataikė tiesiai ant stogo ir sulygino jį sulig šaligatviu. Mašinai sulinkus pusiau, langai iššoko ir suskilę į smulkiausias skeveldras išskraidė aplinkui, priekiniai ir galiniai ratai pakilo nuo žemės.

Padaras dingo tamsoje.

Po akimirkos baltai apsirengusi dysė vienu šuoliu beveik perskrido per automobilio likučius ir nulėkė drakonui iš paskos.

— Dagonai? — versdamasis nuo šono sušnibždėjo Makiavelis. — Dagonai, kur tu?

— Čia, — kuo ramiausiai artinosi vairuotojas purtydamas stiklo duženas nuo juodo kostiumo. Nusitraukęs suskilusius akinius nuo saulės, trenkė juos ant žemės. Apvalios nemirksinčios akys suribuliavo visomis vaivorykštės spalvomis.

— Jis nešėsi Skati, — pareiškė laisvindamas kaklaryšį ir atsegdamas viršutinę baltų marškinių sagą.

— Ji jau negyva? — pasiteiravo Makiavelis.

— Nepatikėsiu, kad Skati mirusi, kol pats nepamatysiu.

— Tikrai. Per visą šį laiką teko girdėti ne vieną pasakojimą apie kovotojos mirtį. O paskui ji ir vėl pasirodo! Turime gauti jos kūną.

Di išsiropštė iš purvo balos. Įtarė, kad Nikolas tyčia jį įvilko į tą klaną. Išpylė iš bato vandenį.

— Jei Šešėlę sučiupo Nidhogas, tai galima su ja atsisveikinti. Mums pavyko.

Dagono žuviška akis nukrypo žemyn, į mago veidą:

— Tu, siauraproti, pasipūtęs kvaily! Kažkas namuose išgąsdino Nidhogą — štai kodėl jis bėga. Ir tai tikrai ne Šešėlė, nes ją jis laiko sugriebęs. Nereikėtų pamiršti, kad šis padaras nežino, kas yra baimė. Į pastatą įėjo trys dysės, o išbėgo tik viena! Tenai nutiko kažkas baisaus.

— Dagonas teisus — tai katastrofa. Reikia iš naujo aptarti veiksmų planą, — Makiavelis atsisuko į vairuotoją. — Pažadėjau, kad dysėms nepasisekus Skati bus tavo.

Dagonas linktelėjo:

— O žodžio tu visada laikaisi.

— Esi šalia manęs jau beveik keturis šimtus metų. Buvai ištikimas mano tarnas — esu skolingas tau savo gyvenimą ir laisvę. Taigi nuo šiol man nebetarnauji, — labai rimtai pareiškė Makiavelis. — Surask Skati kūną... O jei ji dar gyva, tai daryk, ką manai, kad reikia daryti. Eik, telydi tave sėkmė, drauguži.

Dagonas nusisuko. Paskui staiga atsisukęs sužiuro į Makiavelį.

— Kaip mane pavadinai?

Makiavelis nusišypsojo.

— Draugužiu. Būk atsargus, — švelniu balsu pridūrė. — Skati velniškai pavojinga. Ji ir taip jau nužudė daugiau nei reikia mano draugų.

Dagonas linktelėjo. Nusitraukęs batus ir kojines, parodė tripirštes plėvėtas pėdas.

— Nidhogas maus į upę slėptis, — padaras parodė pilną dantų burną — tikriausiai nusišypsojo, — o vanduo — mano namai.

Tai pasakęs nušlepsėjo basomis kojomis per šaligatvį ir dingo tamsoje.

Makiavelis dirstelėjo į namą. Dagonas teisus — Nidhogą kažkas išgąsdino. Kas tenai nutiko? Ir kur dar dvi dysės?

Šaligatviu nuaidėjo žingsniai, staiga į gatvę išniro Džošas Niumenas su akmeniniu kardu rankoje, paskui kurį driekėsi auksinių liepsnų gijos. Nesidairydamas nei į kairę, nei į dešinę, apibėgo sumaitotą automobilį ir nulėkė ten, kur kaukiančios signalizacijų sirenos išdavė nubėgus drakoną.

Makiavelis sužiuro į Di:

— Kaip suprantu, tai čia tas amerikietis berniukas?

Di linktelėjo.

— Matei, ką jis laikė? Kažką panašaus į kardą, — lėtai svarstė italas. — Akmeninis kardas? Bet juk ne Ekskaliburas?

— Ne Ekskaliburas, — tarstelėjo Di.

— Tikrai mačiau pilko akmens ašmenis.

— Tai ne Ekskaliburas.

— Iš kur žinai? — neatstojo Makiavelis.

Di pakišo ranką po apsiaustu ir išsitraukė trumpą akmeninį kardą, visiškai tokį pat, kokį nešėsi Džošas. Kardas beveik nepastebimai virpėjo, drebėjo.

— Žinau, nes Ekskaliburas mano rankose, — atsakė daktaras. — Berniūkštis nusinešė kardo dvynį, Klarentą. Jau seniai įtarinėjome, kad Flamelis jį turi.

Makiavelis užsimerkė ir užvertė veidą į dangų.

— Klarentas. Nenuostabu, kad Nidhogas pabėgo iš namo, — papurtė galvą. Ar begali būti blogiau?

Vėl suskambo Di telefonas ir abu vyrai pašoko. Magas vos neperlaužė telefono pusiau paskubomis jį atidarinėdamas.

— Kas? — suurzgė jis. Kurį laiką klausė, paskui labai atsargiai uždarė telefono dangtelį, o kai prabilo, jo balsas buvo ne ką garsesnis už šnabždesį: — Perenelė pabėgo. Išsilaisvino iš Alkatraso. Vis dar purtydamas galvą, Makiavelis nusisuko ir nuėjo gatve tiesiai prie Eliziejaus laukų. Štai ir atsakymas į jo nebylų klausimą. Pasirodo, gali būti ir blogiau, daug blogiau. Makiavelis prisibijojo Flamelio, tačiau Perenelė jam kėlė tikrą siaubą.

TRISDEŠIMT TREČIAS SKYRIUS

— Aš ne maža mergaitė! — įsiuto Sofi Niumen. — Ir išmanau daugiau nei Ugnies magiją!

Dysė, — vardas staiga šovė į galvą, ir tą pačią akimirką mergina žinojo apie šias būtybes viską, ką žinojo Endoro ragana. O ragana nekentėjų.

— Žinau, kas esate, — piktai rėžė mergina siaubingu sidabru žėrinčiomis akimis, — valkirijos.

Netgi vyresniųjų tarpe į dyses buvo žiūrima įvairiai. Šios deivės niekada negyveno Danu Talyje — jos laikėsi sušalusiose žemėse pasaulio viršuje, ten, kur aršūs vėjai ir sniegynais padengtas ledas.

Tais siaubingais laikais, kai žlugo Danu Talis, pasaulio ašis pakrypo ir didžiąją dalį žemės sukaustė ledynai. Iš šiaurės į pietus, stumdami žmones į siaurą šalčio nepaliestą žalumoje skendinčią juostą aplinkui pusiaują, slinko ledo luitai. Dėl pasikeitusio klimato, ligų ir bado pranyko ištisos civilizacijos. Pakilo jūros lygis, pakrančių miestus užpylė vanduo, pasikeitė visas kraštovaizdis, o galop atslinkę ledynai nušlavė nuo žemės paviršiaus bet kokius miestų ir kaimų pėdsakus.

Greitai dysės suprato, kad jų gebėjimas išgyventi atšiauraus klimato sąlygomis suteikia pranašumo prieš kitas rases ir civilizacijas, kurios neprisitaikiusios susidoroti su mirtina, niekada nesibaigiančia žiema. Ištisi būriai laukinių moterų kovotojų greitai pavergė beveik visą šiaurę ir privertė tarnauti nedingusius po ledu miestus. Be gailesčio žudė visus, kas drįso stoti prieš jas, tad greitai dysės nusipelnė naujo vardo: valkirijos, mirties nešėjos.

Labai greitai valkirijos valdė visą šalčio stingdomą imperiją, nusidriekusią beveik per visą šiaurės pusrutulį. Žmones pavertusios vergais deivės norėjo, kad jas garbintų, ir netgi reikalavo aukų. Sukilimus žiauriai numalšindavo. Dar labiau paspaudus ledynmečio šalčiams, dysės ėmė žvalgytis į pietus, kur už gyvybę kovėsi civilizacijų likučiai.

Sofi galvoje vienas kitą keisdami šokinėjo vaizdai — mergina stebėjo, kaip valkirijų priespauda baigėsi per vieną naktį. Kas vyko ištisus tūkstantmečius paskui, mergina jau žinojo.

Endoro raganai buvo tekę dirbti su gana bjaurios išvaizdos tyresniąja Chrona, galinčia keliauti laiku. Norėdama matyti besikeičiančias laiko gijas, Chrona turėjo paaukoti savo akis, tačiau šito ji niekada nesigailėjo. Išnaršiusi dešimtis tūkstančių metų, ragana iš kiekvieno tūkstantmečio parinko po vieną kovotoją, o paskui Chrona perkėlė visus išrinktus karžygius į Didžiojo šalčio amžių.

Sofi žinojo, jog ragana ypatingai pageidavo, kad jos vaikaitė Skati būtų perkelta kautis su dysėmis.

Būtent Skati vedė visus į kovą prieš valkirijų tvirtovę — iš kieto ledo statytą miestą visai šalia pasaulio viršūnės. Tai Skati įmetė valkirijų karalienę Brunhildą į kunkuliuojančio ugnikalnio žiotis.

Kai virš horizonto ėmė kilti saulė, valkirijų galia buvo palaužta amžiams, jų ledo miestas virto ištirpusiais griuvėsiais, o pačių valkirijų išgyveno vos saujelė. Visos jos susispietė siaubingoje Ledo Šešėlių karalystėje, kur net Skati nesiryžo kelti kojos. Tą naktį dysės pavadino Ragnarok, dievų žūties diena, ir prisiekė amžinai keršyti Šešėlei.

Sofi sudėjo rankas ir tarp jos delnų įsisuko nedidelis sūkurys. Praeityje dyses sunaikino ugnis ir ledas. O kas nutiktų, jei dabar Sofi panaudotų šiek tiek Ugnies magijos ir pakaitintų vėją? Vos tik ši mintis šovė Sofi į galvą, dysė šoko pirmyn, abiem rankom suspaudė kardą, iškėlė jį aukštai virš galvos.

— Di sakė, kad jam tu reikalinga gyva, tačiau nieko neminėjo, ar sveika... — suurzgė užpuolike.

Sofi pridėjo rankas prie burnos, prispaudė kairės rankos nykštį prie apskritimo ant riešo ir stipriai papūtė. Ant grindų ėmė suktis vėjo sūkurys. Jis vis augo, o paskui šoktelėjo kartą, antrą... ir ūžtelėjo tiesiai į dysę.

Sofi tiek sušildė orą, kad tapo karščiau nei krosnyje. Troškaus vėjo verpetas pačiupo valkiriją, apsuko ją keletą kartų ratu, o paskui sviedė aukštyn. Deivė tėškėsi į krištolinį sietyną, sudaužė visas iki vienos lemputes. Staiga stojusioje prieblandoje karštą oranžinę šviesą skleidė tiktai ant grindų šokantis sūkurys. Valkirija nudribo ant grindų, bet, nekreipdama dėmesio į aplinkui lyjantį krištolo skeveldrų lietų, tuojau pat pašoko ant kojų. Išblyškusi oda buvo paraudusi, lyg nudegusi saulėje, o šviesūs antakiai visai nusvilę. Netarusi nė žodžio, dysė tvojo kardu ir sunkūs ašmenys įsirėžė į laiptų turėklus visai prie pat Sofi rankos.

— Skati!

Tai iš virtuvės nuaidėjo brolio balsas. Jį ištiko bėda!

— Skati! — vėl išgirdo mergina šaukiant.

Valkirija puolė pirmyn. Ją pagavo dar vienas karštas viesulas, išplėšė iš rankų kardą ir pašėlusiai sukdamas visa jėga tėškė į seserį, užspeitusią į kampą Žaną, ir dysė, neatlaikiusi tokio nuožmaus puolimo, parpuolė ant kelių. Žvangindamos šarvais ir ginklais abi valkirijos nusirito grindimis.

— Žana, traukis, — sušuko Sofi.

Iš merginos pirštų pažeme nusidriekė rūkas — platūs miglos kaspinai ir plonesnės virvės apsiautė; apsivyniojo aplinkui dysės, surakino jas karšto oro pančiais. Prireikė nežmoniškų valios pastangų, bet Sofi pasisekė sutirštinti miglą ir sukti ją aplinkui besipriešinančias dyses vis greičiau ir greičiau, kol jas suvyniojo į tvirtus kokonus kaip mumijas — panašiai atrodė Sofi, kai ją į rūką įvyniojo Endoro ragana.

Sofi juto, kaip silpsta jos jėgos, kaip iš nuovargio akys perši lyg pripiltos smėlio, o pečiai darosi sunkūs. Sukaupusi galios likučius, mergina dar suplojo rankomis ir taip staigiai sumažino oro temperatūrą kokone, kad tas akimirksniu pavirto kieto ledo gabalu.

— Štai. Turėtumėte jaustis kaip namie, — kimiai sušnabždėjusi Sofi palinko, vos beišsilaikė ant kojų. Norėjo dar skubėti į virtuvę, tačiau ištiesusi ranką Žana sustabdė merginą.

— Oi, ne. Aš pirma.

Moteris žengė žingsnį prie virtuvės durų, dar atsisukusi žvilgtelėjo į ledo luitą, kuriame beveik buvo galima įžvelgti dvi dyses.

— Išgelbėjai man gyvybę, — švelniai pratarė.

— Būtum sutvarkiusi ją, — nė neabejojo Sofi.

— Gal, — svarstė Žana, — o gal ir ne. Aš jau nebe tokia jauna, kaip kažkada. Bet vis tiek išgelbėjai man gyvybę, — pakartojo kovotoja. — Šios skolos niekuomet nepamiršiu.

Ištiesusi kairę ranką priglaudė ją delnu prie virtuvės durų ir švelniai stumtelėjo. Durys atsivėrė.

Ir iškrito iš vyrių.

TRISDEŠIMT KETVIRTAS SKYRIUS

Grafas Sen Žermenas leidosi laiptais žemyn iš darbo kambario. Ausis buvo užsikišęs mažytėmis, nuo triukšmo apsaugančiomis ausinėmis, o akių negalėjo atitraukti nuo MP3 grotuvo. Iš dešimties mėgstamiausių dainų bandė sukurti naują grojaraštį. Gladiator, žinoma, The Rock... Star Wars, na, tik pirmoji daina... Ei cid, be abejonės... The Crow, gal... gal...

Ant paskutiniojo laiptelio sustojo ir negalvodamas pataisė ant sienos pakrypusį paveikslą. Žengęs dar žingsnį suprato, kad rėmeliuose pakabintas auksinis diskas taip pat kabo netiesiai. Apsižvalgė po koridorių — visi paveikslai ant sienų išsiklaipę. Susiraukęs išsitraukė iš ausų ausines...

Išgirdo, kaip Džošas šaukia vardu Skati.

Išgirdo metalo žvangesį.

Užuodė ore pasklidusį vanilės ir levandų aromatą...

Sen Žermenas laiptais nuskuodė žemyn. Kitame aukšte pamatęs prie savo kambario durų suklupusį pavargusį alchemiką, sulėtino žingsnį, tačiau Nikolas pamojęs sušnabždėjo:

— Greičiau.

Grafas pralėkė pro Flamelį, tolyn koridoriumi, paskui dar žemyn laiptais...

Iš prieškambario tebuvo likę griuvėsiai.

Laukujų durų likučiai kabojo ant vyrių. Viskas, kas liko iš senovinio krištolinio sietyno, tai vienintelė palubėje zvimbianti lemputė. Nuo sienų didžiulėmis besivyniojančiomis juostomis luposi tapetai, o po jais — suskilinėjęs tinkas. Laiptų turėklai — suskaldyti, grindų plytelės sudaužytos ir suraižytos.

Pačiame prieškambario viduryje riogsojo didžiulis ledo luitas. Sen Žermenas atsargiai prisiartino prie jo ir perbraukė pirštais glotnų paviršių. Buvo toks šaltas, kad pirštai lipo prie ledo. Grafas įžvelgė viduje sušaldytas dvi baltai vilkinčias žmogystas: jų veidai buvo bjauriai persikreipę, o stulbinančiai žydros akys sekiojo Sen Žermeno judesius.

Virtuvėje sutraškėjo lūžtantys mediniai baldai ir grafas nusisukęs nuskubėjo tenai. Jam ant rankų jau švytėjo vis didėjančios baltai melsvos liepsnos pirštinės.

Nors Sen Žermenui pasirodė, kad prieškambaris tragiškai nusiaubtas, bet tai buvo tikras niekis palyginus su tuo, ką išvydo virtuvėje.

Buvo nugriuvęs visas namo šonas.

Viduryje griuvėsių stovėjo Žana ir Sofi. Žmona tvirtai laikė drebančią merginą. Žana vilkėjo tiktai žydrai žalią žvilgančio atlaso pižamą, o metalinėje pirštinėje vis dar spaudė kardą. Kai vyras įžengė į kambarį, atsisukusi pažiūrėjo per petį.

— Paties įdomiausio nepamatei, — pasakė prancūziškai.

— Aš nieko negirdėjau, — ta pačia kalba teisinosi Frensis. — Papasakok, kas čia vyko.

— Viskas baigėsi per kelias minutes. Mudvi su Sofi išgirdome, kad kažkas vyksta kitame namo gale. Nubėgome laiptais žemyn kaip tik tada, kai dvi merginos suskaldžiusios duris įsibrovė vidun. Tai dysės, sakėsi atėjusios Skati. Viena puolė mane, o kita nusitaikė į Sofi. — Nors Žana ir taip kalbėjo sunkiai suprantamu prancūzų kalbos dialektu, dar labiau pritildė balsą: — Frensi... Ta mergina. Ji ypatinga. Sofi sujungė magijas, kad nugalėtų dysę, naudojosi ir Oro, ir Ugnies magijomis. Ji apvyniojo užpuolikės migla ir sušaldė į ledo gabalą.

Sen Žermenas papurtė galvą.

— Fiziškai neįmanoma panaudoti vienu mėtų dvi magijos rūšis... — paprieštaravo, tačiau tuojau pat pritilo. Sofi galios įrodymas stūksojo pačiame prieškambario viduryje. Sklandė legenda, kad patys galingiausi vyresnieji mokėjo tuo pačiu metu valdyti visus gaivalus. Kaip pasakoja patys seniausi mitai, tai buvo priežastis — viena priežasčių — kodėl nuskendo Danu Talis.

— Džošo nebėra, — Sofi staiga išsivadavo iš Žanos glėbio ir atsisuko veidu į grafą. Paskui atsigręžė į tarpduryje stovintį pilku kaip pelenai veidu Flamelį. — Kažkas pagrobė Džošą, — pasakė be galo išsigandusi. — O Skati išbėgo jo gelbėti.

Abiem raiškom apsikabinęs save, tarsi jam būtų šalta, alchemikas atkrypavo į kambario vidurį ir apsižvalgė. Paskui pasilenkė paimti nuo žemės tarp griuvėsių gulinčių trumpų Šešėlės kardų. Kai atsisukęs sužiuro į likusiuosius, visi nustebo pamatę, kad Nikolo akys pilnos ašarų.

— Atsiprašau, — pasakė jis. — Man labai, tikrai labai gaila. Tai per mane taip nusiaubti jūsų namai. Tai neatleistina.

— Namus galime atstatyti, — nerūpestingai atšovė Sen Žermenas. — Jau seniai reikėjo remonto, tik nerasdavome dingsties.

— Nikolai, — labai rimtai prabilo Žana. — Kas čia vyko?

Alchemikas prisitraukė vienintelę likusią sveiką kėdę ir sunkiai sudribo ant jos. Pasilenkęs į priekį pasidėjo alkūnes ant kelių ir sukdamas rankose žvilgančius Skati kardus žiūrėjo ir žiūrėjo į juos.

— Tame ledo luite įšaldytos dysės. Valkirijos. Pikčiausios Skati priešės, nors ji niekada nepasakojo man kodėl. Žinau, kad jos persekiojo Šešėlę nuo senų senovės ir visada palaikydavo jos priešus.

— Tai jos taip padarė? — Sen Žermenas apsidairė po suniokotą virtuvę.

— Ne. Bet, be abejonės, atsigabeno kažką, kas taip padarė.

— O kas nutiko Džošui? — nerimavo Sofi. Nereikėjo jo vieno palikti virtuvėje, turėjo palaukti brolio. Ji būtų nugalėjusi bet ką, kas tik būtų puolęs iš vidinio kiemo.

Nikolas iškėlė Skati kardą:

— Manau, kad reikėtų klausti, kas nutiko kovotojai. Per tuos kelis šimtmečius, kol mudu esame pažįstami, ji niekada nėra paleidusi iš rankų kardų. Bijau, kad ją pagrobė...

— Kardai... kardai, — atstūmusi Žaną Sofi ėmė įnirtingai kažko ieškoti griuvėsiuose. — Kai ėjau miegoti, Džošas kaip tik grįžo iš treniruotės, kur su Žana ir Skati mokėsi kautis kardu. Jis turėjo tą akmeninį kardą, kurį davei.

Norėdama apžiūrėti grindis ir pastumti didžiulį mūro gabalą į šoną, mergina sukėlė vėją. Kur kardas? Pajuto sužibant vilties kibirkštėlę. Jei brolis būtų pagautas, tai tikriausiai kardas voliotųsi ant grindų? Sofi atsitiesė ir apsižvalgė po kambarį:

— Klarento čia nėra.

Sen Žermenas nuėjo prie skylės, kur kažkada buvo durys į sodą. Ne sodas, o griuvėsiai. Akmens gabalas išplėštas iš fontano, o baseinas skilęs pusiau. Tik gerai įsižiūrėjęs grafas atpažino, kad tas U raidės formos metalo gabalas — tai kažkada buvę vartai. Tik tada ir susiprotėjo, kad nebėra tvoros. Iš poros metrų aukščio mūrinės tvoros liko tik nuolaužos. Sutrupėjusios ir sutrintos į miltus plytos voliojosi sode — atrodė, kad tvora buvo išversta iš gatvės pusės.

— Kažkas didelis, labai didelis, buvo sode, — pasakė Sen Žermenas pats sau.

Flamelis pažiūrėjo į jį:

— Ar nieko neužuodi? — paklausė.

Sen Žermenas giliai įkvėpė.

— Gyvatė, — pasakė įsitikinęs. — Bet tai ne Makiavelio kvapas.

Išėjęs į sodą įtraukė pilnus plaučius vėsaus oro.

— Čia dar stipriau dvokia, — net užsikosėjo. — Dvokia bjauriau, daug bjauriau... — šūktelėjo. — Tai atsiduoda kažkuo labai labai senu...

Sen Žermeno dėmesį patraukė kaukiančios automobilių sirenos, tad, perėjęs per sodą, perlipo tvoros likučius ir apsižvalgė gatvėje. Aidėjo namų ir automobilių signalizacijos, o daugiausiai — kairėje pusėje. Toje gatvės pusėje namuose degė šviesos. Visai prie posūkio į siaurą gatvelę voliojosi sudaužyto automobilio liekanos.

— Kad ir kas būtų puolę mūsų namus, — pareiškė įlėkęs į virtuvę, — gatvės gale voliojasi du šimtus tūkstančių eurų kainavęs automobilis, kuris dabar tinka nebent barikadoms statyti.

— Nidhogas, — persigandęs sušnabždėjo Flamelis. Palingavo galva — dabar viskas aišku. Dysės atsivedė Nidhogą, — pasakė garsiai. Paskui susiraukė: — Bet netgi Makiavelis nebūtų ryžęsis atsigabenti tokį pavojingą padarą į didžiulį miestą. Jis per daug atsargus.

— Nidhogas? — kartu sušuko Žana ir Sofi sužiurusios viena į kitą.

— Įsivaizduokite kažką panašaus į dinozauro ir gyvatės hibridą, — paaiškino Flamelis, — tiktai senesnį nei mūsų planeta. Manau, kad padaras pačiupo Skati, o Džosas jį nusivijo.

Sofi tvirtai papurtė galvą:

— Jis niekada šitaip nepasielgtų — negalėtų... Nes bijo gyvačių.

— Tai kur tada jis? — paklausė Flamelis. — Kur Klarentas? Tikriausiai vaikinas čiupo kardą ir leidosi ieškoti Šešėlės — tai vienintelis paaiškinimas.

— Bet girdėjau, kaip jis šaukėsi jos pagalbos...

— Girdėjai, kaip šaukia jos vardą. Jis galėjo tiesiog šaukti ją.

Sen Žermenas linktelėjo:

— Visai įtikinamai skamba. Dysėms reikėjo tiktai Skati. Nidhogas griebė ją ir pabėgo. Džošas tikriausiai nusekė iš paskos.

— O gal drakonas griebė brolį, Skati nusivijo, — svarstė Sofi. — Panašu, kad ji taip pasielgtų.

— Drakonai Džošas visai neįdomus. Būtų paprasčiausiai nurijęs jį, ir tiek. Ne, vaikinas nubėgo savo noru.

— Tai rodo drąsą, — pastebėjo Žana.

— Bet kad Džošas nėra drąsus... — pradėjo Sofi, bet nespėjusi pabaigti sakinio suprato, kad tai nevisiškai teisybė. Mokykloje jis visada užstodavo ir apgindavo seserį. Bet kurio galo jam reikėjo bėgti paskui Skati? Juk net nemėgsta jos.

— Žmonės keičiasi, — pasakė Žana. — Niekas nelieka toks pat.

Triukšmas dabar buvo garsesnis — tarpusavyje pjovėsi besiartinančių policijos, greitosios ir gaisrinės automobilių sirenos.

— Nikolai, Sofi, jums reikia eiti, — skubiai paragino Sen Žermenas. — Manau, kad tuojau užgrius policija. Daugybė policininkų, uždavinėjančių dar daugiau klausimų. O atsakymų mes neturime. Jei jus suras čia be jokių dokumentų ir pasų, bijau, kad suims apklausti, — timptelėjo odinę piniginę, ilga grandinėle prisegtą prie diržo, — štai, paimkite truputį pinigų.

— Negaliu, — bandė priešintis alchemikas.

— Paimk, — reikalavo grafas. — Nenaudok kreditinių kortelių, nes Makiavelis suseks, kur esi, — paaiškino. Jei tik būsiu laisvas, lauksiu jūsų šįvakar šeštą prie stiklinės piramidės, šalia Luvro. Jei neateisiu šeštą, pabandysiu būti tenai vidurnaktį, o jei ir tada ne — tai rytoj, šeštą ryto.

— Ačiū, drauguži, — padėkojęs Nikolas atsisuko į Sofi. — Čiupk savo ir Džošo drabužius, dar tai, ko gali prireikti, nes čia jau nebegrįšime.

— Padėsiu tau, — kartu su Sofi iš kambario išskubėjo Žana.

Alchemikas ir jo buvęs mokinys, likę stovėti virtuvės griuvėsiuose, klausėsi, kaip juodvi nubėga laiptais aukštyn.

— Ką darysi su tuo ledo luitu prieškambaryje? — paklausė Nikolas.

— Rūsyje laikau didžiulį šaldiklį. Pabandysiu, kol neužgriuvo policija, įgrūsti ledą tenai. Kažin kaip tos dysės, ar gyvos? Kaip manai?

— Praktiškai neįmanoma nužudyti dysę. Užtat žiūrėk, kad ledas greitai neištirptų.

— Kurį vakarą nuvešiu į Seną ir įversiu į vandenį. Jei pasiseks, tai iki Ruano žiočių neištirps.

— O ką sakysi policijai, — Nikolas parode ranka nusiaubtą virtuvę, — apie visa tai?

— Dujų sprogimas? — pasiūlė Sen Žermenas.

— Nevykęs sumanymas, — šypsodamasis pasakė Flamelis, prisiminęs, kaip jį suniekino dvyniai, kai tą patį pasiūlė sakyti apie knygų parduotuvės griuvėsius.

— Nevykęs?

— Labai nevykęs.

— Tada, manau, kad sakysiu, jog grįžau namo ir radau visa tai, — nusprendė grafas. — Ir tai bus netoli tiesos. Juk nė neįsivaizduoju, kaip viskas vyko. — Staiga grafas išdykėliškai nusišiepė: — Galiu parduoti pasakojimą ir nuotraukas žurnalistams iš pagrindinio dienraščio. Paslaptingos jėgos suniokojo roko žvaigždės namus.

— Visi galvos, kad tai reklaminis triukas.

— Taip, būtent taip ir galvos, kodėl gi ne? Žinai ką, kaip tik ketinu leisti naują albumą. Bus labai gera reklama.

Virtuvės durys atsivėrė, grįžo Sofi su Žana. Abi buvo persirengusios džinsais ir marškinėliais, ant nugaros — priderintos kuprinės.

— Eisiu su jais, — pareiškė Žana Sen Žermenui nespėjus nė prasižioti — Jiems reikės vedlio ir sargybinio.

— Turbūt tik švaistyčiau laiką ginčydamasis? — paklausė grafas.

— Taip.

— Nė neketinu, — Frensis apkabino žmoną. — Prašau, būk atsargi, labai atsargi. Jei Makiavelis ar Di pasiryžo į miestą atsigabenti dyses ir Nidhogą, jie jau nebežino, ko griebtis. O tokiu atveju vyrai elgiasi kvailai.

— Taip, — pritarė Flamelis. — Taip ir elgiasi. Ir daro klaidų.

TRISDEŠIMT PENKTAS SKYRIUS

Džošas, bandydamas įsiminti kelią, vis žvalgėsi per petį. Bėgo vis toliau ir toliau nuo Sen Žermeno namų ir jaudinosi, kad gali paklysti. Bet apsisukti ir palikti Skati tam padarui jau nebegalėjo. Kol kas užtenka žinoti, kad Eliziejaus laukų gale suras Triumfo arką, o tuo pačiu — Sen Žermeno namus. Kita vertus, buvo ir dar vienas būdas — reikėjo tiktai sekti pagrindine gatve nesiliaujančia virtine plūstančius policijos automobilius, gaisrines ir greitosios pagalbos mašinas — visos jos skubėjo ten, iš kur vaikinas bėgo.

Pabandė per daug negalvoti apie tai, ką daro, nes jei nors sekundę susimąstytų — Paryžiaus gatvėmis vejasi į dinozaurą panašų pabaisą — tai tuojau pat sustotų, ir Skati... na, nežinia, kas nutiktų Skati. Bet kokiu atveju tai nebūtų gerai.

Sekti paskui Nidhogą buvo paprasčiau nei paprasta. Padaras bėgo tiesiai, verždamasis per lygiagrečiai Eliziejaus laukų vedančias siauras gatveles, iš abiejų pusių supamas aukštų sienų. Paskui save drakonas paliko griuvėsių kalnus. Prabėgo šalikele, kurioje stovėjo daug automobilių, tiesiai per jų stogus, iš mašinų liko tiktai suplotos ir sulamdytos lūženos. Pasukęs į siaurą skersgatvį, vizgindamas uodegą sulaužė abipus gatvės išsibarsčiusių parduotuvių vitrinų metalines žaliuzes ir, žinoma, iškūlė jų saugomus vitrinų stiklus. Sąmyšį papildė automobilių sirenų ir parduotuvių apsaugos signalizacijos.

Staiga vaikino dėmesį patraukė priekyje švystelėjęs kažkas baltas.

Džošas buvo pastebėjęs baltai apsirengusią žmogystą šalia Sen Žermeno namų. Spėjo, kad tai vienas pabaisos šeimininkų, bet dabar atrodė, kad jis irgi vejasi padarą... vadinasi nesuvaldė drakono. Apsižvalgęs pamėgino nustatyti, kiek valandų. Priekyje dangus jau šviesėjo, aušo rytas, tad Džošas nusprendė, kad bėga į rytus. Kas nutiks, kai miestas prabus, ir visi pastebės gatvėse šėlstančią priešistorinę pabaisą? Kils baisiausia panika, be abejonės, prisistatys ir policija bei armija. Džošas puolė kardu ir nieko gero iš to neišėjo — vaikiną kankino bloga nuojauta, kad ir kulkos pasirodys lygiai tokios pat bevertės.

Gatvės siaurėjo, abipus jų kilo vis aukštesnės mūro sienos ir padarui teko sulėtinti greitį, nes vis atsitrenkdavo į sieną. Džošui pasirodė, kad jis jau beveik pavijo baltai apsirengusią žmogystą. Manė, kad tai vyras, bet sunku buvo iš tiesų pasakyti.

Bėgo lengvai, net neužduso — greičiausiai visos tos savaitės ir mėnesiai, prabėgę futbolo treniruotėse, dabar davė naudos. Minkšti sportiniai bateliai nekėlė jokio garso, tad Džošas nusprendė, kad toji balta žmogysta nė neįtaria, jog yra persekiojama. Be to, kam šautų į galvą vytis pabaisą neturint nieko, tik kardą? Pribėgęs arčiau pamatė, kad pabaisos šeimininkas taip pat vienoje rankoje nešasi kardą, o kitoje — kažką panašaus į didžiulį plaktuką. Atpažino tą ginklą iš žaidimo World of Warcraft — tai buvo kovinis plaktukas, mirtinai pavojinga lazdos atmaina. Vis labiau artindamasis jau pamatė ir tai, kad bėganti žmogysta vilki baltus grandininius šarvus, metalinius batus ir apvalų šalmą su kaklą dengiančia šarvų apykakle. Kažkodėl visa tai net nenustebino.

Paskui akimoju žmogysta pasikeitė.

Tiesiog prieš akis ginkluotas ir šarvais vilkintis bėglys virto šviesiaplauke jauna mergina, ne ką vyresne už Džošą, vilkinčia odine striuke, džinsais ir auliniais batais. Tik kardas ir medinis plaktukas rankose rodė, kad ji kitokia nei paprasčiausia mergina. Ji dingo už kampo.

Džošas sulėtino žingsnį — nenorėjo atsimušti į ginkluotą merginą. O gerai pagalvojus — tai gal net visai ne mergina.

Priekyje garsiai nugriaudėjo griūvantis mūras, sudžeržgė stiklas ir Džošas vėl pagreitinęs žingsnį nuskubėjo prie gatvės kampo ir sustojo. Padaras buvo įstrigęs tarp mūro sienų. Vaikinas atsargiai pajudėjo pirmyn. Atrodė, kad pabaisa bėgo gatve, kuri, kaip ir kitos, turėjo būti tiesi, vis dėlto gale sukosi ir staiga siaurėjo, o viršutiniai namų aukštai buvo išsikišę virš šaligatvių. Drakonas įšlumšėjo į skylę ir nudaužė po gabalą abiejų pastatų. Vis dar verždamasis pirmyn, įstrigo. Blaškėsi, rangėsi, o į gatvę skriejo plytos ir stiklo duženos. Artimiausiame lange kažkas sujudėjo, Džošas pastebėjo vyrą, nutarusį pažiūrėti per langą. Akis ir burną plačiai išplėtęs iš siaubo, vyras pamatęs tiesiai prieš nosį pabaisą taip ir sustingo vietoje. Didžiulis, beveik sofos dydžio betono gabalas driokstelėjo drakonui ant galvos, tačiau šis, rodės, nė nepastebėjo.

Džošas nebesumojo, ko reikėtų griebtis. Turėjo nusigauti iki Skati, tačiau tai reiškė, kad reikės apeiti pabaisą aplinkui, o tam nė nebuvo vietos. Stovėdamas stebėjo, kaip gatve skuba šviesiaplaukė mergina. Nė nesudvejojusi ji šoko pabaisai ant nugaros ir, į abu šonus ištiesusi rankas su ginklais, mikliai nusikabaravo iki pat jo galvos.

Džošui net palengvėjo, nes vaikinas nusprendė, kad ji ketina nudėti pabaisą. Gal tada pavyktų prisibrauti ir išvaduoti Skati.

Įsitaisiusi ant plataus drakono sprando, moteris užsimojo ir smogė į suglebusį, nejudantį Skati kūną.

Džošo šūksnį užgožė sirenų kauksmas.

— Pone, mes turime raportą apie... incidentą, — mirtinai išblyškęs policininkas įteikė telefoną Nikolui Makiaveliui. RAID karininkas nori kalbėtis su jumis asmeniškai.

Di čiupo vyrą už rankos ir apsuko aplinkui.

— Kas tai? — paklausė puikiausia prancūzų kalba, kol Makiavelis įdėmiai klausėsi, kas jam pasakojama telefonu, mėgindamas atsiriboti nuo triukšmo vienu pirštu užsikišęs kitą ausį.

— Nežinau, pone. Tikriausiai kokia nors klaida, — policininkas pamėgino virpančiu balsu nusijuokti. — Už kelių gatvių, kaip sako žmonės... tarp namų įstrigo pabaisa. Žinau, kad tai neįmanoma... — bet kai pareigūnas pasisukęs pamatė tai, kas kažkada buvo trijų aukštų namas — dabar pastato šone žiojėjo didžiulė skylė — balsas visai nutilo.

Makiavelis atidavė telefoną policininkui.

— Parūpinkite man automobilį.

— Automobilį?

— Automobilį ir žemėlapį, — atšovė italas.

— Gerai, pone. Galite imti mano. — Policininkas buvo vienas pirmųjų pasirodęs mieste po to, kai pasipylė dešimtys nerimaujančių gyventojų skambučių. Jis pastebėjo Makiavelį ir Di, skubančius gatve visai netoli tos vietos, iš kurios sklido triukšmas, ir sustabdė juos įsitikinęs, kad vyrai susiję su tariamu sprogimu. Vyrukui teko iš karto atvėsti, kai pamatė, kad tas purvu aptaškytas pagyvenęs vyras žilais plaukais ir suplėšytu kostiumu iš tiesų yra DGSE, Saugumo tarnybos vadovas.

Policininkas padavė Makiaveliui automobilio raktelius ir sulamdytą, apiplyšusį Paryžiaus miesto centro žemėlapį:

— Bijau, kad turiu tik tokį.

Makiavelis išplėšė žemėlapį iš rankų.

— Tu atleistas, — burbtelėjo, o paskui parodė ranka į gatvę. — Eik, sutvarkyk eismą. Prie namo neturi prieiti niekas, net žurnalistai. Aišku?

— Taip, pone, — laimingas, kad vis dėlto neprarado darbo, policininkas nubėgo pildyti įsakymo. Niekas nenorėtų nuvilti paties galingiausio Prancūzijoje žmogaus.

Makiavelis išskleidė žemėlapį ant automobilio variklio dangčio.

— Esame čia, — aiškino rodydamas Di. — Nidhogas lekia tiesiai į rytus, bet jei nori pasiekti upę, kažkada jam vis tiek teks kirsti Eliziejaus laukus. Jeigu drakonas laikysis to paties kurso, tai, manau, nesuklysiu pasakęs, jog, — pirštu dūrė į žemėlapį, — išlįs štai čia.

Du vyrai įsiropštė į nedidukę mašiną. Makiavelis kurį laiką dar krapštėsi apžiūrinėdamas, kaip ją valdyti. Nebegalėjo prisiminti, kada paskutinį kartą pats vairavo — tuo visada pasirūpindavo Dagonas. Galų gale, pasiutusiai džeržgiant pavaroms pajudėjo, apsisuko vietoje, kurį laiką paslydo šonu ir, palikdamas juodas padangų slydimo žymes ant asfalto, nukriokė Eliziejaus laukais.

Di tyliai sėdėjo keleivio sėdynėje. Viena ranka gniaužė saugos diržą, kita buvo įsikibęs į automobilio prietaisų skydelį.

— Ir kas tave mokė vairuoti? — drebėdamas paklausė, kai automobilis atsimušė į šaligatvio kraštą.

— Karlas Benzas, — atšovė Makiavelis. — Prieš daugelį metų, — pridūrė.

— O kiek ratų turėjo ta mašina?

— Tris.

Di kietai užsimerkė, kai jiedu kirto sankryžą ir vos neįsirėžė į gremėzdišką gatvių valymo automobilį.

— Tai ką darysime, kai surasim Nidhogą? — paklausė bandydamas sutelkti dėmesį į problemą, kad nereikėtų galvoti, kaip siaubingai vairuoja Makiavelis.

— Tai jau tavo bėdos, — atkirto italas. — Juk tu jį išlaisvinai.

— Bet tu pasikvietei čionai dyses. Tai ir tavo kaltė.

Makiavelis staiga užmynė stabdį — automobilis dar ilgai iš inercijos čiuožė. Varikliui užgesus, trūktelėjo ir sustojo.

— Kodėl sustojome? — ėmė nerimauti Di.

Makiavelis mostelėjo į langą:

— Pasiklausyk.

— Negirdžiu nieko — tik kaukiančias sirenas.

— Klausykis, — neatlyžo italas. — Kažkas artinasi, — parodė į kairę, — štai ten.

Di pravėrė automobilio langą. Pro policijos, greitosios pagalbos ir gaisrininkų automobilių sirenų kauksmą buvo girdėti bildantys akmenys, krentančios plytos ir aštrus dūžtančių stiklų džeržgėjimas...

Džošas bejėgiškai stebėjo, kaip įsitaisiusi ant drakono sprando moteris tvojo kardu Skati.

Kaip tik tuo metu, bandydamas išsilaisvinti iš spąstų, į kuriuos pateko, padaras pasipurtė ir užpuolike nepataikė — kardo ašmenys prašvilpė pavojingai arti be sąmonės karančios kovotojos galvos. Lipdama dar aukščiau ant plataus drakono sprando, moteris sučiupo storos odos raukšlę, pasilenkė į šoną virš didžiulės nemirksinčios akies ir smeigė kardo smaigaliu į Skati. Padaras vėl sujudėjo ir kardas susmigo jam į koją, visai prie raudonplaukę gniaužiančios letenos. Drakonas nė nepastebėjo, tačiau Džošas matė, kaip visai šalia Skati pralėkė kardo ašmenys. Moteris ir vėl užsimojo. Vaikinas žinojo, kad šį kartą pataikys.

Reikia ką nors daryti! Juk jis — vienintelė Skati viltis. Negali čia ramiai stovėti ir žiūrėti, kaip žudo jo draugę. Džošas pasileido bėgti. Prisiminė, kaip tada, kai Sen Žermeno namuose trenkė padarui kardu, nieko jam nepakenkė, bet kai susmeigė kardo smaigalį į kietus žvynus...

Laikydamas Klarentą abiem rankom, kaip išmokė Žana, Džošas pasistengė bėgti kiek tik galėdamas greičiau, kad tik laiku pasiektų padarą. Dar pajuto, kaip smigdamas į pabaisos uodegą suzvimbia kardas.

Tą pačią akimirką per rankas perėjęs karštis tarsi suliepsnojo krūtinėje. Ore aštriai pakvipo apelsinais, tuojau pat sušvytėjusi auksine spalva aura greitai išblanko ir vėl sutvisko raudonai oranžine spalva, sklindančia iš kardo, susmeigto į storą gumbuotą pabaisos odą.

Pasukęs Klarentą, Džošas jį ištraukė. Žaizda ant pilkai rudų žvynų liepsnojo skaisčiai raudonai, tačiau tuojau ėmė trauktis juodu šašu. Kol skausmas pasiekė padaro smegenis, praėjo dar kelios akimirkos. Tik tada šnypšdamas ir cypdamas iš skausmo drakonas atsistojo ant užpakalinių kojų ir, pažėręs aplinkui plytų, čerpių ir lentų lietų, išsivadavo iš nelaisvės. Džošas susigūžęs ėmė trauktis. Paskui krito ant žemės ir užsidengė galvą, nes aplinkui krito nuolaužos. Pagalvojo, kad visai pasisektų, jei jį užmuštų kokia nors stogo čerpė. Netikėtai pašokęs drakonas vos nenumetė moters, įsitaisiusios ant nugaros. Susvyravusi ji išmetė karo plaktuką ir paskubomis griebėsi už padaro nugaros, kad nenukristų tiesiai jam prieš nosį. Atsigulęs ant žemės ir stebėdamas, kaip aplinkui krenta iš dangaus plytos, Džošas matė, kaip didžiulis juodas šašas plečiasi nuo žaizdos ir kyla aukštyn pabaisos uodega. Drakonas vėl pakilo ant užpakalinių kojų, metėsi į dešinę pro namo kampą ir tolyn per Eliziejaus laukus. Džošui žymiai palengvėjo, kai pamatė, kad priekinėje letenoje vis dar kadaruoja bejėgė Skati.

Giliai atsikvėpęs Džošas pašoko ant kojų ir griebė kardą. Tą pačią akimirką pajuto, kaip kūną užplūsta jėgos, paaštrėja visi pojūčiai. Net sustojo apsvaigęs nuo netikėtų galių, o paskui pasileido paskui drakoną. Jautėsi nuostabiai. Nors vis dar nebuvo kaip reikiant išaušę, matė labai aiškiai, tik gal kiek trūko spalvų. Užuodė milijonus miesto kvapų ir aštrų, drakono skleidžiamą gyvatės dvoką. Girdėjo taip aiškiai, kad galėjo išskirti visų pagalbos tarnybų automobilių sirenas, netgi atskirus automobilius. Per sportinių batelių padus juto vibruojantį šaligatvį. Pamojavo priešais save kardu — išgirdo jį sucypiant ir suzvimbiant, tuojau pat kažkur toli kažkas ėmė šnabždėti jam tarsi suprantamus žodžius. Primą kartą gyvenime pasijuto toks gyvastingas. Dabar suprato, kad taip jautėsi Sofi, kai jai sužadino galias. Bet sesuo sakė, kad jai baisu, nauji pojūčiai kelia sumaištį, o Džošui... buvo smagu.

Jis šito labai norėjo. Labiau nei ko nors kito pasaulyje.

Dagonas nušlepsėjo gatve, paėmė dysės pamestą plaktuką ir leidosi paskui berniuką.

Jis matė, kaip švyti to vaikio aura — tai rodė, kad jis neabejotinai galingas. Bet tai jau kitas klausimas — ar ta mergina ir vaikinas yra dvyniai, apie kuriuos pasakojama legendoje. Akivaizdu, kad alchemikas ir Di nė kiek neabejoja, jog taip ir yra. Tačiau Dagonas žinojo, kad netgi Makiavelis — vienas protingiausių žmonių, su kuriais jam teko bendrauti — abejojo, ar taip yra, o vien tik to trumpai matyto auros švytėjimo dar negana, kad Dagonas patikėtų. Auksinė ir sidabrinė auros pasitaiko labai retai, nors ne taip retai, kaip juoda. O per ilgą gyvenimą Dagonui buvo tekę sutikti bent keturias poras dvynių ir dar kokią dešimtį atskirų žmonių su saulės ir mėnulio spalvų auromis.

Tačiau nei Di, nei Makiavelis nežinojo, kad Dagonas matė tikruosius, pirmuosius dvynius.

Jis buvo Danu Talyje žlugimo metu, kai vyko paskutinis mūšis. Tą daug žadėjusią dieną, kai visiems buvo aišku, kad salos likimas pakibęs ant plauko, Dagonas vilkėjo tėvo šarvus. Kaip ir visi kiti, Dagonas nustėro iš siaubo pamatęs, kaip nuo Saulės piramidės viršaus sušvinta auksinė ir sidabrinė šviesos — pirminės jėgos simbolis. Gaivalų magija nušlavė senovinės Žemės paviršių ir nuskandino salą į gelmes.

Nuo to laiko Dagonas labai retai kada miegodavo — net nėr turėjo lovos. Galėjo kaip ryklys miegoti judėdamas. Retai kada sapnuodavo, bet kai susapnuodavo, tai visada tą patį: ryškų kaip tikrovė tos nakties košmarą, kai dangui sušvitus auksu ir sidabru atėjo pasaulio pabaiga.

Praleido daug metų tarnaudamas Makiaveliui. Per šitiek šimtmečių jiedu kartu iškentė nemažai karšta ir šalta, buvo pačių įdomiausių ir reikšmingiausių pasaulio istorijos įvykių liudininkai.

O dabar Dagonui ėmė atrodyti, kad ši naktis bus viena įspūdingiausių.

— Na, štai šito tai kasdien nepamatysi, — sumurmėjo Di.

Magas ir Makiavelis stebėjo, kaip Nidhogas prasiveržia pro pastatą Eliziejaus laukų kairėje, išvarto šalikelėje susodintus medžius ir galvotrūkčiais pasileidžia per kelią. Naguose vis dar laikė raudonplaukę, o ant nugaros prikibusi jojo dysė. Abu nemirtingieji stebėjo, kaip vienu galingos uodegos švystelėjimu drakonas sumaitoja šviesoforą ir pasileidžia bėgti kita gatve.

— Jis skuba į upę, — pastebėjo Makiavelis.

— Bet kas nutiko berniukui, štai kas man įdomu, — balsu svarstė Di.

— Gal jis pasiklydo? — pasakė Makiavelis. — O gal jį sumynė Nidhogas? O gal vis dėlto nesumynė, — pasakė pamatęs, kaip per nuvirtusį medį peržengęs Džošas Niumenas pasuka į plačią gatvę. Apsidairė į kairę ir į dešinę, bet nebuvo nė vieno automobilio, o į bet kaip pastatytą prie šaligatvio policijos mašiną vaikinas nė nežvilgtelėjo. Skubiai nurisnojo per gatvę rankoje spausdamas kardą, iš kurio rūko padūmavusios aukso spalvos juostos.

— Tai bent, žiūrėk, išgyveno, — žavėjosi Di. — Drąsuolis.

Po sekundėlės iš šoninės gatvelės pasirodęs Dagonas nusekė paskui Džošą. Rankoje nešėsi, kovinį plaktuką. Pastebėjęs automobilyje Di ir Makiavelį, pakėlė ranką — lyg norėdamas pasisveikinti, o gal atsisveikinti.

— O kas dabar? — paklausė Di.

Makiavelis pasuko automobilio užvedimo spynelėje raktą ir įjungė pirmą pavarą. Šiek tiek trūkčiodama mašina šoko pirmyn, o kai iki galo užmynė greičio pedalą, variklis net užkaukė.

— Marinjano gatvė veda į Montenio prospektą. Manau, kad turėtume spėti tenai, kol dar nenubėgo Nidhogas, — tai pasakęs įjungė sireną.

Di linktelėjo:

— Gal vertėtų pagalvoti apie kitos pavaros perjungimą? — lūpas iškreipė vos matoma šypsenėlė. — Taip mašina važiuotų daug greičiau.

TRISDEŠIMT ŠEŠTAS SKYRIUS

— Jūsų garažas ne prie namo? — paklausė Sofi ropšdamasi į nedidelio tamsiai raudono Citroen 2CV automobiliuko galinę sėdynę. Įsitaisė už Nikolo, kuris su Žana sėdėjo priekyje.

— Čia kažkada buvo arklidės. Anais laikais arklidės niekada nebūdavo per daug arti gyvenamojo namo. Spėju, kad turtuoliams nepatikdavo uostyti arklių mėšlo kvapą. Nieko čia tokio, tik gal nepatogu kokią lietingą naktį, kai tenka toliausiai bėgti iki namo. Jei mudu su Frensiu išsiruošiame kur nors vakare, dažniausiai važiuojame metro.

Žana išvairavo automobilį iš garažo ir pasuko Į dešinę, kuo toliau nuo sugriauto namo, jau apsupto gaisrinės, greitosios pagalbos ir policijos automobilių bei žurnalistų. Vos jiems išvykus, Frensis nuskubėjo laiptais Į viršų persirengti, nes manė, kad žiniasklaida stebuklingai išpopuliarins jo naująjį albumą.

— Mes pervažiuosime Eliziejaus laukus ir paskui pasuksim upės link, — pasakė Žana puikiausiai manevruodama automobiliu siauromis grįstomis gatvelėmis. — Ar tikrai žinai, kad Nidhogas bėgs tenai?

Nikolas Flamelis atiduso.

— Tiktai spėju, — prisipažino. — Niekada šio drakono nemačiau ir nepažįstu nė vieno, kuris jį pamatęs būtų likęs gyvas. Tačiau teko sutikti panašių padarų, visi jie kilę iš jūrų dinozaurų, panašių į mosazaurą. Jis išsigandęs, o gal net sužeistas. Bėgs ieškoti vandens, vėsumos ir dumblo.

Sofi pasilenkė pirmyn, tarp dviejų sėdynių. Susikaupusi galvojo apie Nidhogą, kapstėsi raganos prisiminimuose, tikėdamasi rasti ką nors naudinga. Tačiau netgi ragana mažai ką žinojo apie tą pirmykštį padarą, išskyrus tai, kad jis prirakintas prie Pasaulio medžio šaknų — to paties medžio, kurį sunaikino Di su...

— Ekskaliburas... — sušnibždėjo mergina.

Alchemikas sužiuro į merginą:

— Ir kas iš to?

Susiraukusi Sofi bandė kažką prisiminti.

— Ožošas man pasakojo, kad sunaikino Igdrasilą su Ekskaliburu.

Flamelis linktelėjo.

— O tu minėjai, kad Klarentas yra Ekskaliburo dvynys.

— Taip ir yra.

— Ar jis toks pat galingas? — paklausė Sofi.

Žybtelėjo pilkos Flamelio akys.

— O tu manai, kad jeigu Ekskaliburas sunaikino tokį seną Pasaulio medį, tai gal Klarentas gali pribaigti Nidhogą? — kalbėdamas lingavo galva. — Senoviniai ginklai atsirado anksčiau už vyresniuosius. Niekas dorai ir nežino, iš kur jie atsirado. Aišku tik tiek, kad kai kuriuos ginklus vyresnieji naudojo. Tai, kad išliko iki šių dienų, tik įrodo, kokie godingi tie ginklai. Neabejoju, kad Klarentas galėtų sužeisti, gal net pribaigti Nidhogą.

— O tu manai, kad Nidhogas sužeistas? — pastebėjusi laisvą vietelę mašinų eilėje, Žana vikriai įsuko į ją. Nuaidėjo automobilių signalai.

— Kažkas nuvijo jį nuo namo.

— Žinai, ką patvirtinai? — paklausė Sofi.

Flamelis linktelėjo.

— Taip, žinome, kad Skati niekada nepaliestų Klarento. Taigi padarą sužeidė Džošas ir pakankamai stipriai, kad tas pasileistų beprotiškai bėgti Paryžiaus gatvėmis. O dabar tavo brolis jį vejasi.

— O Makiavelis ir Di? — paklausė Žana.

— Turbūt vejasi Džošą.

Žana persirikiavo per kelias eismo juostas ir lėkė Eliziejaus laukais.

— Tikėkimės, kad nepagaus.

Staiga Sofi šovė į galvą mintis.

— Di kalbėjosi su Džošu... — nutilo nebaigusi, nes suprato, kaip tai nuskambėjo.

— Ohajyje. Žinau, — pasakė Flamelis nustebindamas Sofi. — Jis man pasakojo.

Nustebusi, kad brolis pasakojo tai alchemikui, Sofi atsilošė. Net skruostai paraudo.

— Manau, kad Di padarė jam įspūdį, — beveik gėdinosi sakydama tai alchemikui. Jautėsi tarsi išduodama brolį, tačiau kalbėjo toliau. Nėra kada žaist paslaptis. — Di jam kai ką papasakojo apie tave. Manau... Manau, kad Džošas lyg ir patikėjo juo, — skubiai pabaigė sakinį mergina.

— Žinau, — taikiai atsiliepė Flamelis. — Anglų magas moka puikiai įtikinėti.

Žana sulėtino greitį, o paskui ir visai sustojo.

— Tai negerai, — sumurmėjo. — Šiuo metu kelyje neturėtų būti nė vienos mašinos.

Trijulė pateko į didžiulį transporto kamštį. Automobilių eilė driekėsi nuo pat Eliziejaus laukų tolyn, kiek tik užmatė akis. Antrą dieną iš eilės centrinėje Paryžius gatvėje visiškai sustojo automobilių eismas. Išlipę iš mašinų žmonės žiūrėjo į kitapus gatvės stovinčio pastato šone atsivėrusią didžiulę skylę. Ką tik atvykusi policija bandė kuo greičiau įvesti tvarką, ragino visus pasitraukti ir užleisti vietą norintiems privažiuoti prie pastato pagalbos tarnybų automobiliams.

Žana d’Ark pasilenkė prie vairo, pilkos akys taip ir lakstė bandydamos įvertinti padėtį.

— Nidhogas perėjo per gatvę ir pasuko ten, — spausdama mašinos signalą, Žana pasuko į dešinę, į siaurą Marinjano gatvę, pravažiavo pro sumaitotus šviesoforus. — Nematau jų, — pasakė.

Nikolas, bandydamas apžvelgti kuo toliau, kilstelėjo iš vietos.

— Kur ši gatvė baigiasi?

— Kertasi su Fransua gatve tuojau prieš sankryžą su Montenio prospektu, — atsakė Žana. — Kelis dešimtmečius šiomis gatvėmis vaikščiojau, važinėjau dviračiu ir automobiliu. Pažįstu jas kaip savo penkis pirštus.

Trijulė pravažiavo pro kelias dešimtis mašinų, kurių kiekviena buvo pažymėta Nidhogo: metalinės dalys sulankstytos lyg būtų iš folijos, langai arba suskilę, arba visai iškulti. Metalo gniutulas, kažkada buvęs dviračiu, įmintas į šaligatvį, bet vis dar prirakintas grandinėle prie dviračių stovo.

— Žana, — ramiai pasakė Nikolas, — manau, kad turėtum paskubėti.

— Nemėgstu greitai važiuoti, — kovotoja dirstelėjo per petį į alchemiką. Nežinia, kokią veido išraišką šis buvo nutaisęs, bet ji užmynė greičio pedalą iki galo. Variklis užkriokė ir mašina metėsi pirmyn. — Kas nutiko? — paklausė.

Nikolas prikando apatinę lūpą.

— Ką tik pagalvojau, kad gali nutikti kai kas bloga, — galop išstenėjo.

— Ir kas tas kai kas? — kartu sušuko Žana ir Sofi.

— Rimta bėda.

— Didesnė už Nidhogą? — Žana įjungė aukščiausią pavarą. Sofi neatrodė, kad iš to buvo daug naudos, ji vis dar galvojo, kad eiti būtų greičiau. Nerimaudama nejučia trankė automobilio sėdynę. Reikia greičiau nusigauti iki brolio.

— Daviau Džošui pasaugoti du paskutiniuosius Kodekso lapus, — prisipažino Flamelis. Atsisukęs pažiūrėjo į Soli. — Kaip manai, ar brolis turi juos su savimi?

— Tikriausiai, — tuojau pat atsakė mergina ir linktelėjo. — Taip, tikrai turi. Paskutinį kartą, kai mudu kartu ėjome, mačiau po jo marškiniais maišelį.

— Tai kaip čia išėjo, kad Kodekso lapus saugo Džošas? — susidomėjo Žana. — Maniau, kad niekada neišleidi tos knygos iš akių.

— Aš jam juos daviau.

— Tu davei? — nustebo moteris. — Kodėl?

Nikolas nusisuko ir ėmė žvalgytis po gatvę, kurioje dabar mėtėsi pilna įrodymų, kad prabėgo Nidhogas. Kai vėl atsisuko į Žaną, veidas buvo labai liūdnas.

— Pagalvojau, kad jis vienintelis iš mūsų nėra nei nemirtingasis, nei vyresnysis, jam nesužadintos galios ir užtat jis neįsivels į jokius konfliktus. Pamaniau, kad niekas jo nepuls, nes Džošas — paprasčiausias žmogus. Galvojau, kad lapai su juo bus saugūs.

Kažkas Nikolo žodžiuose sukėlė Sofi nerimą, bet ji dar negalėjo pasakyti kas. Paskui mergina tvirtai pareiškė:

— Džošas niekada neatiduotų lapų Di.

Nikolas vėl atsisuko į merginą ir pažvelgė be galo skausmingu ir gąsdinančiu žvilgsniu.

— O, patikėk, Di visada gauna tai, ko užsimano, — pasakė su kartėliu. — O jei negauna — sunaikina tai.

TRISDEŠIMT SEPTINTAS SKYRIUS

Makiavelis sustabdė automobilį pusiau užčiuožęs ant šaligatvio. Užmynė stabdžius neperjungęs pavaros ir mašina trūktelėjusi pirmyn sustojo. Abu nemirtingieji atvažiavo į automobilių stovėjimo aikštelę ant Senos upės kranto, šalia tos vietos, kur, tikėjosi, pasirodys Nidhogas. Kurį laiką buvo girdėti tik variklio tiksėjimas, o paskui Di giliai atsiduso.

— Tu pats blogiausias vairuotojas, kokį tik man teko sutikti.

— Atvežiau mus iki šios vietos, gal sakysi, kad ne? Žinai, kad visa tai, kas vyksta, paaiškinti būtų labai sudėtinga, — nenorėdamas aptarinėti pavojingo vairavimo, nukreipė kalbą Makiavelis. Jis buvo įvaldęs pačius paslaptingiausius ir sudėtingiausius menus, manipuliavo visuomene ir politikais daugiau nei pusę tūkstantmečio, puikiausiai kalbėjo dešimtimis kalbų, mokėjo programuoti penkiomis kompiuterinėmis kalbomis ir buvo vienas didžiausių kvantinės fizikos ekspertų pasaulyje. Ir vis tiek nemoka vairuoti automobilio. Gėda. Atidaręs automobilio langą įleido vėsaus oro pliūpsnį.

— Galiu uždrausti žiniasklaidai apie tai pranešti apsimetęs, kad tai nacionalinio saugumo dalykas, tačiau viskas vyksta jau per daug viešai ir per daug netvarkingai, — atsiduso italas. — Filmuota medžiaga su Nidhogu tikriausiai jau dabar internete.

— Žmonės pagalvos, kad tai pokštas, — nė neabejojo Di. — Jau maniau, kad papuolėme į bėdą, kai nufilmavo Sniego žmogų, bet greitai tai buvo paneigta kaip melaginga žinia. Jeigu ką ir sužinojau per tiek metų, tai kad žmonės yra puikiausi specialistai nematyti įvykių, vykstančių panosėje. Jie ištisus šimtmečius neigė mūsų egzistavimą, vyresniųjų laikus, nepaisydami visų įrodymų, nurašė legendoms ir mitams. Be to, — linksmai pridūrė magas nerūpestingai glostinėdamas trumpą barzdelę, — viskas mūsų rankose. Turime beveik visą knygą, o kai tik nučiupsime ir paskutiniuosius lapus, į valdžią sugrįš tamsos vyresnieji ir pasaulyje įsivyraus tvarka, — lengvabūdiškai pamojavo ranka. — Tau nėra ko jaudintis dėl tokių menkniekių, kaip spauda.

— Rodos, pamiršai, kad turime dar kelias kitas problemas — alchemikas ir Perenelė. Jie — ne smulkmenos.

Iš kišenės išsitraukęs telefoną, Di pamojavo juo.

— O, jau pasirūpinau tuo. Paskambinau.

Makiavelis pašnairavo į magą, bet nieko nebesakė. Jo patyrimas rodė, kad žmonės dažnai linksmai tauškia tiktai nepakęsdami stojusios tylos, o Di dar priklausė ir tiems, kurie mėgaujasi savo balso skambesiu.

Per murziną priekinį automobilio langą Džonas Di spoksojo į Seną. Už kelių kilometrų, tuojau už upės vingio, pirmuosiuose aušros spinduliuose jau ryškėjo didžiulė gotikinė Paryžiaus katedra.

— Pirmą kartą sutikau Nikolą ir Perenelę šiame mieste beveik prieš penkis šimtus metų. Buvau jų mokinys — nežinojai šito, tiesa? Tokie dalykai neskelbiami tavo legendiniuose failuose. Oi, tik jau nevaidink nustebusio, — pasakė Di juokdamasis iš apstulbusio Makiavelio veido. — Jau kelis dešimtmečius žinau apie tavo duomenų bazę. Tik mano žinios vis tiek naujesnės, — pasigyrė. — Tai štai, mokiausi pas alchemiką — čia, šitame pačiame mieste. Labai greitai supratau, kad Perenelė galingesnė ir pavojingesnė už vyrą. Ar buvai kada sutikęs ją? — netikėtai pasiteiravo.

— Taip, — drebančiu balsu atsakė Makiavelis. Vis dar negalėjo atsigauti sužinojęs, kad jo slaptieji dokumentai visai ne paslaptis vyresniesiems. O gal tik Di žino apie juos? — Taip, buvau ją sutikęs, bet tik kartą. Kovojome. Ji laimėjo, — trumpai burbtelėjo. — Tikrai padarė įspūdi.

— Ji neeilinė moteris, tikrai įsimintina. Jau seniai pelnė nenugalimos, grėsmingos kerėtojos reputaciją. Kiek daug būtų pasiekusi, jei būtų pasirinkusi kautis mūsų pusėje. Nesuprantu, kuo ją sužavėjo tas alchemikas.

— Niekada nesupratai žmonių gebėjimo mylėti, tiesa?

— Suprantu tik tiek, kad Nikolas išgyveno ir klestėjo tiktai dėl kerėtojos. Norint sunaikinti Nikolą, užtenka nužudyti Perenelę. Mudu su šeimininku niekada dėl šito neabejojome, bet tikėjomės sugauti juos abu. Jiedu turi sukaupę tiek žinių, kad, atrodė, verta rizikuoti palikti juos gyvus.

— O dabar?

— Dabar rizikuoti neverta. Šiąnakt, — aiškino ramiu balsu Di, — pagaliau padariau tai, ką jau seniai turėjau padaryti. — Atrodė, kad netgi šiek tiek gailisi.

— Džonai, — staiga vamptelėjo į anglų magą atsisukęs italas. — Ką tu padarei?

— Nusiunčiau į Alkatrasą Morganą. Perenelė nebeišvys šios aušros.

TRISDEŠIMT AŠTUNTAS SKYRIUS

Ant Senos kranto Džošas pagaliau pasivijo pabaisą.

Vaikinas nė pats nebežinojo, kiek nubėgo, turbūt toli. Suvokė tik tiek, kad šiaip jau nebūtų pajėgęs šito padaryti. Be didelių pastangų perlėkė visą gatvę — rodos, ant ženklo buvo parašyta, kad tai Marinjano gatvė — ir dabar, pasukęs į Montenio prospektą, nė nesijautė uždusęs.

Tai kardas.

Bėgdamas paskui siauroje gatvelėje viską suniokojusią pabaisą, pakeliui matydamas sumišusius, nustebusius ir išsigandusius Paryžiaus gyventojus, Džošas pusiau sąmoningai juto praplaukiant keistas mintis.

...regėjo save plaukiantį vandenyne, pasaulyje, kur nėra jokios žemės, kur vandenys tokie gilūs, kad paskęstų kelios planetos, kur knibždėjo padarų, prieš kuriuos besivejama pabaisa būtų atrodžiusi lyg nykštukė...

...regėjo save kabantį ore ir žvelgiantį į nuniokotą, ugnies siaubiamą dykynę, o aplinkui kūną raitėsi ir lindo po oda storos šaknys...

...regėjo pasiklydusį, sumišusį ten, kur daug mažų pastatų ir dar mažesnių padarėlių, juto skausmą, neįtikėtinai deginantį nugaros apačioje...

...jis buvo...

Nidhogas.

Tas vardas šovė į galvą staiga, o dar labiau išgąsdino tai, kad kažkokiu būdu perskaitė pabaisos mintis — vaikinas beveik sustojo. Suprato, kad toks neįprastas reiškinys gali būti susijęs tik su kardu. Dar anksčiau, kai ašmenys tik prilietė padaro liežuvį, Džošas trumpai išvydo svetimo pasaulio vaizdus, siaubingą, keistą kraštovaizdį, o dabar, kai dar sykį smeigė kardą į padarą, regėjo prieš akis visiškai protu nesuvokiamo gyvenimo vaizdus.

Vaikinui pasidingojo, kad jis mato tai, ką tas padaras — Nidhogas — matė kažkada praeityje. Patiria ir tai, ką drakonas jaučia dabar.

Tai susiję tiktai su kardu.

O jei tas kardas Ekskaliburo dvynys, tai — Džošas staiga pagalvojo — gal šis senovinis ginklas perduoda visus jausmus, emocijas ir įspūdžius iš tų laikų, kai jis buvo panaudotas? Ką juto Di, kai įsmeigė Ekskaliburą į senąjį Igdrasilą? Kokius vaizdus jis regėjo, ką patyrė ir sužinojo? Džošas netgi sugavo save mąstant, kad tai ir buvo tikroji priežastis, kodėl daktaras Džonas nužudė Pasaulio medį: gal jis norėjo perimti tas neaprėpiamas medžio sukauptas žinias?

Džošas dirstelėjo į akmeninį kardą ir per kūną perbėgo šiurpuliukai. Šitoks ginklas jo savininkui suteikia neįsivaizduojamą galią. Toks patyrimas ir gąsdina, ir vilioja. Tikriausiai noras nuolat naudoti jį gali tapti nekontroliuojamas? Ši mintis kėlė siaubą.

Bet kodėl alchemikas davė jam šį kardą?

Atsakymas iš karto tapo aiškus: Flamelis šito nežinojo! Kardas yra paprasčiausias akmens gabalas tol, kol jo neįsmeigi ar ko nors neperrėži — tik tada ginklas atgyja. Džošas palingavo galva — dabar aišku, kodėl Sen Žermenas, Žana ir Skati nė nepalietė kardo.

Bėgdamas gatve prie upės, vaikinas pagalvojo, kas nutiktų, jei jam pavyktų su Klarentu nudėti Nidhogą. Ką pajustų? Ką patirtų?

Ką sužinotų?

Nidhogas prasiveržė pro susodintų medžių eilę ir puolė tiesiai per gatvę prie Eliziejaus laukų uosto. Sustojo automobilių stovėjimo aikštelėje, netoli uosto, beveik tiesiai prieš Di ir Makiavelį, dribtelėjo visomis keturiomis, apsidairė. Didžiulė galva siūbavo į visas puses, o liežuvis tįsojo iš burnos. Vyrai buvo taip arti, kad matė letenoje sugniaužtą suglebusį Skati kūną ir ant drakono nugaros įsitaisiusią dysę...

Nidhogas mostelėjo uodega kartą, kitą per aikštelėje pastatytus automobilius, paskui — per ilgą turistinį autobusą, pramušdamas jo variklį. Garsiai nugriaudėjo sprogusi padanga.

— Manau, turėtume nešdintis iš mašinos... — grabaliodamas durelių rankenos sumurmėjo Di. Negalėjo nuleisti akių nuo švytuojančios uodegos, kuri ką tik apvertė ant stogo sunkų BMW automobilį.

Makiavelis staigiai griebė magui už rankos, suspaudė su neįtikėtina jėga.

— Nė negalvok niekur judintis. Nedaryk nieko, kad nepatrauktum dėmesio.

— Bet uodega...

— Jam skauda, užtai ir plaka uodega. Bet, atrodo, kad rimsta.

Di šiek tiek pasuko galvą. Makiavelis buvo teisus: kažkas nutiko Nidhogo uodegai. Beveik trečdalis jos buvo pajuodavęs ir, atrodė, kad net suakmenėjęs. Di bežiūrint burbuliuojantis juodas skystis sroveno, kraujagyslėmis kilo kietu drakono kūnu pamažu padengdamas vis daugiau uodegos kieta šašo pluta. Daktaras Džonas Di tuojau suprato, kas atsitiko.

— Berniūkštis sužeidė drakoną Klarentu, — pasakė nė nepasukdamas galvos į Makiavelį. — Tai, kas vyksta, sužeidimo pasekmės.

— Maniau, jog sakei, kad Klarentas — ugnies kardas, o ne akmens kardas.

— Yra įvairiausių ugnies formų, — atsiliepė Di. — Kas gali žinoti, kaip sureaguos ašmenų energija, susidūrusi su tokiu padaru, kaip Nidhogas? — Daktaras stebėjo, kaip vis didesnį odos plotą padengia stora juoda pluta. Prieš jai sukietėjant, tarsi sužioruodavo raudonos ugnies atšvaitai. — Lavos pluta, — prikimusiu iš nuostabos balsu pasakė Di. — Tai lavos pluta. Drakono odoje dega ugnis.

— Nesistebiu, kad jam skauda, — sumurmėjo Makiavelis.

— Atrodo, kad tau jo šiek tiek gaila, — piktai pasišaipė Di.

— Daktare, dar niekada per visą savo ilgą gyvenimą nesu atsisakęs žmogiškų jausmų. Visada prisimenu, iš kur esu kilęs, — Makiavelio balsas suskambo griežtai, beveik nepagarbiai. — Taip stengeisi įtikti savo šeimininkui, kad beveik pamiršai, ką reiškia žmogiški jausmai — būti žmogumi. O mes, žmonės, — italas ypatingai pabrėžė paskutinį žodį, — sugebame jausti kitos būtybės skausmą. Būtent šitai ir skiria žmones nuo vyresniųjų, būtent todėl žmonija iškilo aukščiau jų ir pasiekė tokias aukštumas.

— Taip, ir ši silpnybė galų gale pražudys žmoniją, — paprasčiausiai atšovė Di. — Leisk priminti, kad ši būtybė netgi nėra žmogus. Sumintų tave ir net nepastebėtų. Bet dabar nėra kada ginčytis — pergalė jau čia pat. Berniukas turbūt padėjo mums atsikratyti vienos bėdos, — svarstė Di. — Nidhogas pamažu virsta akmeniu, — patenkintas nusikvatojo. — Tuojau įšoks į upę ir nuskęs nuo savo svorio, kartu nusitemps ir Skati. — Klastingai sužiuro į Makiavelį: — Tikiuosi, tavo žmogiškumas neišsikerojo tiek, kad imtum gailėtis dar ir Šešėlės?

Makiavelis nusišiepė:

— Kai žinosiu, kad Skati guli Senos dugne, kietai sugniaužta padaro naguose, tikrai jausiuosi labai laimingas.

Du nemirtingieji nė nekrustelėdami sėdėjo automobilyje ir stebėjo, kaip padaras metasi pirmyn, tik jau daug lėčiau, nes judėti trukdo uodegos svoris. Dabar kelią į vandenį jam pastojo tiktai stiklinis turistus upe plukdantis laivas.

Di linktelėjo galva į laivą:

— Kai Nidhogas užlips ant jo, laivas nuskęs ir drakonas su Skati amžiams pradings Senos vandenyje.

— O kaip dysė?

— Nė neabejoju, kad ji moka plaukti.

Makiavelis leido sau netgi kreivai nusišypsoti.

— Tad viskas, ko laukiame, tai kol...

— ...drakonas pasieks laivą, — pabaigė sakinį Di kaip tik tada, kai apaugusioje medžiais prieplaukoje pasirodęs Džošas nuskubėjo per automobilių stovėjimo aikštelę.

Dešine ranka spausdamas degantį, ilgais oranžinės liepsnos liežuviais apsivijusį kardą, Džošas pribėgo prie padaro. Vaikino aura švytėjo auksu, ore pakvipo apelsinais.

Staiga nuo pabaisos nugaros nušokusi dysė, dar nė nepasiekusi žemės, virto šarvuota kovotoja. Parodydama žiaurių bruožų iškreiptą veidą, pasisuko į Džošą.

— Jau įkyrėjai, berniuk, — suurzgė vos atpažįstama anglų kalba. Abiem rankom keldama aukštyn didžiulį platų kardą metėsi vaikino link. — Mes ilgai neužtruksime.

TRISDEŠIMT DEVINTAS SKYRIUS

Per San Fransisko įlanką ritosi didžiuliai rūko kamuoliai.

Sukryžiavusi ant krūtinės rankas Perenelė Flamel stebėjo, kaip tamsiame danguje vis daugėja paukščių. Didžiulis būrys suko ratus virš miesto, susispietė lyg pilkas debesis, o paskui kaip išsipylus rašalui paukščių debesis išsklido trimis kryptimis po visą įlanką ir pasuko tiesiai salos link. Perenelė žinojo tik tiek, kad to didelio paukščių būrio viduryje skrenda ir Varnų karalienė. Morgana skubėjo į Alkatrasą.

Perenelė stovėjo apdegusiuose sargo namo griuvėsiuose, pasislėpusi nuo gausybės vorų. Nors pastatas buvo sudegęs daugiau nei prieš tris dešimtmečius, moteris vis dar juto ore silpną apanglėjusios medienos, nuo karščio sutrūkinėjusio tinko ir išsilydžiusių vamzdžių kvapą. Kerėtoja žinojo, kad jei tik ji sumažintų apsauginį šydą ir susikauptų, išgirstų kažkada čia gyvenusių sargų ir jų šeimos narių balsus.

Prisidengusi nuo saulės akis ir stipriai prisimerkusi, Perenelė susikaupusi žvelgė į besiartinančius paukščius — bandė atskirti, kur sparnuočiai, o kur dangus, ir svarstė, kiek laiko ji dar turi iki jų atskridimo. Būrys buvo didžiulis, dėl vis tirštėjančios miglos buvo neįmanoma nuspėti nei paukščių skaičiaus, nei likusio atstumo. Moteris spėjo, kad už penkiolikos ar net dešimties minučių paukščiai pasieks salą. Sudėjo mažąjį pirštelį ir nykštį. Tarp jų žybtelėjo vienintelė balta kibirkštėlė. Perenelė linktelėjo. Jėgos grįžta, tik gal nepakankamai greitai. Dabar, kai pabėgo nuo sfinkso, jėgos ir toliau didės, bet naktį aura kaupia energiją silpniau. Moteris taip pat žinojo, kad ji toli gražu nėra tokia stipri, kad apsigintų nuo Morganos ir jos paukščių.

Bet tai nereiškia, kad ji bejėgė — ilgą gyvenimą trukusios studijos išmokė daugelio naudingų dalykų.

Kerėtoja pajuto, kaip šaltas vėjas šiurena jos ilgus plaukus, o po akimirkos prisistatė Chuano Manuelio Ajalos vaiduoklis — išniro iš niekur visai šalia moters. Vaiduoklis kabojo ore. Formą jam suteikė mažiausios dulkių dalelės ir tirštėjančios miglos vandens lašeliai. Kaip ir dauguma Perės sutiktų vaiduoklių, vyras vilkėjo tuos rūbus, kurie jam buvo patogiausi dar esant gyvam: laisvi lininiai marškiniai, sukišti į kelius tesiekiančias kelnes. Žemiau kelių kojos smailėjo ir, kaip ir daugelio vaiduoklių, pėdų visai nebuvo. Būdami gyvi žmonės retai kada žiūri sau į pėdas.

— Tai buvo vienas nuostabiausių pasaulio kampelių, tiesa? — drėgnomis akimis žvelgdamas į San Fransiską, paklausė vaiduoklis.

— Jis vis dar tebėra toks, — atsakė Perenelė atsisukdama pažiūrėti į įlanką, kur daugybe nesuskaičiuojamų mažų švieselių mirgėjo ir žibėjo miestas. — Mudu su Nikolu daugelį metų vadinome šią vietą namais.

— Oi, tik jau ne miestas, — karštai sušuko vaiduoklis.

— Apie ką tu kalbi? — dirstelėjo į vaiduoklį Pėrė. — Miestas nuostabus.

— Kažkada stovėjau čia, beveik šitoje pačioje vietoje, ir stebėjau ant kranto degančius tūkstančius laužų. Kiekvienas laužas reiškė šeimą. Bėgant laikui pažinau juos visus, — pailgą ispano veidą iškreipė grimasa, tikriausiai reiškianti skausmą. — Jie supažindino mane su žeme, išmokė visko apie šią vietą, pasakojo man apie jų dievus ir dvasias. Manau, kad būtent tie žmonės ir pririšo mane prie šių vietų, prie salos. Dabar matau tik šviesas. Nebėra žvaigždžių, nebėra genčių ir žmonių, susispietusių aplinkui laužus. Kur ta vieta, kurią taip mylėjau?

Perenelė linktelėjo galva į tolumoje žiburiuojančias šviesas:

— Vis dar ten, tik labai išaugusi.

— Pasikeitusi neatpažįstamai, — pasiguodė Ajala. — Ir ne į gera.

— Chuanai, aš taip pat stebėjau, kaip keičiasi pasaulis, — labai švelniai prakalbo Pėrė. — Bet man smagiau galvoti, kad jis pasikeitė į gerąją pusę. Esu vyresnė už tave. Gimiau tais laikais, kai dantų skausmas galėjo pribaigti mirtinai, kai gyvenimas buvo trumpas ir žiaurus, o mirtis dažniausiai skausminga. Maždaug tuo metu, kai tu atradai salą, sveikas suaugęs žmogus neišgyvendavo ilgiau nei trisdešimt penkerius metus. Dabar išgyvena dvigubai tiek. Dantų skausmas daugiau nebežudo žmonių, bent dažniausiai, — pridūrė juokdamasi moteris. Nuvesti Nikolą pas dantistą buvo praktiškai neįmanoma. — Per paskutiniuosius kelis šimtus metų žmonės padarė pribloškiančių atradimų — jie kuria stebuklus.

Ajala priplaukė arčiau ir pakibo priešais Perenelę.

— Skubėdami kurti savo stebuklus, jie nekreipia jokio dėmesio į jau egzistuojančius šalta jų Nekreipia dėmesio į paslaptingas vietas, į aplinkui esantį grožį. Mitai ir legendos nepastebėti vaikščioja tarp žmonių — niekas nekreipia į juos jokio dėmesio. Ne visada buvo šitaip.

— Ne, ne visada, — liūdnai pritarė Perenelė. Pažvelgė į kitapus įlankos plytintį miestą. Per miglos šydą paslaptingai, beveik nežemiškai mirgėdamos, šviesos gana greitai dingo migloje. Dabar buvo lengva įžiūrėti, kaip tai atrodė praeityje... ir kaip gali atrodyti vėl, jei Žemę ims valdyti vyresnieji. Senais laikais žmonijai teko pripažinti, kad tikrai egzistuoja ir Šešėlių karalystėse slapstosi įvairiausi padarai ir kitos rasės — vampyrai, vilkolakiai, milžinai. Kažkada kalnų uolose ir giliuose neįžengiamuose miškuose gyveno būtybės, galingos kaip patys dievai. Žemės gelmėse lindėjo vampyrai, po miškus laigė vilkolakiai, o po tiltais slėpėsi baisesni už trolius padarai. Kai keliautojai grįždavo iš tolimų kelionių ir porindavo istorijas apie sutiktas pabaisas ir keisčiausius padarus, apie regėtus stebuklus, niekas jais neabejodavo. Šiais laikais netgi nuotraukos ir filmuota medžiaga nebeįtikina — net akivaizdžiai regėdami kito pasaulio, stebuklingų dalykų įrodymus, žmonės vis dar abejoja, laiko visa tai apgaulė.

— O dabar vienas tų siaubingų stebuklų artinasi į mano salą, — liūdnai pasakė Chuanas. — Jaučiu, kaip vis artėja. Kas tai?

— Morgana. Varnų karalienė.

Vaiduoklis atsisuko į Perenelę.

— Girdėjau apie ją. Kai kurie mano jūreiviai iš Airijos ir Škotijos labai bijojo Morganos. Ji atskuba pas tave, tiesa?

— Taip, — liūdnai nusišypsojo kerėtoja.

— Ką ji padarys tau?

Perenelė pakreipė galvą, pasvarstė.

— Na, jie jau bandė mane įkalinti Nepavyko. Įsivaizduoju, kad Di šeimininkas galų gale davė leidimą imtis griežtesnių priemonių ir viską užbaigti, — Pėrė nusijuokė, tačiau balsas virpėjo. — Esu patekusi ir į daug keblesnes situacijas, — moters balsas staiga užkimo. Kelis kartus nurijusi seiles, pabandė pasakoti toliau: — Bet visada šalia būdavo Nikolas. Kartu mes — nenugalimi. Labai norėčiau, kad šalia dabar būtų mano vyras. — Giliai kvėpuodama pabandė nusiraminti, abiem rankom užsidengė veidą. Nuo pirštų galiukų kilo sniego baltumo auros gijos. — Tačiau aš esu nemirtingoji Perenelė Flamel ir be kovos nepasiduosiu.

— Sakyk, gal kuo nors galėčiau padėti, — mandagiai pasisiūlė Ajala.

— Tu jau man padėjai, kuo galėjai. Tik tavo padedama išsivadavau iš sfinkso.

— Tai mano sala. O tu mano viešnia ir turiu tave saugoti, — liūdnai nusišypsojo. — Tiktai abejoju, kad paukščius išgąsdins kelios varstomos durys. O daugiau nelabai ką galiu.

Perenelė atsargiai nužingsniavo iš vieno griuvėsiais virtusio namo galo į kitą. Sustojusi prie vieno aukštų stačiakampių langų pažvelgė atgal į kalėjimą. Dabar sutemose buvo matyti tik neaiškūs pastato kontūrai. Kerėtoja pabandė įvertinti situaciją: niekur negali pabėgti iš salos, kurioje knibžda vorai, požemio koridoriais laksto sfinksas, o kameros pilnos padarų iš pačių baisiausių mitų. Be to, jos jėgos neįtikėtinai išsekusios, o Morgana vis labiau artinasi. Sakė Ajalai, kad buvo papuolusi į dar sudėtingesnes situacijas, tačiau dabar tokios negalėjo prisiminti.

Vaiduoklis šmėstelėjo šalia kerėtojos — per jį matomo pastato sienos atrodė išsikraipiusios.

— Kaip galėčiau tau padėti?

— Ar gerai pažįsti šią salą? — paklausė Perenelė.

— Cha! Pažįstu kiekvieną milimetrą. Žinau visas slaptas vieteles, nebaigtus tunelius, kuriuos bandė iškasti kaliniai, paslėptus koridorius, užmūrytus kambarius ir senąsias indėnų olas, iškirstas uolose. Galiu tave paslėpti taip, kad niekas niekada nesuras.

— Morgana turi daug pagalbininkų. Ir dar... visur pilna vorų. Jie mane susiras.

Vaiduoklis sklandė aplinkui, paskui vėl sustojo tiesiai prieš kerėtoją. Tamsoje buvo matyti tiktai tamsiai rudos vyro akys.

— O, vorai nepavaldūs Di.

Nustebusi Perenelė net žengė atgal:

— Nejaugi?

— Jie pradėjo rinktis čia tik prieš porą savaičių. Pastebėjau voratinklius virš durų, ant laiptų. Kiekvieną rytą vorų atsirasdavo vis daugiau ir daugiau. Jie skraidė pagauti vėjo gūsių, suposi ant voratinklio gijų. Kažkada saloje gyveno panašūs į žmones sargybiniai... tik nieko žmogiško juose nebuvo, — skubiai pridūrė vaiduoklis. — Baisūs padarai tuščiais veidais.

— Homunkulai, — sudrebėjusi pasakė Perenelė. — Padarai, kuriuos Di išaugina burbuliuojančiuose riebalų kubiluose. Kas tiems padarams nutiko?

— Jiems liepė švariai nuvalyti voratinklius, nuplauti duris. Vienas paslydęs įkrito į voratinklį, — pasakojo Ajala, o jam šypsantis tamsoje švysčiojo balti dantys. — Viskas, kas liko iš padaro, tai drabužių skiautės. Neliko nė kaulelių, — baimingai sušnibždėjo vaiduoklis.

— Tai todėl, kad homunkulai neturi kaulų, — pastebėjo Pėrė. — Tai kas sukvietė vorus?

Ajala atsisuko į kalėjimą:

— Tiksliai nežinau...

— Maniau, kad žinai viską, kas vyksta šioje saloje, — šypsodamasi pasakė Perenelė.

— Dar gilesniame požemyje nei kalėjimas yra daugybė požeminių urvų. Manau, kad pirmieji salos gyventojai naudojosi jais kaip sandėliais. Prieš gerų mėnesį mažasis anglas...

— Di?

— Taip, Di. Giliausių naktį jis kažką atsigabeno ir suslapstė tuose urvuose, o paskui liepė saugoti tą vietą sigilijoms. Net man nepavyko prasibrauti pro apsauginę užtvarą. Bet aš įsitikinęs, kad tai, kas traukia į šią salą vorus, yra paslėpta tuose urvuose.

— Ar gali mane ten nuvesti? — skubiai paklausė Pėrė. Ji jau girdėjo šlamančius ir šiugždančius tūkstančius paukščių sparnų. Vis arčiau ir arčiau.

— Ne, — atšovė Ajala. — Koridoriuje pilna vorų, o kas žino, kokių dar spąstų pristatė Di.

Perenelė automatiškai siekė jūrininko rankos, tačiau jos plaštaka pralindo kiaurai palikdama sūkuriuoti vandens lašelius.

— Jei Di kažką paslėpė Alkatraso požemiuose ir apsaugojo burtažodžiais, tokiais galingais, kad net bekūnė dvasia negali pralaužti jų užtvaros, tai turime sužinoti, kas ten yra, — nusišypsojo kerėtoja. — Ar girdėjai kada nors posakį: „Mano priešo priešas yra mano draugas“?

— Ne, bet girdėjau tokį: „Kvailiai praeina ten, kur angelai bijo žengti nors žingsnį“.

— Tada greičiau eime, kol neatvyko Morgana. Grįžkime į Alkatrasą.

KETURIASDEŠIMTAS SKYRIUS

Dysės kardas prašvilpė Džošui virš galvos.

Viskas vyko taip greitai, kad vaikinui net nebuvo kada išsigąsti. Pamatė kažką šmėstelint ir negalvodamas sureagavo — ėmė sukti iškėlęs virš galvos Klarentą. Dysės kardas užkliudė akmeninius ašmenis ir kibirkščiuodamas suspengė. Kibirkštys pažiro Džošui ant plaukų ir, skaudžiai kąsdamos — ant veido. Pajutęs skausmą vaikinas supyko, tačiau nuo smūgio suklupo ant kelių. Žengusi atgal dysė plačiai užsimojo kardu. Ginklas sušvilpė skriedamas oru Džošo link... o šis labai gerai suprato — net skrandį susuko nuo tos minties — kad niekaip neįstengs išvengti smūgio.

Delne sujudėjo Klarentas.

Trūktelėjo.

Ir pajudėjo.

Dilgčiojančio karščio banga nustebindama vaikiną užliejo ranką, tačiau kardo rankeną jis tik dar stipriau sugniaužė. O tada kardas šovė aukštyn pasitikti dysės kardo ašmenis. Spėjo paskutinę akimirką ir vėl pažėrė pluoštą kibirkščių, kaip po sprogimo.

Plačiai išplėtusi nuostabos kupinas mėlynas akis, dysė atšoko šalin.

— Joks žmogus neturi tokių įgūdžių, — garsiai nusistebėjo, nors balsas skambėjo ne ką garsiau už šnabždėjimą. — Kas tu?

Džošas drebėdamas atsistojo, nė pats dorai nesupratęs, kas ką tik įvyko. Žinojo tik tiek, kad kardas kažką padarė. Kardas veikė pats ir dar išgelbėjo jam gyvybę. Žvilgsniu susirado siaubingąją kovotoją mergelę, dirsčiojo tai į jos kaukėtą veidą, tai į sidabru žvilgantį kardą. Vaikinas abiem rankom laikė Klarentą tiesiai prieš save, bandydamas pamėgdžioti tokią pačią pozą, kokia matė stovint Žaną ir Skati, tačiau ginklas drebėjo, virpčiojo ir šokinėjo taip, kaip norėjo pats.

— Džošas Niumenas, — pasakė vaikinas.

— Niekada nesu girdėjusi apie tave, — paniekinančiai atšovė dysė greitai dirstelėjusi per petį ten, kur Nidhogas šliaužė prie vandens. Virtusi juodu akmeniu drakono uodega buvo taip pasunkėjusi, kad jis vos begalėjo pajudėti.

— Gal ir negirdėjai, — atsakė Džošas, — bet štai čia, — atkišo kardo ašmenis pirmyn, — yra Klarentas. — Išsyk pastebėjo, kaip mėlynos moters akys šiek tiek išsiplėtė. — Ir matau, kad apie šitą tikrai girdėjai!

Vienoje rankoje sukdama kardą, dysė ėmė eiti ratu aplinkui Džošą. Jis irgi sukosi, veidu į kovotoją. Suprato, ko ji siekia — norėjo, kad vaikinas atsuktų nugarą į pabaisą, ir šis nežinojo, kaip to išvengti. Kai Džošo nugara jau beveik lietė akmeninę Nidhogo uodegą, dysė sustojo.

— Gero meistro rankose kardas gali būti labai pavojingas, — pareiškė dysė.

— Aš ne meistras, — garsiai atšovė Džošas. Apsidžiaugė, kad balsas visai nedreba. — Bet man ir nereikia tokiu būti. Skati pasakojo, kad šis ginklas gali ją nužudyti. Nesupratau, ką ji turi galvoje, tačiau dabar man jau aišku. O jei kardo smūgis mirtinas Skati, tai spėju, kad juo galiu nudėti ir tave. — Nykščiu parodė per petį atgal: — Žiūrėk, ką padariau pabaisai vos vienu kirčiu. Man užtektų tave įbrėžti, ir viskas. — Kardas suvirpėjo rankose, sudūzgė lyg norėdamas pritarti.

— Tu prie manęs nė neprisiartinsi, — tyčiojosi dysė puldinėdama ir kardu raitydama ore keisčiausius zigzagus. Paskui staiga puolė — pažėrė staigių smūgių krušą.

Džošui net nebuvo kada atsikvėpti. Pats spėjo atmušti tris kirčius. Klarentas pasitikdavo kiekvieną smūgį, ir metalinis dysės kardas, atsimušęs į akmeninius ašmenis, vis pažerdavo kibirkščių spiečių. Tačiau po kiekvieno smūgio vaikinas traukėsi vis atgal ir atgal, o kirčio jėga pereidavo per visą kūną. Dysė buvo per daug greita. Dar vienas smūgis kliudė vaikino ranką tarp peties ir alkūnės. Klarentas spėjo atmušti paskutinę sekundę, tad kliuvo tiktai plokščiąja kardo puse, o ne aštriais kaip skustuvas ašmenimis. Tuojau pat visa ranka nuo peties iki pirštų galiukų nutirpo, iš skausmo net supykino, o supratus, kad tuojau teks mirti, apėmė baimė. Išslydęs iš rankos Klarentas nukrito ant žemės.

Kai moteris nusišypsojo, Džošas pamatė, kad jos dantys aštrūs kaip adatos.

— Lengvai. Labai lengvai sudorojau. Legendinis kardas nepadarė iš tavęs gero kovotojo. Lėtai keldama aukštyn kardą, dysė artinosi prie vaikino ir spaudė jį prie akmenėjančio Nidhogo. Kai pakėlusi rankas aukštyn deivė sukliko siaubingą karo šūkį, Džošas užsimerkė.

— Odinai!

— Sofi, — sušnabždėjo vaikinas.

— Džošai!

Už kelių namų trijulės automobilis stirksojo įstrigęs transporto kamštyje. Sėdėjusi ant galinės automobilio sėdynės Sofi net pašoko nuo staiga krūtinę suspaudusios baimės, o skrandis vertėsi kūliais ir pašėlusiai daužėsi širdis. — Atsisukęs Nikolas griebė merginai už rankos:

— Sakyk, kas nutiko!

Sofi iš akių pasipylė ašaros.

— Džošas, — aiktelėjo ji. Beveik negalėjo kalbėti, nes gniaužė gerklę. — Džošui gresia pavojus, siaubingas pavojus. Automobilyje aštriai pakvipo vanile, sušvito merginos aura. Šviesių plaukų galiukai žėrė nedidukes kibirkštis ir traškėjo kaip celofanas. — Reikia kuo greičiau pas jį!

— Mes įstrigę, — niūriai pastebėjo Žana. Siauroje gatvelėje automobilių eismas buvo visiškai sustojęs.

Sofi pilve pasidarė šalta. Nedavė ramybės siaubinga baimė, kad broliui gresia mirtis.

— Šaligatviu, — ryžtingai prabilo Nikolas. — Važiuok šaligatviu.

— O pėstieji...

— Gali pasitraukti iš kelio. Pasignalizuok, — atsisukęs į Sofi nuramino, — mes tik už kelių minučių kelio.

Žana tuo metu nuvairavo automobilį ant šaligatvio ir nuburzgė tolyn. Nykiai aidėjo mašinos signalas.

— Pavėluosime. Juk galima kažką padaryti? — maldavo nevilties apimta mergina. — Ką nors?

Nikolas Flamelis apgailėtinai papurtė galvą. Atrodė senas ir pavargęs, kaktą vagojo gilios raukšlės, aplinkui akis irgi ryškėjo raukšlelės.

— Nieko negaliu padaryti, — liūdnai pripažino.

Tarp Džošo ir dysės pašoko dvokianti, spragsinti ir kibirkščiuojanti geltonai baltos ugnies siena. Karštis buvo toks didelis, kad vaikinui teko atsišlieti į naguotą Nidhogo leteną. Plaukai čirkšdami raitėsi, apsvilo antakiai ir blakstienos. Apakinta dvokiančios ugnies, Dysė taip pat atšoko atgal.

— Džošai!

Kažkas šaukė vardu, bet viską užstojo siaubingos liepsnos, kurios riaumodamos žioravo vaikinui prieš akis.

Čia pat įsidegusi ugnis išjudino ir pabaisą. Drebėdamas drakonas žengė pirmyn, koja pargriaudamas Džošą — šis parpuolė keturpėsčia pavojingai arti liepsnų... kurios dingo taip pat staiga, kaip pasirodė. Vaikinas sunkiai sudribo ant žemės, gėlė ir dilgčiojo sutrenkti keliai ir delnai. Šlykštus supuvusių kiaušinių kvapas taip graužė akis ir nosį, kad nepaliaujamai sruvo ašaros. Vaikinas pastebėjo ant žemės gulintį Klarentą ir pabandė jį pasiekti. Kažkas vėl pašaukė.

— Džošai!

Užsimojusi kardu dysė šoko ant vaikino dar sykį. Geltonos liepsnos strėlė trenkė per dysę ir sprogo ant jos šarvų, kurie tuojau pat ėmė gruzdėti ir gabalais kristi žemėn. Tarp vaikino ir kovotojos vėl pašoko ugnies siena.

— Džošai.

Vaikinas pajuto ant peties ranką ir, šaukdamas iš baimės ir skausmo — ranka buvo sužeista — pašoko. Pakėlęs akis išvydo pasilenkusį daktarą Džoną Di.

Nuo mago rankų, kurias vos tedengė suplyšusios pilkos pirštinės, sruogomis driekėsi murzini geltoni dūmai. Kažkada buvęs elegantiškas kostiumas buvo pavirtęs draiskanomis. Di maloniai nusišypsojo.

— Būtų geriausia, jei mudu tuojau pat dingtume iš čia, — mostelėjo ranka į liepsnas, — negaliu jų amžinai laikyti.

Daktarui dar kalbant, per ugnį švystelėjo dysės kardas, liepsnos tuojau ėmė laižyti aklai ieškančius tikslo ašmenis. Di pastatė Džošą ant kojų ir nusitempė atgal.

— Palauk, — kimiai sušvokštė vaikinas, užkimęs ir nuo dūmų, ir iš baimės. — Skati... — sumurmėjęs užsikosėjo ir pakartojo dar kartą: — Skati pagauta...

— Pabėgo, — paskubėjo nuraminti Di. Apkabinęs, vaikino pečius padėjo jam eiti prie policijos automobilio.

— Pabėgo? — nustebęs sumurmėjo Džošas.

— Nidhogas išmetė ją iš nagų, kai tarp tavęs ir dysės užleidau ugnį. Mačiau, kaip ji ritosi šalin, paskui pašokusi nubėgo per prieplauką.

— Ji pabėgo... Pabėgo? — tai skambėjo keistai. Juk kabojo bejėgė, be sąmonės, drakono gniaužtuose. Vaikinas pabandė susikaupti, bet siaubingai gėlė galvą ir peršėjo nudegusią veido odą.

— Netgi legendinė kovotoja nieko negali padaryti Nidhogui. O didvyriai išlieka gyvi tik todėl, kad žino, kada pabėgti.

— Ji paliko mane?

— Abejoju, ar ji iš viso tave matė, — skubiai žėrė žodžius Di, grūsdamas vaikiną į nemokšiškai pastatyto policijos automobilio galinę sėdynę ir pats sėsdamasis šalia. Patapšnojo žilaplaukiui vairuotojui per petį:

— Važiuokime.

Džošas pašoko:

— Palaukite... Aš pamečiau Klarentą, — pasakė.

— Patikėk, — tarė Di, — nenorėtum grįžti pasiimti jo. Atsilošė, kad Džošas galėtų pažiūrėti per langą. Gęstančiose geltonose liepsnose mojuodama kardu blaškėsi dysė, vilkinti kažkada buvusiais sniego baltumo šarvais, dabar virtusiais apiplyšusiais skutais. Pastebėjusi automobilio gale sėdintį berniuką, pasileido artyn šaukdama kažką nesuprantama, į vilko kauksmą panašia kalba.

— Nikolai, — skubino italą Di, — ji labai supykusi. Tikrai reikėtų važiuoti, ir tuojau pat.

Nusisukęs nuo besiartinančios dysės, Džošas siaubingai išsigando pamatęs, kad vairuotojas — tas pats vyras, kurį matė ant laiptų prie Švenčiausios Jėzaus Širdies bazilikos.

Makiavelis pasuko uždegimo raktelį taip stipriai, kad starteris net sudžeržgė. Automobilis metėsi pirmyn, trūktelėjo ir užgeso.

— Oi, puikumėlis, — sumurmėjo Di. — Tiesiog nuostabu.

Džošas stebėjo, kaip magas pusiau išlindęs per langą pridėjo prie burnos ranką ir stipriai papūtė. Geltonas dūmų kamuolys nusiritęs delnu bumbtelėjo ant žemės. Porą kartų šoktelėjęs lyg būtų guminis sprogo galvos aukštyje, visai prie pat dysės. Lipnus skystis, spalva ir tąsumu panašus į murzinai geltoną medų, aptaškė užpuolikę ir nutįso žemyn priklijuodamas ją prie žemės.

— Tai turėtų ją sulaikyti, — pasakė Di. Dysės kardas lengvai pjaustė tąsią masę: — Arba ne...

Raitydamasis iš skausmo Džošas stebėjo, kaip Makiavelis nesėkmingai bando užvesti automobilį.

— Leisk man, — sumurmėjo ropšdamasis per sėdynes į priekį, o Makiavelis tuo metu pasislinko į priekinę keleivio sėdynę. Baisiai maudė petį, tačiau bent jau pradėjo justi pirštus, tad raminosi, kad niekas nelūžo. Bus tik dar viena mėlynė sparčiai didėjančioje kolekcijoje. Sukdamas spynelėje raktelį, mynė greičio pedalą ir tuo pačiu metu perjungė atbulinio važiavimo svirtį — kaip tik tuo metu prišoko dysė. Vaikinas apsidžiaugė, kad buvo išmokęs vairuoti senutėlį tėčio „Volvo“ automobilį su ranka perjungiamomis pavaromis. Švysčiojantis kovotojos kardas pradūrė duris ir smaigalys išlindo vos per sprindį nuo Džošo kojos. Automobilis metėsi atgal, o dysė, įsispyrusi abiem kojom, rankomis tvirtai įsikirto į kardą. Ašmenys perrėžė ilgą rėžį durelėse ir sulindo į sparną visai prie pat variklio — ėjo per metalą kaip per popierių. Perpjovė ir priekinę padangą vairuotojo pusėje — dusliai pokštelėjusi padanga sprogo.

— Važiuok! — šaukė Di.

— Aš ir nestabdau, — patikino Džošas.

Šaižiai protestuojant varikliui ir šlepsint bei dunksint ratui nuleista padanga, Džošas patraukė tolyn nuo prieplaukos...

...kaip tik tada, kai kitame jos gale pasirodė Žanos vairuojamas apibrozdintas Citroenas.

Žana užmynė stabdžius, ir malina cypdama, kiek pačiuožusi ant rasoto šaligatvio, sustojo. Sofi, Nikolas ir Žana sumišę stebėjo, kaip Džosas apsuka aplamdytą policijos automobilį ir didžiuliu greičiu mauna tolyn nuo Nidhogo ir dysės. Kol malina nerangiai sukosi, trijulė aiškiai matė automobilyje sėdinčius Makiavelį ir Di.

Akimirką dysė dar pastovėjo prieplaukoje — vieniša ir įsiutusi. Paskui pastebėjo atvykėlius. Apsisukusi, aukštai virš galvos iškėlusi kardą ir klykdama laukinį karo šūkį, šoko prie Citroeno.

KETURIASDEŠIMT PIRMAS SKYRIUS

— Aš ja pasirūpinsiu, — pasakė Žana beveik apsidžiaugusi atsiradusia galimybe pasimiklinti. Palietusi Flamelio rankovę linktelėjo galva į Nidhogo naguose vis dar kabančią raudonplaukę kovotoją, — Paimk Skati.

Pabaisa jau buvo vos per kelis metrus priartėjusi prie molo ir slinko vis arčiau, trokšdama saugiai panirti į vandenį.

Smulkutė Žana griebė kardą ir iššoko iš automobilio.

— O, dar atskubėjo žmonių su kardais, — spjaudėsi dysė mojuodama kardu.

— Ne šiaip sau žmonių, — lengvai atmušinėjo kardo smūgius Žana. Jos ginklas sužvangėjo atsimušęs į šarvų likučius ant dysės peties. — Aš — Žana d’Ark! — Ilgas kardas jos rankose taip ir sukosi tarsi metaliniai malūno sparnai. Aršus puolimas privertė dysę atsitraukti. — Aš — Orleano mergelė.

Sofi ir Nikolas atsargiai sėlino prie Nidhogo. Mergina pastebėjo, kad visa drakono uodega padengta juodu akmeniu, o užpakalinės kojos ir nugara jau irgi akmenėja. Uodegos svoris prikaustė galiūną prie žemės. Sofi matė, kaip padarui bandant prišliaužti arčiau vandens virpa įsitempę, iššokę raumenys. Matė, kaip nagai ir uodega palieka ant šaligatvio gilias žymes.

— Sofi, — pašaukė Flamelis, — man reikia pagalbos!

— Bet Džošas... — sumurmėjo suglumusi mergina.

— Džošas pabėgo, — atšovė alchemikas. Pasilenkęs griebė nuo žemės besivoliojantį Klarentą ir net sušnypštė iš netikėtumo — toks karštas buvo ginklas. Šokęs prie drakono, vožė jam per šoną kardu. Ašmenys atšoko nuo suakmenėjusių žvynų — ničnieko nepadarė.

— Sofi, padėk man išvaduoti Skati, o paskui leisimės paskui Džošą. Pasinaudok galiomis.

Nikolas dar kartą drožė kardu per Nidhogą, bet ir vėl be jokių pasekmių. Blogiausios baimės išsipildė: Di letenos pasiekė Džošą... o vaikinas turi paskutiniuosius Kodekso lapus. Nikolas atsisuko atgal. Sofi ramiai stovėjo. Atrodė išsigandusi ir visiškai suglumusi.

— Sofi! Padėk man!

Mergina paklusniai pakėlė rankas, prispaudė prie tatuiruotės nykštį ir pabandė iššaukti ugnį. Nieko neįvyko. Ji negalėjo susikaupti, nes per daug jaudinosi dėl brolio. Ką jis daro? Kodėl pabėgo su Di ir Makiaveliu? Neatrodė, kad būtų jį pagrobę, nusivežę prievarta — juk pats vairavo!

— Sofi! — vėl pašaukė Nikolas.

Mergina galvojo, kad brolis turėjo būti papuolęs į bėdą — tikrą, siaubingą bėdą. Jautė, kaip širdyje siaučia jausmai, ir nė neabejojo, kas tai. Ji visada nujausdavo, kai Džošui nutikdavo kas nors bloga. Tada, kai jis vos nepaskendo Pakala paplūdimyje Kauajyje, ji pašoko iš miego netekusi kvapo, beveik uždususi. Kai Džošas susilaužė šonkaulius Pitsburge, futbolo aikštėje, Sofi irgi pajuto aštrų skausmą kairėje pašonėje — dūrė sulig kiekvienu kvėptelėjimu.

— Sofi!

Kas nutiko? Vieną akimirką brolis mirtiname pavojuje, o kitą?..

— Sofi! — piktai šaukė Flamelis.

— Ką? — atkirto toji atsisukdama į alchemiką. Pajuto, kaip apima pyktis. Džošas teisus — jis visą laiką buvo teisus. Visa tai — alchemiko kaltė.

— Sofi, — pašaukė Nikolas jau švelnesniu balsu. — Man reikia tavo pagalbos. Negaliu visko padaryti pats.

Sofi pažiūrėjo į alchemiką. Gulėjo susigūžęs ant žemės, o aplinkui kilo vėsūs žali garai. Tiršta smaragdo spalvos juosta apsivijo milžinišką Nidhogo užpakalinę leteną ir smigo tiesiai ( žemę — atrodė, kad Flamelis ketina šitaip pririšti ir sulaikyti padarą. Kita iš dūmų susidariusi virvė, plonesnė, labiau perregima nei anoji, laisvai vyniojosi apie kitą padaro koją. Nidhogas pašliaužė pirmyn ir žalios virvės sutrūkinėjusios ištirpo ore. Dar keli žingsniai ir drakonas nusineš Skati — jos draugę — į upę. Sofi negalėjo leisti, kad šitaip nutiktų.

Baimė ir pyktis padėjo susikaupti. Kai paspaudė tatuiruotę, ant kiekvieno piršto ėmė šokti liepsnelės. Metė sidabru žvilgančią ugnį Nidhogui ant nugaros, tačiau jam tai buvo nė motais. Pažėrė ant drakono mažyčių karštų žarijų krušą, tačiau, rodės, kad tas nė nepastebėjo. Vis slinko ir slinko arčiau vandens.

Ugnis nieko nepakenkė, tad mergina ėmėsi vėjo. Tačiau tie nedidukai uraganai, kuriuos metė baisūnui ant nugaros, atšokdavo kaip niekur nieko. Rausdamasi raganos atmintyje, nutarė pasinaudoti Hekatės triuku, padėjusiu nugalėti mongolų ordą. Sukėlė aršų vėją, kuris žėrė akmenukus ir purvą tiesiai Nidhogui į akis. Padaras tiktai sumirksėjo ir tuojau didžiulę akį užtraukė apsauginis vokas.

— Nieko neišeina! — sušuko Sofi drakonui tempiantis Skati visai prie krašto. — Nieko neišeina!

Dysė švystelėjo kardu. Žana pasilenkė ir aštrūs ašmenys, prašvilpę virš galvos, įsirėžė į Citroeną, priekinis stiklas tuojau pat subiro į miltus, iš kurių krūvos stirksojo du nedidukai stiklo valytuvai.

Žana įsiuto — mylėjo savo automobiliuką 2CV Charleston. Tai Frensis užsimanė gimtadienio proga nupirkti jai naują automobilį. Davęs visą krūvą žvilgančių katalogų, liepė išsirinkti. Atstūmusi visus katalogus į šalį, Žana tada pareiškė, kad visada svajojo apie mažutę, klasikinio modelio prancūzišką mašiną. Apieškojęs visą Europą tinkamo modelio, Frensis dar išleido nemenką sumelę remontui, kol viskas veikė nepriekaištingai. Apvyniojęs trimis kaspinais — žydru, raudonu ir baltu — įteikė dovaną žmonai.

Dar vienas dysės kirtis ir ant mašinos stogo žiojėjo skylė, o paskui dar vienas — ir nukrito atkirstas nedidukas apvalus priekinis žibintas, įtaisytas ant priekinio sparno, kad būtų panašus į akį. Nulėkęs į šoną sudužo.

— Ar tu bent įsivaizduoji, — paklausė Žana iš pykčio išplėtusi akis, puldama dysę ir kiekvieną žodį palydėdama kardo kirčiais, — kaip sunku rasti originalias dalis šiai mašinai?

Dysė atšoko beviltiškai bandydama apsiginti nuo besisukančio Žanos kardo smūgių, sudriskusių šarvų skutai lakstė į šalis, nes mažosios prancūzės kardas prašvilpdavo vis arčiau ir arčiau kūno. Norėdama apsiginti, dysė išbandė įvairiausius kovos stilius, tačiau niekas negelbėjo prieš šį nuožmų puolimą.

— Tuojau suprasi, — spausdama deivę arčiau upės kalbėjo Žana, — kad neturiu jokio kovinio stiliaus. Tai todėl, kad kautis mane mokė pati geriausia kovotoja. Mokiausi pas Skati, Šešėlę.

— Mane gal ir nugalėsi, — niūriai atsiliepė dysė, — bet seserys atkeršys už mane.

— Tavo seserys, — pasišaipė Žana paskutiniu galingu kardo smūgiu perskeldama dysės ginklą pusiau. — Ar tai tik ne tos dvi valkirijos, laikinai apsigyvenusios asmeniniame ledkalnyje?

Pasirėmusi ant krantinę juosiančios užtvaros, Dysė sudrebėjo:

— Neįmanoma. Mes nenugalimos.

— Nenugalimų nėra. — Žanos kardas plokščiąja puse dunkstelėjo per dysės šalmą ir apsvaigino ją. Žana puolė į priekį ir petimi stumtelėjo svyruojančią dysę į Seną. — Nemiršta tik idėjos, — dar sušnabždėjo.

Vis dar spausdama rankoje kardo likučius, valkirija dingo drumzliname upės vandenyje, ant kranto liko tiktai nuo galvos iki kojų aptaškyta Žana.

Sofi niekaip negalėjo suprasti. Jos magija nieko nepadaro Nidhogui... Bet kaip tada pasisekė Džošui? Juk jis neturi jokių galių.

Kardas. Jis turėjo kardą.

Sofi čiupo iš Flamelio rankų Klarentą. Tuojau pat jos aura sušvito, sukibirkščiavo, aplinkui visą merginos kūną ėmė suktis ilgiausi ledinės šviesos kaspinai. Sofi pajuto, kaip užplūsta emocijos, galvoje ima pintis mintys, netgi pačios bjauriausios, šlykščiausios mintys, prisiminimai ir jausmai tų vyrų ir moterų, kurie kažkada nešiojo šį kardą. Pasišlykštėjusi mergina vos nenutrenkė ginklo šalin, tačiau priminė sau, kad tai gali būti paskutinė galimybė išgelbėti Skati. Nidhogo uodega sužeista, tad tikriausiai į ją kirto Džošas. Bet juk ką tik matė, kaip alchemikas veltui kapojo storą drakono odą.

Nebent...

Pribėgusi prie pabaisos, Sofi dūrė kardo smaigaliu į jo petį.

Pasekmių laukti nereikėjo. Raudonai juoda ugnis perbėgo kardo ašmenimis ir drakono oda tuojau pat ėmė akmenėti. Sofi aura sublizgo dar ryškiau nei kada nors anksčiau, smegenys prisipildė neįmanomų vizijų ir neįtikėtinų prisiminimų. Paskui aura persipildė energijos ir tarsi koks išlydis ar sprogimas nubloškė merginą į orą. Dar spėjusi sykį surikti, Sofi tėškėsi ant brezentinio Žanos automobilio stogo, kuris ėmė po truputį plyšti nuo kraštų, ir mergina visai gražiai nuslydo į priekinę keleivio sėdynę.

Nidhogui prasidėjo traukuliai, akmenėjančios letenos išsiskėtė.

Žana kaip žaibas pralindo pro padaro kojas, čiupo Skati per liemenį ir ištraukė iš padaro nagų. Nė nepastebėjo, kaip visai pro pat galvą praslinko didžiulė pėda — būtų taip ir sutrėškusi jas abi.

Nidhogas subliuvo taip, kad visame mieste įsijungė namų signalizacijos. Automobilių aikštelėse stovinčių mašinų signalizacijos taip pat ėmė kaukti. Padaras pamėgino pasukti galvą — norėjo pamatyti, kur Žana nešasi jo grobį — Skati, tačiau senesnis už pasaulį kūnas virto kietu juodu akmeniu. Drakonas prasižiojo parodydamas aštrius kaip durklai dantis.

Staiga atskilo didžiulis betoninės prieplaukos gabalas — milžino svorio nebeatlaikė ir sutrupėjo, beveik dulkėmis pavirto uola. Nidhogas pasviro į priekį ir virto tiesiai ant prisišvartavusio turistinio laivo, perskėlė jį pusiau ir šiurpiai pūkštelėjęs pradingo Senos vandenyse, tik paviršiumi dar kurį laiką ritosi milžiniškos bangos.

Paguldyta prieplaukoje, visai prie pat upės, visa permirkusi Skati ėmė po truputį peikėtis.

— Taip blogai jau kelis šimtmečius nesijaučiau, — sumurmėjo nesėkmingai bandydama atsisėsti. Žana padėjo tai padaryti, paskui tvirtai laikė sėdinčią. — Paskutinis dalykas, kurį dar prisimenu, — Skati atsimerkė, — Nidhogas... Džošas.

— Jis bandė tave išgelbėti, — pasakė Žanos ir Skati link šlubuodamas Flamelis. Nuo žemės pakėlė Klarentą. — Tai jis sužeidė Nidhogą ir taip sulaikė jį, kol spėjome čia atkakti. Paskui dar jam teko kautis su dyse.

— Visi stengėmės tave išgelbėti, — pasakė Žana. Ji apsikabino Sofi, kuri klupdama grįžo nuo sudaužyto automobilio. Mergina buvo visa kaip sudaužyta, apsibrozdinusi, ant dilbio raudonavo ilgiausias brėžis, tačiau šiaip atrodė per daug nenukentėjusi. — Sofi galutinai pribaigė Nidhogą.

Raudonplaukė kovotoja, mankštindama sustingusius kaklo raumenis, sukiojo galvą į šonus, mėgino lėtai stotis ant kojų.

— O Džošas? — paklausė žvalgydamasi aplinkui. Akys siaubingai išsiplėtė, kai pajuto nerimą: — Kur Džošas?

— Jis su Makiaveliu ir Di, — atsakė Flamelis iš nuovargio papilkėjusiu veidu. — Net nelabai ir žinome, kaip tai nutiko.

— Reikia sekti paskui juos, — suskubo Sofi.

— Jų automobilis ne kažin kokios būklės, negalėjo toli nuvažiuoti, — pastebėjo Nikolas. Atsisukęs pasižiūrėjo į Citroeną. — Bijau, kad ir taviškiui gerokai kliuvo.

— O taip mylėjau šią mašiną... — murmėjo Žana.

— Eime greičiau iš čia, — ryžtingai ragino Sofi. — Mus tuojau užklups policija.

O tada tarsi ryklys iš jūros bangų iš Senos išniro Dagonas. Pašoko aukštyn, dabar jau labiau panašus į žuvį nei į žmogų: ant ilgo kaklo ryškėjo žiaunos, apvalios išvirtusios akys. Jis apsivijo plėvėtomis letenomis Skati ir nusitempė ją atgal į upę.

— Pagaliau, Šešėle, pagaliau...

Jiedu tyliai prapuolė vandenyje — nė netekštelėjo — ir daugiau nebepasirodė.

KETURIASDEŠIMT ANTRAS SKYRIUS

Perenelė sekė paskui Ajalos vaiduoklį, o tas vedė ją per Alkatraso griuvėsių labirintą. Ji bandė laikytis šešėlyje, susigūždavo kuo arčiau apgriuvusių sienų ir tuščių durų angų, įsitempusi saugojosi nakties tamsoje knibždančių padarų. Perenelė nemanė, kad sfinksas išdrįstų palikti kalėjimą. Nepaisant siaubingos išvaizdos, sfinksai yra bailios, tamsos vengiančios būtybės. Tačiau daugelis kitų voratinkliais apipainiotose kalėjimo kamerose regėtų padarų buvo naktiniai.

Įėjimas į tunelį slypėjo beveik tiesiai po bokštu, kuris kažkada aprūpindavo visą salą geriamu vandeniu. Dabar metalinės bokšto konstrukcijos buvo surūdijusios, suėstos sūraus jūros vandens, rūgščių paukščių išmatų, pilnos nesuskaičiuojamų mažyčių skylučių, praleidžiančių vandenį iš didžiulio rezervuaro. Užtat žolė aplinkui bokštą, drėkinama to paties varvančio vandens, vešliai žaliavo.

Ajala parodė žemės lopą visai prie pat vienos metalinės bokšto kojos.

— Tenai rasi šachtą, vedančią žemyn, iki pat tunelio. Ten pat yra ir dar vienas įėjimas į tunelį, iškirstas uoloje, — pasakojo vaiduoklis, — tačiau jis pasiekiamas tiktai valtimi atoslūgio metu. Tokiu būdu Di į salą atsigabeno kalinius, o apie šį įėjimą jis nieko nežino.

Čiupusi aprūdijusį metalinį strypą, Perenelė nukrapštė juo žemes ir rado apdaužytą, skilusį betono luitą. To paties strypo galu ėmė kasti nuo jo žemes. Vis dairėsi bandydama nustatyti, ar paukščiai labai priartėjo prie salos, tačiau pastatų griuvėsiuose ūžaujantis ir šaižiai švilpiantis aplinkui aprūdijusius metalinius strypus vėjas slopino bet kokius kitus garsus. Tiršto rūko sruogos nuo San Fransisko ir Auksinių vartų tilto jau pasiekė salą ir gaubė viską drėgna, jūra kvepiančia skraiste.

Kai kerėtoja nukrapštė visas žemes, Ajala nusklendė prie vienos vietos.

— Štai čia, — kvėptelėjo tiesiai Perenelei į ausį, — kaliniai suprato, kad saloje egzistuoja tunelis ir iškasė šachtą iki pat jo. Suprato, kad dešimtmečius iš bokšto varvantis vanduo suminkštino dirvą ir netgi pragraužė apačioje esančius akmenis. Bet kai jau galop įsilaužė į tunelį, kaip tik buvo potvynis, ir tunelis skendėjo po vandeniu. Kaliniai metė pradėtus darbus, — vaiduoklis išsišiepė rodydamas balčiausius dantis, kokių neturėjo, kol buvo gyvas. — O, jei jie būtų palaukę, kol vanduo atslūgs.

Perenelė nukasė dar žemių, pamatė dar daugiau akmeninio dangčio. Užkišusi strypą už krašto, iš visų jėgų įsirėmė. Dangtis nė nekrustelėjo. Paspaudė abiem rankom, o kai ir tai nepadėjo, pasiėmusi didžiulį akmenį trenkė juo per metalinį strypą. Dzingtelėjimas nuaidėjo per visą salą kaip varpo skambesys.

— Oi, neįmanoma, — sumurmėjo. Nenorėjo naudotis magiškomis galiomis, nes tada sfinksas suprastų, kur ji yra, tačiau kito pasirinkimo neturėjo. Laikydama atkištą saują palaukė, kol aura susikaups delne — toji žvilgėjo kaip gyvsidabrio lašas. Atsargiai, švelniai padėjo ranką ant akmeninio dangčio, paskui apvertė saują ir išpylė susikaupusią energiją. Jai prasiskverbus į granitą, akmuo suminkštėjo, susileido ir galop ištirpo kaip vaškas. Didžiuliai ištirpusio akmens lašai nusirito žemyn ir dingo tamsoje.

— Esu jau seniai miręs. Maniau, kad regėjau stebuklų, bet nieko panašaus dar nemačiau, — susižavėjusi pasakė Ajala.

— Skitų magas išmokė mane šio užkeikimo, kai išgelbėjau jam gyvybę. Tai visai paprasta, tikrai, — pasakė moteris. Pasilenkė virš skylės, bet greitai atšoko net apsiašarojusi, — vaje, kaip dvokia!

Chuano de Ajalos vaiduoklis nusklendė tiesiai virš skylės. Atsisukęs vėl nusišypsojo demonstruodamas nepriekaištingai baltus dantis:

— Nieko neužuodžiu.

— Patikėk, tau labai pasisekė, — sumurmėjo Perenelė purtydama galvą: vaiduokliai pasižymi tikrai keistu humoro jausmu. Iš tunelio dvokė sugedusia žuvimi, senoviniais jūrų dumbliais, rūgščiomis paukščių ir šikšnosparnių išmatomis, pūvančia mediena ir geležies rūdimis. Aiškiai dvelkė ir dar kažkuo karčiai rūgščiu lyg actas. Pasilenkusi žemyn moteris nuplėšė juostą nuo suknelės apačios ir pasidarė iš jos pačią paprasčiausią kaukę — apsivyniojo burną ir nosį.

— Tenai yra tokios lyg ir kopėčios, — pasakė Ajala, — bet būk atsargi, nes nė neabejoju, kad jos kiaurai prarūdijusios. — Staiga vaiduoklis apsižvalgė; — Paukščiai jau pasiekė pietinį salos dalį. Ir dar kažkas. Kažkas labai pikta. Jaučiu tai.

— Tai Morgana.

Perenelė pasilenkė virš skylės ir spragtelėjo pirštais. Nuo pirštų galų atsiskyrusi plonytė balta švieselė kaip plunksna nusklendė žemyn į tamsą, virpančia pieno spalvos, blausia šviesa nutvieksdama purvinas, apvarvėjusias sienas. Apšvietė ir siauras kopėčias — tai buvo paprasčiausi strypai įvairiausiais kampais įkirsti į sieną. Strypai buvo vos sprindžio ilgio, storai apaugę rūdimis ir šlapi. Pasilenkusi žemyn Pėrė pagriebė ranka pirmąjį strypą ir stipriai patraukė. Rodės, kad pakankamai tvirtas.

Apsisukusi moteris nuleido vieną koją į šachtos angą. Pėda susirado vieną strypą, tačiau tuojau pat nuslydo. Ištraukusi koją iš skylės, nusiavė sandalus ir prisegė juos prie diržo. Jau girdėjo, kaip plaka sparnais paukščiai — artinosi tūkstančiai, o gal net dešimtys tūkstančių paukščių. Pėrė suprato, kad to menkučio galių panaudojimo, kai ištirpino akmenį ir apšvietė šachtos vidų, užteko, kad Morgana spėtų nustatyti, kur ji yra. Liko vos kelios akimirkos ir paukščiai pasirodys...

Perenelė vėl įkišo koją į šachtą ir užčiuopė kopėčių strypą. Juto, koks jis šaltas ir gleivėtas, tačiau basa koja laikėsi tvirčiau. Sauja sugriebusi už tvirto žolės kuokšto leidosi žemyn, kita pėda surado dar vieną strypą ir, pasileidusi dar žemiau, įsikibo kaire ranka. Susiraukė. Buvo šlykštu, slydo pirštai. O paskui nusišypsojo pagalvojusi, kaip ji pasikeitė. Kai buvo mergaitė, gyveno Kempere, Prancūzijoje, juk pliuškendavosi uolų plyšiuose susidariusiuose baseinėliuose, rinkdavo ir valgydavo dar gyvas austres ir basomis vaikštinėdavo gatvėmis, kojos iki kulkšnių mirkdavo purve ir nešvarumuose.

Tikrindama kiekvieną pakopą, Perenelė leidosi vis žemyn į šachtą. Vienas strypas vos užmynus lūžo ir skimbčiodamas nulėkė į tamsą. Atrodė, kad krito ilgai. Atsirėmusi į purviną sieną pajuto, kaip per ploną vasarinės suknelės audinį sunkiasi drėgmė. Tvirtai laikydamasi rankomis, ėmė siekti kito strypo. Metalinis skersinis rankoje smuktelėjo — net širdis sustojo pagalvojus, kad jis gali ištrūkti iš sienos. Tačiau išsilaikė.

— Vos vos. Jau maniau, kad papildysi vaiduoklių gretas, — tiesiai Perei prieš veidą išniręs iš prieblandos pasakė Ajala.

— Mane ne taip lengva pribaigti, — niūriai pastebėjo Perenelė toliau leisdamasi žemyn. — Pagalvojau, kad būtų labai juokinga, jei, išgyvenusi dešimtis pačių aršiausių Di ir tamsos vyresniųjų puolimų, imčiau ir užsimuščiau nukritusi. — Pėrė pažvelgė į priešais šmėsčiojantį vaiduoklio veidą. — Kas vyksta viršuje? — klausėsi pasukusi galvą šachtos angos link, matomos tik todėl, kad aplinkui draikėsi ir vidun virto pilkos miglos sruogos.

— Visa sala nutūpta paukščių, — pasakė Ajala. — Tikriausiai jų ten šimtai tūkstančių. Tupia, vos radį kur laisvos vietelės. Varnų karalienė nusileido į kalėjimą, manau, kad ieško sfinkso.

— Turime nedaug laiko, — perspėjo Perenelė. Dar sykį ištiesusi žemyn koją iki pat kulkšnių paskendo tirštame lipniame purve. Pasiekė šachtos dugną. Purvas buvo šaltas kaip ledas, kojas iš karto užgėlė iki pat kaulų. Kažkas prašliaužė per pirštus. — Į kurią pusę eiti?

Tiesiai jai prieš nosį išnirusi vaiduokliškai balta Ajalos ranka parodė į kairę. Perenelė suprato, kad stovi tiesiai priešais įėjimą į aukštą, uoloje grubiai iškirstą tunelį, vedantį šiek tiek žemyn. Nuo Ajalos sklindanti vaiduokliška šviesa krito ant sienų, taip tankiai apipintų voratinkliais, kad atrodė, jog sienos nudažytos sidabriniais dažais.

— Toliau eiti nebegaliu, — šachtos sienomis nuaidėjo vaiduoklio balsas. — Di apsaugojo tunelį neįtikėtinai stipriais užkeikimais ir sigilijomis. Negaliu prasibrauti pro juos. Ta kamera, kurios tau reikia, yra maždaug už dešimties žingsnių, kairėje pusėje.

Nors ir labai nenorėjo naudotis magija, kito pasirinkimo Perenelė neturėjo. Tikrai negalėjo lįsti į tunelį, kuriame buvo tamsu, nors į akį durk. Spragtelėjo pirštais ir virš kairiojo peties sušvito baltos liepsnos kamuolys. Skaisčiai balta šviesa išryškino smulkiausias tunelyje besidriekiančių voratinklių gijas. Tarsi tanki užuolaida voratinkliai buvo uždengę visą įėjimą į tunelį. Vieni voratinkliai buvo nuausti ant kitų viršaus — moteris net nusistebėjo pagalvojusi, kiek daug vorų turėjo čia padirbėti.

Perenelė žengė pirmyn, šviesa irgi pajudėjo kartu. Tuojau pat ji išvydo ir pirmąsias tunelyje išdėstytas Di apsaugas. Įsmeigtos giliai į purvinas grindis styrojo medinės ietys su geležiniais antgaliais. Visi antgaliai buvo pažymėti senoviniais galios ženklais — kvadratiniais hieroglifais, kuriuos kažkada naudojo senovės majai, gyvenę centrinėje Amerikoje. Pėrė matė bent dešimt iečių, pažymėtų skirtingais ženklais. Žinojo, kad atskirai paimti tie ženklai nieko nereiškia, tačiau visi kartu sukurdavo galingą tinklą, nematomų juodų spindulių zigzagais išvedžiotą po visą koridorių. Jie šiek tiek priminė Perei sudėtingą lazerinę apsaugą, kokias naudodavo bankuose. Juodųjų spindulių apsauginis barjeras neturėjo jokio poveikio žmonėms — ji juto tik tiek, kad įsitempė sprando raumenys, ir dar girdėjo duslų dūzgimą, tačiau tokios apsaugos neįveikdavo nė viena vyresniųjų rasės, kitos kartos būtybė ar vilkolakis. Barjeras buvo neįveikiamas net vaiduokliui — Ajalai.

Perenelė atpažino kai kuriuos simbolius ant iečių antgalių — buvo mačiusi juos Kodekse ir įspaustus ant apgriuvusių šventyklos sienų Palenkėje, Meksikoje. Daugelis tų ženklų buvo senesni nei žmonija, kai kurie netgi senesni už vyresniuosius — ženklus sukūrė rasė, gyvenusi Žemėje seniai seniai praeityje. Tai buvo galios žodžiai, senoviniai surišantys simboliai, galintys apsaugoti arba įkalinti kažką labai vertingą arba ypatingai pavojingą.

Perenelė nujautė, kad šįkart saugomas kažkas pavojingas.

Ir dar labai nustebo, kad Di kažkur sužinojo tuos senovinius žodžius.

Teškendama per tirštą purvą Perenelė žengė pirmuosius žingsnius į tunelį. Visi voratinkliai suvirpėjo, sudrebėjo, nuaidėjo garsas tarsi šlamant lapams. Kerėtoja pagalvojo, kad tunelyje turbūt yra milijonai vorų. Bet jie negąsdino moters — buvo mačiusi daug baisesnių padarų, tačiau gerai žinojo, kad tarp tokios gausybės voragyvių gali būti ir nuodingų, tokių kaip Juodoji našlė arba Pietų Amerikos vorai medžiotojai. Kurio nors įkandimas tikrai atimtų jėgas, o gal net ir nužudytų.

Ištraukusi iš purvo vieną ietį nubraukė voratinklius. Antgalyje išrėžtas ženklas suspindėjo raudonai, o voratinklių gijos vos paliestos šnypštė ir čirškėjo. Prieblandoje pajudėjo šešėlis — Pėrė suprato, kad artėja daugybė vorų. Lėtai judėdama siauru koridoriumi kerėtoja ištraukdavo visas pakeliui pasitaikančias ietis ir sviedusi jas žemėn palikdavo purvui pamažu nuplauti galios ženklus ir taip sugriauti apsauginį užtvarą. Jei Di varginosi tempdamas tą padarą į tunelį ir dar uždarė čia, tai greičiausiai negalėjo jo suvaldyti. Perenelė labai norėjo sužinoti, kas tai per padaras, ir kuo greičiau išlaisvinti jį. Priėjus arčiau, šviesa virš peties sumirgėjo, koridoriumi nuvilnijo šešėliai. Perei staiga šovė į galvą mintis, kad Di galėjo įkalinti kažką, ko bijotų netgi ji, kažką labai seno ir siaubingo. Staiga kerėtoja net suabejojo, ar nebus padariusi didžiulės klaidos. Durų staktos ir įėjimas į kamerą buvo išpiešti simboliais, į kuriuos vos pažvelgus skaudėjo akis. Aštrių formų kampuoti ženklai, rodės, mirgėjo ir mainėsi visai kaip Kodekso rašmenys. Tačiau Abraomo knygos ženklai susidėliodavo į žodžius, kuriuos Pėrė dažniausiai suprasdavo ar bent jau atpažindavo, o šie simboliai kraipėsi, įgaudami pačias keisčiausias formas.

Moteris pasilenkė, pasėmė į saują purvo ir tėškė jį ant tų ženklų norėdama nuvalyti. Tik baigusi trinti paskutinįjį galios ženklą, Pėrė žengė pirmyn ir pasiuntė į kamerą šokčiojantį ir besisukantį šviesos kamuolį.

Užteko akimirkos, kad suvoktų, kas prieš akis atsivėrė. Tos pačios akimirkos užteko ir suprasti, kad sugadinusi apsaugas išties padarė siaubingą klaidą.

Visa kamera buvo ištisai apmegzta vorų tinklais. Kameros viduryje ant šilkinės gijos, ne ką storesnės už Perės smilių, kabojo voras. Padaras buvo milžiniškas, beveik tokio pat dydžio, kaip vandens bokštas, stūksantis saloje jiems virš galvos. Voro išvaizda šiek tiek priminė tarantulą, tačiau visas kūnas buvo apaugęs pasišiaušusiais purpuro spalvos plaukais pilkais galiukais. Kiekviena iš aštuonių kojų buvo storesnė už Perenelę. Voro kūno viduryje pūpsojo didžiulė labai panaši į žmogaus galva — apvali, lygi, be ausų ir nosies, o vietoje burnos žiojėjo horizontalus plyšys. Kaip ir tarantulas, padaras turėjo aštuonias mažutes akytes, įsodintas pačiame viršugalvyje.

Viena po kitos neskubėdamos akys atsimerkė. Tamsiai mėlynos lėliukės sužiuro į moters veidą. Paskui burna išsiplėtė ir pasirodė dvi ilgos kaip ietys iltys.

— Ponia Perenelė. Kerėtoja, — sušvebeldžiavo voragyvis.

— Areopas Enapas, — nustebusi sušnibždėjo Perenelė. Ji pažino senąjį, pasaulio sukūrimą mačiusį vorą. — Maniau, kad tavęs jau nėra gyvųjų tarpe.

— Nori pasakyti, kad tikėjaisi, jog pribaigei mane?

Voratinklis sutrūkčiojo ir staiga siaubingasis padaras metėsi kerėtojos link.

KETURIASDEŠIMT TREČIAS SKYRIUS

Daktaras Džonas Di pasilenkė per galinę policijos automobilio sėdynę į priekį, arčiau Džošo.

— Pasuk čia, — tarė vaikinui. Pamatęs jo veido išraišką, dar pridūrė: — Prašau.

Džošas stipriai užmynė stabdžius, tie net sucypė, automobilis ėmė čiuožti. Priekinė padanga dabar jau buvo visiškai nuplyšusi, o trindamasis į asfaltą metalinis ratlankis žėrė kibirkštis.

— Dabar čia, — Di parodė į siaurą gatvelę, abipus kurios rikiavosi plastikiniai šiukšlių konteineriai. Stebėdamas Di galinio vaizdo veidrodėlyje, Džošas matė, kaip daktaras vis gręžiojasi atgal.

— Ar ji seka? — paklausė Makiavelis.

— Nematau, — ryžtingu balsu atšovė Di, — bet manau, kad reikėtų pasitraukti iš miesto centro.

Džošas stengėsi suvaldyti mašiną.

— Su šita toli nenuvažiuosime, — pradėjo sakyti ir kaip tik tada užkliudė šiukšlių dėžę, kuri trenkėsi į kitą, toji — į trečią ir po visą gatvelę pažiro šiukšlės. Stengdamasis išvengti krintančios šiukšlių dėžės, vaikinas staigiai pasuko vairą ir variklis grėsmingai subildėjo. Automobilį sumėtė, paskui jis visai sustojo, iš po variklio dangčio parūko dūmai.

— Lauk, — skubiai perspėjo Džošas. — Manau, kad degam.

Pats skubiai išsiropštė iš automobilio, Di ir Makiavelis nieko nelaukę irgi ritosi laukan per kitos pusės dureles. Apsisukę nubėgo kuo toliau nuo mašinos. Spėjo nubėgti gal dešimt žingsnių, nuaidėjo duslus bumbtelėjimas ir automobilį prarijo liepsnos. Tiršti juodi dūmai spirale kilo aukštyn į dangų.

— Nuostabu, — karčiai pastebėjo Di. — Dabar tai dysė tikrai žino, kur esame. O ji nelabai puikiai nusiteikusi.

— Neabejoju, kad labiausiai pyksta ant tavęs, — kreivai šypsodamasis pareiškė Makiavelis.

— Manęs? — Di, atrodė, nustebo.

— Na, ne aš juk padegiau tą laužą jai panosėje, — priminė italas.

Erzinosi kaip du vaikiščiai.

— Gana, baikit! — supykęs Džošas nutildė vyrus. — Kas ji tokia... ta moteris?

— Tai, — liūdnai šypsodamasis pasakė Makiavelis, — buvo valkirija.

— Valkirija?

— Taip. Kartais dar vadinama dyse.

— Dyse? — Džošo kažkodėl nenustebino atsakymas. Koks skirtumas, kaip ją vadina. Svarbiausia, kad ji norėjo kardu suraikyti jį pusiau. Vaikinui staiga netgi dingtelėjo, kad tai buvo sapnas, ir viskas, kas nutiko nuo tada, kai Di ir golemai įžengė į knygų parduotuvę, taip pat tėra tiktai košmaras. Paskui pamėgino pakelti dešinę ranką — sumuštas petys priešinosi. Džošas susiraukė iš skausmo. Peršėjo ir traukė nudegintą veido odą, o apsilaižęs sukepusias ir sutrūkinėjusias lūpas suprato, kad tai ne sapnas. Jis visai nemiega, o košmaras, deja, pats tikriausias.

Džošas žengė atgal, toliau nuo vyriškių. Apsižvalgė po siaurą gatvelę. Vienoje pusėje augo aukšti medžiai, o kitoje stovėjo kažkas panašaus į viešbutį. Mūrinės tvoros buvo išpieštos įmantriais grafiti piešiniais, kai kur jais išpurkštos netgi šiukšlių dėžės. Pasistiebęs ant pirštų galiukų vaikinas pabandė įžiūrėti horizontą — ieškojo Eifelio bokšto arba Švenčiausios Jėzaus Širdies bazilikos tikėdamasis, kad tai padės susivokti, kur atsidūrė.

— Turiu grįžti, — pasakė traukdamasis nuo susitaršiusių vyrų. Pasak Flamelio, tiedu — jų priešai, ypatingai Di. Vis dėlto, Di ką tik išgelbėjo jį iš dysės nagų.

Di atsisuko į vaikiną. Pilkos akys žvelgė visai geraširdiškai.

— Kodėl, Džošai? Kur tu eisi?

— Atgal pas seserį.

— Ir pas Flamelį su Sen Žermenu? Na ir pasakyk man, kaip manai, ką jie tau padarys?

Džošas žengė dar vieną žingsnį atgal. Matė Di svaidantis ugninėmis ietimis du kartus — knygų parduotuvėje ir dabar, į dysę — tad nežinojo, ar toli magas gali jas nusviesti. Nutarė, kad nelabai toli. Dar žingsnis ar du ir ketino apsisukęs nudumti tolyn gatve. Paskui galėtų susistabdyti pirmą pasitaikiusį praeivį ir pasiklausti kelio prie Eifelio bokšto. Lyg ir prisiminė prancūzų kalbos frazę reiškiančią „Kur tai yra?“. Rodos, tai būtų „ou est?“, o gal „qui est?“ O gal šie žodžiai reiškia „Kas tu esi?“ Palingavo galva gailėdamasis, kad nelankė prancūzų kalbos pamokų.

— Nebandykite manęs sustabdyti, — pasakė nusisukdamas.

— Ir koks jausmas? — netikėtai paklausė Di.

Džošas atsisukęs sužiuro į magą. Iš karto suprato, apie ką šis prakalbo. Pirštai automatiškai susigniaužė, lyg laikytų kardo rankeną.

— Koks jausmas laikyti Klarentą, jausti, kaip galia srūva visu kūnu? Ką jautei, kai sužinojai visas nudurto padaro mintis ir jausmus? Di pakišo ranką po striuke ir išsitraukė Klarento dvynį — Ekskaliburą. — Didingas jausmas, tiesa? — pasukiojo ašmenis rankose, žydrai juodos energijos kibirkštys pažiro per visą akmeninį kardą. — Žinau, kad ką tik patyrei Nidhogo mintis... emocijas... prisiminimus. Tiesa?

Džošas linktelėjo. Prisiminimai vis dar kaip gyvi švysčiojo prieš akis. Mintys, vaizdai buvo tokie svetimi ir keisti, jog suvokė, kad pats tokių niekada nebūtų sugalvojęs.

— Per tas kelias akimirkas patyrei, ką reiškia būti dievu: regėti neįsivaizduojamus pasaulius, skaityti svetimas mintis. Tu regėjai praeitį, labai tolimą praeitį... gal netgi matei Nidhogo Šešėlių karalystę.

Džošas lėtai linksėjo galva stebėdamasis, iš kur Di visa tai žino.

Magas žengė žingsnį arčiau vaikino.

— Tik akimirką, Džošai, tik trumpą akimirką pajutai, ką reiškia, kai tavo galios sužadintos, — kalbėjo Di. — O tu juk nori, kad būtų sužadintos tavo galios?

Džošas linktelėjo. Jam užėmė kvapą, o širdis krūtinėje ėmė pašėlusiai duotis. Di teisus — tuomet, laikydamas kardą, pasijuto gyvas, iš tiesų gyvas.

— Bet juk šito negalima padaryti, — skubiai pratarė.

Di nusijuokė:

— Žinoma, kad galima. Netgi čia ir dabar, — džiugiai pridūrė.

— Bet Flamelis sakė... — pradėjo Džošas ir nebaigęs sakinio nutilo. Jei tik jam sužadintų galias...

— Flamelis daug ką sako. Abejoju, ar jis iš viso žino, kas yra tiesa.

— O tu? — atšovė Džošas.

— Visada. — Di parodė nykščiu sau už nugaros į stovintį Makiavelį. — Italas — man ne draugas, — tyliai pridūrė žiūrėdamas tiesiai į nerimo kupinas Džošo akis. — Paklausk jo, ar tavo galias galima sužadinti dar šį rytą.

Džošas atsisuko į Nikolą Makiavelį. Aukštas baltaplaukis vyras atrodė šiek tiek sutrikęs, tačiau linktelėjo parodydamas pritarimą.

— Anglų magas teisus — tave galias galima sužadinti dar šiandien. Įsivaizduoju, kad rastume ką nors, kas tuo užsiimtų, per kokią valandą.

Pergalingai šypsodamasis Di atsisuko į Džošą:

— Tavo teisė rinktis. Taigi atsakyk: ar grįši pas Flamelį su jo miglotais pažadais, ar nori, kad sužadintume tavo galias?

Netgi suprasdamas, kad teks sekti paskui juodas tamsiosios energijos sruogas, besidriekiančias nuo akmeninių Ekskaliburo ašmenų, Džošas jau žinojo, ką atsakyti. Jis prisiminė jausmus, emocijas, tą galią, kuri užliejo visą kūną, kai laikė Klarentą. Di sako, kad visi tie pojūčiai netgi nebuvo tokie ryškūs, kaip sužadinus galias.

— Laukiu atsakymo, — skubino Di.

Džošas Niumenas giliai atsiduso.

— Ką turiu daryti?

KETURIASDEŠIMT KETVIRTAS SKYRIUS

Žana pasuko apdaužytą Citroeną į gatvės pradžią ir sustabdė viduryje užstodama pravažiavimą. Užsigulusi ant vairo apžvelgė gatvę — ar kas nors nesujudės, ar nėra kokių spąstų.

Sekti paskui Džošą buvo neįtikėtinai lengva: reikėjo tiktai stebėti, kur priekinis automobilio ratlankis įrėžė asfalte brėžį. Kurį laiką jau buvo išsigandusi, kad gatvių labirinte pametė pėdsakus, tačiau paskui kelią parodė virš stogų pakilęs tirštas juodų dūmų debesis. Atsekė iki šios gatvelės ir degančios policijos mašinos.

— Pasilikite čia, — paliepė išvargusiam Flameliui ir Sofi papilkėjusiu kaip pelenai veidu, o pati išlipo iš automobilio. Dešinėje rankoje nešėsi kardą. Taip ir žingsniavo gatve kardu plekšnodama per kairės rankos delną. Beveik neabejojo, kad jie pavėlavo, ir Di, Makiavelis bei Džošas jau spėjo pasitraukti, tačiau buvo nusiteikusi susidurti su bet kokia rizika.

Tyliai žingsniuodama gatvės viduriu, apdairiai vengdama šiukšlių dėžių, kur galėjo būti pasala, Žana suprato, kad vis dar negali atsigauti nuo patirto šoko, kai dingo Skati. Vieną akimirką Žana stovėjo šalia draugės, o kitą — padaras, labiau panašus į žuvį nei į žmogų, išniro iš vandens ir nusitempė Skati su savimi į gelmę.

Mirksėdama pabandė sulaikyti ašaras. Pažinojo Skati daugiau nei penkis šimtus metų. Tais senais laikais jos buvo neperskiriamos: kartu blaškėsi po pasaulį ieškodamos nuotykių, kartu aplankė Vakaruose dar nežinomas šalis ir pažino gentis, gyvenančias žemėse, kur tūkstančius metų gyveno jų protėviai. Jos kartu aplankė dingusias salas, prarastus miestus ir užmirštas šalis, o Skati netgi buvo ją nusigabenusi į Šešėlių karalystes, kur jos kovėsi su padarais, seniai išnykusiais nuo žemės paviršiaus. Šešėlių karalystėse Žana matė, kaip jos draugė kovoja ir nugali būtybes, egzistuojančias tik baisiausiuose žmonijos mituose. Žana žinojo, kad prieš Šešėlę negali atsilaikyti niekas... ir vis dėlto pati kovotoja visada sakydavo, kad ją galima nugalėti, kad ji nemirtinga, tačiau pažeidžiama. Žana įsivaizdavo, kad jeigu Skati kada nors ir tektų padėti galvą, tai nutiks kokiame nors įspūdingame mūšyje, ypatingų įvykių sūkuryje... o ne taip, peraugusio žmogiažuvio nugramzdintai į drumzlinus upės vandenis.

Žana sielvartavo dėl draugės, būtų net apsiverkusi, bet ne dabar. Dar ne dabar.

Žana d’Ark tapo kovotoja dar paauglystėje, visai jaunutė jojo į mūšį vesdama paskui save didžiulę prancūzų armiją. Teko matyti dek daug draugų mirčių, kad įsikalė sau į galvą: jei galvos apie jų žūtį, tai nesugebės susikaupti ir kautis. Dabar irgi žinojo, kad privalo apsaugoti Nikolą ir merginą. Vėliau bus laiko apraudoti Šešėlę ir paieškoti padaro, kurį Flamelis pavadino Dagonu. Žana pamojavo kardu. Ji atkeršys už draugę.

Nedidukė prancūzė praėjo pro vis dar liepsnojančias policijos automobilio liekanas ir tarsi tikra žinovė tyrinėdama pėdsakus ir žymes ant drėgnų akmenų prigludo prie žemės. Girdėjo, kaip Nikolas ir Sofi lipa iš apdaužyto Citroeno ir eina gatve, atsargiai aplenkdami alyvos ir murzino vandens balas. Nikolas nešasi Klarentą. Žana išgirdo, kaip alchemikui priartėjus prie degančio automobilio kardas sudūzgia ir pagalvojo, kad gali būti, jog ginklas vis dar susijęs su vaikinu.

— Jie pabėgo iš automobilio. Buvo sustoję štai čia, — pasakė nė nepakeldama akių į šalia stovinčius Nikolą ir Sofi. — Di ir Makiavelis atsisukę veidais į Džošą. Jis stovėjo tenai, — parodė. — Paskui nubrido per balą — matote jų batų pėdsakus ant žemės.

Sofi ir Flamelis pasilenkę žiūrėjo į žemę. Linktelėjo, nors Žana neabejojo, kad nieko jie nepamatė.

— O dabar įdomiausia, — kalbėjo toliau Orleano mergelė. — Džošo pėdsakai rodo, kad vienu metu jis ėjo beveik pasistiebęs, taip, lyg ketintų pasileisti bėgti. Bet pažiūrėkite štai čia, — parodė į jai vienai matomus kulnų įspaudus žemėje. — Visi trys nuėjo kartu. Di ir Džošas pirmi, o Makiavelis nusekė iš paskos.

— Gali pasekti juos? — paklausė Flamelis.

Žana gūžtelėjo.

— Iki gatvės galo gal ir taip, bet toliau... — dar kartą patraukė pečiais ir atsitiesė valydamasi rankas, — neįmanoma, per daug kitų pėdsakų.

— Tai ką darysime? — sušnibždėjo Nikolas. — Kaip surasime mūsų berniuką?

Žanos žvilgsnis nuslydo nuo Flamelio prie Sofi.

— Mes nieko negalime padaryti, bet Sofi... galėtų.

— Kaip? — paklausė Nikolas.

Žana nubrėžė ore ranka priešais save horizontalią liniją. Liko blankios šviesos pėdsakas, padvokusioje gatvėje pakvipo levandomis.

— Ji dvynė. Gali sekti jo aurą.

Nikolas Flamelis suėmė merginą už pečių, privertė žiūrėti tiesiai į akis.

— Sofi! — griežtai pasakė. — Sofi, pažiūrėk į mane.

Mergina pakėlė į alchemiką paraudusias akis. Stovėjo tarsi sustingusi. Skati dingo, Džošo irgi nebėra — jį pagrobė Di ir Makiavelis. Viskas subyrėjo lyg kortų namelis.

— Sofi, — labai tyliai prabilo Nikolas nenuleisdamas žvilgsnio nuo merginos akių. — Reikia, kad dabar būtum stipri.

— O koks tikslas? — paklausė ji. — Jų nebėra.

— Niekur jie nedingo — lyg žinodamas pareiškė Nikolas.

— Bet Skati... — mergina sukūkčiojo.

— ...yra viena pavojingiausių moterų pasaulyje, — pabaigė sakinį Flamelis. — Ji išgyveno daugiau nei du tūkstančius metų ir kovėsi su būtybėms, tikrai daug pavojingesnėmis nei Dagonas.

Sofi nebesuprato — ar alchemikas bando įtikinti save, ar ją.

— Juk mačiau, kaip tas padaras įsitempia ją į upę. Laukėme gal dešimt minučių. Ji nebepasirodė. Skati nuskendo, kitaip negali būti, — Sofi užkando žadą, pajuto, kaip akyse vėl kaupiasi ašaros. Gerklę peršėjo lyg būtų išdeginta.

— Mačiau, kaip ji ištveria baisesnius, daug baisesnius dalykus, — Nikolas pabandė nusišypsoti. Išspaudė blausią šypsenėlę. — Manau, Dagonas jai bus tikrai staigmena! Skati kaip katė — nekenčia vandens. Senos tėkmė labai greita, juos tikriausiai nunešė tolėliau. Skati mus susiras.

— Bet kaip? Juk ji nežinos, kur esame, — Sofi tikrai nemėgo, kai suaugusieji imdavo meluoti. Jie taip nemoka šito daryti!

— Sofi, — labai rimtai kreipėsi Nikolas. — Jei Skati gyva, ji mus susiras. Patikėk.

Kaip tik tuo metu Sofi suprato, kad nė kiek nepasitiki alchemiku.

Ant peties uždėjo ranką Žana, spustelėjo.

— Nikolas teisus. Skati yra... — Žana nusišypsojo, net nušvito veidas, — ypatinga. Jos teta kartą paliko ją Šešėlių karalystėje, požemyje. Užtruko šimtmečius, kol rado kelią, kaip išeiti. Bet ji tai padarė.

Sofi lėtai linkčiojo galvą. Žinojo, kad šitai yra tiesa. Endoro ragana žinojo apie Skati daugiau nei Nikolas ar Žana. Tačiau tiesa buvo ir tai, jog jie jaudinasi.

— O dabar, Sofi, — pakeitė temą Nikolas, — labai norėčiau, kad surastum brolį.

— Kaip?

— Girdžiu sirenas, — skubiai pasakė Žana atsisukusi atgal. — Daugybę sirenų.

Flamelis nekreipė į jos žodžius dėmesio. Žiūrėjo tiesiai į skaisčiai mėlynas Sofi akis.

— Gali jį surasti, — tvirtino. —Esi jo dvynė. Šie ryšiai daug gilesni nei kraujo ryšiai. Juk visada pajusdavai, kai brolį ištikdavo bėda, tiesa? — Parodė ranka: — Di ir Makiavelis stovėjo štai čia.

Sofi buvo sumišusi ir beveik įsižeidusi.

— Bet jų nebėra. Kažkur nusivedė brolį.

— Nemanau, kad jie nusivedė Džošą prievarta. Man atrodo, kad jis nuėjo savo valia, — labai tyliai pasakė Flamelis.

Žodžiai trenkė Sofi lyg kūju per galvą. Džošas jos niekada nepaliktų. Juk nepaliktų? Kaip taip galėjo nutikti?

Flamelis gūžtelėjo.

— Kas gali žinoti? Di visada labai mokėjo įtikinėti, o ir Makiavelis yra manipuliacijų meistras. Tačiau galime surasti juos, nė neabejoju. Sofi, tavo galios sužadintos. Apsidairyk dar kartą, įsivaizduok prieš save stovintį Džošą, pamatyk jį...

Sofi giliai atsiduso ir užsimerkė. Paskui vėl atsimerkė. Nematė nieko ypatinga. Stovėjo prišiukšlintoje gatvėje, mūrinės tvoros, išpieštos įmantriausiais grafiti, o aplinkui sklaidosi degančios mašinos dūmai.

— Džošo aura auksinė, — kalbėjo Flamelis. — Di — geltona, o Makiavelio pilka arba murzinai balta...

Sofi pradėjo purtyti galvą:

— Nieko nematau, — pradėjo prieštarauti.

— Leisk, aš tau šiek tiek padėsiu, — Nikolas uždėjo ranką merginai ant peties ir tuojau pat svilėsių kvapas pranyko, ore aštriai pakvipo mėtomis. Aplinkui visą merginos kūną sutvisko spragsėdama ir spjaudydamasi kibirkštimis lyg fejerverkas sidabrinė aura, ji pasipuošė smaragdo žalumo Flamelio auros apvadais.

Mergina lėtai mirkčiojo, lyg bijodama, kad vaizdai išsisklaidys, tačiau reginys tebestovėjo prieš akis ir netgi ryškėjo, spalvos darėsi vis sodresnės. Džošo aura švytėjo ryškiausiai. Sofi ištiesė ranką, pirštais užčiuopė auksinį brolio rankos auros kraštelį. Padūmavęs kontūras išsilenkė lyg papūtus vėjui.

— Matau juos, — baimingai ir susižavėjusi, vos girdimai sušnabždėjo Sofi. — Niekada net nemanė, kad galės daryti ką nors panašaus. — Matau jų kontūrus.

— Kur jie nuėjo? — paklausė Nikolas.

Sofi stebėjo ore spalvotus aurų pėdsakus, besidriekiančius iki pat gatvės galo.

— Tenai, — parodė mergina ir leidosi gatvele iki sankryžos. Flamelis neatsiliko, lipo jai ant kulnų.

Žana d‘Ark paskutinį kartą ilgesingai pažvelgė į apdaužytą automobilį ir nusekė iš paskos.

— Ką galvoji? — paklausė jos Flamelis.

— Galvoju, kad kai viskas bus baigta, suremontuosiu savo mašinėlę. Ir daugiau niekada nebeišvažiuosiu iš garažo.

— Kažkas negerai, — pasakė Flamelis jiems skubant gatvelėmis.

Sofi susikaupusi sekė brolio aurą ir nekreipė į Flamelio žodžius dėmesio.

— Kaip tik pagalvojau tą patį, — pritarė Žana. — Miestas per daug tylus.

— Tiksliai. — Flamelis apsidairė. Kur skubantys į darbą paryžiečiai, kur nuristai, skubantys apžiūrėti įžymias miesto vietas, kol dar jose neūžia žmonių minios, kol dar nekaršta? Gatve nuskubėjo vos keli kažką gyvai aptarinėjantys žmonės. Vis dar kaukė sirenos ir visur buvo pilna policininkų. Paskui Nikolas pagalvojo, kad apie Nidhogo siautėjimą gatvėse tikriausiai per naujausias žinias jau pranešė televizija ir žmonės buvo perspėti, kad nekištų nosies iš namų. Stebėdamasis svarstė, ką valdžia sugalvos, norėdama pateisinti mieste kilusią sumaištį.

Sofi nesidairydama žengė gatve, matė tiktai ore paliktas plonytes Džošo, Di ir Makiavelio aurų gijas. Mergina atsimušdavo į žmones, tad teko vis atsiprašinėti, bet žvilgsnio nuo auros šviesos neatitraukė. Paskui pastebėjo, kad danguje vis aukščiau kyla saulė, ir spalvotų šviesų pėdsakus tampa vis sunkiau įžvelgti. Suprato, kad laiko turi labai nedaug.

Žana d’Ark pasivijo alchemiką.

— Ar ji tikrai mato aurų paliktus pėdsakus? — pasiteiravo senąja prancūzų kalba.

— Tikrai, — ta pačia kalba atsakė Nikolas. — Mergina neįtikėtinai galinga. Net pati nesupranta, kokios didžiulės jos galios.

— Ar bent įtari, kur einame? — žvalgydamasi paklausė Žana. Manė, kad kažkur netoliese turėtų būti Tokijo rūmai, tačiau važiuodama akimis sekė tiktai policijos automobilio paliktus pėdsakus ir nelabai kreipė dėmesį į apylinkes.

— Nenutuokiu, — susiraukęs atsakė Flamelis. — Tiktai stebiuosi, kodėl vis vaikštome šalutinėmis gatvelėmis. Maniau, kad Makiavelis norės nusivesti Džošą į kalėjimą.

— Nikolai, jie nori patraukti vaikiną savo pusėn ar veikiau šito pageidauja vyresnieji. Ką apie tai sako pranašystė? „Du, kurie yra viena, ir vienas, kuris yra viskas“. Vienas — išgelbėti pasauliui, vienas — jam sunaikinti. Berniukas jiems labai vertingas. — Nejudindama galvos akimis tik žybtelėjo į Sofi, — ir mergina — taip pat.

— Žinau.

Žana lengvai palietė alchemiko ranką.

— Žinai, kad neturime leisti, jog jie abu patektų į Di nagus.

Flamelio veidas net sutingo.

— Ir šitai taip pat žinau.

— Tai ką darysi?

— Viską, kas pasirodys būtina, — niūriai atsakė jis.

Žana išsitraukė juodą mobilųjį telefoną.

— Skambinu Frensiui. Pasakysiu, kad mums viskas gerai. — Apsižvalgė aplinkui ieškodama kokio nors žinomesnio pastato: — Gal jis žinos, kur esame.

Sofi pasuko į siaurą skersgatvį — du žmonės juo vargiai galėjo eiti šalia, tik tokio buvo pločio. Prieblandoje nusidriekusias aurų gijas ir raibuliuojančias šviesas matė aiškiau. Netgi sykį pasirodė, kad pastebėjo vaiduokliškai šmėstelint brolio kontūrus. Iš karto pajuto, kaip pasidarė smagiau širdyje — gal pavyks juos pavyti.

Paskui staiga auros dingo.

Sumišusi ir išsigandusi mergina sustojo. Kas atsitiko? Atsisukusi atgal į gatvę, aiškiai matė auros pėdsakus: geltoną ir auksinę — Džošo ir Di — šalia, o kiek tolėliau ir pilką — Makiavelio. Jie priėjo gatvės vidurį ir sustojo. Dabar Sofi labai ryškiai pamatė lyg auksu vedžiotą brolio kontūrą, stovintį tiesiai jai prieš akis. Prisimerkusi, sukaupusi visas jėgas ji pabandė prasiskverbti į brolio aurą.

Džošas prasižiojęs žiūrėjo žemyn.

Sofi žengė atgal. Tiesiog jai po kojomis buvo didžiulis metalinis kanalizacijos šulinio dangtis su įspaudu IDC. Pro angas dangtyje, kiekvieną raidę apvedžiodamos skirtingomis spalvomis, veržėsi trijų aurų gijos.

— Sofi? — neramiai paklausė Nikolas.

Mergina tuo metu jau džiūgavo — jai labai palengvėjo supratus, kad nepametė brolio iš akių.

— Jie nusileido žemyn, — pasakė.

— Žemyn? — paklausė Flamelis šiek tiek nesveikai išbaldamas. Paskui vos girdimai sušnabždėjo: — Ar esi tuo tikra?

— Visiškai, — atsakė Sofi išsigandusi alchemiko veido išraiškos. — O kas? Kas negerai? Kas ten žemai? Kanalizacija?

— Kanalizacija... ir kai kas blogesnio. — Alchemikas staiga tarsi suseno, atrodė be galo pavargęs. — Po mumis — legendinės Paryžiaus katakombos, — sušnibždėjo.

Žana pritūpė ir parodė į vietą, kur nuo kanalizacijos dangčio buvo nukrapštytas purvas.

— Šitas buvo labai neseniai atidarytas, — pasakė ir niūriai visus nužvelgė. — Tu teisus, tiedu nusitempė Džošą į Mirusiųjų karalystę.

KETURIASDEŠIMT PENKTAS SKYRIUS

— O, tik nereikia! — Perenelė trenkė senajam vorui per viršugalvį ietimi, kurią laikė rankoje. Senovinis galios ženklas sublizgo karšta balta šviesa ir voragyvis nėrė atgal į slėptuvę, nuo šnypščiančio viršugalvio parūko pilki dūmai.

— Skauda! — piktai suburbėjo Areopas Enapas, tačiau daugiau įsižeidęs nei iš skausmo. — Tu visada mane skaudini. Vos nenužudei, kai paskutinį kartą matėmės.

— Leisk man priminti, kad tada, kai matėmės paskutinį kartą, tavo garbintojai bandė mane paaukoti, kad atgaivintų užgesusį ugnikalnį. Nieko stebėtino, kad buvau supykusi.

— Užvertei ant manęs visą kalną, — keistai švepluodamas skundėsi voras. Normaliai kalbėti jam trukdė ilgiausios iltys. — Galėjai taip ir pribaigti.

— Tai buvo labai nedidelis kalniukas, — priminė padarui Perenelė. Spėliojo, kad Areopas Enapas vis dėlto yra vorienė, bet ką čia gali žinoti. — Tu dar ne tokius dalykus ištvėrei.

Visos Areopo Enapo akys atidžiai sekė Perenelės rankoje laikomą ietį.

— Gal bent jau galėtum pasakyti, kur esu?

— Alkatrase. Ar veikiau jau po Alkatrasu. Tai sala San Fransisko įlankoje, Amerikos vakarinėje pakrantėje.

— Naujajame pasaulyje? — paklausė Areopas Enapas.

— Taip, Naujajame pasaulyje, — šypsodamasi patvirtino Perenelė. Atsiskyrėlis voras dažnai pasinerdavo į gilų miegą, trunkantį ištisus šimtmečius, ir praleisdavo gana reikšmingus žmonijos istorijos puslapius.

— O ką tu čia veiki? — paklausė Areopas Enapas.

— Aš kaline, kaip ir tu, — Pėrė žengė atgal. — Jei nuleisiu ietį, neketini padaryti ką nors kvailo?

— Pavyzdžiui, ką?

— Na, pavyzdžiui, šokti ant manęs.

Areopo Enapo kojų plaukeliai sutartinai pasišiaušė, paskui vėl sugulė.

— Taika? — pasiūlė senasis voras.

Perenelė linktelėjo.

— Taika, — sutiko ji. — Man rodos, turime bendrą priešą.

Areopas Enapas patraukė prie kameros durų.

— Ar žinai, kaip aš čia patekau?

— Tikėjausi, kad pats papasakosi apie tai, — pasakė Perenelė.

Kelias akis atsargumo dėlei laikydamas įsmeigtas į ietį, voras nedrąsiai žengė į koridorių.

— Paskutiniai vaizdai, kuriuos prisimenu, buvo Igupo saloje. Tai Polinezijos dalis, — pasakojo voras.

— Mikronezija, — pataisė Perenelė. — Pavadinimas pasikeitė daugiau nei prieš šimtą penkiasdešimt metų. Tai kiek tu miegojai, Senasis vore, — paklausė moteris vadindama jį taip, kaip paprastai visi ir vadino.

— Nežinau... kada susitikome paskutinį kartą ir įvyko tas nesusipratimas. Prašyčiau žmonių metais, kerėtoja, — kreipėsi padaras.

— Kai mudu su Nikolu norėdami ištirti Nan Madolio griuvėsius paskutinį kartą lankėmės, Ponapės saloje, — pasakė Perenelė. Galėjo pasigirti puikiausia atmintimi. — Tai buvo maždaug prieš du šimtus metų.

— Turbūt maždaug tada ir užsnūdau, — svarstė Areopas Enapas žengdamas į koridorių. Vorui už nugaros, kameroje, staiga sujudo milijonai voriukų. — Prisimenu, kaip pabudau po labai gero miego, — neskubėdamas pasakojo gyvis, — ir pamačiau magą Di... Jis buvo ne vienas. Atsivedė dar kažką — dar kai ką — kartu. Jis nurodinėjo, ką reikia daryti.

— Ką? — norėjo kuo greičiau išgirsti Pėrė. — Pabandyk prisiminti, Senasis vore. Tai labai svarbu.

Areopas Enapas užmerkė visas akis ir pabandė atgaivinti prisiminimus.

— Kažkas man neleidžia, — pasakė staiga atmerkęs visas akis iš karto. — Kažkas galingas. Kas ten bebūtų, jį saugojo neįtikėtinai galingas magiškas šydas. — Areopas Enapas apsidairė į abi puses. — Tenai? — paklausė.

— Štai čia, — ietimi parodė kelią Pėrė. Netgi voragyviui pasiūlius nebesipykti, Perenelė nė neketino likti beginklė prieš vieną galingiausių vyresniųjų.

— Stebiuosi, kodėl EH prireikė tave įkalinti, — pasakė kerėtoja ir, šovus netikėtai minčiai, sustojo taip staiga, kad Areopas Enapas atsitrenkė į ją ir vos nepargriovė veidu į purvą. — Jei galėtum rinktis, Senasis vore, jei tau tektų rinktis: grąžinti pasaulį vyresniesiems ar palikti jį žmonijos rankose, ką pasirinktum?

— Kerėtoja, — prabilo voras iššiepęs didžiulę burną su siaubingais dantimis, — buvau vienas vyresniųjų, kurie balsavo, kad reikėtų palikti žemę beždžionių padermei. Supratau, kad mūsų metas šioje planetoje baigėsi. Juk per išdidumą vos visai nesunaikinome Žemės. Atėjo metas pasitraukti ir užleisti vietą žmonėms.

— Tai nenorėtum, kad vyresnieji grįžtų į valdžią?

— Ne.

— O jei reikėtų kautis, kieno pusę gintum — žmonių ar vyresniųjų?

— Kerėtoja, — labai rimtai kreipėsi Areopas Enapas. — Juk aš jau anksčiau buvau žmonių pusėje. Kartu su giminaitėmis, Hekate ir Endoro ragana, padėjau rastis civilizacijai šioje Žemėje. Nepaisant mano išvaizdos, esu ištikimas žmonėms.

— Tai štai kodėl Di prireikė tave sugauti. Negalėjo leisti, kad žmonijos pusėje kautųsi toks galingas, kaip tu.

— Vadinasi, susidūrimas labai netoli, — pastebėjo voras. — Bet nei Di, nei tamsos vyresnieji negili nieko padaryti, kol neturi knygos... — Areopo Enapo balsas nutilo. — Ar jie turi knygą?

— Beveik visą, — liūdnai pripažino Perenelė. — O tu turėtum žinoti, kas ten rašoma. Juk teko girdėti pranašystę apie dvynius?

— Žinoma. Tas senas kvailys Abraomas vis pliaukšdavo apie dvynius, rašydavo tas nesuprantamas pranašystes į Kodeksą. Niekada netikėjau nė vienu jo žodžiu. Per visą tą laiką, kol buvome pažįstami, jis nė karto nieko neatspėjo.

— Nikolas rado dvynius.

— O, — Areopas Enapas kurį laiką patylėjo, paskui gūžtelėjo pečiais, kuriuos lyg ir turėjo, ir klaptelėjo visomis akimis iš karto. — Vadinasi, Abraomas bent kažką atspėjo, nors tai pirmas kartas.

Iki kulkšnių klampodama per purvą ir mintyse perkratydama visus kalėjimo kamerose matytus gyvius, Pėrė pastebėjo, kad nepaisant įspūdingo dydžio, Senasis voras tarsi sklendžia purvo paviršiumi. Paskui juos slinko milijonai vorų — knibždėjo visos sienos ir lubos.

— Stebiuosi, kad Di nenužudė tavęs.

— Negalėjo, — rimtai atšovė voras. — Mano mirtis atsilieptų nesuskaitomai daugybei Šešėlių pasaulių. Ne taip, kaip Hekatė, aš turiu draugų ir daugelis būtų susidomėję, kas man nutiko. Di šitai nepatiktų, — pasiekus pirmąją ietį, kurią Pėrė ištraukusi numetė ant žemės, Areopas Enapas sustojo. Didžiule koja apvertęs ietį ėmė apžiūrinėti beveik nusitrynusius ženklus, išpieštus ant ietigalio.

— Aš smalsus, — sušvebeldžiavo. — Juk čia Galios ženklai; Jau tada, kai vyresnieji valdė Žemę, Jie ženklai buvo labai seni. Galvojau, kad mes sunaikinome ženklus ir visus įrašus, kuriuose jie minimi. Kaip anglų magas sugebėjo juos rasti?

— Mane tai irgi nustebino, — atsakė Perenelė. Pasukiojo ietį rankose, apžiūrėjo vienintelį ant jos galo išpieštą hieroglifą. — Gal nuo kur nors nusikopijavo užkeikimą.

— Ne, — atšovė Areopas Enapas. — Atskiri žodžiai galingi, tai tiesa, bet Di išdėstė juos tam tikra tvarka ir taip mane įkalino kameroje. Kiekvieną kartą, kai pabandydavau pabėgti, atsimušdavau tarsi į kietą sieną. Mačiau tokį ženklų išdėstymą ir anksčiau, bet tai buvo senais laikais, dar prieš Danu Talio žlugimą. Iš tiesų, kai dabar pagalvoju, tai paskutinį kartą mačiau tuos ženklus dar prieš sukuriant žemynus ir ištraukiant juos iš vandenyno dugno. Kažkas juos davė Di, kažkas, kas žino, kaip sukurti tuos magiškus ženklus, kažkas, kas pats juos regėjo.

— Niekas nežino, kokiam vyresniajam tarnauja Di, — mąsliai prabilo Perenelė. — Nikolas tuščiai praleido kelis dešimtmečius, bandydamas suprasti, kas duoda nurodymus magui.

— Kažkas labai senas, — kalbėjo toliau voras. — Toks senas, kaip ir aš, o gal net senesnis. Gal netgi kuris nors iš didžiųjų vyresniųjų, — visos voro akys sumirksėjo. — Bet negali būti. Nė vienas jų neišgyveno po Danu Talio žlugimo.

— Tu išgyvenai.

— Aš nepriklausau didiesiems vyresniesiems, — paprasčiausiai pripažino Areopas Enapas.

Jiems priėjus tunelio galą, tiesiai prieš akis išniro Ajalos vaiduoklis. Vaidenosi jau kelis šimtmečius ir buvo regėjęs stebuklų ir pabaisų, tačiau nieko panašaus į Senąjį vorą jam neteko matyti. Išvydęs tokį milžinišką padarą, kuriam laikui neteko žado.

— Chuanai, — ramiai kreipėsi į jį Perenelė, — pasakyk ką nors.

— Varnų karalienė jau čia, — galop atgavo kalbos dovaną vaiduoklis. — Ji beveik tiesiai viri mūsų. Stirkso ant vandens bokšto kaip milžiniškas grifas. Laukia, kol tu išlipsi viršun. Ji susiriejo su sfinksu, — pasakojo Ajala. — Sfinksas pasakė, kad vyresnieji atidavė tave jam, o Morgana prisiekinėjo, kad Di prižadėjo tave jai, ir ne kam kitam.

— Kaip smagu, koks populiarumas, — žvelgdama į tamsią šachtą pasišaipė Perenelė. Dirstelėjo į Areopą Enapą: — Kažin ar ji žino, kad čia esi ir tu?

— Nepanašu, — atsakė Senasis voras. — Di tikriausiai nematė jokio reikalo pasakoti Morganai apie mane. O kai saloje knibžda šitiek mitinių būtybių ir pabaisų, Varnų karalienė nesugebės pastebėti mano auros.

Perenelės lūpas iškreipė šypsena ir nušvietė jos veidą.

— Tai gal padarykime jai staigmeną?

KETURIASDEŠIMT ŠEŠTAS SKYRIUS

Džošas Niumenas sustojo, sunkiai nurijo seiles. Rodės, kad tuojau apsivems. Nors požemyje buvo vėsu ir drėgna, vaikinas prakaitavo — prie kaktos prilipo plaukai, o šalti lyg lediniai marškiniai lipo prie stuburo. Buvo daugiau nei įsibaiminęs, labiau nei išsigandęs, dar kiek ir būtų iš siaubo visai suakmenėjęs.

Leistis į kanalizaciją pasirodė šlykštus reikalas. Kai Di be jokių pastangų pakėlė kanalizacijos dangtį, jie net atšoko atgal — tokios bjauriai dvokiančios dujos išsiveržė į gatvę. Kai tvaiko kamuolys kiek prasisklaidė, Di smuko į angą, o po akimirkos — ir Džošas su Makiaveliu. Žemyn nusileido trumpomis metalinėmis kopėčiomis ir apsidairę pamatė, kad stovi tokiame siaurame tunelyje, jog galėjo eiti tik vienas paskui kitą, ir tokiame žemame, kad tiktai Di ėjo išsitiesęs. Tunelis leidosi žemyn ir Džošas net aiktelėjo, kai ledinis vanduo staiga prasisunkė į sportinius batelius. Nosį rietė siaubingas dvokas. Vaikinas iš paskutiniųjų bandė negalvoti, per ką jis brenda.

Supuvusių kiaušinių ir sieros tvaikas trumpai užgožė kanalizacijos kvapus — tai Di įžiebė šaltos baltai mėlynos šviesos kamuolį. Jis sklendė šokčiodamas kokį pusmetrį priešais magą ir pelenų spalvos šviesa apšvietė siaurą arkinį tunelį. Kai kur juodavo tamsūs šešėlių lopai. Braunantis pirmyn, Džošas tose juodose tamsos skylėse įžvelgė žiburiuojančius raudonus taškelius ir girdėjo kažką judant. Tikėjosi, kad tai tiktai žiurkės.

— Aš ne... — pradėjo lementi Džošas ir iškraipytas balso aidas nusklendė siauru tuneliu, — tikrai nemėgstu mažų erdvių.

— Ir aš nemėgstu, — tvirtai pritarė Makiavelis. — Kažkada seniai teko šiek tiek laiko praleisti kalėjime. Niekada to nepamiršiu.

— Ar ten buvo taip pat bjauru, kaip čia? — drebančiu balsu paklausė Džošas.

— Blogiau. — Makiavelis ėjo paskui Džošą ir pasilenkęs pirmyn dar pridūrė: — Pabandyk išlikti ramus. Čia tik nedidelė kanalizacijos trasa, po kelių akimirkų prieisime tikrą kanalizaciją.

Džošas giliai atsikvėpė ir net sugokčiojo nuo dvoko. Reikėtų neužsimiršti ir kvėpuoti tik per burną.

— Ir kas iš to? Bus geriau? — pro dantis iškošė vaikinas.

— Paryžiaus kanalizacijos sistema yra tarsi viršuje vingiuojančių gatvių veidrodinis atspindys, — aiškino Makiavelis pūsdamas šiltą orą Džošui tiesiai į ausį. — Didesni tuneliai keturių ar net penkių metrų aukščio.

Makiavelis buvo teisus: gana greitai jie išlindo iš ankšto, bijantiems uždarų erdvių keliančio siaubą tunelio į aukštą, tokį, kad net galėtų važiuoti automobilis. Aukštos mūro sienos buvo skaisčiai apšviestos ir išvedžiotos įvairiausio storumo vamzdžiais. Kažkur tolumoje tiško ir gurguliavo vanduo.

Džošas pajuto, kaip klaustrofobijos priepuolis atlėgsta. Sofi kartais išsigąsdavo atvirų erdvių, o štai jam visada sukeldavo paniką uždaros erdvės. Agorafobija ir klaustrofobija. Vaikinas giliai atsikvėpė. Ore vis dar dvokė kanalizacija ir atliekomis, bet bent jau buvo galima kvėpuoti. Pakėlė juodų marškinėlių apačią ir užsidengęs veidą pamėgino kvėpuoti per juos — vis tiek dvokė. Pagalvojo, kad kai iš čia išsikapstys — jei išsikapstys, — tai reikės viską sudeginti, net ir tuos gražiuosius, dizainerio kurtus džinsus, kuriuos jam davė Sen Žermenas. Greitai nuleido marškinėlius žemyn supratęs, kad vos neparodė ant kaklo pakabinto maišelio su Kodekso lapais. Visai nesvarbu, kas vyksta dabar, jis nė neketina atiduoti tų puslapių Di. Bent jau tol, kol nebus įsitikinęs — visiškai, absoliučiai ir negrąžinamai — kad magas kalba sąžiningai..

— Kur esame? — garsiai paklausė atsisukęs į Makiavelį. Di buvo nubridęs į kanalizacijos tunelio vidurį. Baltas šviesos kamuolys sukosi ant jo ištiestos rankos delno.

Aukštasis italas apsidairė.

— Nė neįsivaizduoju, — prisipažino. — Yra daugiau nei du tūkstančiai kilometrų tokių kanalizacijos tunelių, — žiūrėdamas į apstulbusį vaikino veidą aiškino jis. — Bet nesijaudink, nepaklysime. Dauguma tunelių turi savo informacinius ženklus.

— Ką? Informaciniai ženklai kanalizacijos tuneliuose?

— Paryžiaus kanalizacija yra vienas šio miesto stebuklų, — nusišypsojo Makiavelis.

— Eime, — karktelėjo Di ir jo balsas nuaidėjo erdviame tunelyje.

— Ar žinai, kur einame? — tyliai paklausė Džošas. Iš patirties žinojo, kad reikia kažkaip išblaškyti savo dėmesį, nes jei tik pradės galvoti apie tai, koks siauras tunelis ir koks storas žemių sluoksnis virš jų galvų, tuojau pat užpuls klaustrofobija ir jis nebegalės nė pakrutėti.

— Lendame gilyn į pačią seniausią, giliausiai po žeme esančią katakombų dalį. Ten sužadins tavo galias.

— Ar žinai, ką mes ten išvysime?

Paprastai nejudrus, bejausmis Makiavelio veidas persikreipė:

— Taip. Tik iš pasakojimų. Bet niekada pats nemačiau. — Traukdamas Džošą už rankovės atgal, tylutėliai prašvokštė: — Dar ne vėlu apsisukti.

Džošas nustebęs suklapsėjo akimis:

— Di tai nepatiktų.

— Tikriausiai ne, — kreivai šypsodamasis sutiko Makiavelis.

Džošas suglumo. Di minėjo, kad Makiavelis nėra jo draugas, na ir šiaip akivaizdu, jog tie vyrai nesutaria.

— Bet maniau, kad judu su Di išvien.

— Mudu abu tarnaujame vyresniesiems, tas tiesa... Bet niekada nepateisinau anglų mago ir jo metodų.

Priekyje einantis Di pasuko į mažesnį tunelį ir sustojo priešais siauras metalines duris, ant kurių kabojo sunki spyna. Geltoną dvokiančią energiją skleidžiančiais pirštų nagais spragtelėjo per sklendę ir patraukęs už rankenos atidarė duris.

— Greičiau, — nekantriai paragino.

— Tas... tas žmogus, su kuriuo susitiksime, — lėtai rezgė sakinį Džošas, — ar jis tikrai gali sužadinti mano galias?

— Nė kiek neabejoju dėl šito, — tyliai atsakė Makiavelis. — Ar sužadinimas tau toks svarbus? — paklausė paskui. Džošui pasirodė, kad italas labai akylai jį stebi.

— Mano sesuo — dvynė... Jai buvo sužadintos galios, — aiškino vaikinas. — Noriu... man reikia, kad ir man sužadintų galias, kad vėl būtume panašūs. — Pažvelgęs į baltaplaukį vyrą pasidomėjo: — Ar paaiškinimas suprantamas?

Makiavelis linktelėjo, nors veidas taip ir liko sustingęs it kaukė.

— Bet ar tai vienintelė priežastis, Džošai?

Vaikinas sužiuro į jį. Gana ilgai spoksojęs nusisuko. Makiavelis teisus — tai ne vienintelė priežastis. Kai laikė Klarentą, kokią akimirką patyrė, ką reiškia sužadintos galios. Tą trumpą akimirką jautėsi toks gyvastingas, pajuto gyvenimo pilnatvę... ir labiau už viską gyvenime norėjo dar kartą patirti tą jausmą.

Di nusivedė juos į dar vieną tunelį, o šis, beje, pasirodė dar siauresnis už pirmąjį. Džošas juto, kaip vėl darosi bloga ir ima plakti širdis. Tunelis sukosi ir vingiavo vis žemyn siaurais laipteliais. Akmenys čia buvo senesni, laiptelių pakopos išsikraipiusios, o sienos aptrupėjusios nuo amžių naštos. Kai kur perėjimas buvo toks siauras, kad norėdamas judėti tolyn Džošas turėjo pasisukti šonu. Sykį įstrigęs labai siaurame tarpelyje tuojau pajuto, kaip užima kvapą ir ima šokinėti širdis. Tada Di be jokių ceremonijų griebė jam už rankos ir ištraukė. Nuo marškinėlių nuplyšo ilga medžiagos juosta.

— Beveik atėjome, — sumurmėjo magas. Šiek tiek pakėlė ranką ir šokčiojantis šviesos kamuolys, apšviesdamas apdaužytas tunelio mūro sienas, pakilo aukščiau.

— Palauk sekundėlę, leisk atsigauti, — sunkiai gaudydamas orą, rankas padėjęs ant kelių Džošas pasilenkė. Pagalvojo, kad reikėtų žiūrėti į šviesos kamuolį ir galvoti tik apie jį, o ne apie sienas ir lubas, kurios, rodės, spaudžia prie žemės, ir tada viskas bus gerai. — Iš kur žinai, kur eiti? — sušnopavo vaikinas. — Ar esi čia buvęs?

— Kartą buvau... labai labai seniai, — kreivai šypsodamasis pasakė Di. — O dabar seku paskui šviesą. Ryškiai baltoje šviesoje Di šypsena atrodė siaubinga.

Džošas prisiminė vieną triuką, kurio buvo išmokęs futbolo treneris. Apsikabino rankomis save per pilvą ir stipriai suspaudė, paskui įkvėpęs oro atsitiesė. Šleikštulys tuojau pat praėjo.

— Tai pas ką mes einame? — paklausė.

— Kantrybės, žmogau, kantrybės, — Di žvelgė Džošui per petį ten, kur stovėjo Makiavelis. — Neabejoju, kad mūsų draugas italas pasakytų tą patį. Vienas didžiausių nemirtingumo privalumų yra tas, kad išmoksti būti kantrus. Yra net posakis: „Kantrybė dangų pelno“.

— Ne visada dangų, — sumurmėjo Makiavelis, kai Di nusisuko.

Siauro tunelio gale juodavo žemos metalinės durys. Atrodė tarsi dešimtmečius nedarinėjamos būtų prirūdijusios prie varvančios kalkakmenio sienos. Baltoje šviesoje Džošui atrodė, kad ant balsvo akmens sustingusios rūdys yra sudžiūvusio kraujo spalvos.

Kol baltasis šviesos kamuolys šokčiojo ore, Di geltonai švytinčiu nagu perbraukė per durų kraštą ir nupjovė jas nuo vyrių. Supuvusių kiaušinių dvokas permušė net kanalizacijos smarvę.

— Ir kas ten, viduje? — paklausė Džošas. Dabar, kai jau galėjo valdyti savo baimę, pajuto, kad šiek tiek džiūgauja. Kai tik jam sužadins galias, paspruks ir grįš pas Sofi. Atsisuko į Makiavelį, tačiau italas papurtęs galvą parodė į Di. — Daktare Di?

Džonas Di atidarė žemas dureles ir visai iškėlė jas iš vyrių. Minkštas akmuo trupėjo ir byrėjo aplinkui.

— Jei neklystu — o paprastai neklystu, — pasakė magas, — tai šis kelias mus nuves į Paryžiaus katakombas. — Di atrėmė dureles į sieną ir žengė per atsivėrusią angą.

Pasilenkęs Džošas pasekė paskui jį.

— Niekada negirdėjau apie tokias.

— Mažai kas, negyvenantis Paryžiuje, girdėjo, — paaiškino Makiavelis. — Vis dėlto, kaip ir kanalizacija, tai vienas Paryžiaus stebuklų. Daugiau nei trys šimtai kilometrų paslaptingų požemio labirintų. Katakombos kažkada buvo kalkakmenio kasyklos. O dabar jose...

Džošas žengė pro angą, atsitiesė ir apsižvalgė aplinkui.

— ...pilna kaulų.

Vaikinas pajuto, kaip suka pilvą, sunkiai nurijo seiles. Gerklėje rūgščiai apkarto. Tiesiai priešais jį tiek, kiek galėjo matyti tunelio prieblandoje, sienos, lenktos lubos ir netgi grindys buvo išdėliotos nušveistais žmonių kaulais.

KETURIASDEŠIMT SEPTINTAS SKYRIUS

Nikolas buvo ką tik pakėlęs kanalizacijos šulinio dangtį, kai suskambo Žanos mobilusis telefonas — sutreliavo tokia aukšta gaida, kad visi išsigandę pašoko. Alchemikas paleido dangtį, tas sužvangėjęs nukrito į vietą, o paskui atšokęs — tiesiai jam ant pirštų.

— Tai Frensis, — nuramino Žana atlenkdama telefoną. Tarsi žirnius išbėrė kažką senąja prancūzų kalba ir taukštelėjo telefono dangteliu. — Jis pakeliui, — pranešė. — Sakė, kad jokiu būdu nesileistume į katakombas be jo.

— Bet negalime laukti, — tvirtai pareiškė Sofi.

— Sofi teisi. Turėtume... — pradėjo Nikolas.

— Lauksime, — tvirtu balsu nukirto Žana. — Tokiu balsu kažkada davė nurodymus ištisai armijai. Ir dar užkėlė mažutę koją ant kanalizacijos dangčio.

— Jie pabėgs, — iš nevilties nebežinojo kur dėtis Sofi.

— Frensis sakė, kad žino kur jie eina, — švelniu balsu atrėmė Orleano mergelė. Atsisukusi įdėmiai pažiūrėjo į Nikolą. — Sakė, kad ir tu žinai. Tiesa?

Nikolas giliai atsiduso ir niūriai palingavo galva. Pirmieji saulės spinduliai, rodės, nepaliko alchemiko veide jokių gyvybės ženklų — atrodė išblyškęs kaip popierius. Po patinusiomis akimis juodavo tamsūs ratilai.

— Manau, kad žinau.

— Kur? — paklausė Sofi. Bandė likti rami. Jai visada sekėsi suvaldyti karštą būdą geriau nei broliui, bet dabar norėjosi tiktai užversti aukštyn galvą ir kaukti iš nevilties. Jei alchemikas žino, kur jie nuskubėjo, kodėl negalima tuojau pat keliauti tenai?

— Di vedasi Džošą sužadinti jam galias, — lėtai ištarė Flamelis. Aiškiai buvo matyti, kaip atsargiai jis renka žodžius.

Sumišusi Sofi susiraukė.

— Ar tai labai blogai? Ar ne šito mes ir norėjome?

— Taip, šito siekėme, tik ne tokiu būdu, — alchemiko veidas atrodė bejausmis, tačiau akyse atsispindėjo skausmas. — Labai daug kas priklauso nuo to, kas sužadina galias. Tai pavojingas procesas. Gali būti net mirtinas.

Sofi lėtai atsisuko į Nikolą.

— Ir vis dėlto leidai Hekatei imtis mano ir Džošo galių sužadinimo.

Taip, brolis visą laiką buvo teisus: Flamelis abu juos įstūmė į pavojų. Dabar tai išaiškėjo.

— Tai buvo būtina jūsų pačių saugumui. Taip, tai pavojinga, bet pati deivė jums nekėlė jokio pavojaus.

— Kokio pavojaus?

— Dauguma vyresniųjų niekinančiai žiūri į žmones. Vos keli nusiteikę bendradarbiauti nekeldami jokių papildomų sąlygų, — paaiškino Flamelis. — Didžiausia dovana, kuria gali apdovanoti vyresnieji — nemirtingumas. Žmonės trokšta gyventi amžinai. Di ir Makiavelis tarnauja tamsos vyresniesiems, kurie jiems dovanojo amžiną gyvenimą.

— Mainais už tarnystę? — paklausė Sofi, žvilgčiodama tai į Nikolą, tai į Žaną.

— Taip, jie tarnai, — ramiai paaiškino Žana, — o kai kas sakytų — netgi vergai. Tokia jų galios ir nemirtingumo kaina.

Vėl suskambo Žanos telefonas — ta pačia melodija. Atlenkusi atsiliepė:

— Frensi?

— Sofi, — ramiu balsu dėstė Flamelis, — nemirtingumo dovana gali būti bet kada atimta. Taip atsitikus per kelias akimirkas žmogus nugyvena visus tuos dovanai gautus metus. Kai kurie vyresnieji sužadina žmonėms galias ir paverčia juos savo vergais, mažai kuo geresniais už zombius.

— Bet Hekatė, sužadinusi man galias, nesuteikė nemirtingumo? — ginčijosi Sofi.

— Kitaip nei Endoro ragana, Hekatė nesidomėjo žmonija daugeli jos gyvavimo šimtmečių. Ši deivė visada likdavo neutrali, neprisidėdavo nei prie žmonijos šalininkų, nei prie tamsos vyresniųjų. — Nikolas karčiai šyptelėjo: — Gal pasirinkusi, kurioje pusėje kautis, ji dar ir šiandien būtų gyva.

Sofi pažvelgė į blyškias alchemiko akis. Pagalvojo, kad jeigu Flamelis nebūtų atvykęs į Hekatės Šešėlių karalystę, deivė būtų dar gyva.

— Sakai, kad Džošui gresia pavojus? — galop pratarė.

— Siaubingas pavojus.

Sofi įdėmiai spoksojo Flameliui į veidą, Džošas pavojuje ne dėl Di ar Makiavelio, o todėl, kad Nikolas juodu su broliu įtraukė į šiuos įvykius. Sakė, kad gina juos, ir kažkada Sofi šituo besąlygiškai tikėjo. Bet dabar... Dabar ji nebežino, ką ir begalvoti.

— Eime, — užlenkusi telefoną Žana čiupo Sofi už rankos ir nusitempė tolyn gatve. — Frensis jau pakeliui.

Flamelis paskutinį kartą nužvelgė kanalizacijos dangtį ir, pasikišęs po skvernu Klarentą, nukulniavo iš paskos.

Žana nusivedė juos iš siauros šoninės gatvelės į Prezidento Vilsono gatvę, o paskui — į Debriuso gatvę ir pasuko upės link. Ore skardėjo nesuskaičiuojama daugybė policijos ir greitosios pagalbos automobilių sirenų, o gana žemai danguje virš miesto burzgė policijos sraigtasparniai. Gatvės buvo beveik visiškai ištuštėjusios ir niekas nekreipė jokio dėmesio į saugaus prieglobsčio ieškančią trijulę.

Sofi drebėjo — viskas atrodė taip netikra. Kažkas panašaus į dokumentinius filmus apie karą, matytus per Discovery kanalą.

Beveik pačiame Debriuso gatvės gale jie surado laukiantį Sen Žermeną. Šis sėdėjo paprasčiausiame BMW automobilyje, įsidėmėtiname tik dėl to, kad prašyte prašėsi nuplaunamas. Priekinės ir galinės keleivio pusės durelės buvo šiek tiek pravertos, jiems besiartinant, tamsintas vairuotojo langas nusileido žemyn. Sen Žermenas patenkintas šypsojosi:

— Nikolai, turėtum dažniau pasirodyti namuose — mieste siaubinga betvarkė. Tai bent smagumėlis. Jau seniai šitaip nesilinksminau.

Žana atsisėdo šalia vyro, o Nikolas su Sofi įsiropštė į automobilio galą. Sen Žermenas užvedė variklį, bet pasilenkęs pirmyn Nikolas suspaudė jam petį.

— Ne taip greitai. Nereikėtų patraukti dėmesį, — perspėjo.

— Bet kai gatvėse tokia sumaištis, lėtai važiuoti taip pat neturėtume, — pastebėjo grafas Sen Žermenas. Palengva nuvažiavo nuo šaligatvio ir leidosi Niujorko gatve. Viena ranka vairavo, o kita makalavo apsikabinęs sėdynės atlošą ir plepėjo su Nikolu.

Visiškai priblokšta įvykių Sofi atsirėmė į langą ir įsispoksojo į kairėje pusėje vis šmėkščiojančią upę. Tolumoje, kitoje Senos pusėje, jau ryškėjo dabar pažįstamas Eifelio bokštas, šaunantis aukštai virš stogų. Mergina jautėsi labai pavargusi, svaigo galva. Vis svarstė apie alchemiką. Nikolas negali būti blogas, o gal? Sen Žermenas ir Žana — beje, ir Skati, — jį akivaizdžiai gerbė. Netgi Hekatė ir Endoro ragana mėgo Nikolą. Mintys, nors mergina žinojo, kad ne jos, o svetimos, mirgėjo kažkur pakeliui į sąmonę, bet kai pabandė susikaupti, visos dingo. Tai Endoro raganos prisiminimai. Sofi nujautė, kad jie svarbūs. Turėjo būti kažkaip susiję su katakombomis ir jų gelmėse gyvenančiu padaru...

— Policija oficialiai skelbia, kad dalis katakombų įgriuvo ir įtraukė kelis namus, — pasakojo Sen Žermenas. — Jie dievagojasi, kad sprogo kanalizacija, užtat į miestą pateko metano, anglies dioksido ir anglies monoksido dujų. Paryžiaus centro gyventojai evakuoti, centras uždarytas. Visiems patariama likti namuose.

Nikolas atsirėmė į odinę automobilio sėdynę ir užsimerkė.

— Ar yra sužeistų? — paklausė.

— Keli įbrėžimai ir sumušimai, apie jokius kitus rimtus sužeidimus nepranešama.

Žana nustebusi papurtė galvą:

— Turint galvoje, kas ką tik nužirgliojo per miestą, tai nedidelis stebuklas.

— O kas girdėti apie Nidhogą? — pasidomėjo Nikolas.

— Dar nepateko į pagrindinius žinių puslapius, bet keli gan prastos kokybės atvaizdai, daryti mobiliuoju telefonu, pasirodė internete. Le Monde ir Le Figaro žurnalistai teigia, kad turi ypatingų nuotraukų to, ką jie vadina „Padaru iš katakombų“ ir „Šachtų pabaisa“.

Susidomėjusi pokalbiu, Sofi palinko pirmyn. Pažvelgė į Nikolą, paskui — į Sen Žermeną ir vėl įsistebeilijo į alchemiką.

— Greitai visas pasaulis sužinos tiesą. Kas tada?

— Nieko, — sutartinai atšovė abu vyrai.

— Nieko? Bet tai neįmanoma.

Atsisuko priekinėje keleivio sėdynėje sėdėjusi Žana:

— Bet taip ir įvyks. Viską užglaistys ir nuslėps.

Sofi pasižiūrėjo į Flamelį. Šis linktelėjo:

— Daugelis žmonių, Sofi, vis tiek nepatikės. Liudininkų pranešimai bus pavadinti klastotėmis, suktybėmis. Tie, kurie galvos, kad tai tiesa, bus vadinami sąmokslininkais. Gali nė neabejoti, kad Makiavelio žmonės jau dirba — visos nuotraukos ir kiti įkalčiai konfiskuojami.

— Per kelias valandas, — pridūrė Sen Žermenas, — šio ryto įvykiai bus nušviesti kaip nelaimingas atsitikimas. Iš pasirodžiusių pabaisos atvaizdų šaipysis ir visi ims galvoti, kad tai tik isterijos apraiškos.

Netikėdama Sofi papurtė galvą:

— Neįmanoma visam laikui nuslėpti tokių dalykų.

— Vyresnieji tai daro ištisus tūkstantmečius, — pasakė Sen Žermenas pakreipdamas galinio vaizdo veidrodėlį, kad galėtų matyti Sofi. Merginai pasirodė, kad tamsiame mašinos salone grafo akys šiek tiek švyti mėlyna ugnimi. — Be to, nepamiršk, kad žmonija nenori tikėti stebuklais. Žmonės nenori pripažinti, kad mitai ir legendos visada paremti tiesa.

Žana švelniai palietė vyro ranką:

— Nesutinku. Žmonės visada tikėjo stebuklais. Tik per kelis paskutiniuosius šimtmečius tas tikėjimas išblėso. Manau, kad iš tiesų jie nori tikėti, nes giliai širdyje žino, jog tai tiesa. Žino, kad magija tikrai egzistuoja.

— Anksčiau tikėjau stebuklais, — labai tyliai prabilo Sofi. Ji vėl nusisukusi žiūrėjo į miestą — jo atspindį stikle. Prieš akis vėl iškilo ryškiaspalvis vaikų kambarys — jos miegamasis prieš penkerius ar šešerius metus. Nebeprisiminė, kur jie tada gyveno — Skotsdeilyje, o gal Rolyje, — taip dažnai kraustydavosi iš vienos vietos į kitą. Matė save sėdinčią vidury lovos, tarp mėgstamiausių knygų. — Kai buvau maža, mėgau skaityti apie princeses ir burtininkus, riterius ir stebukladarius. Nors žinojau, kad tai tik pasakos, labai norėjau, kad stebuklai būtų tikri. Iki dabar, — karčiai pridūrė mergina. Pasukusi galvą dirstelėjo į alchemiką: — Ar visose pasakose tiesa?

Flamelis linktelėjo:

— Ne kiekvienoje pasakoje, bet legendos tikrai yra paremtos tiesa. Bet kuris mitas egzistuoja tikrovėje.

— Net ir baisiausi? — sušnibždėjo Sofi.

— Ypatingai baisiausi.

Žemai virš galvos nuburzgė trys žurnalistų sraigtasparniai, nuo variklių gausmo net sudrebėjo automobilio salonas. Flamelis palaukė, kol jie nuskris, tada pasilenkęs pirmyn paklausė:

— Kur važiuojame?

Sen Žermenas parodė pirmyn ir į dešinę.

— Trokadero soduose yra slaptas įėjimas į katakombas, vedantis tiesiai į uždraustus tunelius. Pasitikrinau senuose žemėlapiuose. Manau, kad Di pasuko per kanalizacijos tunelius ir tik tada žemyn, gilyn į katakombas. Mes pasuksime trumpesniu keliu.

Nikolas Flamelis atsilošė, o paskui paspaudė Sofi ranką.

— Viskas bus gerai, — nuramino.

Bet Sofi juo netikėjo.

Įėjimas į katakombas vedė pro iš pažiūros visiškai įprastai atrodančius, į žemę įkastus metalinius vartus. Apsamanoję ir apaugę žolėmis vartai slėpėsi medžių paunksmėje už gausiai drožinėtos ir dailiai išpieštos karuselės Trokadero sodų gale. Paprastai šis nuostabus sodas būdavo užplūstas turistų, tačiau šį rytą aplinkui buvo tuščia, o tuščios karuselės mediniai arkliukai po mėlynai ir baltai dryžuota stogine suposi aukštyn žemyn.

Sen Žermenas kirto siaurą taką ir nusivedė visus per vasaros saulės iki rudumo išdegintą pievą. Sustojo prie niekuo neypatingų stačiakampių metalinių vartelių.

— Nenaudojau jų nuo 1941 metų, — pasakė ir atsiklaupęs sugriebė už grotų. Patraukė, vartai nejudėjo.

Žana pašnairavo į Sofi.

— Kai Antrojo pasaulinio karo metu mudu su Frensiu kovojome prieš vokiečius, naudojomės katakombomis kaip karine baze.

Galėdavom netikėtai išlįsti bet kurioje miesto vietoje, — bato galu paspardė metalinius vartus. — Ši vieta — mano mėgstamiausia. Net per karą čia visada būdavo pilna žmonių ir galėdavome lengvai įsimaišyti į minią.

Ore staiga pakvipo rudeniu ir deginamais lapais. Metaliniai virbai Frensio rankose sutvisko karšta raudona šviesa, paskui įkaito iki baltumo. Metalas išsilydė, nutekėjo didžiuliais burbulais ir nusirideno į šachtą. Sen Žermenas patraukė vartų likučius iš angos ir nutrenkė į šoną, paskui persisvėrė žemyn.

— Čia yra kopėčios.

— Sofi, tu eik paskui jį, — pasakė Nikolas. — Aš — paskui tave. Žana, seksi iš paskos?

Ši linktelėjo. Sučiupusi už krašto artimiausią suolelį patraukė jį per žolę artyn.

— Kai įlipsiu, prieš nusileisdama uždarysiu juo angą. Juk nenorėtume, kad užgriūtų kokie netikėti svečiai, tiesa? — nusišypsojo kovotoja.

Sofi nedrąsiai įlipo į angą, kojomis apčiuopė kopėčių pakopas. Atsargiai nusileido dar žemiau. Tikėjosi, kad dvoks ir bus baisu, bet paprasčiausiai atsidavė perdžiūvusia žeme ir pelėsiais. Pradėjo skaičiuoti pakopas, bet kažkur ties septyniasdešimt antrąja pametė skaičių. Tiktai iš sparčiai mažėjančio dangaus lopinėlio virš galvos galėjo nuspėti, kad leidžiasi labai giliai po žeme. Nebijojo — bent jau ne dėl savęs. Tuneliai ir uždaros erdvės jai nekėlė jokios baimės, tačiau brolis sirgo klaustrofobija. Kaip jis dabar jaučiasi? Sofi susuko pilvą, lyg norėjosi vemti. Burna staiga išdžiūvo ir mergina suprato — pajuto ir nė neabejojo — kad būtent šitaip jaučiasi jos brolis. Buvo visiškai aišku, kad Džošas išsigandęs.

KETURIASDEŠIMT AŠTUNTAS SKYRIUS

— Kaulai, — nustėręs pasakė Džošas dairydamasis šen bei ten po tunelį. Prieš akis stūksanti siena buvo pastatyta iš daugybės dėmėtų, pageltonavusių ir iki baltumo nupoliruotų kaulų. Di nuskubėjo koridoriumi, o jo šviesos kamuolys šokčiodamas ir sūpuodamasis metė tokius šešėlius, kad, rodės, tuščios akiduobės juda, seka vaikino judesius.

Džošas užaugo tarp kaulų, tad didelio siaubo jam nekėlė. Tėčio kabinete būdavo pilna kaulų. Dar būdami vaikai jiedu su Sofi žaisdavo muziejaus sandėliuose, kur tikrai netrūko griaučių, bet tai buvo gyvūnų ir dinozaurų kaulai. Džošas netgi padėjo iš nuolaužų sudėlioti dinozauro velocilaptoriaus uodegą, kurią paskui demonstravo Amerikos gamtos istorijos muziejuje. Bet šie kaulai... jie buvo... jie buvo...

— Ar tai žmonių kaulai? — sušnabždėjo vaikinas.

— Taip, — ramiai atsakė Makiavelis. Dabar jo balse buvo justi itališko akcento pėdsakai. — Tai mažiausiai šešių milijonų žmonių palaikai. O gal dar daugiau. Katakombos buvo didžiulės kalkakmenio kasyklos, — parodė iškeltą aukštyn nykštį. — Iš to paties kalkakmenio statytas viršuje esantis miestas. Paryžius įsikūręs ant tunelių labirinto.

— Kaip jie čia nusileisdavo? — drebančiu balsu paklausė Džošas. Vaikinas užsikosėjo, apkabino save rankomis. Pabandė atrodyti nerūpestingas, tarsi visiškai, nė kiek nebijotų. — Tie kaulai atrodo seni — kiek laiko jie čia guli?

— Tik kelis šimtus metų, — nustebino Makiavelio atsakymas. — Aštuoniolikto amžiaus pabaigoje Paryžiaus kapinės buvo perpildytos. Tuo metu gyvenau mieste, — iš pasišlykštėjimo perkreipęs burną pasakė italas. — Niekada nemačiau nieko panašaus. Mirė tiek daug žmonių, kad kapai dažnai virsdavo didžiulėmis žemių krūvomis, iš kurių kyšodavo kaulai. Paryžius gal ir yra vienas gražiausių pasaulio miestų, bet tuo pačiu metu jis ir pats šlykščiausias. Bjauresnis net už Londoną — o tai jau šį tą sako! — Makiavelis nusikvatojo, jo juoko aidas sklendė tuneliu atsimušdamas į kaulais klotas sienas, kol galop virto isterišku kvatojimu. — Koks siaubingas sklido dvokas, o žiurkės tikrai buvo beveik šuns dydžio. Ligos ir maro protrūkiai buvo įprastas dalykas. Pagaliau žmonės suprato, kad perpildytos kapinės platina užkratą. Tada ir buvo nutarta ištuštinti kapines, o palaikus suversti į tuščias kasyklas.

Bandydamas negalvoti apie tai, kad jį supa tikriausiai nuo kokios nors baisios ligos mirusių žmonių kaulai, Džošas ėmė apžiūrinėti sienas.

— Kas tuos kaulus taip išdėliojo? — paklausė Džošas rodydamas į vieną labai įmantrų, saulę vaizduojantį ornamentą, sukurtą iš įvairiausio ilgio žmonių kaulų.

Makiavelis gūžtelėjo pečiais:

— O kas žino? Gal kas nors, kas norėjo pagerbti mirusiuosius. Gal kam nors šovė į galvą sukurti ką nors iš šios betvarkės. Žmonėms patinka daryti tvarką, — švelniu balsu pridūrė.

Džošas sužiuro į italą:

— Taip kalbi... sakai žmonės, — atsisukęs pasižiūrėjo į Di, tačiau magas jau buvo beveik pasiekęs koridoriaus galą ir nebūtų išgirdęs jų pokalbio. — Di pasakytų „žmonių padermė“.

— Nemaišyk manęs su Di, — šypsodamasis ledine šypsena atšovė Makiavelis.

Džosas suglumo. Tai kuris jų galingesnis — Di ar Makiavelis? Iš pradžių galvojo, kad magas, tačiau dabar ėmė įtarinėti, kad italas turi daugiau valdžios.

— Skati sakė, kad esi daug pavojingesnis ir klastingesnis nei Di, — vaikinas ėmė svarstyti balsu.

Makiavelis patenkintas nusišiepė:

— Tai gražiausias dalykas, kurį išgirdau iš jos lūpų apie save.

— Ar tai tiesa? Ar esi pavojingesnis už Di?

Makiavelis kokią akimirką susimąstė. Paskui nusišypsojo, tunelyje vos padvelkė gyvate:

— Taip, tikra tiesa.

— Greičiau, čia, — nuaidėjo Di balsas, šiek tiek prislopintas žemų lubų ir siaurų sienų. Pasukęs traukė žemyn kaulais nuklotu tuneliu, šviesa taip pat dingo už posūkio kartu su juo. Džošas jau beveik puolė bėgti — nenorėjo likti visiškoje tamsoje, bet Makiavelis spragtelėjo pirštais ir jam ant delno stryktelėjo daili, žvakės storumo pilkai balta liepsna.

— Ne visi tuneliai yra tokie, kaip šis, — pasakojo italas rodydamas į sienoje tvarkingai susmaigstytus kaulus, dailius ornamentus ir raštus. Kai kurie nedideli tuneliai paprasčiausiai vos ne iki viršaus užpilti kaulų kratiniu.

Džošas su Makiaveliu taip pat pasuko tuneliu už kampo ir rado Di, jau laukiantį ir nekantriai trypiantį koja. Di apsisukęs ir netaręs nė žodžio nužirgliojo toliau.

Lendant vis gilyn į katakombas, Džošas įdėmiai žvelgė į Di nugarą ir jam ant peties šokčiojantį šviesos kamuolį — ui padėjo nekreipti dėmesio į sienas, kurios, rodės, sulig kiekvienu žingsniu glaudžiasi vis arčiau ir arčiau. Vaikinas pastebėjo, kad ant kai kurių tunelyje išmėtytų kaulų yra išraižytos datos — šimtmečių senumo grafiti — ir dar krito į akis storame dulkių sluoksnyje vieninteliai nedidukai Di pėdsakai. Šiais tuneliais labai seniai niekas nesinaudojo.

— Ar žmonės kada nors čia užklysta? — paklausė Makiavelio tik tam, kad nereikėtų kentėti tos slegiančios tylos.

— Taip, dalis katakombų yra lankomos, — atsakė Makiavelis aukštai iškėlęs ranką. Plonos liepsnos apšviesti sienoje įtaisytų kaulų šešėliai ėmė šokčioti, tarsi kaulai judėtų. — Tačiau daug kilometrų katakombų po miestu, kartais ištisi jų ruožai žemėlapiuose nepažymėti. Šių tunelių tyrinėjimas pavojingas ir, žinoma, draudžiamas įstatymo, bet žmonės vis tiek tai daro. Jiems net sugalvotas pavadinimas — katafilai. Yra netgi specialus policijos poskyris, kurio užduotis — saugoti tuos tunelius, — Makiavelis mostelėjo ranka į aplinkui stūksančias sienas, liepsna ant delno pašėlusiai pašoko, bet neužgeso. — Tačiau tuneliai, kuriais einame mes, nepriklauso nė vienai minėtų grupių. Šių vietų nežino niekas. Dabar esame giliai požemyje po miestu — tai viena pirmųjų kasyklų, veikusių prieš daugelį metų.

— Giliai po miestu, — lėtai kartojo Džošas. Jis susikūprino lyg įsivaizduodamas, kad jaučia virš galvos Paryžiaus svorį, daugybę tonų žemės, betono ir plieno, spaudžiančių vaikiną žemyn. Grasinosi vėl užklupti klaustrofobija, atrodė, kad sienos ima pulsuoti, banguoti, burna išdžiūvo, suskeldėjo lūpos, liežuvis, rodės, nebetelpa burnoje.

— Man atrodo, — sušnabždėjo Makiaveliui, — man atrodo, kad labai norėčiau dabar būti viršuje, jei dar galima.

Italas net sumirksėjo iš nuostabos:

— Ne, Džošai, ne. Nebegalima, — pačiupęs vaikinui už peties suspaudė ir šis pajuto, kaip visu kūnu perbėga šilumos banga. Aura suspragsėjo, tunelyje pakvipo apelsinais bei ėmė dvokti gyvatėmis. — Jau per vėlu, — ramiai paaiškino Makiavelis. Jo balsas pritilo iki šnabždesio. — Nuėjome per daug giliai... kelio atgal nebėra. Paliksi katakombas tik tada, kai sužadins galias, arba...

— Arba kas? — paklausė Džošas supratęs — ir nuo to pasidarė tik dar baisiau — kaip italas ketino pabaigti sakinį.

— Arba neišeisi iš katakombų visai, — ramiausiai pareiškė Makiavelis.

Jie pasuko dar sykį ir dabar jau keliavo tiesiu kaip strėlė tuneliu. Sienos čia buvo dar įmantriau išpuoštos kaulais, tik ornamentai pasikeitė — šiuos kvadratinius ženklus Džošas buvo kažkur jau matęs. Ornamentai atrodė panašūs į tuos, kuriuos vaikinas matė tėčio darbo kambaryje. Tai galėjo būti majų arba actekų rašmenys. Bet iš kur Paryžiaus katakombose galėjo atsirasti Amerikos indėnų hieroglifai?

Di laukė jų koridoriaus gale. Atspindėdamos šviesą žiburiavo jo pilkos akys, oda, rodės, keistai švyti. Kai prakalbo, dar labiau išryškėjo angliškas akcentas, o žodžius bėrė taip greitai, kad buvo sunku suvokti, ką nori pasakyti. Džošas nesuprato, ar magas džiaugiasi, ar jaudinasi, o tai tik dar labiau kėlė baimę.

— Tai įsimintina diena, mano berniuk, labai reikšminga diena. Nes ne tik sužadinsime tavo galias, bet dar turėsi progą susitikti su vienu vyresniųjų, kuriuos vis dar mena žmonija. Tai didžiulė garbė, — daktaras suplojo rankomis. Palenkęs galvą pakėlė ranką su šviesos kamuoliu ir apšvietė du kaulų stulpus, viršuje susijungiančius kaip arka ir tarsi sudarančius perėjimą. Toliau žiojėjo juodžiausia juoduma. Žengęs atgal Di pasakė: — Tu pirmas.

Džošas delsė. Makiavelis pagriebęs už rankos tvirtai suspaudė. Kai prakalbo, skubiai šnabždėjo žemu balsu:

— Kas benutiktų, negalima parodyti, kad bijai. Nuo to priklauso tavo gyvybė ir sveikata. Supratai?

— Jokios baimės, — pakartojo Džošas. Pašėlusiai traukė į plaučius orą. — Jokios baimės.

— Dabar eik, — Makiavelis paleido berniuko ranką ir stumtelėjo jį prie Di ir kaulais įrėmintų durų. — Leisk sužadinti galias ir tikėkimės, kad tai verta daryti.

Makiavelio balse buvo kažkas tokio, kas vertė Džošą atsisukti. Italas žvelgė beveik apgailestaudamas, tad Džošas sustojo. Di sužiuro į vaikiną. Blizgindamas pilkomis akimis, bjauriai šypsodamasis pakėlė antakius:

— Nejau nenori, kad sužadintume galias?

Džošas suprato, kad atsakymas gali būti tik vienas.

Dirsčiodamas atgal į Makiavelį, pamojo ranka atsisveikindamas, giliai atsikvėpė ir žengė pro duris į juodą tamsą. Paskui jį žengė ir Di, tunelį užliejo šviesa ir vaikinas pamatė, kad stovi didžiulio kaulo viduje. Čia viskas – švelniai išlenktos sienos, geltonos nusvidintos lubos, netgi pergamento spalvos grindys — buvo tų pačių atspalvių ir iš tos pačios medžiagos, kaip ir kaulais nuklotos sienos išorėje.

Di uždėjo ranką vaikinui ant juosmens ir paragino eiti pirmyn. Žengęs porą žingsnelių Džošas sustojo. Paskutiniosios kelios dienos išmokė jį laukti netikėtumų: stebuklų, siaubingų padarų ir pabaisų, tačiau šitai... netgi nuvylė.

Kambaryje buvo tuščia, tik pačiame viduryje — ilgas stačiakampis akmeninis paaukštinimas. Virš jo, aiškiai apšviesdamas visas akmenyje iškaltas detales, šokčiojo Di šviesos kamuolys. Ant duobėto kalkakmenio plokštės gulėjo didžiulė vyro statula, aprengta senoviniais odos ir metalo šarvais. Pirštinėtos rankos gniaužė storą mažiausiai šešių pėdų ilgio kardo rankeną. Pasistiebęs ant pirštų galiukų Džošas pamatė, kad statulos galva uždengta šalmu su antveidžiu.

Vaikinas apsižvalgė. Di stovėjo durų dešinėje, o Makiavelis, įžengęs į kambarį, pasuko kairėn. Abu įdėmiai žvelgė į jį.

— Kas... kas vysta? — paklausė Džošas. Balsas uždaroje erdvėje skambėjo dusliai.

Nė vienas neatsiliepė. Makiavelis sukryžiavo ant krūtinės rankas, šiek tiek pakreipė galvą į šoną, prisimerkė.

— Kas tai? — nykščiu rodydamas statulą, paklausė Džošas. Nesitikėjo sulaukti atsakymo iš Di, bet atsisukęs į Makiavelį suprato, kad šis žiūri ne į vaikiną, bet į kažką jam už nugaros. Džošas atsisuko, iš šešėlių pasirodė du košmariški gyviai.

Padarai buvo visiškai balti: beveik permatomos baltos odos, ilgais plonais plaukais, kurie krito jiems ant nugarų ir dar vilkosi žeme toli iš paskos. Buvo neįmanoma pasakyti, kokios jie lyties. Tesiekė gal vaiko ūgį, beprotiškai laibi, o galvos didžiulės ir apvalios, su plačia kakta ir atsikišusiu smakru. Ant galvos augo milžiniškos ausys ir kyšojo mažyčiai ragiukai. Į vaikiną sužiuro be jokių lėliukių, apvalios akys. Padarai žengė pirmyn ir Džošui pasirodė, kad kažkas negerai su jų kojomis. Šlaunys buvo atsuktos atgal, blauzdos linko į priekį, o baigėsi panašiomis į ožio kanopomis.

Atėjusios prie akmeninio pakilimo, būtybės išsiskyrė ir Džošui instinktyviai kilo noras dingti nuo jų kuo toliau, tačiau, prisiminęs Makiavelio patarimą, liko stovėti vietoje. Giliai atsikvėpęs įsižiūrėjo į arčiau priėjusį padarą ir suprato, kad jis nėra toks baisus, kaip atrodė iš pirmo žvilgsnio — iš tiesų toks mažytis, beveik trapus. Pagalvojo, kad lyg ir žino, kas jie tokie — buvo matęs panašius atvaizdus ant graikų ir romėnų vazų šukių mamos darbo kambario lentynose. Tai buvo faunai ar satyrai, vaikinas nelabai žinojo, ar jie kuo nors skiriasi.

Padarai lėtai supo Džošą, tiesė į jį ilgapirštes rankas su murzinais juodais nagais, glostinėjo suplėšytus marškinėlius, stvarstė už džinsų. Kažką aptarinėjo tarpusavyje aukštais spigiais balsiukais, nuo kurių norėjosi griežti dantimis — neįmanoma buvo klausytis. Vienas tų siaubingų pirštų palietė vaikino pilvą ir tuojau sušvito, sukibirkščiavo auksinė Džošo aura.

— Ei! — sušuko jis.

Padarai atšoko į šalį, bet ir to vieno prisilietimo užteko, kad Džošui imtų pašėlusiai plakti širdis. Staiga apėmė baimės, kurių nė nenumanė turįs, išlindo visi labiausiai jį gąsdinantys košmarai, verčiantys aikčioti ir drebėti, išpylė šaltas prakaitas. Prišokęs vienas faunas uždėjo ledinio šaltumo ranką Džošui ant veido. Širdis, rodės, iššoks iš krūtinės, o skrandis iš beprotiškos baimės vartėsi kūliais.

Susikibę rankutėmis abu padarai ėmė šokinėti aukštyn žemyn drebėdami nuo to, kas tikriausiai buvo juokas.

— Džošai, — garsus Makiavelio balsas nuvaikė baimes ir nutildė padarus. — Džošai. Paklausyk, ką pasakysiu. Klausyk tik mano balso. Susikaupk. Satyrai yra labai paprasti padarai. Jie minta pagrindinėmis žmogiškomis emocijomis: vieni mėgaujasi baimėmis, kiti puotauja pajutę paniką. Tai Fobas ir Deimas.

Vos paminėjus jų vardus, satyrai atšoko atgal ir pranyko šešėlyje. Iš patamsių spoksojo tik jų didžiulės pavandenijusios akys, juodai blizgančios šokčiojančio kamuolio šviesoje.

— Tai miegančio dievo sargai.

Paskui ėmė girgždėdama sėstis iš senovinio akmens skobta statula. Pasukusi galvą pasižiūrėjo į Džošą. Per šalmo antveidį į vaikiną žvelgė dvi krauju pasruvusios akys.

KETURIASDEŠIMT DEVINTAS SKYRIUS

— Ar tai Šešėlių karalystė? — sulaikiusi kvėpavimą baimingai sušnibždėjo Sofi. Mergina stovėjo prie įėjimo į ilgą tiesų tunelį, kurio sienos buvo išpuoštos; rodės, žmonių kaulais. Vienintelė blausi lemputė apšvietė tunelį blyškia geltona šviesa.

Žana suspaudė Sofi ranką ir švelniai nusijuokė:

— Ne, mes vis dar mūsų pasaulyje. Sveika atvykusi į Paryžiaus katakombas.

Akimirksniu užgriuvus raganos prisiminimams, Sofi akys blykstelėjo sidabru. Endoro ragana katakombas labai gerai žinojo. Sofi net loštelėjo atgal, taip staiga jai prieš akis ėmė slinkti vaizdai: palaikiais skudurais vilkintys vyrai ir moterys kasa akmenis iš gilių duobių žemėje, o juos prižiūri Romos centurionų uniforma pasipuošę sargybiniai.

— Tai kasyklos, — sušnabždėjo mergina.

— Labai seniai taip ir buvo, — pritarė Nikolas. — O dabar — tai milijonų paryžiečių kapai. Ir dar kapas vieno...

— Miegančio dievo, — pabaigė mintį Sofi užkimusiu balsu. Tai buvo vyresnysis, kuriuo ragana bjaurėjosi ir tuo pat metu gailėjo.

Sen Žermeną ir Žaną pribloškė tokios merginos žinios. Net Flamelis, rodės, nustebo.

Sofi ėmė drebėti. Tuo metu, kai smegenis užplūdo tamsios mintys, apsivijusi save rankomis mergina bandė išsilaikyti ant kojų. Miegantis dievas kažkada buvo vyresnysis...

...Liepsnojančiame mūšio lauke mergina matė vienišą karį metaliniais ir odiniais šarvais, beveik jo ūgio, kardu kovojantį su Juros periodo gyviais.

...Prie senovinio miesto vartų stovintis vienišas karys, vilkintis tais pačiais metaliniais ir odos šarvais, bando sulaikyti didžiulę minią beždžionžmogių, o visa virtinė žmonių gelbstisi bėgdami pro kitus vartus.

...Ant neįmanomai aukštos piramidės laiptelių karys gina vienišą moterį su vaiku nuo padarų, panašių į gyvačių ir paukščių hibridus.

— Sofi...

Mergina sudrebėjo, pajuto, kad net kalena dantimis, tokia sušalusi. Vaizdai pasikeitė. Kario šarvai dabar jau buvo murzini, apdrabstyti purvais, apdaužyti ir dėmėti. Pasikeitė ir pats karys.

...Staugdamas tarsi laukinis, karys joja per varganą ledo surakintą kaimelį, o į kailius susisupę žmonės sprunka iš baimės kuo toliau nuo jo.

...Karys joja didžiulės armijos priekyje. Armija, kurioje laukiniai padarai kaunasi išvien su žmonėmis, artėja prie žiburiuojančio miesto dykumos viduryje.

...Karys stovi didžiulės bibliotekos viduryje. Aplinkui gausybė žemėlapių, pergamentų ritinių ir knygų iš metalo, audinio ir žievės. Biblioteka skęsta liepsnose, tokiose karštose, kad metalinės knygos lydosi. Kardu kapodamas lentynas, karys žeria knygas į ugnį.

— Sofi!

Alchemikui sugriebus merginą už pečių ir stipriai suspaudus, jos aura suspragsėjo, sušvito.

— Sofi!

Flamelio balsas išplėšė ją iš transo būsenos.

— Mačiau... mačiau, — kimiu balsu “vebleno Sofi. Nuo besikaupiančių ašarų peršėjo gerklę. Mergina taip kando sau į skruosto vidinę pusę, kad burnoje pajuto bjaurų, metalinį kraujo skonį.

— Negaliu net įsivaizduoti, ką tu matei, — švelniai prabilo Flamelis, — bet manau, jog žinau, kas toks tau pasirodė...

— Kas jis? — vis dar neatgaudama kvapo sušvokštė Sofi. — Kas tas karys metaliniais ir odiniais šarvais? — Žinojo, kad labai pasistengus, raganos prisiminimuose rastų ir jo vardą, tačiau būtų tekę sugrįžti į žiaurų kario pasaulį, o šito ji visai nenorėjo.

— Vyresnysis, Marsas Ultoras.

— Karo dievas, — su kartėliu pridūrė Žana.

Nežiūrėdama, nė nepasukusi galvos, Sofi pakėlė kairę ranką ir parodė į siaurą koridorių.

— Jis ten, — pasakė tyliai.

— Iš kur žinai? — paklausė Sen Žermenas.

— Jaučiu jį, — sudrebėjusi atsakė mergina. Stipriai patrynė rankas. — Atrodo, lyg mano oda tekėtų kas šaltas ir lipnus. Tai ateina iš tenai.

— Šis tunelis veda į slaptą vietą pačiame katakombų viduryje, — paaiškino Sen Žermenas. — Ten, kur buvo romėnų miestas Liutecija.

Grafas mitriai patrynė rankas vieną į kitą ir ant žemės pažiro kibirkštys. Paskui patraukė tolyn koridoriumi, paskui jį nuskubėjo ir Žana. Sofi jau norėjo sekti iš paskos, bet sustojusi pasižiūrėjo į alchemiką:

— Kas nutiko Marsui? Kai iš pradžių jį pamačiau, pagalvojau, kad jis gina žmones. Kas jį pakeitė?

Nikolas papurtė galvą:

— Niekas nežino. Gal atsakymą rasi raganos prisiminimuose? — pasiūlė jis. — Jiedu turėjo pažinoti vienas kitą.

Sofi nenorėjo sutikti:

— Neversk manęs galvoti apie jį... — tačiau buvo jau per vėlu. Alchemikui dar nebaigus klausimo, Sofi vėl užplūdo siaubingi vaizdai. Pamatė aukštą, patrauklų, rankas į dangų iškėlusį vyriškį, vienišą stovintį ant svaiginamai aukštos piramidės viršūnės. Pečius gaubė įspūdingas įvairiaspalvių plunksnų apsiaustas. Piramidės papėdėje plytėjo didžiulis akmeninis miestas, apsuptas neperžengiamų džiunglių. Miestas šventė, plačiose gatvėse knibždėjo ryškiaspalviais drabužiais vilkintys, įmantriais papuošalais išsidabinę žmonės su tokiais pat įspūdingais plunksnuotais apsiaustais ir galvos papuošalais. Spalvos nemirgėjo tik ten, kur viduryje pagrindinės gatvės eile rikiavosi vyrai ir moterys baltais drabužiais. Pažiūrėjusi atidžiau Sofi suprato, kad jie surišti odinėmis virvėmis, o kaklai dar apvynioti liaunomis vynmedžių šakomis. Mojuodami bizūnais ir grasindami ietimis, sargybiniai varėsi belaisvius prie piramidės.

Drebėdama Sofi giliai atsiduso ir nuvijo vaizdus šalin.

— Ragana pažinojo Marsą, — pasakė šaltu balsu. Nepasakė, kad Endoro ragana buvo pamilusi šį karį... bet tai buvo taip seniai, kol dar jis nebuvo pasikeitęs. Kol dar nebuvo tapęs Marsu Ultoru. Keršytoju.

PENKIASDEŠIMTAS SKYRIUS

— Sveikas, Marsai, karo dieve, — garsiai pasisveikino Di.

Iš baimės nebegalėdamas nė pajudėti, Džošas stebėjo, kaip didžiulė galva su šalmu lėtai atsisuka pažiūrėti į daktarą Di. Mago aura tuojau sušnypštė, aplinkui sužibo geltoni garai. Po dievo šalmo antveidžiu sutvisko raudona šviesa. Marsas pasuko galvą atgal — sugirgždėjo taip, lyg trintųsi dvi girnapusės, ir žibančių purpurinių akių žvilgsnis įsmigo į Džošą. Du vaiduokliškai balti satyrai, Fobas ir Deimas, išlindo iš šešėlio ir, susigūžę už akmeninio paaukštinimo, įdėmiai stebėjo vaikiną. Vos dirstelėjus į juos apimdavo begalinė panika, visą kūną stingdanti baimė. Džošas būtų galėjęs prisiekti matęs, kaip vienas satyras laižosi plonas lūpas tamsiai mėlynu liežuviu. Prisivertęs nusisukti nuo tų dviejų padarų, sužiuro į karį, vyresnįjį.

„Tau negalima parodyti, kad bijai, — buvo sakęs Makiavelis, — jokiu būdu neišsiduok, kad išsigandai.“ Bet lengviau pasakyti, nei padaryti. Tiesiai prieš nosį, čia pat, kad net buvo galima paliesti ranka, sėdėjo vyresnysis, kurį senovės romėnai garbino kaip karo dievą. Džošas niekada nebuvo girdėjęs apie Hekatę ar Endoro raganą. Galbūt todėl jos vaikinui nepadarė tokio įspūdžio. Šis vyresnysis — visai kas kita. Dabar jam tapo aišku, ką turėjo galvoje Di sakydamas, kad tai vyresnysis, kurį žmonija prisimena. Tai buvo pats Marsas, dievas, kurio garbei pavadinta planeta ir net mėnuo.

Giliai atsidusęs Džošas pabandė apraminti pašėlusiai besidaužančią širdį, bet nepavyko — taip drebėjo, kad vos begalėjo kvėpuoti. Kojos linko per kelius ir atrodė, kad tuojau pat susmuks ant žemės. Tvirtai sučiaupęs lūpas pabandė kvėpuoti per nosį — teko prisiminti pratimus, kurių buvo išmokęs kovos menų treniruočių metu. Užsimerkęs apglėbė save ir stipriai suspaudė. Kartojo sau, kad turi laikytis tvirtai. Juk anksčiau jau matė vyresniuosius, kovojo su miruolių armija ir net šit pirmykšte pabaisa. Kodėl dabar šitaip sudėtinga?

Džošas atsitiesė, atsimerkė ir pasižiūrėjo į Marso statulą... Tik tai buvo ne statula. Gyvas žmogus... ar nebe žmogus. Kario oda ir drabužiai buvo padengti storu pilku sluoksniu, tarsi kokia pluta. Vienintelė spalvota vieta — pro veidą visiškai slepiantį antveidį raudonai žibančios akys.

— Didysis Marsai, beveik išmušė valanda, — greitai ėmė berti žodžius Di. — Valanda, kai vyresnieji vėl ims valdyti žmonių pasaulį. — Giliai atsikvėpęs, dramatiškai pranešė: — Turime Kodeksą.

Džošas pajuto, kaip jam po marškinėliais šiugžda knygos lapai. O kas atsitiktų, jei jie sužinotų, kad turi tuos du paskutiniuosius lapus? Ar jie vis dar sužadintų jo galias?

Vos paminėjus Kodeksą, vyresniojo galva staiga atsisuko į Di, akys dar ryškiau sutvisko, iš po šalmo parūko raudoni dūmai.

— Pranašystė beveik išsipildė, — skubiai kalbėjo Di. Greitai galėsime ištarti Paskutinįjį pašaukimą. Greitai išlaisvinsime visus vyresniuosius ir grąžinsime į jiems derančią, teisėtai priklausančią pasaulio valdovų vietą. Greitai pasaulis vėl taps rojumi, koks kažkada ir buvo.

Sugirgždėjo besitrinantys akmenys, Marsas nukėlė nuo paaukštinimo kojas ir pasisuko, kad sėdėtų tiesiai prieš Džošą. Vaikinas pastebėjo, kad po kiekvieno kario judesio ant žemės byra plonytės akmens nuoplaišos.

Susijaudinęs Di beveik šaukė:

— Pirmoji Kodekso pranašystė jau pildosi — radome tuodu, kuris yra viena. Radome legendinius dvynius, — pamojo ranka rodydamas į Džošą. — Šio žmonių vaiko aura yra gryniausio aukso spalvos, o jo sesers dvynės — sidabrinė.

Marsas palenkė galvą, dar įdėmiau sužiuro į vaikiną, paskui ištiesė pirštinėtą ranką. Likus dar geram sieksniui iki Džošo peties, be jokio garso ryškiai sutviskusi jo aura apšvietė visą kambarį, auksu nudažė nusvidinto kaulo sienas, o Fobas ir Deimas inkšdami puolė ieškoti šešėlio už paaukštinimo. Sausas tunelio oras staiga pakvipo apelsinais.

Prisimerkęs nuo savo paties spindesio Džošas juto, kaip elektrinasi ir kyla ant galvos plaukai, ir su siaubu stebėjo, kaip nuo Marso pirštų galų, rankų ima luptis ir trupėti žemyn stora pluta, atidengianti įdegusį, raumeningą kūną. Dievo aura taip pat sutvisko, apgaubė visą jo kūną tankia purpurinio raudonumo aura, kūnas taip pat įraudo ir netgi žiro į šonus mažutės pilkai raudonos kibirkštys. Vos prisilietusios prie Marso kūno, kibirkštys vėso ir virto pilkai baltu akmeniniu sluoksniu. Džošas susiraukė. Atrodė, kad dievo aura dengia kūną kaip akmuo, ir Marsas tuojau vėl virs statula.

— Mergaitės galios jau sužadintos, — pasakojo Di kambaryje aidinčiu balsu. — Vaikino — dar ne. Jei norime, kad pasisektų sugrąžinti į valdžią tyresniuosius, reikia sužadinti šio vyruko galias. Marsai Ultorai, ar sužadinsi?

Dievas smeigė didžiulį kardą į grindis, smaigalys lengvai sulindo į kaulais nuklotą paviršių, tada abiem rankom sugniaužęs rankeną pasilenkė pirmyn pažiūrėti į Džošą iš arčiau.

Nerodyk, kad bijai, neišsiduok, kad išsigandai. Džošas atsitiesė ir pažvelgė tiesiai į siauras stačiakampes angas akmeninio šalmo antveidyje. Vos akimirksnį jam pasirodė, kad sugavo šešėlyje skaisčiai mėlynų akių žvilgsnį, paskui akys vėl sušvito raudonai.

Džošo aura prigeso, nebe taip tvieskė, o satyrai tuojau pat puolė pirmyn ir, užšokę ant paaukštinimo, smalsiai žvilgčiojo į dievą ir vaikiną. Neliko jokių abejonių — padarai buvo išalkę.

— Dvyniai.

Praėjo kelios akimirkos, kol Džošas suvokė, kad tai ištarė Marsas. Balsas buvo labai švelnus ir netgi neįtikėtinai pavargęs.

— Dvyniai? — aiškiai norėjo pasitikslinti.

— T... taip, — sumikčiojo Džošas. — Turiu seserį Sofi.

— Kažkada turėjau sūnus dvynius... labai seniai — lyg iš tolumos aidėjo liūdnas Marso balsas. Raudona šviesa po šalmu vėl išblėso ir blykstelėjo mėlynų akių žvilgsnis, — Geri, gražūs berniukai, — pasakojo jis, tik Džošas nesuprato, kam skirti tie žodžiai. — Kuris vyresnis, — paklausė Marsas, — tu ar sesuo?

— Sofi, — atsakė vaikinas. Prisiminęs seserį nejučia šyptelėjo. — Bet tiktai dvidešimt aštuoniomis sekundėmis.

— Tu, žinoma, myli seserį? — paklausė Marsas.

— Taip... na... taip, be abejo, myliu. Ji mano dvynė.

Marsas linktelėjo:

— Romulas, mano jaunesnysis sūnus, sakė lygiai taip pat. Prisiekinėjo, kad myli brolį Rėmą. O paskui jį nužudė.

Kambaryje tapo kurtinamai tylu.

Pažvelgęs po šalmu Džošas pamatė, kad Marso akys mėlynos, lyg ašarotos. Pats irgi pajuto, kad akis temdo užuojautos ašaros. Tačiau tuojau po dievo šalmu sušnypštusios ašaros išgaravo ir žvilgsnis vėl sutvisko purpuriniu raudoniu.

— Sužadinau sūnums galias, leidau jiems pasiekti daugiau, nei leista paprastam žmogui. Pojūčiai ir emocijos paaštrėjo... deja, ir neapykanta, baimė, meilė — taip pat be galo sustiprėjo. — Kiek patylėjęs pridūrė: — Broliai buvo artimi, labai artimi, kol nesužadinau jų galių. Tai juos sunaikino. — Stojo dar viena ilga pauzė. — Gal būtų geriau, jei nesužadinčiau tavo galių — tavo paties ir tavo sesers labui.

Džošas nustebęs sumirksėjo ir atsigręžęs per petį atgal sužiuro į Di ir Makiavelį. Italo veidas nerodė jokių jausmų, tačiau Di atrodė toks pat priblokštas, kaip ir Džošas. Nejaugi Marsas atsisako sužadinti vaikino galias?

— Gerbiamas Marsai, — pradėjo magas, — berniukui reikia sužadinti galias...

— Tai bus jo pasirinkimas, — mandagiai atkirto šis.

— Reikalauju...

Po šalmu švytėjusi raudona aura sutvisko taip, kad, rodės, net įkaito:

— Tu reikalauji?

— Žinoma, šeimininko vardu, — skubiai pasitaisė Di. — Mano šeimininkas reikalauja...

— Tavo šeimininkas, mage, neturi teisės ko nors iš manęs reikalauti, — sušnibždėjo Marsas. — O jei prabilsi dar kartą, užsiundysiu ant tavęs savo draugus, — Fobas ir Deimas pro dievo petį kyščiodami galvas smalsiai dirsčiojo į Di, — o tai baisi mirtis. — Marsas vėl atsisuko į Džošą. — Tai tavo ir tik tavo pasirinkimas. Galiu sužadinti tavo galias. Galiu padaryti tave galingą. Pavojingai galingą, — raudonos akys ryškiai sublizgo, lėliukės tarsi degė karšta geltona liepsna. — Ar tu šito nori?

— Taip, — nedvejodamas sutiko vaikinas.

— Bet viskas turi kainą. Tau teks sumokėti.

— Sumokėsiu, — tuojau pat atsakė Džošas, nors nė neįsivaizdavo, kokia bus ta kaina.

Girgždėdamas ir braškėdamas kaip besitrinančios girnapusės, Marsas linktelėjo didžiulę galvą:

— Geras atsakymas, teisingas atsakymas. Nes klausti manęs, kokia ta kaina — būtų buvusi klaida.

Fobas ir Deimas sukvaksėjo. Džošas nutarė, kad jie taip juokiasi, ir suprato, jog kitiems, bandžiusiems su dievu vesti derybas, teko skaudžiai sumokėti.

— Ateis laikas, kai priminsiu tau, kad esi man skolingas. — Marsas pažvelgė į stovinčius vaikinui už nugaros. — Kas mokys berniuką?

— Aš, — vienu metu atsiliepė abu — Di ir Makiavelis.

Nustebintas tokio atsakymo, Džošas atsisukęs sužiuro į nemirtinguosius. Jei reikėtų rinktis iš abiejų, būtų pasirinkęs Makiavelį.

— Mage, jis tavo, — minutėlę pasvarstęs pareiškė Marsas. — Aiškiai matau tavo ketinimus. Tu nori panaudoti berniuką tam, kad vyresnieji grįžtų į valdžią, čia nėra jokių abejonių. Bet tu... — karys pasuko galvą į Makiavelį, — tavo auros negaliu perskaityti, nežinau, ko tu nori. Gal todėl, kad tu ir pats dar neapsisprendei.

Dievui atsistojus akmeninis pakilimas subraškėjo ir suskilo. Marsas buvo mažiausiai dviejų metrų ūgio, galvą dengiantis šalmas beveik siekė lubas.

— Klaupkis, — paliepė Džošui ir vaikinas klusniai suklupo.

Marsas ištraukė iš grindų didžiulį kardą ir suko, kol tas atsidūrė tiesiai vaikinui prieš veidą. Norėdamas matyti smaigalį, Džošas net žvairavo. Kardo galiukas buvo taip arti, kad vaikinas nesunkiai įžvelgė, jog jis aplūžinėjęs ir dėmėtas, matė menkiausias spirale apie kardo vidurį besisukančio rašto detales.

— Koks tavo giminės vardas ir tėvų vardai?

Džošui perdžiūvo burna, vos begalėjo ištarti žodį:

— Giminės vardas? Ak, pavardė — Niumenas. Mano tėčio vardas — Ričardas, o mama — Sara.

Staiga prisiminė, kad ir Hekatė klausinėjo Sofi tų pačių klausimų. Praėjo vos kelios dienos, o rodės, kad prabėgo visas gyvenimas.

Dievo balsas suskambo visai kitaip, tapo stipresnis, netgi toks garsus, kad Džošas pajuto, kaip vibruoja kaulai.

— Džošai, Ričardo ir Saros sūnau, Niumenų klano žmonių rasės palikuoni, pradedu tavo galių sužadinimą. Tu pripažinai, kad tai — ne dovana, tad turėsi sumokėti Jei ne, tai sunaikinsiu tave ir viską, ką tu brangini.

— Sumokėsiu, — kimiai pratarė Džošas. Juto, kaip pulsuoja smilkiniai, kaip vis labiau ima jaudulys.

— Žinau, kad sumokėsi, — pasakė Marsas, tiesdamas kardą. Pirmiausiai palietė dešinį vaikino petį, paskui — kairį, vėl dešinįjį. Aplink Džošo kūną sušvito vos regimi auros kontūrai. Nuo jo šviesių plaukų ėmė kilti auksinės spalvos dūmų sruogos, vis stiprėjo citrusinių vaisių kvapas.

— Nuo šiol matysi taip aštriai...

Skaisčiai mėlynos Džošo akys sužėrėjo tarsi du auksiniai diskai. Tuojau pat prisipildė ašarų, kurios tekėjo veidu. Ir spalva, ir tirštimui veikiau priminė ne ašaras, o skystą auksą.

— Girdėsi taip aiškiai...

Vaikinui iš ausų ėmė kilti auksaspalviai dūmai.

— Jusi skonį taip švariai...

Džošas prasižiojo ir užsikosėjo. Iš burnos plūstelėjo geltonos miglos kamuolys, ant liežuvio ir dantų šokčiojo nedidelės gintarinės kibirkštys.

— Lytėjimas taps toks jautrus...

Vaikinas rankomis užsidengė veidą. Delnai švytėjo taip skaisčiai, kad net atrodė perregimi. Kibirkščiavo, aplink kiekvieną pirštą vyniojosi aukso gijos, nukramtyti nagai tapo panašūs į nušveistus veidrodžius.

— Užuosi taip puikiai...

Džošo galvą dabar visiškai apsupo auksiniai dūmai. Jie sklido iš nosies šnervių — atrodė, lyg kvėpuotų ugnimi kaip drakonas. Aura dar labiau sutirštėjo, ypatingai ties pečiais ir ant krūtinės, švytėjo ir spindėjo kaip veidrodinė.

Dievo kardas vėl sujudėjo ir švelniai tapšnojo per vaikino pečius.

— Tikrai, tavo aura yra viena galingiausių, kokias tik man teko regėti, — tyliai pratarė Marsas. — Galiu tau duoti dar kai ką — dovaną. Už ją mokėti nereikės. Manau, pravers ateityje.

Ištiesęs kairę ranką uždėjo ją vaikinui ant viršugalvio. Tuojau pat Džošo aura sušvito karšta šviesa. Geltoni, liepsningi kaspinai ir kamuoliai rangėsi, šokinėjo nuo jo kūno ir sklido po visą kambarį. Fobas ir Deimas, užklupti šviesos ir karščio, cypdami ir griūdami puolė slėptis už akmeninio paaukštinimo, tačiau blyški jų oda spėjo paraudonuoti, o sniego baltumo plaukų galiukai patamsėjo, apsvilo. Akinanti šviesa parbloškė ant kelių ir Di — dangstėsi pirštinėtomis rankomis akis. Kai liepsnos kamuoliai ėmė šokinėti ant grindų ir lubų, trankytis į sienas, visur palikdami išdegintas žymes, užsidengęs rankomis veidą magas griuvo ant žemės ir nusirito tolyn.

Akinančios šviesos ir liepsnų sprogimo išvengė tik Makiavelis. Jis nusisuko ir susigūžęs nėrė iš kambario paskutinę akimirką, kai Marsas palietė vaikiną. Susirietęs į kamuoliuką italas pasislėpė giliausiame šešėlyje už durų, o nuo sienų atšokę geltonos šviesos kaspinai ir šnypščiantys energijos kamuoliai lėkė į koridorių. Makiavelis, norėdamas atsikratyti nuo akinančios šviesos akyse vis mirgančių tamsių ratilų, tankiai mirkčiojo. Jam buvo tekę matyti sužadinimų ir anksčiau, bet nieko panašaus dar nebuvo regėjęs. Ką Marsas daro? Kokią dovaną suteikė vaikinukui?

Paskui, vis dar sunkiai ką nors matydamas, kitam koridoriaus gale lyg ir įžvelgė sidabrinį siluetą.

Katakombas užliejo vanilės aromatas.

PENKIASDEŠIMT PIRMAS SKYRIUS

Ant Alkatraso vandens bokšto, apsupta didžiulių karališkų varnų, niūniuodama sėdėjo Morgana. Tą dainą pirmą kartą išgirdo patys pirmieji žmonės, o dabar ji jau įsirašiusi žmonijos genuose. Tai lėta, rami, vieniša ir liūdna melodija. Nuostabi... ir siaubingai bauginanti. Tai buvo Morganos daina: rauda, nuo kurios kilo baimė ir siaubas. Visame pasaulyje visais laikais tai dažniausiai būdavo paskutiniai garsai, kuriuos prieš mirtį išgirsdavo kritę mūšio lauke kariai.

Morgana apsisupo juodąjį plunksnų apsiaustą ir žvelgė per migloje skendinčią įlanką į miestą. Jautė daugybės žmonių karštį, matė mirgant beveik milijonus San Fransisko gyventojų aurų. Aura supo kiekvieną žmogų, kuris turėjo savo baimių ir rūpesčių — sultingų, skanių emocijų. Morgana sudėjo rankas ir prispaudė pirštų galiukus prie plonų juodų lūpų. Deivės protėviai mito žmonėms, gėrė jų prisiminimus, skanavo emocijas kaip geriausius vynus. Greitai... o, kaip greitai, ji vėl galės tai daryti.

Bet prieš tai jos laukia dar viena džiugi puota.

Prisiminė, kaip prieš kurį laiką paskambino Di. Pagaliau jis ir šeimininkai vyresnieji buvo priversti sutikti, kad dabar jau per daug pavojinga leisti Nikolui ir Perenelei gyventi; Di davė sutikimą nužudyti kerėtoją.

Morganos lizdas buvo aukštai San Bernardino kalnuose. Planavo nusinešti Perenelę tenai ir per kelias ateinančias dienas išsiurbti visus moters prisiminimus, visas emocijas. Kerėtoja gyveno daugiau nei septynis šimtus metų, spėjo apkeliauti visą pasaulį ir Šešėlių karalystes, regėjo stebuklų ir patyrė siaubo. O atmintį moteris turi ypatingai gerą, ji prisimena viską: kiekvieną emociją, kiekvieną mintį ir baimę. Morgana džiūgavo pasigardžiuosianti tais prisiminimais. Kai puota baigsis, Perenelė liks panaši į bejėgį, nieko nesuprantantį kūdikį. Varnų karalienė atvertė galvą ir plačiai išsižiojo, jos ilgi balti dantys sublizgėjo virš juodų lūpų ir mažo juodo liežuvio. Greitai.

Morgana žinojo, kad kerėtoja slepiasi tuneliuose po vandens bokštu. Vienintelis kitas išėjimas į tunelį atsiveria tik atoslūgio metu. Nors iki atoslūgio dar buvo likusios kelios valandos, visos uolos ir akmenys buvo nutūpti aštriasnapių varnų.

Paskui suvirpėjo Morganos šnervės.

Per druska ir jodu dvelkiantį jūros orą, metalo ir aprūdijusios geležies kvapą, trupančių akmenų ir daugybės paukščių suplėkusį dvoką Varnų karalienė užuodė dar kažką... kažką, ko čia neturėjo būti. Tas kažkas nepriklausė nei šiai vietai, nei šiam laikui. Buvo labai senas ir nuožmus.

Pasikeitė vėjas, o su juo plūstelėjo ir migla. Sūrūs drėgmės lašeliai sužibėjo ant ore nusidriekusios sidabrinės gijos. Morgana sumirksėjo juodomis kaip angliukai akimis. Oru nuskriejo viena gija, ir dar, ir dar. Gijos vijosi apskritimais, kryžiavosi. Atrodė kaip voratinkliai.

Tai ir buvo voratinkliai.

Deivė jau stojosi, kai iš apačioje atsiveriančios šachtos išropojęs milžiniškas voras įsitaisė ant vandens bokšto sienos. Didžiulės spygliuotos voragyvio kojos kibo į metalą. Pabaisa skubiai lipo pas Varnų karalienę.

Vandens bokštą apsupęs didžiulis-paukščių būrys siaubingai klykaudamas suko ratus ore... ir tuojau pat įkliuvo į begalinio dydžio voratinklį, nusidriekusį virš jų. Paukščiai šlumštelėjo žemyn ant šeimininkės ir toji įsipainiojo tarp daugybės sparnuočių plunksnų ir lipnių voratinklio gijų. Morgana prasiskynė kelią aštriais kaip skustuvai nagais, apsisupo plunksnuotu apsiaustu ir jau ketino kilti į orą, tačiau spėjęs užlipti ant vandens bokšto viršaus voras persmeigė deivę didžiule spygliuota koja ir nusitraukė.

Perenelė Flamel, raita ant voro nugaros, su blizgančia ietimi rankoje pasilenkė į priekį ir nusišypsojo Morganai:

— Manau, kad ieškojai manęs.

PENKIASDEŠIMT ANTRAS SKYRIUS

Sofi bėgo.

Daugiau nebebijojo, nebesijautė nei silpna, nei pavargusi. Reikėjo tiktai pasiekti brolį. Džošas tiesiai prieš ją, kambaryje tunelio gale. Mergina jau matė auksu švytinčią brolio aurą, prasklaidžiusią tamsą, o burnoje nuo stipraus apelsinų kvapo rinkosi seilės.

Prasibrovusi pro Nikolą, Žaną ir Sen Žeimeną, nekreipdama dėmesio į jų šūksnius sustoti, Sofi nuskubėjo prie arkinių durų, per kurias sklido šviesa. Visada greitai bėgo ir daugumoje mokyklų, kurias lankė, sumušdavo rekordus šimto metrų bėgime, tačiau dabar beveik skriejo koridoriumi. Ir sulig kiekvienu žingsniu jos aura, maitinama pykčio ir ryžto, vis labiau plėtėsi, augo, kibirkščiavo, spragsėjo ir tankėjo panašėdama į metalinius šarvus. Paaštrėjo pojūčiai, akių lėliukės susitraukė iki taškelių, o paskui vėl išsiplėtė lyg sidabriniai diskai, mergina nebematė jokių šešėlių, pasirodė visos katakombų prieblandoje pasislėpusios smulkmenos. Šnerves sukuteno daugybė kvapų — gyvatės, sieros, puvėsių ir pelėsių — bet užvis labiausiai kvepėjo apelsinais, brolio auros kvapas.

Mergina suprato, kad per vėlu — brolio galios sužadintos.

Nekreipdama dėmesio į šalia kambario durų ant žemės susigūžusį vyrą, Sofi įsiveržė vidun... Jos aura tuojau pat tapo metaliniais šarvais, į kuriuos trenkėsi nuo sienų atsimušę liepsnojančio aukso pliūpsniai. Energija užgriuvo su tokia jėga, kad mergina susvyravo. Sugriebusi už durų krašto, Sofi laikėsi, kad neišlėktų atgal į koridorių.

— Džosai, — pašaukė išgąsdinta to, ką išvydo.

Brolis klūpėjo ant žemės prieš karį. Tai galėjo būti tiktai Marsas. Milžiniško ūgio vyresnysis, aukštai iškėlęs kairę ranką, laikė platų kardą. Kardo smaigalys beveik lietė lubas. Dešinę ranką buvo uždėjęs broliui ant galvos. Džošo aura švytėjo kaip liepsna, vaikinas visas buvo tarsi pradingęs auksinėje šviesoje. Aplinkui liepsnojo geltona ugnis, o energija vis pliūptelėdavo auksiniais žaibais ir kamuoliais, besitrankančiais į sienas ir lubas. Po kiekvieno pliūpsnio nuo sienų nubyrėdavo seno, pageltusio kaulo nuoplaišos ir suboluodavo šviežias, baltas kaulas.

— Džošai! — suklykė Sofi.

Dievas lėtai pasuko galvą ir įsmeigė į merginą raudonai švytinčių akių žvilgsnį.

— Eik iš čia, — paliepė Marsas.

Sofi papurtė galvą.

— Niekur neisiu be savo dvynio, — iškošė per dantis. Neketino apleisti brolio, niekada taip nepadarytų.

— Jis jau nebe dvynys, — ramiai atšovė Marsas. — Jūs dabar skirtingi.

— Jis visada bus mano dvynys, — atkirto mergina.

Įsiveržusi į kambarį, mergina pasiuntė šaltą kaip ledas sidabrinę bangą, kuri nusiritusi nuo jos auros perliejo brolį ir vyresnįjį. Vos palietusi Džošo aurą, banga sušnypštė, suspragsėjo ir viršun ėmė kilti murzinai balti dūmai, kurie rinkosi prie lubų. Kieta Marso oda apšarmojo, ledo kristalėliai sužėrėjo gintarinėje šviesoje.

Dievas lėtai nuleido kardą.

— Ar bent įsivaizduoji, kas aš toks? — paklausė aksominiu, beveik švelniu balsu. — Jei žinotum, bijotum manęs.

— Tu esi Marsas Ultoras, — neskubėdama atsakė mergina — jai šitai pašnibždėjo Endoro raganos prisiminimai. — O kol dar tavęs negarbino romėnai, graikai vadino Arėju, o dar anksčiau babiloniečiai buvo praminę Nergalu.

— Kas tu? — vyresnysis patraukė ranką nuo Džošo galvos ir tą pačią akimirką vaikino aura išblėso, užgeso liepsnos.

Džošas susvyravo, Sofi prišokusi spėjo sugauti brolį, kad tas neparpultų ant žemės. Vos tik palietė brolį, jos pačios aura užgeso ir mergina liko beginklė. Tačiau baimė merginai daugiau nieko nebereiškė — ničnieko nebejuto, tik apgailestavimą, kad juodu su broliu išskyrė. Susigūžusi ant grindų, laikydama Džošą glėbyje, mergina pakėlė akis į stūksantį karo dievą.

— O dar anksčiau, kol nebuvai tapęs Nergalu, buvai žmonijos numylėtinis — Huicilopočdis, saulės dievas. Tai tu vergavusius žmones išvedei į saugią vietą, kai Danu Talį pasiglemžė bangos.

Dievas susvyravęs žengė atgal. Pakinkliai palietė akmeninį paaukštinimą ir jis staigiai sudribo. Nuo svorio subraškėjo akmenys.

— Iš kur visa tai žinai? — paklausė Marsas. Balsas šiek tiek drebėjo, lyg būtų išsigandęs.

— Žinau, nes buvote pažįstami su Endoro ragana, — pareiškė mergina ir atsitiesusi pastatė brolį ant kojų. Džošo akys buvo atmerktos, tačiau perverstos, baltavo tiktai akių obuoliai. — Endoro ragana atidavė man visus savo prisiminimus, — pasakė Sofi. — Žinau, ką tu padarei... ir kodėl ji tave prakeikė. — Ištiesusi ranką mergina piršto galiuku palietė suakmenėjusią dievo odą. Žybtelėjo kibirkštis. — Ir žinau, kodėl tavo aura tokia.

Užmetusi brolio ranką sau ant peties, mergina atsuko karo dievui nugarą. Flamelis, Sen Žermenas ir Žana jau buvo spėję atbėgti ir stovėjo tarpduryje. Žana laikė kardo smaigalį nutaikiusi į Di, nors tas nė nejudėdamas gulėjo ant žemės. Niekas netarė nė žodžio.

— Jei turi visas raganos žinias, — staiga beveik maldaujamai prabilo Marsas, — tai žinai jos užkeikimus ir burtažodžius. Žinai, kaip panaikinti šį užkeikimą.

Nikolas skubiai prišoko perimti Džošo iš Sofi rankų, tačiau toji nė neketino atiduoti brolio. Atsisukusi atgal per petį į dievą, labai švelniu balsu atsakė:

— Taip. Žinau, kaip jį panaikinti.

— Tai padaryk, — paliepė Marsas. — Nuimk užkeikimą ir duosiu viską, ko tik panorėsi. Aš galiu tau duoti bet ką!

Sofi susimąstė.

— Ar gali atimti iš mūsų sužadintas galias? Ar gali padaryti, kad mudu su broliu vėl būtume paprasčiausi žmonės?

Stojo ilga tyla. Paskui Marsas vėl prabilo:

— Ne. Šito aš negaliu.

— Tai tada mums nieko ir nereikia, — Sofi nusisuko ir, padedama Sen Žermeno, išsivedė Džošą į koridorių. Iš paskos smuko ir Žana, tarpduryje liko stovėti tiktai Flamelis.

— Palaukite! — garsiai sušuko dievas, net sudrebėjo kambario sienos. Iš akmeninės priedangos išlindę Fobas ir Deimas kažką triukšmingai suklego. — Nuimsite tą prakeikimą, o jei ne...

Nikolas žengė artyn:

— O kas, jei ne?

— Nė vienas neišeisite iš šių katakombų gyvas, — piktai vamptelėjo Marsas. — Neleisiu šito. Aš esu Marsas Ultoras! — po šalmu slypinčios dievo akutės blykstelėjo lyg pasruvusios krauju. Mojuodamas milžinišku kardu Marsas žengė prie Flamelio. — Kas tu toks, kad priešgyniautum?

— Aš — Nikolas Flamelis. O tu, — pareiškė Nikolas, — esi vyresnysis, kuris patikėjo esąs dievas ir labai suklydo! — Nikolas spragtelėjo pirštais ir ant akmeninių grindų pažiro smaragdu žvilgančios dulkės. Jos nuslydo glotniai nusvidintu, nuo senumo pageltonavusiu paviršiumi palikdamos plonytes žalias išgraužas. — Aš alchemikas. Leiskite pristatyti didžiausią alchemijos stebuklą — medžiagų pakeitimą, — tai taręs apsisuko, žengė į koridorių ir dingo šešėlyje.

— Ne! — Marsas žengė pirmyn ir akimoju visa jo pėda prasmego grindyse, kurios buvo suminkštėjusios lyg drebučiai. Sudrebėjęs dievas žengė dar vieną žingsnį, tačiau žemė tirpo, slydo iš po kojų ir jis neteko pusiausvyros. Visu svoriu tėškėsi ant grindų taip, kad drebučiais virtęs kaulas ištiško ant sienų. Kardas išrėžė gerą gabalą sienos iš tos vietos, kur prieš akimirką stovėjo Flamelis. Marsas mėgino atsistoti, bet lipnia ištirpusio kaulo klampyne virtusios grindys tik liūliavo ir neleido nieko padaryti. Atsistojęs ant visų keturių ir iškėlęs galvą kiek tik gali, į priekį apsidairė, kur Di. Tas lėtai kepurnėjosi iš klampynės durų link.

— Tai tavo darbas, mage! — užkaukė įsiutęs Marsas, net suvirpėjo visas kambarys. Žemėn pažiro sudūlėjusių kaulų dulkės ir atplaišos. — Tu už tai atsakysi!

Šiaip taip atsistojęs Di atsirėmė į durų staktą, nuo rankų nusipurtė lipnius drebučius, nusivalė beviltiškai sugadintas kelnes.

— Pristatyk man tuos vaikiščius, — riaumojo Marsas, — ir dovanosiu tau. Pristatyk man tuos dvynius. Nes kitaip...

— O kas kitaip? — ramiai paklausė Di.

— Sunaikinsiu tave, net tavo galingasis šeimininkas neapsaugos nuo mano keršto.

— Nedrįsk man grasinti! — bjauriai suurzgė Di. — Mano šeimininkui nereikia manęs ginti.

— Bijokis, mage. Įsigijai naują priešą.

— Žinai, kas nutinka tiems, kurie nori mane įbauginti? — paryškėjusiu akcentu šaukė Di. — Sunaikinu juos!

Kambaryje pasklido sieros dvokas, kaulinės sienos ėmė tekėti žemėn, varvėti tarsi tirpstantys ledai.

— Flamelis — ne vienintelis pakeitimo paslaptis žinantis alchemikas, — kalbėjo Di, o tuo metu jau skystėjo ir lubos — ilgiausiais varvekliais tįso ir ant grindų varvėjo suminkštėjęs kaulas. Marsas visas aplipo gličiu skysčiu. Paskui kaulai ėmė lyti dideliais geltonais lašais.

— Sunaikint jį! — staugė Marsas. Fobas ir Deimas nuo akmeninio paaukštinimo dryktelėjo ant vyresniojo nugaros, iššiepę nasrus, ištiesę nagus didžiulėmis akimis stebeilijo į Di.

Magas ištarė vienintelį žodį ir spragtelėjo pirštais — skystas kaulas akimirksniu sukietėjo.

Tarpduryje pasirodė Nikolas Makiavelis. Sukryžiavęs ant krūtinės rankas žvelgė į kambarį. Pačiame viduryje, bandantis atsiplėšti nuo grindų su dviem satyrais ant nugaros, sustingęs į kaulą stirksojo Marsas Ultoras.

— Taip Paryžiaus katakombose atsirado dar viena paslaptinga kaulinė skulptūra, — ramiai pastebėjo italas. Di nusisuko. — Pirma nužudei Hekatę, dabar — Marsą, — kalbėjo Makiavelis. — O maniau, kad tu mūsų pusėje. Ar bent supranti, — lėkdamas daktarui Di iš paskos dėstė italas, — kad mudu dabar beveik mirę? Paleidome iš nagų Flamelį ir dvynius. Seimininkai šito neatleis.

— Dar ne viskas prarasta, — atšovė Di. Jis jau buvo nužirgliojęs beveik iki koridoriaus galo. — Žinau, kur šis tunelis veda. Žinau, kaip juos sučiupti. — Stabtelėjęs atsisuko atgal ir, kai vėl prakalbo, beveik nenoromis košė žodžius pro dantis. — Bet... Nikolai... turime dirbti kartu. Turime sujungti jėgas.

— Ką ketini daryti? — paklausė Makiavelis.

— Mudu abu galime paleisti miesto sargybinius.

PENKIASDEŠIMT TREČIAS SKYRIUS

Morganai pavyko atsistoti ant kojų, bet rankos storumo voratinklis apvyniojo jos liemenį, pralindo tarp kojų, paskui tvirtai jas surišo ir Varnų karalienė parkrito. Pradėjo slysti vandens bokšto kraštu, tačiau antra, o po sekundėlės ir trečia voratinklio gija pagavusi Morganą apvyniojo visą nuo galvos iki kojų lyg kokią mumiją. Perenelė nušoko Areopui Enapui nuo nugaros ir pritūpė prie Varnų karalienės. Ieties antgalis vibravo nuo energijos pertekliaus, raudoni ir balti dūmai rangydamiesi kilo drėgname nakties ore.

— Tikriausiai dabar norėtum rėkti, — kreivai šypsodamasi pasakė Perenelė. — Pirmyn.

Morgana pakluso. Pražiojusi nasrus, iššiepusi juodas lūpas ir blizgindama aštriais dantimis užstaugė.

Per salą nuaidėjo siaubingas, širdį draskantis šauksmas. Dar likę sveiki Alkatraso kalėjimo stiklai subiro į miltus, o vandens bokštas net susiūbavo. Kitapus įlankos sukilo visas miestas, nes užkaukė įstaigų, namų ir automobilių sirenos. Kelių šimtų kilometrų spinduliu esantys šunys ėmė gailiai staugti.

Šauksmas pažadino ir didžiulį būrį į salą suskridusių paukščių. Tarsi sprogimas nuaidėjo triukšmingas kranksėjimas, sušlamėjo sparnai. Daugelį paukščių tuojau pat apipynė ir nutraukė žemyn tankus voratinklių debesis, nusidriekęs nuo vieno apleisto pastato prie kito. Voratinklių gijos tįso iš visų atvirų langų, tiesėsi nuo visų stulpų. Vos tik paukščiai pasiekė žemę, įvairiausių dydžių ir formų vorai būriais puolė prie jų ir tankiai apsuko sidabriniais tinklais. Kelios akimirkos — ir saloje vėl tvyrojo tyla.

Išsigelbėjo menka saujelė karališkųjų varnų. Šeši didžiuliai varnai, vengdami lipnių voratinklių girliandų, pralėkė virš salos beveik pažeme. Pasuko San Fransisko įlankos link, pakilo aukštai į dangų ir apsisukę puolė atgal. Dabar jie buvo virš vorų tinklų. Suko ratus virš vandens bokšto. Dvylika juodų kaip angliukai akių akylai sekė Perenelę. Aštrūs kaip skustuvai snapai ir smailūs kaip durklai nagai vis labiau artinosi prie moters.

Pasilenkusi virš Morganos, juodose jos akyse Pėrė sugavo kažin ką šmėkštelint. Kerėtoja iškėlė ietį su galios žodžiu ant antgalio ir pasuko ją ore. Migloje liko raudonai švytintis trikampis. Laukiniai paukščiai perlėkė per tą raudoną ugnį ir... pasikeitė.

Šeši dailūs kiaušiniai krito žemyn, o pakeliui juos pasigavo plonyčių voratinklių gijos.

— Pusryčiai, — patenkintas sučepsėjo Areopas Enapas lipdamas žemėn nuo vandens bokšto.

Perenelė prisėdo šalia bandančios išsilaisvinti Morganos. Pasidėjusi ant kelių ietį, Pėrė žvelgė kitapus įlankos, į miestą, kurį vadino namais.

— Ką darysi, kerėtoja? — norėjo žinoti Morgana.

— Pati nežinau, — nemelavo Perenelė. — Atrodo, kad Alkatrasas dabar priklauso man. — Rodos, ši mintis jai visai patiko. — Na, jei tiksliau, tai man ir Areopui Enapui.

— Tu čia beveik įkalinta, nebent mokėtum skraidyti, — urzgė Morgana. — Sala priklauso Di. Čia neužklysta joks turistas, nėra jokių keliautojų, jokių žvejų. Tu tokia pat kalinė, kaip ir sėdėdama kalėjimo kameroje. O požemių koridoriuose vis dar budi sfinksas. Jis vis tiek tave pričiups.

Kerėtoja nusišypsojo.

— Tegul pabando, — pasukiojo iškėlusi ietį, toji tik sušvilpė ore. — Įdomu, kuo pavirstų sfinksas? Maža mergyte, liūtuku ar kiaušiniu?

— Žinai, kad Di sugrįš. Ir su pastiprinimu. Pasiims pabaisų armiją.

— Aš taip pat jo labai lauksiu, — pažadėjo Pėrė.

— Tu negali laimėti, — nusispjovė Morgana.

— Žmonės kartoja tai man ir Nikolui jau kelis šimtmečius. O štai — mes vis dar čia.

— Ką ketini daryti su manimi? — galop pasiryžo paklausti Varnų karalienė. — Žinai, kol būsiu gyva, nenurimsiu, jei nepribaigsiu tavęs.

Perenelė nusišypsojo. Prikišusi ieties galą prie lūpų švelniai pūtė, kol tas sutvisko karšta balta šviesa.

— Galvoju, kad būtų įdomu pažiūrėti, kuo pavirstumei tu. Paukščiu ar kiaušiniu?

— Aš gimiau, o ne buvau išperėta, — paprasčiausiai pasakė Morgana. — Mirtimi manęs irgi nepagąsdinsi. Mirti nebijau.

Perenelė atsistojo ir įsmeigė ietį į žemę.

— Neketinu tavęs žudyti. Turiu tau parengusi daug tinkamesnę bausmę, — Pėrė pažvelgė į dangų. Vėjas pagavo jos ilgus plaukus, iškėlęs plaikstė už nugaros. — Dažnai vis pagalvodavau, koks tai jausmas — skraidyti, tyliai sklęsti dangumi?

— Nėra geresnio jausmo, — pripažino Morgana.

Perenelės veide pasirodė ledinė šypsena.

— Štai taip ir galvojau. Atimsiu iš tavęs tai, kas tau brangiausia — laisvę ir gebėjimą skraidyti. Turiu tau patį nuostabiausią kalėjimą.

— Joks kalėjimas nesulaikys manęs; — atšovė deivė.

— Tas kalėjimas turėjo sulaikyti Areopą Enapą, — pasakė Pėrė. — Giliai po žeme niekada nebepamatysi saulės ir nebepakilsi į orą.

Morgana vėl sustugo ir ėmė rangytis. Vandens bokštas sudrebėjo, susiūbavo, tačiau Senojo voro tinklas pasirodė neįveikiamas. Paskui Varnų karalienė staiga nutilo. Pakilo vėjas, aplinkui abi moteris ėmė suktis miglos kamuoliai. Tolumoje aidėjo San Fransiske įsijungusios sirenos.

Morgana pradėjo tarsi kosčioti, Pėrė tik po kelių akimirkų suprato, kad deivė juokiasi. Nors nujautė, kad atsakymas visai nepatiks, Perenelė vis tiek paklausė:

— Ir ką tokio smagaus norėtum pasakyti?

— Gal tu mane ir nugalėjai, — rėžė Morgana, — bet pati viena koja jau grabe. Matau, kokios senos tavo rankos ir veidas.

Perenelė pakėlė ranką prie veido ir patraukė ietį taip, kad ant jos kristų šviesa. Nustebo pamačiusi, kad ant rankos ryškėja rudi šlakai. Palietusi veidą ir kaklą, pirštais užčiuopė naujų raukšlių vagas.

— Ir kiek tau, kerėtoja, dar liko laiko? Kiek dar veiks jaunystės užkeikimas? Kada tapsi sukriošusią sene? Kelios dienos? Savaitės?

— Per kelias dienas labai daug kas gali nutikti.

— Kerėtoja, paklausyk dabar, ką tau pasakysiu. Išklausyk tiesą. Magas Paryžiuje. Jis sugavo berniuką ir užsiundė Nidhogą ant tavo vyro ir kitų, — Morgana vėl užspringo juoku. — Mane pasiuntė čia nužudyti tavęs, nes iš tavęs ir tavo vyro — jokios naudos. Dvyniai yra raktas į ateitį.

Perenelė pasilenkė prie pat Morganos. Ieties galas apšvietė abiejų moterų veidus tamsiai raudona šviesa — atrodė tarsi baisios kaukės.

— Tu teisi. Dvyniai yra raktas į ateitį. Tiktai klausimas — kieno: tamsos vyresniųjų ar žmonijos?

PENKIASDEŠIMT KETVIRTAS SKYRIUS

Nikolas Makiavelis nedrąsiai žengė žingsnį pirmyn, apžvelgė visą Paryžių. Italas stovėjo ant garsiosios Paryžiaus katedros stogo. Žemai vinguriavo Senos upė, Dvigubas tiltas, o tiesiai po kojomis plytėjo didžiulis priešbažnyčio kiemelis. Tvirtai laikydamasis už įmantraus mūro, vyras giliai įkvėpė ir pamėgino nuraminti pašėlusiai besidaužančią širdį. Ką tik užkopė iš katakombų iki katedros stogo visu tūkstančiu laiptelių. Ėjo slaptu maršrutu, kuriuo Di prisiekinėjo ėjęs anksčiau. Nuo pastangų tirtėjo kinkos, o kelius skaudžiai maudė. Makiaveliui patikdavo galvoti, kad jo sveikata gera — buvo griežtas vegetaras, kasdien mankštindavosi, tačiau kopimas laiptais visai išsunkė jėgas. Netgi šiek tiek įsižeidė, kad daktarui Di laiptai, rodės, nė motais.

— Kada, sakei, kopei čia paskutinį kartą? — pasiteiravo italas.

— Nieko panašaus nesakiau, — atšovė magas. Stovėjo Makiaveliui iš kairės, pietinio bokšto šešėlyje. — Bet jei jau taip nori žinoti, tai buvo 1575 metais. — Parodė į vieną pusę: — Štai tenai sutikau Morganą. Būtent ant šio stogo pirmą kartą ir sužinojau, kas toks iš tiesų yra Nikolas Flamelis, taip pat išgirdau apie Abraomo knygą. Gal visai neblogai, kad viskas baigiasi ten, kur prasidėjo.

Makiavelis pasilenkė, pažiūrėjo žemyn. Stovėjo beveik tiesiai virš vakarų fasado lango-rožės. Aikštėje po kojomis turėjo knibždėti turistai, tačiau buvo neįprastai tuščia.

— O iš kur tu žinai, kad Flamelis ir kiti pasirodys kaip tik čia?

Di bjauriai nusišiepė, kyštelėjo maži dantys:

— Nepamiršk, kad berniukas bijo uždarų erdvių. Jo galios ką tik sužadintos. Kai atsigaus iš transo, į kurį panardino Marsas, labai išsigąs, o paaštrėję pojūčiai visas baimes tik dar labiau padidins. Tausodamas vaikinuką, Flamelis norės kuo greičiau ištraukti jį iš požemio. Žinau, kad iš to palaidoto romėnų miesto į katedrą veda slaptas tunelis. — Staiga Di parodė penkias žmogystas, paknopstom skubančias prie pagrindinių durų, tiesiai magui ir italui po kojomis. — Matai? — pergalingai sušuko. — Niekada neklystu. — Pasižiūrėjo į Makiavelį. — Ar žinai, ką turime daryti?

Italas linktelėjo:

— Žinau.

— Neatrodo, kad labai tuo džiaugtumeisi.

— Nusikaltimas, sugadinti tokį nuostabų pastatą.

— O žudyti žmones — ne nusikaltimas? — paklausė Di.

— Na, žmones pakeis kiti.

— Leiskite man paprasčiausiai pasėdėti, — sudejavo Džošas. Nė nelaukęs atsakymo išsprūdo iš sesers ir Sen Žermeno rankų, atsisėdo ant lygaus apvalaus akmens, įmūryto į akmeninį aikštės grindinį. Pritraukęs kelius prie krūtinės pasidėjo ant kelių smakrą, rankomis apsikabino blauzdas. Drebėjo taip, kad kulnai trankėsi į akmenį.

— Mums tikrai reikėtų paskubėti, — dairydamasis aplinkui ragino Flamelis.

— Duok mums minutėlę, — atšovė Sofi. Suklupusi prie brolio siekė paliesti jį, bet tarp merginos pirštų galiukų ir Džošo rankos sukibirkščiavo ir jiedu pašoko.

— Žinau, kaip jautiesi, — švelniai pasakė Sofi. — Viskas taip... taip ryšku, garsu, aštru. Drabužiai atrodo sunkūs ir šiurkštūs, batai — per ankšti. Bet tikrai priprasi. Visi tie pojūčiai pranyks.

Džosas išgyveno tą patį, ką prieš kelias dienas teko patirti Sofi.

— Galvoje lyg kas pulsuoja, — sumurmėjo Džošas. — Atrodo, kad tuojau sprogs — lyg būtų visko per daug. Vis lenda tokios keistos mintys...

Mergina susiraukė. Šitaip neturėjo būti. Kai sužadino jos galias, taip pat užplūdo pojūčiai, tačiau tas jausmas, kad tuojau sprogs smegenys, atsirado tik tada, kai ragana perdavė jai savo išmintį. Staiga merginai šovė į galvą mintis. Ji prisiminė, kad įbėgusi į kambarį pamatė, kaip vyresnysis laiko Džošui ant galvos uždėjęs didžiulę ranką.

— Džošai, — tyliai pašaukė brolį. — Ką pasakė Marsas, kai sužadino tavo galias?

Brolis liūdnai papurtė galvą:

— Nežinau.

— Pagalvok, — griežtai pasakė Sofi ir pamatė, kaip nuo garsaus jos balso brolis susiraukia. — Prašau, Džošai, — pasakė tyliai. — Tai svarbu.

— Tu man ne viršininkė, — vos pastebimai šypsodamasis sumurmėjo vaikinas.

— Žinau, — vyptelėjo Sofi, — bet aš vis dar vyresnioji sesuo. Sakyk, ką prisimeni!

Džošas susiraukė, tačiau nuo to tik suskaudo kaktą.

— Jis sakė... sakė, kad sužadinimas — ne dovana ir man reikės už tai sumokėti.

— Ką dar?

— Jis sakė... sakė, kad mano aura yra viena galingiausių iš jo regėtų.

Džošas prisiminė, kad dievui tariant šiuos žodžius, jis pirmą kartą žvelgė į jį jau sužadintų galių žvilgsniu, pastebėdamas smulkiausias detales ant jo šalmo, įmantrų ornamentą ant krūtinę dengiančios šarvo plokštės. Dievo balse aiškiai girdėjo skausmą.

— Jis dar sakė, kad ketina man kažką padovanoti. Kažką, kas artimiausiu metu man gali pravergti.

— Ir?

— Neturiu supratimo, kas tai. Kai uždėjo ranką man ant galvos, pasijutau taip, lyg stumtų mane į grindis. Spaudimas buvo nenusakomai galingas.

— Jis tau kažką perdavė, — supratusi susijaudino Sofi. — Nikolai, — pašaukė alchemiką.

Nesulaukusi atsakymo, mergina atsisuko pažiūrėti, kur dingo Flamelis. Alchemikas, kartu su Sen Žermenu ir Žana buvo įsmeigę žvilgsnius į didžiąją katedrą.

— Sofi, — neatsisukdamas ramiai pasakė Nikolas, — padėk broliui atsistoti. Reikia dabar pat nešdintis iš čia. Paskui bus per vėlu.

Ramus, ryžtingas Flamelio balsas išgąsdino labiau, nei kad jis būtų šaukęs. Nekreipdama dėmesio į spragsinčias ir kibirkščiuojančias auras, mergina griebė brolį abiem rankom, pastatė jį ir apsuko. Priešais juos stypsojo trys drūti, labai keistos išvaizdos baisūnai.

— Manau, kad jau per vėlu, — pasakė Sofi.

Per kelis šimtmečius daktaras Džonas Di išmoko atgaivinti golemus, įsimiklino auginti ir valdyti simulakras ir homunkulus. Vienas pirmųjų Makiavelio įgūdžių buvo gebėjimas kurti tulpas. Visų šių pabaisų gamyba buvo stebėtinai panaši, skyrėsi tik medžiagos.

Negyvos medžiagos tarsi atgydavo.

Dabar magas ir italas stovėjo šalia, ant Paryžiaus katedros stogo, ir bandė sujungti valios galias.

Ir katedrą puošusių baisūnų, ir chimerų statulos viena po kitos girgždėdamos budo gyventi.

Pirmiausia pajudėjo chimeros nuo vandens fontanų.

Po vieną ir poromis, o paskui ir dešimtimis, galop netgi šimtais būtybės atsiplėšė nuo katedros sienų. Iš pačių slapčiausių plyšelių — karnizų, vandens latakų — akmeniniai drakonai, sparnuotos gyvatės, ožiai ir beždžionės, katės, šunys ir neįvardijami padarai slinko pastato sienomis žemyn.

Paskui atbudusios nevikriai Sujudo ir pabaisos — siaubingos akmeninės statulos. Nuo viduramžiais statytų sienų atsiplėšę žemyn ropštėsi liūtai, tigrai, žmogbeždžionės ir meškos.

— Tai labai, tikrai labai negerai, — sumurmėjo Sen Žermenas.

Negrabiai ištašytas iš akmens liūtas dribtelėjo ant žemės tiesiai priešais katedros duris ir, slidinėdamas bei akmeniniais nagais caksėdamas į lygų grindinį, puolė pirmyn.

Sen Žermenas ištiesė ranką ir liūtą prarijo ugnies kamuolys... Tačiau nieko jam nepadarė, tik nusvilino šimtmečiais sėdusias dulkes ir paukščių išmatas. Liūtas vis artinosi. Sen Žermenas išbandė įvairiausias ugnies rūšis — strėles ir liepsnų uždangas, ugnies kamuolius ir botagus — jokios naudos.

Žemėn šokinėjo vis daugiau ir daugiau chimerų. Kelios suskilo į gabalus, tačiau dauguma liko sveikos. Pabaisos išsiskirstė po visą aikštę, o paskui spietėsi vis glaudžiau. Kai kurie padarai buvo labai įmantriai, nuostabiai iškalti, bet buvo ir tokių, kurie atrodė panašesni į akmens gabalus. Didesnės chimeros dramblojo lėtai, o mažesnės šmėkščiojo aplinkui. Tačiau visos iki vienos neišleido nė garselio, buvo girdėti tik grikšėjimas, kaip trinantis girnapusėms.

Padaras — pusiau žmogus, pusiau ožys — iššoko iš būrio ir visomis keturiomis pasileido pirmyn šelmiškai riestais ragais taikydamasis į Sen Žermeną. Pašokusi Žana kirto kardu per užpuoliką — nuo akmeninio kaklo pažiro kibirkštys. Smūgis nė kiek nepristabdė ožio. Sen Žermenui pavyko paskutinę minutę atšokti į šalį, tačiau prabėgančiam padarui šleptelėdamas ranka per pasturgalį, padarė klaidą. Ranką tarsi nudilgino. Ožiažmogis pabandė atsistoti piestu, tačiau paslydo ir tėškęsis ant žemės nusilaužė vieną ragą.

Nikolas išsitraukė Klarentą ir ėmė sukti jį apie galvą. Laikė kardą abiem rankom ir svarstė, kuris padaras ryšis pulti pirmas. Meška moters galva, ištiesusi nagus, svirduliavo artyn. Nikolas kirto Klarentu, tačiau kardas cypdamas nuslydo akmeniniu šonu ir nieko nepadarė. Skubiai kirto meškai ašmenimis, bet nuo smūgio tik nudiegė visą ranką, vos nepaleido iš delno kardo rankenos. Meška mostelėjo didžiule letena — toji prašvilpė visai pro pat alchemiko galvą. Netekusi pusiausvyros užpuolike susvyravo, o Nikolas prišokęs dar pastūmė. Meška tėškėsi žemėn. Daužė letenomis maldama į dulkes grindinio akmenis, pasiutusi mėgino atsistoti.

Stovėdama prieš brolį ir iš paskutiniųjų bandydama jį apginti, Sofi vieną po kito leido nedidelius vėjo sūkurius. Nuo daugumos akmeninių statulų jie atšokdavo kaip niekur nieko. Tik kažin koks laikraštis sukdamasis ratu pakilo aukštai į dangų.

— Nikolai, — vis labiau besiartinant akmeniniams padarams nerimavo Sen Žermenas. — Labai gerai būtų pasitelkti šiek tiek magijos ar alchemijos.

Flamelis ištiesė dešinę ranką. Ant delno atsirado mažučiukas žalias stiklinis rutuliukas. Jam skilus išbėgęs skystis susigėrė atgal į delną.

— Neužtenka jėgų, — liūdnai pripažino alchemikas.

— Pakeitimo užkeikimas katakombose išvargino.

Brūžindamos grindinio akmenis, girgždėdamos sulig kiekvienu žingsniu, chimeros sliūkino vis arčiau ir arčiau. Mažas akmenines pabaisiukes, patekusias po kojų, didesnės negailestingai sutraiškydavo į dulkes.

— Jos tuojau užgrius ant mūsų, — murmėjo Sen Žermenas.

— Tikriausiai jas valdo Di, — vapėjo Džošas. Stovėjo atsirėmęs į seserį, rankomis užspaudęs ausis. Kiekvienas akmens sugirgždėjimas, kiekvienas brūkštelėjimas per akmenis jo sužadintai klausai buvo tikra kančia.

— Padarų per daug, kad juos suvaldytų vienas žmogus, — pasakė Žana. — Tai tikriausiai Di ir Makiavelis.

— Bet tada jie turi būti kažkur netoliese.

— Visai netoli, — pritarė Žana.

— Vadas visada įsitaiso aukščiausioje vietoje, — nustebindamas tokiomis žiniomis patį save staiga pasakė Džošas.

— O tai reiškia, kad jie — ant katedros stogo, — padarė išvadą Flamelis.

Žana parodė aukštyn:

— Matau juos. Ten, tarp bokštų, tiesiai virš vakarų fasado lango-rožės. — Kovotoja pamėtėjo kardą vyrui, jos aura sušvito sidabru ir pakvipo levandomis. Paskui aura sukietėjo, įgavo formą, kairėje rankoje išaugo šaudymo lankas, o dešinėje — žvilganti strėlė. Dešine ranka įtempusi templę, nusitaikė ir paleido strėlę aukštai į orą.

— Jie mus pastebėjo, — pasakė Makiavelis. Italo veidu ritosi didžiuliai prakaito lašai, o lūpos buvo net pamėlusios — tiek pastangų reikėjo suvaldyti akmeninius gyvius.

— Nesvarbu, — dirstelėjęs per kraštą atšovė Di. — Jie bejėgiai.

Žemai plytinčioje aikštėje, apsupti grėsmingų akmeninių statulų, ratu stovėjo penki žmonės.

— Tai gal tada užbaikime, ką pradėjome, — sukandęs dantis iškošė Makiavelis. — Tik nepamiršk, kad vaikų mums reikia gyvų... — nutilo pamatęs prieš akis šmėstelint kažką ploną, sidabrinį. — Strėlė, — dar pratarė ir suurzgęs griebėsi už šlaunies, kur giliai įsmigo strėlės smaigalys. Apmirė visa koja nuo klubo iki pat pirštų galiukų. Rankomis susiėmęs koją susvyravo ir krito atbulas ant katedros stogo. Stebėjosi, kad kraujas nebėga, tačiau skaudėjo nežmoniškai.

O žemai, aikštėje, beveik pusė padarų staiga sustingo ar tėškėsi žemėn versdamiesi kūliais. Ėję iš paskos lipo, vertėsi per juos. Akmeniniai kūnai skilinėjo, dužo, trynėsi, tačiau dalis padarų vis tiek artėjo.

Iš apačios stogą pasiekė dar dešimtis strėlių. Suzvimbė, bet nepasiekusios tikslo atsimušė į mūrą.

— Makiaveli! — riaumojo Di.

— Negaliu... — nenusakomas skausmas taip varstė koją, kad skruostais ritosi ašaros. — Nesusikaupiu...

— Tada pabaigsiu ir pats vienas.

— Berniukas ir mergaitė, — prašvokštė Makiavelis, — mums reikia jų gyvų...

— Nebūtinai. Aš užsiimu nekromantija. Galėsiu atgaivinti jų lavonus.

— Ne! — sušuko Makiavelis.

Di nekreipė į jį jokio dėmesio. Sukaupęs neįtikėtiną valią, magas pasiuntė chimeroms vienintelį įsakymą: „Nužudykite. Nužudykite juos visus.“

Padarai pasistūmėjo dar arčiau.

— Dar kartą, Žana! — šaukė Flamelis. — Šauk dar!

— Nebegaliu. — Mažutė moteris buvo net papilkėjusi iš nuovargio. — Strėlės iš mano auros. Man nieko nebeliko.

Caksėdamos nagais ir brūžuodamos per akmenis chimeros spraudėsi vis artyn ir artyn. Judėti jos galėjo ne kažin kiek; kai kurios turėjo nagus ir dantis, kitos — ragus ir spygliuotas uodegas, tačiau daugybė akmeninių padarų būtų paprasčiausiai savo svoriu sutraiškę žmones.

Džošas išsirinko nedidukę apvalią būtybę, tokią apskaldytą, kad buvo likusi panaši į akmens luitą, ir sviedė ją į patį akmeninių padarų tirštumą. Toji atsimušė į chimerą ir abi suskilo. Nuo garso vaikinas net susiraukė, bet pamatė, kad puolančius padarus įmanoma sunaikinti. Užsiėmęs rankomis ausis, vaikinas prisimerkęs gerai įsižiūrėjo kiekvieną sudužusio akmeninio gyvio smulkmeną. Akmuo atsparus plienui, magija jam nieko nepadaro... bet vis tik jis dūžta... trapus. Kas galėtų suskaldyti akmenį?

...Atmintyje šmėstelėjo kažkokios prisiminimų nuotrupos... tik ne jo... senovinis miestas griūva, trupa, virsta dulkėmis...

— Turiu vieną idėją, — sušuko vaikinas.

— Tikiuosi, ji gera, — atsiliepė Sen Žermenas. — Tai magija?

— Chemijos pagrindai. — Džošas dirstelėjo į grafą: — Frensi, kokio karštumo tavo ugnis?

— Labai karšta.

— Sofi, kokio karštumo vėją gali sukelti?

— Labai šaltą, — linktelėdama galvą atsakė sesuo. Ji staiga suprato, ką sugalvojo brolis: panašų eksperimentą atliko chemijos pamokų metu.

— Tai darykite greičiau! — sušuko Džošas.

Drakono statula su aplūžusiu šikšnosparnio sparnu dryktelėjo pirmyn. Sen Žermenas iš visų jėgų sviedė didžiausią ugnies kamuolį drakonui į galvą — toji paskendo liepsnose, įkaito iki raudonumo. O paskui Sofi pūstelėjo ledinį šiaurės vėją.

Drakono galva skilo, pažiro dulkės.

— Karštį, paskui šaltį, — šaukė Džošas. — Karštį ir šaltį.

— Išsiplėtimas ir susitraukimas, — kretėdamas iš juoko išstenėjo Nikolas. Jis pažvelgė aukštyn, ten, kur tiesiai virš stogo vos kyšojo Di galva. — Vienas pagrindinių alchemijos principų.

Šuoliais pasileidusį didžiuli šerną Sen Žermenas nutvilkė virinančiu karščiu, tuojau pat Sofi užleido stingdantį šaltį. Šernui nukrito kojos.

— Karščiau! — šaukė Džosas. — Turi būti dar karščiau. O tu pasistenk dar labiau atšaldyti, — pasakė seseriai.

— Pabandysiu, — sušnibždėjo Sofi. Iš nuovargio akys lipo kaip švininės. — Nebežinau, kiek išsilaikysiu. — Pažiūrėjo į brolį. — Padėk man, — paprašė. — Duok pasisemti iš tavęs energijos.

Džošas atsistojo merginai už nugaros ir uždėjo ant pečių abi rankas. Sušvito, sumišo, susipynė sidabrinė ir auksinė auros. Supratusi, ką jie daro, Žana tučtuojau čiupo vyrui už pečių ir apie juodu taip pat sušvito auros — raudona ir sidabrinė. Kai į besiartinančias pabaisas Sen Žermenas sviedė dar vieną ugnies kamuolį, jis buvo įkaitęs iki baltumo, toks karštas, kad akmuo ėmė trupėti net nesulaukęs šalto vėjo ir ledinės miglos, atskrendančios iš Sofi rankų. Sen Žermenas lėtai sukdamasis pusračiu svaidėsi ugnimi, o Sofi sekė jam iš paskos. Iš pradžių akmuo suskilinėdavo, sprogdavo senos plytos ir nuo karščio lydydavosi uolos, tačiau dar didesnis efektas buvo padvelkus lediniam vėjui. Įkaitusios statulos sproginėjo ir aštriais nedideliais gabaliukais žiro į šalis. Šitaip ištiško visa pirmoji akmeninių padarų eilė, paskui — kita, kol galop aplinkui žmones išaugo suskilusių akmenų nuolaužų siena.

Net kai Sen Žermenas ir Žana pervargę sukrito ant žemės, Sofi ir Džošas vis dar lediniu šalčiu tebesisvaidė į išlikusius padarus. Chimeros daugelį šimtmečių prastovėjo vandens fontanuose, tad akmuo buvo porėtas, akytas, suminkštėjęs. Brolio energija suteikė Sofi jėgų, ji sustingdė į ledą visą akmens viduje esančią drėgmę ir pabaisos suskilinėjo.

— Du, kurie yra viena, — šnibždėjo Nikolas Flamelis, pavargęs gūždamasis ant grindinio akmenų. Pasižiūrėjo į Sofi ir Džošą, kurių auros labai ryškiai švytėjo aplinkui — auksas ir sidabras maišėsi, mainėsi, o aplink jų kūnus buvo matyti senovinių šarvų likučiai. Jų galia buvo neįtikėtina ir, rodės, neišsenkanti. Flamelis žinojo, kad tokia galia gali valdyti, pakeisti ir netgi sugriauti pasaulį.

O kai sprogo ir į dulkes virto paskutinioji pabaisa ir prigeso auksinė ir sidabrinė auros, alchemikas sugavo save pirmą kartą abejojantį, ar dvynių galių sužadinimas buvo teisingas sprendimas.

Ant Paryžiaus katedros stogo Di ir Makiavelis stebėjo, kaip Flamelis ir jo draugai skinasi kelią per rūkstančias griuvėsių krūvas ir pasuka tilto link.

— Mes patekome į didelę bėdą, — grieždamas dantimis iškošė italas. Strėlė iš jo šlaunies dingo, bet koja vis dar buvo nutirpusi.

— Mes? — ramiai nusistebėjo Di. — Visa tai tavo ir tik tavo, Nikolai, kaltė. Ar bent jau taip bus rašoma mano ataskaitoje. O kas nutiks paskui, tu žinai, tiesa?

Makiavelis atsitiesė, atsišliejo į mūro sieną, kad ne taip skaudėtų koją:

— Mano ataskaita bus kitokia.

— Niekas tavimi nepatikės, — užtikrino Di ir nusisuko. — Visi žino, kad esi didžiausias pasaulyje melagis.

Makiavelis įkišo į kišenę ranką ir išsitraukė nediduką skaitmeninį diktofoną.

— Na, tada man pasisekė, nes turiu įsirašęs viską, ką tu kalbėjai, — paplekšnojo per diktofoną. — Nustatytas įrašyti balsą. Įrašytas kiekvienas tavo ištartas žodis.

Di sustojo. Lėtai atsisuko veidu į italą ir pažiūrėjo į plonytį prietaisą rankose.

— Kiekvieną žodį? — paklausė.

— Kiekvieną žodį, — niūriai patvirtino Makiavelis. — Manau, kad vyresnieji patikės mano ataskaita.

Kokią akimirką Di spoksojo į italą, paskui linktelėjo:

— Ko tu nori?

Makiavelis mostelėjo galva į griuvėsius apačioje. Jo šypsena buvo siaubinga.

— Pasižiūrėk, ką gali dvyniai... O jiems visai neseniai sužadintos galios, dar net galutinai neišmokyti.

— Ką siūlai? — paklausė Di.

— Kalbant tarp mūsų, turime ypatingus išteklius. Dirbdami kartu — o ne vienas prieš kitą — galėtume surasti dvynius, pagauti juos ir išmokyti.

— Išmokyti!

Makiavelio akys ėmė žibėti.

— Tai legendiniai dvyniai. Du, kurie yra viena, ir vienas, kuris yra viskas. Kai tik įvaldys visų gaivalų magiją, niekas jų nebesulaikys. — Vyro šypsena tapo panaši į laukinio. — Kas valdo dvynius — valdo pasaulį.

Magas atsisukęs pažvelgė į aikštę, kur Flamelis per dulkes ir nuolaužas vos matėsi.

— Manai, kad alchemikas šitai žino?

Makiavelis karčiai nusijuokė:

— Žinoma, kad žino. Kodėl gi juos moko?!

BIRŽELIO 4-OJI, PIRMADIENIS

PENKIASDEŠIMT PENKTAS SKYRIUS

Lygiai 12:13 Eurostar traukinys pajudėjo iš Šiaurinės stoties — pradėjo dvi valandas ir dvidešimt minučių trunkančią kelionę į Londono Šv. Pankrato tarptautinę stotį.

Nikolas Flamelis sėdėjo priešais Sofi ir Džošą, kitoje stalo pusėje verslo klasės vagone. Sen Žermenas už bilietus sumokėjo kreditine kortele, kurios duomenys įslaptinti, ir dar parūpino visiems prancūziškus pasus, kuriuose net ir iš fotografijų nebuvo nė kiek panašu, kad Sofi ir Džošas — dvyniai. Fotografija Nikolo pase rodė jauną vyrą su kupeta juodų kaip varno sparnas plaukų.

— Pasakysi, kad per paskutiniuosius kelerius metus labai pasenai, — pasišaipė Sen Žermenas. Ark visą rytą praleido parduotuvėse ir įteikė Sofi ir Džošui po pilną kuprinę drabužių ir tualeto reikmenų. Atsidaręs savąją, Džošas pamatė nediduką nešiojamąjį kompiuterį, tą patį, kurį anądien buvo dovanojęs Sen Žermenas. Ar tai buvo tik vakar? Atrodė, taip seniai.

Traukiniui pajudėjus iš stoties, Nikolas išskleidė laikraštį ir išsitraukė vaistinėje nupirktus pigius akinius. Laikė Le Monde pakėlęs taip, kad dvyniai matytų pirmąjį puslapį — jame puikavosi Nidhogo suniokoto miesto nuotrauka.

— Rašoma, — lėtai skaitė Nikolas, — kad užgriuvo dalis katakombų. — Pervertė kitą lapą. Pusę puslapio užėmė nuotrauka, kurioje buvo virvėmis aptverta akmenų nuolaužų pilna Paryžiaus katedros aikštė. — Ekspertai teigia, kad pačių žymiausių Paryžiaus skulptūrų ir akmeninių statulų griūtis ir irimas susijęs su rūgščiais lietumis, suardžiusiais pastato konstrukcijas. Abu įvykiai tarpusavyje nesusiję, — baigęs skaityti Nikolas užvertė laikraštį.

— Vadinasi, tu buvai teisus, — pasakė Sofi. Nuovargis vis dar buvo matyti veide, nors mergina išmiegojo ištisas dešimt valandų. — Di ir Makiaveliui pavyko užglaistyti įvykius. — Mergina pažiūrėjo pro langą: dundėdamas traukinys kaip tik kirto bėgių labirintą. — Vakar po Paryžių vaikštinėjo pabaisa, nuo pastatų lipo atgijusios chimeros... ir laikraščiai apie tai nutyli. Lyg nieko nė nebūtų nutikę.

— Bet viskas vyko iš tiesų, — labai rimtai pasakė Flamelis. — Tu išmokai Ugnies magijos. Džošui sužadino galias. Ir dar vakar judu sužinojote, kokie galingi esate abu kartu.

— Ir mirė Skati, — su kartėliu pridūrė Džošas.

Nustebęs Flamelio veidas suerzino Džošą. Sumišęs vaikinas pažiūrėjo į seserį, paskui — vėl į Nikolą.

— Skati, — piktai rėžė. — Prisimenate ją? Raudonplaukė nuskendo Senoje.

— Nuskendo? — nusišypsojo Flamelis. Akių kampučiuose ir ant kaktos išryškėjo dar gilesnės raukšlės. — Džošai, ji vampyre, — švelniu balsu paaiškino. — Jai nereikia kvėpuoti oru. Galėčiau lažintis, kad ji labai supyko, nes nemėgsta vandens. Vargšas Dagonas, jam ir vėl nepavyko pasinaudoti proga. — Patogiai atsilošęs kėdėje, Nikolas užsimerkė. — Turime vieną trumpą sustojimą pasižvalgyti po Londoną, paskui imam Lėjų žemėlapį ir grįžtame į San Fransis kapas Perenelę.

— O kodėl vykstame į Londoną? — paklausė Džošas.

— Turime susitikti su seniausiu pasaulyje nemirtingu žmogumi, — pasakė alchemikas. — Pabandysiu jį įtikinti, kad reikia išmokyti judu Vandens magijos.

— Kas jis? — paklausė Džožas siekdamas nešiojamojo kompiuterio. Pirmos klasės vagonuose buvo bevielis interneto ryšys.

— Karalius Gilgamešas.

Antrosios knygos pabaiga

AUTORIAUS PASTABOS APIE PARYŽIAUS KATAKOMBAS

Paryžiaus katakombos, kuriose teko pabuvoti Sofi ir Džošui, tikrai egzistuoja, lygiai kaip ir ypatinga kanalizacijos sistema, kuri, kaip minėjo Makiavelis, turi netgi kelio ženklus. Nepaisant to, kad Paryžių kasmet aplanko milijonai turistų, daugelis nė neįtaria apie po miestu vingiuojantį požeminių tunelių labirintą.

Oficialiai katakombos vadinamos les carriers de Paris, Paryžiaus kasyklomis, tačiau žmonėse paplitęs pavadinimas — katakombos. Tai vienas pasaulio stebuklų. Vaizdai, kuriuos dvyniai išvydo nusileidę į katakombas — iš kaulų sudėliotos sienos, ornamentai iš kaukolių — yra prieinamos visiems lankytojams. Šie tuneliai atsirado aštuonioliktame amžiuje, kai kūnai ir kaulai iš perpildytų Nekaltųjų kapinių buvo iškasti ir pervežti į kalkakmenio kasyklas. Paskui iš kitų kapinių atkeliavo daugiau palaikų. Dabartiniais skaičiavimais, šiose keistose kapinėse ilsisi daugiau nei septyni milijonai kūnų. Niekas nežino, kas sukūrė tuos keistus, netgi meniškus ornamentus iš kaulų. Gal koks darbininkas nutarė šitaip pagerbti mirusiuosius, kurie neteko savo ankstesnių poilsio vietų su paminklais. Sienos, ištisai nuklotos žmonių kaulais, vietomis pagražinimui išdėliotos kaukolių ornamentais, o norint sukelti didesnį įspūdį, kai kur netgi apšviestos, yra siaubingai klaikios.

Romėnai turbūt buvo pirmieji ėmęsi kasti kalkakmenį iš gyvenvietės, vėliau pavadintos Liutecija, statyboms. Tai buvo pati pirmoji romėnų gyvenvietė Ile de la Cite. Ten, kur dabar stovi Paryžiaus katedra, kažkada stūksojo romėnų paminklas dievui Jupiteriui. Maždaug nuo dešimtojo amžiaus iš kasyklų buvo intensyviai kasamas kalkakmenis, kuris panaudotas katedros ir Luvro statyboms. Katakombose rasdavo prieglaudą plėšikai, kontrabandininkai ir benamiai. Kiek vėliau, Antrojo pasaulinio karo metu, vokiečių armija ir Prancūzijos pasipriešinimo judėjimas turėjo tuneliuose įsirengę karines bazes. Dvidešimtajame amžiuje katafliksai — policijos skyrius, budintis katakombose — aptiko veikiančias nelegalias meno galerijas ir netgi požeminį kino teatrą.

Katakombos vadinamos Denfero Rošro osuarijumi, nes įėjimas į jas yra tiesiai priešais Denfero Rošro metro stotį. Žmonėms leidžiama lankytis tiktai nedidelėje katakombų dalyje, nes tuneliai klaidūs, siauri ir kartais užliejami potvynių, juose pilna duobių ir šulinių.

Tai yra puikiausia vieta slėptis miegančiam dievui.

PADĖKA

Sąrašas galėtų būti ir ilgesnis, nes jei ne daugelio žmonių pagalba, Magas nebūtų pasiekęs skaitytojų.

Dėkoju Kristai Marino, Beverly Horowitz, Jocelyn Lange ir Christine Labov iš Delacorte Press už pagalbą, kantrybę ir ištvermę...

Barry Krostui iš BKMir Frankui Weimannui iš Literary Group už nuolatinę paramą ir patarimus...

Ypatingai reikėtų paminėti:

Libby Lavella, kurios dėka Perenelė uždainavo...

Sarah Baczewski, kuri rašo puikiausias pastabas...

Jeromy Robert, kuris sukūrė įvaizdį...

Michalel Caroll, kuris perskaito pirmasis ir paskutinis...

Ir dar būtina paminėti:

Claudette, Brooks, Robin, Mitch, Chris, Elaine, David, Judith, Trista, Cappy, Andrea, Ron ir, žinoma, Ahmet už visą kitą paramą!

Ir vis tiek žinau, kad kažką pamiršau...

Content

Скотт Майкл Magas