Schwarz Christina

Lapkričio vaikas

Visa intelektinė nuosavybė į šios el. knygos turinį yra saugoma. Pirkėjui leidžiama naudotis el. knyga tokia apimtimi, kiek tokių teisių suteikė autorių teisių turėtojas.

Ši el. knyga skirta tik asmeniniam naudojimui Pirkėjo turimuose el. knygos skaitymo įrenginiuose.

Pirkėjui nesuteikiamos teisės daryti el. knygos ar jos dalių kopijas, platinti, atgaminti el. knygą bet kokiu būdu ir forma ir naudoti ją bet kokiais kitais būdais nei nurodyta šiose taisyklėse (toliau – Taisyklės), išskyrus teisę atgaminti nedidelę dalį el. knygos išimtinai asmeniniais nekomerciniais naudojimosi tikslais, nepažeidžiant galiojančių LR teisės aktų reikalavimų.

Suprasdamas, kad nuosavybės teisė į el. knygos turinį nesuteikiama bei jokios autoriaus turtinės teisės bei kita intelektinė nuosavybė į suteikiamą naudotis el. knygą Pirkėjui neperduodama ir nesuteikiama, Pirkėjas įsipareigoja nenaudoti el. knygos tokiu būdu, kad būtų pažeidžiamos autoriaus turtinės ar kitos intelektinės nuosavybės teisės į el. knygą bei pasižada neperduoti jų jokiems tretiesiems asmenims, nesudaryti sąlygų tretiesiems asmenims jokiu būdu pasinaudoti el. knyga. Jeigu Pirkėjas netinkamai naudojasi (nesilaikydamas šių Taisyklių) el. knyga, el. knygos leidėjas ir (arba) platintojas turi teisę uždrausti toliau naudotis netinkamai naudojama el. knyga, o Pirkėjas įsipareigoja nedelsiant nuo reikalavimo gavimo momento nutraukti naudojimąsi ir įsipareigoja atlyginti dėl to leidėjo, platintojo ir (arba) trečiųjų asmenų patirtus visus tiesioginius ir netiesioginius nuostolius. Tokį reikalavimą visi nurodyti asmenys turi teisę pareikšti bet kuriuo metu, nes šios Taisyklių sąlygos lieka galioti visą el. knygos naudojimosi laikotarpį bei visą laikotarpį, kol bus tinkamai atlyginti leidėjo, platintojo ir (arba) trečiųjų asmenų patirti nuostoliai.

Draudžiama panaikinti el. knygos apsaugą, pašalinti el. knygos pavadinimą, viršelį, šriftų rinkinį ir (arba) ir kitus su el. knygos turiniu susijusius elementus.

El. knygos leidėjas ir (arba) platintojas nėra atsakingi už žalą, atsiradusią dėl netinkamo naudojimosi el. knyga.

Naudodamasis šia el. knyga, Pirkėjas sutinka su visomis aukščiau nurodytomis taisyklėmis ir sąlygomis.

Versta iš:

Christina Schwarz

DROWNING RUTH

Ballantine Books, The Ballantine Publishing Group, New York, 2000

ISBN 9786090105764

Copyright © 2000 by Christina Schwarz

Rider’s Guide copyright © 2001 by Christina Schwarz and The Ballantine Publishing Group, a division of Random House, Inc.

© Viršelyje panaudota nuotrauka, Jan Remisiewicz, „Depositphotos Inc.“

© Vertimas į lietuvių kalbą, Dalius Norkūnas, 2012

© Leidykla „Alma littera“, 2012

Iš anglų kalbos vertė Dalius Norkūnas

Redaktorė Edita Vaskelaitė

Korektorė Ramutė Prapiestienė

Viršelio dailininkas Gintaras Znamerovskis

Maketavo Albertas Rinkevičius

Skiriu Benui

Louise Baecke Claeys

(1902–1999)

atminti

ir Marfai

Pirma dalis

Pirmas skyrius

Ruta prisiminė skęstanti.

– Tai neįmanoma, – sakydavo teta Amanda. – Tikriausiai sapnavai.

Bet Ruta ir toliau tvirtindavo, kad skendo – neatlyžo metų metus, net vėliau, kai pati viską puikiai žinojo.

Amanda

Aišku, aš Rutai melavau. Ji buvo dar visai vaikas. Ką man reikėjo sakyti? Kad jos motinai buvo tik vėjai galvoje? Kad turėjau ją išgelbėti, suteikti kitokį gyvenimą, užauginti kaip savą? Yra dalykų, kurių vaikams geriau visai nežinoti.

Žmonės turbūt sakys, kad aš pati kalta – kad jei tą 1919-ųjų kovą nebūčiau grįžusi namo, Matilda, vienintelė mano sesuo, nebūtų žuvusi. Bet grįžau. Man atrodė, kad kitaip negalima.

„1919 m. kovo 27 d.“ Nuo čia reikėtų ir pradėti. Taip ir parašiau dešiniajame viršutiniame puslapio kampe. „Mieloji Mate.“ Plunksnakotis keliamas sudrebėjo ir užtiško rašalo. „1919 m. kovo 27 d., – suraičiau naujame lape. – Mieloji Mate.“

Galiausiai taip ir nebeparašiau. Žinojau, kad esu laukiama. Juk Matė mane keletą mėnesių melste meldė grįžti namo. Ir ką galėjau pasakyti? Pasiaiškinimo neturėjau. Jokio pasiaiškinimo, tik tiesą, o jos tikrai nenorėjau pasakoti.

Ta tiesa tokia, kad ligoninė paprašė manęs išeiti. Aišku, ne visam laikui.

– Žinoma, mes nenorime, kad pasitrauktumėte visam laikui, panele Starki, – pasakė daktaras Nikolsas. Nežinia, kas tie „mes“, nes kabinete buvome tik mudu su juo. Suirzau supratusi, kad apie mane kalbasi ir kiti – greičiausiai šnabždasi koridoriuose, slapstosi už kampų, pamatę, kad ateinu. Gal net šiame kabinete susirinkę gurkšnodavo kavutę, linguodavo galvas ir maldavo apie mane liežuviu. Kas tie jie?

Daktaras Nikolsas pakėlė keletą popierių nuo stalo ir padėjo į kitą vietą. Į mane nežiūrėjo.

– Kai viskas praeis… – krenkštelėjo, – kai vėl grįšite į savo vėžes, tai ir spręsime.

Manyčiau, jis kalbėjo apie mano haliucinacijas, nors gal ir apie alpulį ar net incidentus. Kurį laiką pažiūrėjęs į savo darbo stalą, jis atsiduso ir kone maloniai pasakė:

– Toliau nuo šitos smarvės pasidarys kur kas geriau, patikėkit.

Ligoninėje tikrai smirdėjo. Tikrai dvokė gangrenuojančiais audiniais ir vėmalais, amoniaku ir prisvilusiais avižiniais dribsniais, kamparu, šlapimu ir išmatomis. Bet slaugė pripranta prie kvapų ir klyksmų, prie žmonių be kokios kūno dalies.

O aš buvau puiki slaugė. Mokėjau prieiti – visi taip sakydavo. Vyrai mane dievino. Tie, kurie dar turėjo veidą, kilstelėdavo galvą, kai palinkdavau prie lovos. Kurie turėjo rankas – jas tiesdavo.

Man patiko būti angelu. Bet teko to atsisakyti.

Daktaras Nikolsas kalbėjo tiesą. Kažkodėl nebesivaldydavau. Vieną rytą pabudau tikra, kuo rimčiausiai įsitikinusi, kad man nupjautos kojos, ir nors kaipmat suvokiau, kad tai tik sapnas – kojos ten, kur ir turi būti, du gūbreliai po antklode, – niekaip negalėjau jų pajudinti. Kad ir kaip stengiausi, niekaip neatsikėliau. Kambario draugė Eliza Foks turėjo mane tempte ištempti iš lovos. Kitą kartą, gėda net sakyti, nualpau tiesiai kareiviui ant krūtinės, prausdama jį su kempine.

Keletą kartų teko bėgti iš palatos vemti. Kas rytą tiesiog viduriai virsdavo lauk – ligoniams į antis ir prižiūrėtojams į kibirus, paskubomis susuktus laikraščius ar į pusnį už hortenzijų gyvatvorės. Dusyk buvau apkurtusi kaire ausimi, o kartą keturias valandas prasėdėjau laiptinėje, laukdama, kol atgausiu regą. Susibadydavau rankas į išslydusius švirkštus, saujoje duždavo stikliniai buteliukai, pirštų galiukus žnaibydavo kartotekų stalčiai.

Pamiršdavau kareivių vardus ir ką tą dieną turiu daryti. Tris dienas iš eilės prabuvau užsirakinusi kambaryje, kuriame gyvenome su Eliza. Ir ištisai jausdavausi tokia pavargusi, tokia nusivariusi nuo kojų, kad imdavau knapsėti, nors vis lakstydavau apsišlakstyti veido vandeniu ir puodeliais maukdavau juodą kavą. Galiausiai pasidaviau ir sandėliuke susisukau iš rankšluosčių lizdelį. Kasdien ten nusnūsdavau nuo pusės dviejų iki antros, bet sykį F palatoje baigėsi muilas, ir Fransesa Paterson buvo pasiųsta jo atnešti. Šiaip ar taip, teko pripažinti: jie teisūs – aš pastaruoju metu pati kaip ligonė, o ne slaugė. Organizmas mane pergudravo, nebegalima juo pasitikėti. Tiesą sakant, nebeatpažinau pati savęs.

Tad sutikau važiuoti namo – ne į Milvokio bendrabutį, pilną netekėjusių slaugių, kur mudvi su Eliza buvome kruopščiai pasidalijusios šaltą garstyčių spalvos kambarį į jos pusę ir manąją, o grįžti į ūkį, kuriame užaugau, kurį supa apsnigtos kalvelės it balinta drobė ir kur laukdama iš karo grįžtančio vyro mano sesuo šalia virtuvės krosnelės sūpuoja mingančią dukrelę. Žinojau: savuose namuose aš tikrai vėl atsistosiu ant kojų.

Prie geležinkelio stoties įkvėpiau miesto kvapo – mielių iš alaus daryklų ir šokolado fabriko kartumo – ir iškart pasidarė geriau. Rankoje tvirtai spaudžiau krepšį. Nevėlavau ir nebuvau labai ankstyva. Ir pirmąkart per kelias pastarąsias savaites užsinorėjau valgyti, tiksliau, pajutau žvėrišką alkį. Užėjau į stotį ir nusipirkau pakelį žemės riešutų su daugiau druskos ir puodelį drungnos, liežuvio nedeginančios kavos. Suvalgiusi riešutus, vis tiek dar buvau alkana.

– Gal galėtumėte supakuoti pusę porcijos salotų su kumpiu? – paprašiau. – Ne, vis dėlto visą. Ir vištienos. Dar pyrago įdėkite. Su vyšniomis, jei galima.

Kažkas eilėje gėrė iš pažiūros nepaprastai skanų šokoladinį pieno kokteilį, tad man kilo pagunda užsisakyti ir jo.

– Čia tai man patinka, – tarė pardavėjas, mušdamas skaičiukus į kasą, – normaliai valganti moteris.

Dėl pieno kokteilio apsigalvojau. Kai mokėjau, buvo pranešta, kad atvyko mano traukinys.

– Į vieną pusę, panele? Namo važiuojate? – paklausė konduktorius, klubu atsirėmęs į priešakinę sėdynę.

Jau buvau bepradedanti aiškinti, kad namais turbūt jų nebepavadinsi, nors pagal popierius pusė ūkio mano. Iš tiesų tai jis dabar priklauso seseriai, nes ji ten ir gyvena su šeimyna, o aš važiuoju tik jėgų atgauti, mat pastaruoju metu kažkodėl visai nebeklauso kūnas. Norėjau prisipažinti, kad esu išvaryta, nes nebesusitvarkau su slaugės pareigomis ir niekas – net aš pati – nebetiki, kad galiu statyti ant kojų kareivius, pati būdama tokia griuvena. Bet tokių dalykų garsiai juk nepasakosi.

– Taigi, – tarstelėjau.

Jis mirktelėjo, tada subliuvo:

– Bilietai! – ir nusvirduliavo toliau siūbuojančiu vagonu.

Kaime tais metais pavasario ženklų matėsi dar mažiau negu mieste, kai sustojome prie apledėjusio nediduko Nagavokio perono, dangus buvo aptrauktas sunkių sniego pripampusių debesų. Veidą krimstelėjo vėjas, net galvą teko palenkti. Lipdama nuo slidžių perono laiptelių ir eidama per ištįsusiomis kaip irisai pusnimis supustytą gatvę, žiūrėjau į savo batų galus. Pražingsniavau pro vieną, antrą, trečią pastatą ir sustojau prie Heinzelmano žvejybos reikmenų krautuvėlės – „Dešimt sliekų už centą“. Užėjau.

Virš durų skimbtelėjo varpelis. Nuo staigaus skersvėjo kampe krosnelėje skaisčiau sužėrėjo angliukės. Prasiskleidė užuolaidėlės už prekystalio, ir iš kambarėlio išėjo Merė Luiza Lindgren. Išvydusi mane, ji nusišypsojo – galima sakyti, nušvito, – tada nervingai, kaip tik pati temoka, nusibraukė rankas į prijuostę ir puolė prie manęs.

– Amanda! Ką veiki čia, namie? – Ji uždėjo rankas man ant pečių ir priglaudė skruostą prie mano žando. – Oi, tu visa sužvarbusi kaip ledo luitas! – Porą sekundžių palaikiusi man prie veido šiltus delnus, ji suėmė už riešo ir timptelėjo, bet nespėjau nė prasižioti, o ji jau kalbėjo toliau: – Eikš arčiau krosnies. Negaliu patikėti, tiesiog savo akimis netikiu, kad čia tu! Pagalvojau… išgirdau varpelį ir galvoju: kaži kas tokiu metu gali užsukti? Pamaniau, turbūt Haris Štolcas, bet, aišku, jis tai neateis, jis Votertaune, tada toptelėjo…

Ji būtų taip ir plepėjusi, ką pagalvojo, ką pamanė ir ką tada darė, bet aš ją pertraukiau.

– Pasiėmiau atostogų, – pasakiau. – Pailsėti. – Tam tikra prasme juk taip ir buvo.

– Tai apsidžiaugs Matilda! – Tada Merė Luiza staiga susiraukė. – Tik kodėl man nesakė? Vos prieš porą dienų buvo užsukusi.

– Matė nežino.

Tiek pasakyti užteko, Merė Luiza kaipmat subruzdo.

– Staigmena! Kaip smagu! Oi, Mande, – ji pasilenkė prie manęs ir kaip sąmokslininkė pritildė balsą, nors krautuvėlėje, be mūsų, daugiau nieko nebuvo, – ir aš turiu staigmeną. – Tada luktelėjo, kol aš sutelkiau visą dėmesį. – Mudu su Džordžu greičiausiai susilauksim mažylio. – Ir reikšmingai patapšnojo sau per prijuostę.

Nežinojau, ką sakyti. Ištekėjusi už Džordžo Lindgreno, Merė Luiza pastodavo kasmet visus penkerius metus iš eilės, bet visus penkis vaikelius prarado po kelių nėštumo mėnesių. Žmogus turėtų pajusti, kada gana, pamaniau, kam šauktis nelaimę? Mažų mažiausiai galėtų saugotis. Apslopintų jausmus. Bet santūrumo Merei Luizai Dievulis turbūt pagailėjo, o ir tokių mokslų kaip aš ji nebuvo ragavusi. Ji visada elgdavosi taip, tarsi vis tiek nenutiks nieko blogo, tarsi šio kūdikio atėjimą nulėmė žvaigždės, o jai tereikia laukti palaimingosios akimirkos. Tik ant pilvuko globėjiškai sudėtos rankos išdavė šiokį tokį nerimą. Juk tas, kuris dabar ten vystosi, gal irgi šiame pasaulyje neužsibus.

– Šįkart visai kitoks jausmas, – tarsi gindamasi pasakė ji, nors aš ir nereiškiau susirūpinimo.

– Tikiuosi.

Na, tikrai, o ką daugiau sakyti?

Tada sutarėme, kad aš jau eisiu, kol dar bent kiek šviesu. Paėjusi keletą žingsnių ir žinodama, kad ji žiūri, aš atsigręžiau. Ji kilstelėjo ranką, aš irgi kilstelėjau, prisimindama tuos laikus, kai mudvi buvome tokios panašios – Merė Luiza ir aš: abi laimingos, kad baigėsi mokslai, lakstydavome ir slidinėdavome štai šia gatve, spoksodavome į Šv. Mykolo švyturį, kurio šviesa, kaip mudvi tikėjome, reiškia pamišėlio pabėgimą; kaip kalbėdavomės, kodėl Netė Klefstad nesišneka su Ramona Miuler, kad Bobis Veisas per gramatiką aiškiai nusirašė ar ką daryti su moneta, patrynus ja karpą, o kartais dainuodavome.

Aišku, taip būdavo iki Matės. Kai Matė paaugo ir pradėjo eiti į mokyklą, mudvi su Mere Luiza šita pačia gatve eidavome oriai, spausdamos prie krūtinės knygas, o Matilda bėgdavo pirma ir griuvinėdavo į pusnis, kaip mes kadaise griuvinėdavome.

– Žiūrėk, Amanda! Mere Luiza, žiūrėk! – šaukdavo ji.

Arba atsilikusi atidžiai apžiūrinėdavo ant pirštinės nukritusią snaigę ir įsakmiai kviesdavo mane:

– Mande, tu tik pažiūrėk! Paskubėk, kol neištirpo!

Niekaip negalėjau įkalti seseriai į galvą, kad mudviem su Mere Luiza yra apie ką svarbiau pasikalbėti. Kokias penkias minutes Matilda eidavo šalia manęs, įsisupusi į mano vilnonę skarą, bet netrukus, žiūrėk, jau skuodžia į priekį, jau čiuožinėja, ir nesiliaudavo, kol privargdavo ir imdavo melsti ją panešti.

– Ant pečių! – reikalaudavo. Taip, reikalaudavo, nors buvo jau per sunki.

– Kad tu jau per didelė, Mate, – nesutikdavau aš.

Tada atsidusdavau. Mesdavau kankinės žvilgsnį į Merę Luizą, kurios aštuoni broliai ir seserys net visi kartu tiek bėdų nekeldavo. Bet Matilda treptelėdavo kojele. Imdavo aimanuoti, įsikabindavo ir galiausiai man nebelikdavo nieko kito, tik pritūpti, kad ji liuoktelėjusi ant kupros rankomis apsivytų mano kaklą – kartais taip stipriai, kad vos nepasmaugdavo. Matilda amžinai kišdavo trigrašį, vis ko nors reikalaudavo, o man nelikdavo nieko kito, kaip tik nusileisti. Visada tenkindavau jos užgaidas. Visada. Išskyrus tą paskutinį kartą.

Kai gimė Matilda, buvau aštuonerių ir, anot kaimynių, ne pats perspektyviausias vaikas.

– Koks gražus vaikelis, – pasakė ponia Jungblut, kai su ponia Tali ir ponia Menigold susispietusios apie Matildos lopšelį gyrė putlutes jos lūpytes ir dailutį smakriuką. Iš viso jos turėjo septyniolika vaikų, manytum, kūdikių prisižiūrėjusios ligi soties. Bet Matilda, pasirodo, tikrai ypatinga.

– Amandai pavydas sukils, – tarė ponia Tali, – kad sesulė tokia meilutė.

Bet mama atsakė:

– Ne, Amanda sesytę labai myli. – Ir tarsi patvirtindama savo žodžius įdavė man į rankas mažylę.

O ko čia pavydėti? Matilda juk mano. Mergytė, kurios visi taip gviešiasi, priklauso man.

Matės krikštynų dieną į namus buvo pakviestas fotografas. Aš buvau pasodinta ant didelės žalios kėdės – atsisėdusi ant pusės sėdynės, kojomis jau pasiekdavau grindis – ir laikiau ją, aprengtą ilga balta klostuota suknyte, įkišusią vieną mažulytį pirštelį man į kasą, o už lango vienas kitą ant saulės ginė balandžio debesys, tad kambarys čia sušvisdavo, čia staiga vėl užtemdavo.

– Šypsenėlę, – paprašė fotografas, bet nepasidaviau. Merės Luizos kambaryje buvau mačiusi Mergelės Marijos paveikslą su kūdikėliu Jėzumi ant rankų ir norėjau atrodyti kaip ji – didi ir tauri.

Nuo pokštelėjimo, blyksnio ir dūmų Matilda pravirko. Mama norėjo ją iš manęs paimti, bet pasiryžau nieku gyvu savo mažylės neatiduoti. Nuraminsiu aš. O Matė savo ruožtu tik dar giliau man į plaukus ranką sugrūdo. Ir nepaleido, kol mama po vieną neišpainiojo tų jos mažyčių kibių pirštelių.

Pasisukau į kalvon kylantį Ledyno kelią, nuo kurio matyti visas Nagavokio ežeras. Ant kalvos į mane visa jėga pūtė vėjas, gairindamas skruostus ir plėšdamas paltuką. Žioptelėjusi nulenkiau galvą ir nusiyriau ledrūsio link. Ten stabtelėjau pailsėti, nutrypiau sniegą ant šiaudų, palanksčiau pirštus, nusivyniojusi šaliką nupurčiau suledėjusį savo kvapo šerkšną. Dureles palikau praviras, kad įeitų bent kiek šviesos. Prieš mane, stovinčią po stogu, stačiu šlaitu apačion driekėsi laukas, pro medžius kaip baltas žemės randas buvo matyti užšalęs ežeras. Pasitraukiau šiek tiek į dešinę ir pakreipiau galvą – medžių kamienai prasiskyrė, toje baltumoje išryškėjo pažįstama tamsi dėmė – pusmėnulis šiaurės rytiniame Teiloro įlankos kamputyje, papuoštas belapėmis šakelėmis, – kadaise man priklausiusi sala. Dar truputį pasislinkusi salelėje išvydau žalią stogą namelio, kur prieš karą gyveno Matė su Karlu.

Kadaise man atrodė, kad toks kampelis tėra vienintelis pasaulyje, bet dabar aš jau protingesnė. Ežerų šiose apylinkėse gausu – skirtingų formų, bet vidurys visų toks pat. Lašeliai, lopeliai, klaneliai sausumoje. Duobės duobelės, aptrauktos menkute kranto plutele, nesuturinčia jas maitinančių upeliukų ir šaltinių, o daugelyje tų ežerų tai šen, tai ten pribirę užsispyrėlių salelių – žemės lopinėlių, nė už ką nesutinkančių pasinerti po vandeniu.

Senajam ūkininkui, kuris pardavė mano tėvams žemę, mano sala nereiškė ničnieko ar net dar mažiau – jam ji tebuvo bevertis žemės lopinėlis. Apie tą salą jis nebuvo nė užsiminęs, kai per sunkų ąžuolinį stalą pastūmė tėvams pasirašyti aktą virtuvėje, kuri dar prieš keletą akimirkų buvo jo, o dabar jau mūsų.

Kad ta sala priklauso mums, tėvai išsiaiškino tik po kelerių metų. Kai buvau dvylikos, o Matė ketverių, jie vieną dieną ant to paties virtuvės stalo vėl išskleidė dokumentus pasižiūrėti, ar pravartus šaltinis šiaurinėje pusėje tikrai priklauso kaimynams, kaip tvirtino Jungblutai.

– O čia kas? – mama bedė smiliumi į iksu pažymėtą dėmelę, tarsi visiškai pasiklydusią tyruose.

Tėvas palinko prie žemėlapio.

– Ką gi, motin, – pasakė jis, – regis, mūsų ir toji salelė Teiloro įlankoj.

Matė stovėjo šalia tėvo, kaip visada, viena ranka apsivijusi jo koją. Pagriebęs jis metė mažylę į viršų.

– Na, panelyt, ar tau patinka mūsų sala, ką?

– Dar! – sukliko ji. – Noriu dar!

Jis dar keletą kartų išmetė ją krykštaujančią į orą ir galiausiai nuleido ant grindų, savo didžiulėmis rankomis suglamžęs jai suknelę ties pažastimis.

– Dar noriu! Prašau! – neatlyžo mažoji, timpčiodama tėvui už klešnės. – Dar pamėtyk, būk geras!

Galiausiai jis įspėdamas iškėlė pirštą ir ji pravirko. Tėvas atsisuko į mane.

– Imkis sesės, – nekantriai pasakė. – Mes neturim kada.

Ir abu su motina vėl palinko prie žemėlapio žiūrėti, kur šiaurinė sklypo riba.

Kai tą vakarą visi sugulė, aš tylutėliai nulipau laiptais ir išskleidžiau žemėlapį, norėdama pati pasižiūrėti. Kokia ji keistai maža ir lygi, visai kitokia negu akmenuota ir raizgi man pažįstama vietovė. Patryniau žemėlapį pirštu. Popieriuje ji atrodė kaip gervuogių uogienės dėmelė.

Per vėjo šuorus išgirdau nuo kelio sklindantį rogių varpelių skimbčiojimą. Kaklą tvirčiau apsivyniojau šaliku ir pakėliau krepšį. Kai jau norėjau eiti laukan ir pasisveikinti su vadeliotoju, iš už kalvelės išlindo arklys, ir aš atpažinau, kieno jis. Visa susigūžiau ir net duris privėriau. Buvau taip prisidirbusi ir nenorėjau, kad Džo Talis sužinotų – baisiau net už atleidimą už darbo, – todėl niekaip negalėjau su ta savo gėda dabar jam pasirodyti. Tamsoje prisispaudžiau prie šiaudais dengtų ledo luitų ir užsimerkusi, sulaikiusi kvapą laukiau: tuoj nuslops varpelių skimbčiojimas, tuoj pasigirs žingsniai, tuoj man akių vokus užlies šviesa, nes jis, aišku, mane pastebėjo, na, jei ne mane, tai bent kažką turėjo pastebėti, ir susidomės. Džo ne iš tų, kurie nekreiptų dėmesio į įsibrovėlį ar į žmogų, kuriam gal reikia jo pagalbos.

Varpelių skimbčiojimas vis artėjo, kol išgirdau arklio šnopavimą ir per sniegą slystančių rogių šnypštimą. Tada varpeliai ėmė tolti, tilindžiavo vis silpniau ir silpniau, kol galiausiai ir visai pranyko vėjyje. Turbūt jis manęs vis dėlto nepastebėjo. Ta pašalietė, kuria buvau tapusi, atsiduso lengviau, užtat kita mano pusė net sutirtėjo iš nevilties, ir aš prapliupau raudoti, sušalusiais skruostais pabiro karštos ašaros – juk reikia taip niekingai slapstytis nuo vyro, kurį kadaise mylėjau.

Galiausiai teko vėl leistis į kelią. Kiek galima verkti – tuoj sutems ir ims šalti. Nors vėjas buvo žvarbus, man beliko perlipti vienintelę kalvą. Pačiame kelio gale išvydusi geltoną namą ir iš lauko riedulių kaminuko aukštyn tįstantį dūmelį, leidausi tekina didžiuliais pašėlusiais žingsniais, aukštai keldama iš pusnių kojas ir vėl mindama į kitas, mosuodama krepšiu kaip kokia mergaičiukė, netverianti džiaugsmu, kad tuoj vėl bus namie.

Jau belsiu į virtuvės duris, bet jos plačiai atsilapojo. Ant pirštų galiukų stovėjo Matilda raudonais skruostais nuo ilgo sėdėjimo prie karšto židinio.

– Amanda! Sugrįžai! – Aukštai iškėlusi rankas, ji apsivijo man apie kaklą – aš jau seniausiai buvau išstypusi kaip bokštas, o ji taip ir liko mažutė, smulkutė kaip mūsų nykštukė mama.

Sesers apkabinimas nudžiugino, bet pati nepuoliau taip demonstratyviai jos sveikinti, tik pastovėjau kiek suglumusi, nepaleisdama iš rankų krepšio, kol ji ėmė tempti mane vidun.

– Palauk, Mate. Negi nori, kad prineščiau ant tavo švariųjų grindų pusnis sniego.

Trypdama kojomis pabraukiau per pečius. Ji nusijuokė.

– Tik nešk, tik nešk, eikš greičiau su visais sniegais! – Nuvilkusi paltą, ji žaismingai bakstelėjo man į šoną. – O tu sustambėjai, ką? Ne per daug pyragų? – sukikeno.

– Nuo tavo maisto netrukus vėl liks vieni kaulai ir oda, – atsakiau.

– A, aš daugiau nebevirsiu, kai grįžai tu.

Ir abi skaniai nusijuokėme, nes žinojome, kad ji teisi.

– Oho, kokie batai – tai bent gražumas! – sušuko ji ir pasilenkusi ėmė iš arti apžiūrinėti mano miestišką avalynę, kiaurai peršlapusią nuo tokių pusnių, kokioms ji visai nebuvo pritaikyta.

Štai manoji Matė, taip džiūgaujanti dėl nematytų batų, – jai nerūpi uždavinėti nepatogių klausimų, kodėl grįžau ar ką ketinu veikti. Ji tiesiog džiaugiasi, kad grįžau.

– O Ruta? Kur mano mažoji? – paklausiau.

– Žinoma, čia. – Ji puolė prie krūvos suglamžytų dygsniuotų antklodžių, sumestų ant supamojo krėslo šalia krosnies, ir ištraukė mergytę. – Pabusk, Ruta, atvažiavo tetulė Mandė.

– Nežadink, – pagailo man, bet jau buvo šaukštai po pietų. Ruta tik sumirksėjo ir nusižiovavo.

Matilda įbruko ją man.

– Štai, palaikyk tu.

Pastaruoju metu būdama tokia nepastovi, pabūgau, kad vaikas nepravirktų, bet kai atsisėdau į supamąjį krėslą, mažylė įsikniaubė man į petį ir vėl užmigo. Buvo lygiai taip, kaip net bijodavau viltis – mes visos trys šiltoje ir jaukioje namų virtuvėlėje. Iš tos laimės vos nepamiršau pasiteirauti, kaip laikosi Karlas.

– Jis vėl mato, – pasakė ji. – Tik į koją infekcija įsimetė, todėl nežino, kada grįš. – Laiškuose ji man buvo papasakojusi, kaip jį apakinusios kažkokios dujos, o skeveldra šlaunyje pramušusi tokią skylę, kad visas kumštis tilptų. Aš ją ramindavau, kad taip sužeistas žmogus dažniausiai visai pasveiksta, bet ji norėjo pasijaudinti. – Na, bet dabar tu čia, – tarė ji, pažiūrėjo man į akis ir kone įžūliai atmetė galvą.

Vadinasi, ja rūpinsiuosi aš. Tada viskas gerai. Aš vis tiek pratusi. Akimirką man pasirodė, kad viskas vėl taip, kaip būdavo anksčiau, kol tarp mudviejų nebuvo atsiradę Karlo ir visų kitų.

Antras skyrius

Ruta

Teta Mandė man liepė nutilti, bet nenutilau. Tada iškeliavo mama.

Amanda

– Dingo mano sesuo, – pasakiau šerifui.

Jis nusižiovavo ir pasitrynė veidą. Kai nepasitaikydavo jokių įstatymų pažeidimų, o jų dažniausiai nepasitaikydavo, šerifas būdavo tiesiog ponas Kucas, ūkininkas. Aš jį išverčiau iš patalo.

– Kaip?

– Nerandu Matildos. – Perkėliau ant kito klubo Rutą, tą žvarbią lapkričio naktį suvyniotą į plunksnų apklotą. Man rankos baigė išglebti nuo nuovargio, mergytė buvo sunki, bet negalėjau jos paleisti. Neprabuvusi namie nė metų, praradau seserį.

– O ar seniai ji pradingo?

– Prieš keletą valandų. Tiksliai nepasakysiu. Visi sugulėm, paskui kažkas pažadino Rutą. Tada ir pastebėjau, kad kambary nėra Matės. Ir visame name nėra.

– Jūs vis dar saloje? – Jis susiraukė, ir aš supratau, kad Matilda buvo teisi. Žmonėms dėl mūsų neramu. – Ar jau ledu atėjot?

Kaip tik tada už jo pasirodė ponia Kuc.

– Kodėl laikai žmones tokiame šaltyje, Sairusai? – subarė ji. – Užeik. Sėskis, atnešiu kokio karšto gėralo. – Ponios Kuc veidas labai tiko bėdoms – ji atrodė palaužta nelaimių, kupina gailesčio. – Na, duok mažylę man. Tu juk turbūt kiaurai peršalusi, mieloji? – Ir ji ištiesė rankas į Rutą.

– Ne! – atsakiau. Ir taip prisispaudžiau Rutą, kad ta net suinkštė. – Turim eiti namo, jei kartais grįžtų Matė.

– Sajus ją tikrai ras, – bandė mane raminti ponia Kuc. Šerifas jau buvo nuėjęs rengtis. – Tikrai ras ir sugrąžins.

Tada aš apsigręžiau ir per sušalusią žolę leidausi atgal. Kai Ruta sudrebėjo, prasisegiau apsiaustą, kad jai būtų šilčiau. Po antklode ji buvo be drabužėlių.

Kur eiti? Tikrai nežinojau, nors poniai Kuc pasakiau, kad grįšime namo. Tik jau ne į salą – nevalia. Nežinodama, ką daryti, leidausi tuo pačiu keliu, kuriuo prieš aštuonetą mėnesių ir atėjau, tik dabar spausdama prie krūtinės sunkią kaip inkaras Rutą. Nors ėjome tolyn nuo vandens, po oda vis dar jutau ežerą, nes sulig kiekvienu skausmingu žingsniu nuo manęs varvėjo ir lašėjo vanduo. Šlapi plaukai šalo prie galvos. Marškinių priekis po paltu buvo kiaurai peršlapęs, akyse mirguliavo. Bet pačios kojos nešė, kur reikia, kaip tada kovą. Taip ir grįžau į tamsų, šaltą namą, iš kurio mums vertėjo niekada neišeiti – jei ne aš, jame būtume sau ir gyvenusios.

Kai priėjome namus, Ruta jau miegojo, galvytė buvo nulinkusi man palei ranką. Jos naktiniai baltinukai liko saloje, tad kuo stipriau suvyniojau ją į senus tėvo marškinius ir mamos šaliką. Užkūriau krosnį ir pradėjau mažylę supti ant rankų, laukdama, kol užkais vanduo. Paskui pripyliau karšto vandens pūslę ir įkišau ją šalia mergytės į lovą po dygsniuota pūkine antklode. Gilus alsavimas akimirką nutilo, aš ir pati sulaikiau kvapą, laukdama baisiausio, bet ji tik atsiduso ir miegojo toliau. Nusiraminusi, kad jai šilta ir niekas nebegresia, nuėjau į virtuvę ir nusimoviau kumštines pirštines.

Ranka nebuvo taip baisiai sužeista, kaip baiminausi. Diduma kraujo išdžiūvo, o žaizdelės nedidukės. Tiesa, nemažai jų gilios. Liks randai – nykščio apačioje visas žiedas. Kas galėjo pamanyti, kad ta mažutėlė tokia stipri? Kad taip atkakliai priešinsis? Atradusi tėvo viskio, pasišlaksčiau juo žaizdeles. Tada stiklą išgėriau. Žmonės sako, jis padeda užsimiršti.

Ruta, kitą rytą atsibudusi kambaryje, kuriame keletą mėnesių nebuvo nakvojusi, pašaukė mamą. Aš sėdėjau virtuvėje ir laukiau, kada baigsis naktis. Kūnas prieš mano valią visaip bandė užmigti, pabėgti nuo tų žaizdų, nubrozdinimų ir raumenų skausmų, bet vos tik užmerkdavau akis, iškildavo nepakeliami vaizdiniai. Praaušus saiksčiausi – viskas būsią kitaip. Matilda atsiras kaimynų name, kur nors palei ežerą ar net įlankos miške. Visa šlapia, gal sušalusi. Greičiausiai peršalusi. Turbūt bus sudraskyta suknelė, bet daugiau nieko.

Suruošiu jai karštą vonią, išvirsiu stipraus sultinio ir apkamšysiu pataluose. Apie įvykį nebekalbėsime. Pasidžiaugsime, kad viskas baigėsi ir kad galima sau gyventi kaip ligi šiol. Svarbiausia – pergyventi tamsą, o tada pargrįš jinai. Taip aš save tikinau.

O gal nieko nė neatsitiko? Pasikišau ranką po skvernu ir pasakiau sau, kad tai tiesiog baisus sapnas. Pakils saulė, Matilda nulips į virtuvę, ir abi gardžiai pasijuoksime iš kvailų sapnų ir kad jie kartais tokie tikroviški, jog atsibundi besidaužančia širdimi ir nežinai, ar sapnavai, ar visa tai nutiko iš tikrųjų. Ji mane dar pabars, kam aš, kvailutė, neatėjau į jos lovą nusiraminti – dabar, girdi, visą dieną šlitinėsiu kaip apdujusi, jei taip prastai miegojau. Dar paerzins, kad savo šešėlio bijau, ir tada abi kepsime Rutai blynus.

Taip ir bus, kai patekės saulė. Svarbiausia netikrinti, svarbiausia nežiūrėti, ar Matilda savo lovoje, o tiesiog ištikimai pralaukti naktį, tada įdienojus viskas vėl bus kaip buvę.

Todėl rytą, kai Ruta šaukėsi mamos, aš laukiau, stengdamasi išgirsti Matildos žingsnius antrame aukšte. Klausiausi ir išgirdau. Taip, tikrai išgirdau. Bet Ruta ir toliau šaukė. Dabar jau verkė, ašarojo nusivylusi. Kodėl Matilda neina jos nuraminti?

Galiausiai pas Rutą užlipau aš.

– Leiskime Matildai pamiegoti, – lipdama laiptais tariau sau. – Turbūt ji baisiai išsekusi.

Tačiau sulig kiekvienu žingsniu mane varstė slogi tiesa. Kad ir kaip save įtikinėjau, jog Matilda miega savo lovoje, iš tiesų žinojau: jos nebėra.

Giliai širdyje suvokiau, bet niekaip nenorėjau pažvelgti tai tiesai į akis. Protas kaip įmanydamas išsisukinėjo. Sutelkiau dėmesį į tarpelius tarp tapetų, pastebėjau, kaip supintos raudonos ir mėlynos kilimėlio laiptų viršuje gijos; ėmiau galvoti, ką tinkamo pusryčiams rasiu virtuvėje.

Ruta leidosi iškeliama iš lopšelio, bet kai pastačiau ją ant žemės, nubėgo tiesiai į Matės kambarį.

– Kur mamytė? – paklausė ji, tokia sumišusi, tokia patikli, kad net širdį suspaudė.

Kaip galėjau pasakyti jai tai, ko sau nedrįsau pripažinti? Nieku gyvu nebūčiau garsiai ištarusi.

– Ššš, mažutėle, – pasakiau. Ne tą reikėjo sakyti, žinau. Žinau! Bet pasakiau, ką pasakiau. – Ššš, mažutėle. Eime verčiau blynų kepti, ką? Eime, prikepsime abi su tavimi blynų.

– Noriu mamytės, – pasakė ji, o kai pabandžiau paimti už rankutės ir vestis į virtuvę, ji rankomis ir kojomis apsivijo lovos koją ir tvirtai įsikabino. – Noriu mamytės! – šaukė ir šaukė.

– Baik, – pasakiau. – Liaukis. Nieko, nieko. Tikrai, nieko baisaus. Mamytė greit grįš.

Bet Rutos neapšausi. Ji raudojo, o aš stovėjau bejėgė ir leidau jai klykti už mudvi abi.

Kai Rutos aimanos ėmė slopti, staiga pasijutau tokia pavargusi, tokia išsekusi, kad jau atrodė – nebeišlaikys kojos. Paėmiau Rutą – ji irgi buvo pailsusi, tad nebesipriešino – ir užsitraukiau šalia ant Matildos lovos. Lova buvo plika – taip ilgai nebegyvenome šitame name, buvome atitolusios nuo šito gyvenimo! – todėl gulėjome su Ruta ant čiužinio mėlynais dryžiais, prispaudusios skruostus prie įsisenėjusių dėmių. Man tvinkčiojo ranką, baisiai tirtėjau. Apklosčiau mudvi lovūgalyje sulankstytu vilnoniu apklotu ir užmigau.

Sapnavau, kad stoviu vasarą ežero pakrašty. Kitapus žaižaruojančio vandens regėjau Matildą, sėdinčią ant akmenų, kuriais buvo nusėta visa sala; ji dainavo kaip kokia undinėlė. Vadinasi, jai nieko blogo neatsitiko! Aišku, ji gyva ir sveika!

– Mate! – šūktelėjau palengvėjimo kupinu balsu. – Mate! Čionai!

Bet ji į mane nežiūrėjo.

Tada aš pradėjau bristi jos link. Bridau, kol vanduo apsėmė man juosmenį, pasiekė krūtinę. Kaip dabar būtų lengva pranykti po mįslingo vandens paviršiumi. Neliktų nė duobutės, nė žymelės, kur paskendau, vanduo nė nesubanguotų, neišduotų paskutinių mano mėginimų jį įveikti.

– Matilda! – surikau, kad net smakras prasižiojus paniro į vandenį. Bet ji ir toliau žvelgė į kitą krantą, lyg manęs nė negirdėtų.

Šaukti nebegalėjau. Į burną ir nosį pribėgo vandens – ir į ausis, akis. Išsigandau, vanduo tarsi sutirštėjo, pasidarė sunku juo irtis. Kojomis beveik nebejutau smėlingo dugno. Graibiau ežerą rankomis, bet nebuvo už ko užsikabinti. Vis tiek nesustojau. Matilda jau visai priešais. Dar šiek tiek paėjėsiu, ir ji vėl bus mano.

O tada išgirdau ją verkiant. Mat kaip viskas apsisuko, pamaniau, iš visų jėgų irdamasi. Verkė ji kaip prieš daugelį metų, kai dar buvo mano mažoji Matė ir norėdavo, kad ją nuraminčiau.

– Ateinu, Mate! – sušukau, ir į burną šliūkštelėjo vandens.

Jau beveik priėjau. Ji verkė dar garsiau, bet kojos neklausė, nors tu ką. Pasilenkiau į priekį. Ištiesiau rankas. Visai nebeturėjau kvapo, bet tiesiau, įsitempiau; jau būčiau pasiekusi; ji jau buvo mano. Ir pabudau.

Verkė Ruta, paguodos reikėjo jai. Pati baisiausiai sielvartaudama, iš visų jėgų į ją įsikabinau. Nebeliko man dabar nieko kito, tik Ruta, o ir Rutai telikau tik aš.

Rutos mama paskendo. Tai faktas. Gruodį tarp Nagavokio ežero ledų buvo surastas jos lavonas. Apie tai pranešė vietos laikraštis, Amanda tuos straipsnius iškirpo ir suklijavo ant juodų iškarpų albumo lapų, kad nebekiltų abejonių, kas atsitiko.

1919 m. gruodžio 4 d. DINGO MOTERIS

Lapkričio 27 d. vakare dingo p. Karlo Noimano žmona Matilda, gyv. Ledyno kelyje; apie tai pranešė dingusiosios sesuo, pan. Amanda Starki, gyvenanti irgi Ledyno kelyje. Ką nors žinančius prašome pranešti Nagavokio šerifo skyriui.

1919 m. gruodžio 6 d. DINGUSI MOTERIS RASTA PASKENDUSI

Vakar vakare tarp Nagavokio ežero ledų rasti p. Matildos Noiman palaikai. Juos aptiko p. K. D. Ovensas, gyvenantis Milvokyje, Panoramos prospekte 24, su 5 m. sūnumi Artūru.

P. Noiman dingo lapkričio 27 d. vakarą.

1919 m. gruodžio 7 d. P. MATILDOS NOIMAN LAIDOTUVĖS

Nagavokio Išganytojo liuteronų bažnyčioje rytoj 18 val. vyks p. Matildos Noiman laidotuvių apeigos. P. Noiman paliko vyrą Karlą, šiuo metu tarnaujantį Prancūzijoje 32-ojoje divizijoje, dukterį Rutą ir seserį Amandą Starki. Pan. Starki pageidavimu gedėtojų prašoma vietoj gėlių nusiųsti aukų Okonomovoko Šv. Kraujo vaikų namams.

Karlas Noimanas kadaise prisiekė rūpintis Matilda, o dabar rūpybos prireiks jam pačiam. Besibaigiant gruodžiui, praėjus daugiau negu metams nuo karo pabaigos, jis pagaliau parašė, kad yra siunčiamas namo. „Negaliu patikėti, – rašė jis paskutinėje pastraipoje, – kad po mėnesio ar poros vėl laikysiu tave apkabinęs, šiltą ir švelnią, mano mieloji paukštele Mate.“ Buvo parašyta ir daugiau, bet Amanda raudonuodama paskubomis sulankstė laišką ir įkišo į plono popieriaus voką. Iš Niujorko atskriejo galutinė telegrama: NAMIE VASARIO 12 TŠK 15.35 TRAUKINIU. Amanda šiek tiek nustebo. Laiškas, kurį išsiuntė, jau tikrai turėjo jį per tiek laiko pasiekti. Jis gi supranta, kiek mažai jo laukiančiųjų Nagavokyje. Bet vis tiek važiuoja.

– Iš pradžių traukiniu važiuos į Paryžių. Paryžiuje persės į kitą traukinį ir važiuos į pakrantę. Tada lips į laivą – didžiulį tokį, didesnį net už visą namą.

Amanda daugybę kartų Rutai pasakojo apie Karlo maršrutą per pasaulį – tokį platų, kad mažylė nieku gyvu dar nebūtų jo viso suvokusi. Suėmusi nykštukinį Rutos pirštelį, perbraukė juo per gaublį. Ruta tiesiog norėjo gaublį pasukti, bet bent jau atkreipė į jį dėmesį.

– O kur tėvelis dabar? – kas vakarą klausdavo ji Amandos, kai ši klostydavo ją lovoje, kurioje abi ir miegodavo.

– Dabar kaip tik pusryčiauja – valgo gardų minkštai virtą kiaušinį. – Amandai net pačiai buvo keista, kaip lengvai Ruta perprato, kad skiriasi laikas – lyg ji suprastų, kad viskas įmanoma tokioje tolybėje kaip Prancūzija ar didesniame už namą laive, kuriuo per vandenyną tėtis dabar plaukia.

– O ką dar? – paklausė Ruta.

– Dar gabalėlį žuvies. Su ašakomis. Tau nepatiktų.

– O ką darys tada?

– Nežinau, Ruta. Gal jau miegok.

Amanda gailėjosi, kad iš viso papasakojo apie Karlą. Sulig kiekvienu žodžiu jis vis labiau artėjo, didėjo.

Amanda

Kas žino, ką „mano tėvelis“ reiškė Rutai? Yra tėvas „Joniuke ir Grytutėje“ ir tėtis lokys „Auksaplaukėje“. Abu nelabai tikę. Man ir Karlas neatrodė tikęs, patikėkit.

Karlas su Matilda susipažino Liepos ketvirtąją, kai Matė buvo septyniolikos. Ji baisiausiai veržėsi į paradą Vokešoje. Margareta Švan ėjo. Ir Harieta Lander, Vilas Odlis, Fricas Kinastas – ėjo visi. Jeigu jau šventė, tai kaipgi be jos?

– Mande, tu juk irgi eisi, ar ne? – neatlyžo ji. Nes puikiai žinojo, kad tėvas be palydos neišleis.

Mes jau vėlavome, gatvėje buvo minios žmonių, bet Matė prasispraudė prie šaligatvio krašto arčiau gatvės. Pasistiebusi ant pirštų galiukų, abiejose rankose po vėliavėlę, vėjelis taršo raudonus, baltus ir mėlynus kaspinus plaukuose – ir kaip tik tuomet pro šalį su Įlankos mėsininkų orkestru mušdamas būgną žygiuoja Karlas.

Jis buvo gražuolis, to nepaneigsi. Smulkių bruožų berniokiškas veidas, lengva ritminga eisena, ant akių vis užkrinta rusvi plaukai – vaizdas, patrauksiantis bet kurios merginos akį, jei tik ji turi tokį polinkį. Stengdamasis nepaleisti jos iš akių, jis vos nesuklupo, ir aš puikiai supratau, – kaip ir ji pati, – kad iškyloje vakarieniausime ne vienos.

Galiausiai paskui svirduliuojančius Pilietinio karo veteranus pasileidome į gatvę ir mes, šokinėdamos per arklių išmatų krūveles patraukėme į parką. Buvo karšta, kaip paprastai liepą Vokešoje, tad nenuostabu, kad Matė prasisagstė viršutines suknelės sagas ir pasiraitojo rankoves, apnuogindama gražiąsias savo rankas. Jei dėl to šiek tiek paruduos oda, koks skirtumas? Matei – jokio. Tiesa, galima ją pagirti, kad kol po guoba dėliojomės maistą, ji beveik nesidairė per petį, dalijo keptas dešreles su bulvių salotomis ir juokdamasi lyg niekur nieko plepėjo su Margareta, Harieta, Vilu ir kitais – iki pat tol, kol atėjo laikas pjauti pyragą.

Ir, tiesą sakant, jai neatrodė nepaprasta, kad jaunuolis, kuris pastebėjo ją žygiuodamas pro šalį, anksčiau ar vėliau pasipirš.

Vasario 12-osios rytą Amanda pakirdo dar tamsoje, virtuvės krosnelėje užkūrė ugnį ir nuėjo į tvartą šerti gyvulių ir melžti karvių. Pašlavusi vežimo suolą, ji prisiminė: reikia priminti samdiniui Rudžiui, kad pamestų keletą apklotų, jei kartais Karlas negalėtų normaliai atsisėsti.

Grįžusi į namą, pro medžių griaučius jau skverbiantis pirmiesiems saulės spindulėliams, ji palygino užtiesalą ant kušetės kambaryje iš kiemo pusės, parankiai įrengtame už virtuvės. Su savo sužeista koja jis iš pradžių neįstengs daug vaikščioti, tuo labiau laipioti laiptais.

Ak, jis bus visai bejėgis – ir gerai. Ji stipriai papurtė pagalves ir patenkinta nužvelgė kambarį. Ar žaizdą dar reikės perrišinėti? Visai galimas daiktas, nelygu, kiek skeveldra nutraukė raumenų, ar neįsimetė kokia infekcija ir ar gerai žaizda gydyta iki šiol – prancūzų ligoninėmis Amanda nepasitikėjo. Kita vertus, Karlas juk jaunas ir stiprus. Kaipmat pasveiks, kai tik jinai jo imsis.

Neįgaliajam siaurasis kambarėlis pats tas, suprato Amanda. Kai užpuldavo galvos skausmai, čia ateidavo ir mama. Toli nuo miegamųjų antrame aukšte, čia kartais ir išties nesigirdėdavo tylių mergytės žaidimų.

Amanda

Tų metų, kai Matilda susipažino su Karlu, rugpjūtį mamą ištiko apopleksija. Jų tai nekaltinu, nors žinau, kad mamai Karlas nepatiko. Jos pačios tėvas buvo Sąjungos kariuomenės kapitonas, primindavo mums ji. Ir jos dukros tikrai vertos geresnio už kažkokį mėsininką.

– Ne mėsininkas jis, o mėsos fasuotojas, – pasakiau aš. Po stalu Matilda spirtelėjo bato galu man į blauzdą. Bet juk sakiau taip, kaip buvo.

Šiaip ar taip, kaip jau minėjau, jų aš nekaltinu, nors tas įžūlus elgesys tikrai negelbėjo. Kaltę verčiu orui.

Visą vasarą buvo labai karšta – karšta ir taip drėgna, kad vien paėjėjusi, vien pakėlusi rankas ir paėmusi iš indaujos lėkštę pavargdavau ir užsinorėdavau prisėsti.

Tą rytą buvo toks jausmas, tarsi kažkas ant viso pasaulio būtų užtraukęs storą vilnonį apklotą. Mama pabudo gana gležna – nepasakytum, kad nesveika, bet ir ne stipri. Ji nekaip miegojo – atrodė, jau keletą savaičių niekas normaliai neišsimiega, – ir viskas jai buvo kaip didžiulis išbandymas. Kava karti, ausį rėžia pusryčių lėkščių barškėjimas, klijuotė per lipni, į akis pro virtuvės langus spigina kylanti saulė, spaudžia batai.

– Katra nors šįryt pavėdėkite avis į žemesnę pievą, – nurodė tėvas, palinkęs virš lėkštės.

– Aš nuvesiu, – tuoj pasišovė Matė.

Tėvas linktelėjo. Jis perpjovė sumuštinį su kiaušiniu perpus ir pasuko lėkštę ketindamas pjauti dar per pusę.

– Kas nors turi likti prie motinos, – tarė įsidėjęs ketvirtainį sumuštinio į burną. – Silpna ji.

Aš ketinau eiti apsipirkti. Reikėjo žibalo, rudų siūlų ir cukraus, nors į miestą norėjau ištrūkti, kad važiuojant brikele vėjas bent kiek atvėsintų prakaituotą veidą, o mieste, prie Beko prekystalio, vėliau atsigerčiau limonado pro šiaudelį.

Mama atsiduso ir užsimerkė.

– Aš pabūsiu, – pasakiau.

Kai visi išsivaikščiojo, nukrausčiau stalą, o mama tuo metu siurbčiojo kavą. Pumpuodama siurblį, kad į kriauklę atbėgtų vandens, išgirdau ją sakant:

– Gal aš einu prigulti, – o tada man už nugaros sutarškėjo dūžtantys indai.

Paleidau siurblio rankeną ir atsisukau. Mamos puodelis su lėkštele sudužę, siena aptaškyta kava. Mama stovi, dešine ranka susiėmusi už kairės, ir sumišusi spokso į mane.

– Nesuprantu, kaip čia taip. Nebenulaikiau rankoje.

– Niekis, aš sutvarkysiu. – Ir jau siekiau šluotos.

– Bet kodėl taip? Nieko nesuprantu. – Ji įsikabino man į ranką ir užgulė visu svoriu, kad padėčiau nueiti prie kušetės. – Aš dabar prigulsiu, ir man kaipmat pagerės, kaip manai? – Pažvelgė į mane tikėjimo ir vilties kupinomis akimis, lyg aš žinočiau.

– Žinoma, mama. Tu pavargai, – paraminau ją. Ir tikrai pati tuo tikėjau, nes tada dar neturėjau jokių medicinos žinių.

Grįžau į virtuvę, o kai suploviau indus ir pašoviau duoną, ji buvo įmigusi. Kilo karštas ir stiprus vakarų vėjas. Nusprendžiau, kad bus tinkama diena baltiniams skalbti.

Jos balsas mane pasiekė viršuje, bevelkančią pagalvių užvalkalus.

– Man šalta, Amanda. Amanda, man šalta.

– Mama, negali būti, – atsakiau iš viršaus. – Juk kokie 38 laipsniai.

– Bet man šalta, – paskutinį skiemenį ji nutęsė drebančiu balsu.

Nukabinusi jos vasarinę skraistę nuo kablio už durų, nunešiau žemyn.

– Kodėl taip ilgai?

– Buvau viršuje.

Ji suirzusi suspaudė lūpas.

– Apglobk mane. Manęs rankos neklauso.

Išskleidžiau skraistę ant jos, gerai užkimšau tarp peties ir sienos, kad nenuslystų. Tada švelniai kilstelėjau jos galvą ir pakišau pagalvę.

– Ir nenuostabu, – sumurmėjo ji.

– Kas?

– Tiek to. – Ji užsimerkė.

Bet kai nusisukau, vėl prabilo:

– Aš kaip tik mąsčiau: nenuostabu, jog Džozefas nusprendė, kad jam tavęs nereikia. Tu tokia šiurkšti – beveik kaip vyras.

Per pailgą langą mačiau avis, rupšnojančias žolės likučius kieme už vištidės. Spoksojau į jas, suvokdama, kad kažkas ne taip, kol galiausiai prisiminiau. Juk Matilda pažadėjo nuginti avis į žemesnes pievas. Kur ji?

Puikiai žinojau kur. Nė prijuostės nenusirišau. Kai išgirdau užsitrenkiančias duris su tinkleliu nuo uodų, jau buvau pusę kiemo perėjusi.

Miškas visas ūžė, dūzgė, čiulbėjo ir ulbėjo nuo vidurvasario garsų. Kai žingsniavau apžėlusiu miško taku, aplink galvą zvimbė vagabitės, o apie kaklą vyniojosi voratinkliai. Ežerą pajutau dar nė neišvydusi, vėjelis dvelktelėjo gaivia vandens vėsa, pranešdamas apie atvirą erdvę už paskutinių sausmedžių ir gervuogynų.

Žinojau, kad mūsų valtis bus išplaukusi, bet dar žinojau, kur Taliai laiko savąją, tad pabėgėjau palei krantą prie jos. Ji buvo apaugusi žolėmis, tą vasarą turbūt nė neliesta. Įstūmiau į vandenį, įsiropščiau. Ir puoliau energingai irkluoti prie savo salelės.

Nepatogiai žvilgčiodama per petį, kiek dar liko irtis, pamačiau ją šmėkštelinčią kitoje salos pusėje. Taip ir maniau: kol visi plušame, ji sau čionai iki pusės vandeny, o maudymosi kostiumėlio sijonukas išsipūtęs plaukia aplink ją kaip vandens lelijos lapas, tik juodas.

Aš, aišku, supykau. Jau norėjau įsitempti ją į valtį ir parplukdyti namo visą varvančią, kad visi matytų. Bet dar labiau troškau pati pajusti kojas gaivinantį vandenį. Avis vis tiek pervesime. Abi kibsime ir kaipmat nuginsime. Jau norėjau surikti – lūpomis jau tuoj tuoj būčiau ištarusi jos vardą, – bet išgirdau jos spiegimą.

Jis baisiai taškydamasis išnėrė iš vandens kaip didžiulė lydeka paskui laumžirgį. Griūdamas aukštielninkas, aptėškė ją. Pergalingai sustugęs, sudavė delnu į vandenį taip, kad visi purslai tėkštelėjo tiesiai jai į veidą. Ji akimirką atsilošė, ir jau tikėjausi išgirsianti verkšlenimą, juk jos toks amžius. Bet ji tik skardžiai nusikvatojo. Pasėmusi rieškučiomis kiek tik gali vandens, pylė ant jo. Jam ji nė iš tolo neprilygo – mačiau net iš tos vietos, kur buvau. Tas jos vanduo kaipmat ištiško purslais į visas puses. Jis nebūtų nė sušlapęs, jeigu pats nebūtų prisiyręs arčiau, leidęsis taškomas ir savo ruožtu toliau taškęs jos pats – dabar jau švelniau, bet nuo galvos iki kojų. Taip jie stovėjo taškydamiesi, juokdamiesi ir krykštaudami kaip maži vaikai, pamiršę viską pasaulyje.

Staiga panorau nykti iš ten. Baisiausiai troškau, kad niekas manęs nematytų vienos valtyje, kaip juodu stebiu. Skubiai gręždamasi iš to sumišimo vos neišmečiau irklo, bet galiausiai pradėjau irtis. Irklavau taip pat greitai ir tyliai kaip plaukdama čia, kol mane nuo jų užstojo sala – ir juos nuo manęs. Viskas, saugu.

Vos tik įžengusi į namą, pajutau, kad atsitiko baisus dalykas. Kambarėlio, kur gulėjo mama, durys buvo praviros, iš virtuvės mačiau kušetės galą ir keistai perkreiptą mamos koją. Įpuolusi radau ją pusiau ant grindų išsprogusiomis akimis ir kažką veblenančią, bet nė vieno aiškaus žodžio – tik keistas, šiurpus vapėjimas, panašus į dar nemokančio kalbėti kūdikio gargaliavimą.

Užtempusi ją ant kušetės, vėl apklojau skraiste.

– Šššš, – meldžiau jos. – Būk gerutė, tu tik negargaliuok.

O tada nulėkiau į tvartą, sėdau ant arklio ir iš visų jėgų nurūkau į vakarų lauką pas tėvą.

– Cit, – tarė Amanda kambario, kuris jau buvo paruoštas Karlui, luboms. – Tyliau.

Bet ji kalbėjo taip tyliai, beveik pašnibždomis, kad Ruta antrame aukšte, jau pabudusi, nė nepritilo ir toliau gyvai apie kažką su savimi kalbėjosi. Amanda užlipo jos paimti, susupo į apklotą ir atsinešė į šiltą virtuvę. Ruta žinojo, kad ji jau didelė ir pati moka vaikščioti, todėl nešama žemyn spirtelėjo Amandai į šoną, kad tai įrodytų.

– Na, ką, gal avižinių dribsnių užvalgom? – dar klausdama Amanda atseikėjo kruopų.

– Ne! – atsakė Ruta.

– Tai gal tada imbierinių meduolių?

Amanda maišė dribsnius mediniu šaukštu.

– Ne!

– Gal pastarnokų?

– Ne!

– Tai ką valgysim?

– Varles! – Ruta taip nusikvatojo, lyg būtų didžiausią pasaulyje juoką pasakiusi.

– Kai grįš mano tėvelis, – prabilo Ruta, šaukštu kabindama dribsnius, – ar eisime gyventi į namelį su žaliu kilimu?

– Kokį namelį?

– Taigi su žaliu kilimu. Ten, kur mamytė.

Amandai net kvapą užgniaužė taip netikėtai paminėjus Matildą, ji vos susiturėjo nepravirkusi. Galvok apie ką nors kita, iš paskutiniųjų bandė save įkalbėti. Tik pamanyk, kokia Ruta protinga, kapelį prilygino nameliui su žaliu kilimu.

– Žinoma, galėsi ten vis nueiti, – galiausiai susakė ji. Balsas buvo ramus ir lygus. – Tėtukas nuves. Bet tu juk, mažute, supranti, kad mamytė dausose?

– Taip, – atsakė Ruta ir pakėlė prie burnos kupiną šaukštą avižinių dribsnių.

– Jeigu būsi gerutė, ir tu vieną dieną į dausas nuskrisi.

Amanda pusryčiavo stovėdama, kad tuo pat metu spėtų ir kitus namų ruošos darbus nudirbti, jei prisimindavo ką pamiršusi – išpurtyti virtuvės kilimėlį, nuplauti stiklines laukujes duris. Jai plaunant dubenį, priebutyje valydamasis batus sutrepsėjo ir užėjo Rudis. Sustojęs priešais krosnį, pamindžikavo susikišęs pirštus į pažastis.

– Bet ir šaltis, – tarė.

– Manai, reikėtų dar apklotų?

– Nepakenktų. Suneškim visus, kiek turim.

– Tada išvažiuosim antrą.

– Per anksti nuvažiuosim.

– Na, geriau anksčiau negu per vėlai.

Rudis atidavė pagarbą.

– Antrą – tai antrą.

Ji susiraukė. Bepigu jam šmaikštauti, o juk kam nors reikia prisiimti atsakomybę. Kad viskas eitų taip, kaip reikia.

Ruta pamaišė dribsnius, pasėmė šaukštą, iškėlė ir vėl supylė į dubenį.

– Ruta, nežaisk su maistu.

Amanda paėmė nuo stalo dubenį ir indų šluoste perbraukė vaikui per burną. Ruta susigūžė ir atsitraukė nuo dvokiančio skuduro.

– Ramiai.

Šiaip Amanda būtų paraginusi mergytę valgyti dar, bet šiandien ne. Nebėra kada. Nuėjusi prie durų, ji pašaukė šunis ir tie atbidzeno per supūstą aukštą pusnį.

– Eikit vidun, apšilsit, – paragino ji ir padėjo dubenį ant grindų.

Ar imtis ruošti vakarienę, ar verčiau tegu diena sau taip ir eina? Kišdama rankas į rankoves, ji pajuto, koks šaltas palto pamušalas. Užsimovusi kumštines pirštines, paėmė krepšį ir išėjo į lauką. Šaltis kaipmat nugairino skruostus, iškart sušalo nosis, saulė skaisčiai spigino į sniegą ir Amanda turėjo kone visai užsimerkti, kad neapspangtų. Dangus skaistus ir žydras, o ji žygiuoja aukštai keldama kojas ir vėl mindama giliai į sniegą – keliauja prie pagrindinio rūsio.

Priėjusi kastuvu trupino ledą palei rūsio dureles, kol galiausiai įstengė jas praverti. Taip staiga iš ryškios žiemos šviesos patekusi į tamsų rūsį, ji beveik iki pat jo dugno lipo kaip apakusi. Kurį laiką teko pastovėti, viena ranka atsirėmus į drėgną ir šaltą rūsio sieną, kol apsiprato akys. Pagaliau pradėjo įžiūrėti daržoves, sudėtas į statines ir dėžes.

Reikia pasisiūlyti išpirkti jo namo pusę, mąstė ji, kraudamasi į krepšį bulvių, obuolių, morkų, svogūnų, vėl bulvių. Ne iš karto – vėliau, kai jis pasveiks ir pradės nekantrauti. Juk pradės. Koks gi jis galų gale ūkininkas, o tėvas koks? Ruta dar buvo visai kūdikėlis, kai jis išskubėjo į karą, vos tik išgirdo žvangant ginklus. Pinigai jį pradžiugins, patiks ir laisvė – kad galima vėl viską pradėti iš naujo. O tada vėl viskas bus kaip buvę. Jiedvi su Ruta ir toliau gyvens ūkyje. Jinai Rutą užaugins – juk mergaitei reikia motinos. Juk ir Matilda to būtų norėjusi, ar ne? Prisiminus seserį, Amandai net širdis sudrebėjo, ji pradėjo šnopuoti negiliai kvėpuodama. Tamsiame, šaltame rūsyje trūko oro. Palikusi iš krepšio išriedėjusias kelias daržoves, Amanda užlipo suplūktais žemės laiptais ten, kur toks vaiskus žydras dangus.

Amanda

Po kelių savaičių, kai mamai šiek tiek pagerėjo, – nesakau, kad ji visai pasveiko, bet bent jau tas baisus gargaliavimas liovėsi, – papasakojau tėvui, kaip saloje pamačiau Matildą su Karlu.

Maniau, jis siųs ją kur nors „visko apmąstyti“, kaip mane kadaise pas pusseserę Trudę buvo išsiuntęs, kai mane mergino Džo; bet dabar tėvas tik atsiduso, šukuodamas mamai garbanas jos šukomis su sidabrine rankena.

– O ką, žentas būtų visai ne pro šalį, – galiausiai tarė. – Dabar, baigusi mokyklą, Matilda galėtų padėti prižiūrėti mamą. O tu įstotum į slaugių mokyklą, kaip ir norėjai.

Kas jam galvoj? Kaip aš viską mesiu ir stosiu į slaugių mokyklą! Tik ne dabar, kai manęs taip reikia mamai.

Vieną dieną mane gatvėje susistabdė panelė Saizer su ponia Zinda.

– Kaip gražiai jūsų tėveliai padeda jaunimui, – gėrėjosi jos, iš malonumo kraipydamos galvas ir pliaukšėdamos liežuviais. Jos kalbėjo taip, tarsi būčiau kokia senė, lyg vien sesuo būtų jauna, o aš nebe. Matyt, vestuvės žmonėms patinka. Jiems nė motais, kas tuokiasi ar kaip santuoka paveiks kitus.

Aš buvau Matildos vyriausioji pamergė. Linkėjau jiems kuo didžiausios laimės. O paskui padaviau dokumentus į slaugių mokyklą. Kaip jau seniai troškau.

Amanda skuto bulves ir metė į puodą su šaltu vandeniu, kad nepapilkėtų.

– Valgyti, – priėjusi jai prie kelių pasakė Ruta.

– Reikėjo sočiau pusryčių užkrimsti, ką? Aš neturiu laiko tave ištisą dieną maitinti.

Bet priskutusi bulvių ji atpjovė duonos riekę, užtepė sviesto ir storai užbarstė rudojo cukraus.

– O dabar atsisėsk ir valgyk, – paliepė ji ir palaikė iškėlusi sumuštinį, kol vaikas užsikorė ant kėdės. – Kad man nepribarstytum cukraus ir trupinių ant ką tik išplautų grindų.

– Nereikėjo tokių didelių pietų ruošti, – pasakė Rudis, prisėdęs prie kiaulienos maltinių su griežinėliais pjaustytomis keptomis bulvėmis. – Karlas turbūt išalkęs. Aš būčiau irgi palaukęs.

– Mes čia valgome sočius pietus, – atšovė Amanda. – Jis tai žino.

– Na, bent vieną kartą.

– Rudi, Karlas tikrai nenorėtų, kad dėl jo keistume visą savo dienos režimą. – Amanda įsidėjo į burną mėsos gabalą ir ėmė stipriai kramtyti. – Ar vežimas paruoštas?

– Beveik, – atsakė Rudis ir be kalbų palinko prie bulvių.

Pavalgęs Rudis papildomus apklotus sunešė į tvartą, o Amanda pridėjo į krosnį plytų, kad įkaistų. Tada pakvietė Rutą iš kiemo, kur mergytė vartėsi sniege, ir pusiau varu, pusiau jėga užginė į viršų persirengti.

Švelniai sklaidydama Rutai plaukus Amanda niekaip nesuprato, kaip vaikas vidury žiemos sugebėjo į plaukus prisivelti varnalėšų. Kas kelias sekundes ji vis pasilenkdavo ir pasitrindavo veidu į nepaprastai švelnų mergytės skruostelį, skaisčiai raudoną nuo šalčio.

Paskui nuvilko visus drabužėlius ir pradėjo rengti Rutą iš naujo. Pirmiausia švarios kelnaitės, medvilniniai ilgarankoviai marškinėliai, ilgos vilnonės kojinės, trys vaikiški sijonėliai, gražiausia suknutė ir galiausiai prijuostėlė. Vakar vakare pačiu laiku baigė megzti šventinį megztuką Rutai – bus kaip tik šiai popietei. Pagrindas buvo kremo spalvos, nusagstytas penkių spalvų rožių pumpurėliais – kiekvienas prancūzišku mazgeliu. Plušėti teko keletą mėnesių. Dabar jį iškėlė, kad Ruta pamatytų.

– Argi ne grožis, Ruta?

Ruta pačiupinėjo spalvotą gumbelį.

– Man patinka mėlyni, – pasakė ji.

– Matai? Čia gėlytės. Roželės.

– Roželės, – pakartojo Ruta.

– Ištiesk ranką.

Rutai, tiek prirengtai, megztinį užvilkti buvo nelengva, bet galiausiai Amandai pavyko mergytę įsprausti ir susagstyti sagutes iki pat smakro. Ruta atrodė šiek tiek įsitempusi, kaip lėlė.

– Ak, koks angeliukas! – sušuko Amanda ir spustelėjo ją.

– Niežti. – Ruta timptelėjo megztinį palei kaklą.

– Niekis, mažyte, prasinešios.

– Ne, niežti, labai niežti!

Ruta susigūžė, treptelėjo koja. Ir ėmė sagstytis.

– Ruta, visai neniežti. – Amanda patraukė mergytės pirštelius nuo sagų ir užsegė tas dvi, kurias ji spėjo atsisegti. – Pala, tuoj išeisi į lauką, bus šilta ir gera. Pamatysi, kaip patiks.

Ruta užvertė galvą ir sukliko:

– Ne! Niežti!

Ji truktelėjo už apykaklės, už rankovių.

Amanda sugriebė ją už riešo, o Ruta sulenkė kelius. Pakibo Amandai ant rankų, pradėjo kaip pašėlusi kratyti galvą ir mušti kojomis į grindis.

– Ruta Safira Noiman! Stokis! Prašau paklausyti!

Kad ir kaprizinga, mergaitė buvo nesunki ir lengvai suvaldoma. Vienu greitu judesiu Amanda prisitraukė ją prie kelio. Tada plačiai užsimojo, bet ranka atšoko nuo storo audinių sluoksnio, dengiančio Rutos užpakaliuką. Ruta beveik nieko nepajuto, bet sukrėsta bausmės tik dar garsiau sukliko.

– Nutilk! – Amanda perrėkė Rutą. – Nutilk! – O tada nei iš šio, nei iš to pati pravirko. – Tyliau. – Dabar jau raudojo. – Būk gera, nusiramink.

Ruta nustebusi sužiuro. O tada vėl pravirko.

Amanda susmuko ant grindų šalia Rutos ir užsikėlė ją ant kelių. Tada užsikniaubė, kad Ruta priglustų kaip jaukus gniužuliukas, ir priglaudė mergytei prie galvos skruostą.

– Ak, mano mažyle, – rypavo sūpuodama vaiką. – Mano vargše mažyle.

Po kurio laiko Amanda sušniurkštusi atsisėdo tiesiau. Megztinis buvo persisukęs. Amanda jį pataisė ir užsegė atsisegusias sagutes.

– Nagi, nusiprauskim veidus.

Ruta stovėjo prie kriauklės, o Amanda perbraukė šaltu skudurėliu pirma Rutai per veidą, paskui sau.

– O dabar reikės iš naujo tave sušukuoti.

Amanda pakėlė Rutą ir pastatė ant kėdutės prie tualetinio staliuko. Štai ir atspindys veidrodyje: akys papurtusios, plaukai išsidraikę – visai ne taip Amanda pirma įsivaizdavo. Antrąkart per dvidešimt minučių ji šukavo Rutos raizgalus.

– Gal lankelio nori?

Klausdama ji rizikavo, nes Rutai lankelio būtinai reikėjo. Visa apranga susijauktų, jeigu ji nesidėtų lankelio. Mėlyno, aišku, ne kokio kitokio, o mėlyno. Bet Amanda buvo tikra, kad Ruta ir pati norės. Ji uždėjo lankelį mergytei ant galvos, kad ta pamatytų, kaip atrodo. Puiku.

– Kaip gražu, ar ne?

– Ne.

Susiraukusi Amanda vis tiek užsegė segtukus po kaspinu pritvirtindama lankelį prie gražiųjų tamsių Rutos plaukų.

– O dabar bėk į savo kambarį ir pažaisk, kol aš susiruošiu, – pasakė ji ir nukėlė mergytę nuo kėdės.

Dideliam Amandos palengvėjimui, šįkart Ruta pakluso.

Kai sugis koja, jis išvažiuos, šukuodamasi priminė sau Amanda. Gal dar pažadės pinigų siųsti. Gal kartkartėmis Ruta sulauks kokio atviruko. Po gerų metų nebeateis nė atvirukų. Jis kur nors susikurs kitą gyvenimą, o jiedvi su Ruta gyvens čia – savo gimtinėje.

Trečias skyrius

Karlas pamatė jas iš traukinio, laukiančias apšalusiame perone – Amanda su mergyte ant rankų, išeitų, jo dukrele. Kai jis stabtelėjo vagono tarpduryje, Amanda parodė pirštu ir pasilenkusi kažką pasakė mergytei į ausį. Mažoji pakėlė pirštinėtą rankutę ir vos mostelėjo. Jos dėmesį labiau traukė šuniukas su raudonu antkakliu perono gale. Mojuoti ji galėjo bet kam.

Ėjo jis labai lėtai, pasiremdamas dviem lazdomis. Kol netvirtais žingsneliais prisiartino, praėjo nemažai laiko – padėtį apsunkino dar ir tai, kad apledėjęs peronas buvo toks slidus, o žvarbus gūsingas vėjas, atrodė, taip ir bando išversti jį iš padų. Amanda pastatė Rutą ant žemės, bet mergytė prie jo nebėgo. Taip ir stovėjo abi tarsi suakmenėjusios, laukdamos, kol jis priklibikščiuos.

– Pasisveikink su tėtuku. Duok jam bučkį. – Amanda stumtelėjo vaiką per pakaušį, bet Ruta nusipurtė tetos ranką ir pasislėpė už jos sijono.

– Mano tėtukas toli toli.

– Tu tik nesijaudink, Karlai, – pasakė Amanda. – Žinai, kokie tie vaikai.

Iš kur jis gali žinoti? Aišku, nežino.

Gatvėje Rudis laikė arklį. Paspaudęs Karlui ranką, padėjo įlipti į vežimą. Tam tai palengvėjo, toptelėjo Karlui, kad namuose bus dar vienas vyras, ir jis net užsimerkė, suvokęs užgriuvusią atsakomybę.

Rudis pakėlė Rutą – jau būtų sodinęs į vežimą šalia Karlo, bet Amanda uždėjo ranką jam ant peties ir sulaikė.

– Ruta norės sėdėti prieky, su manim, – pasakė.

Ji užsilipo ant sėdynės, apsigręžė ir ištiesusi rankas paėmė mergytę, tada vežimas truktelėjo iš vietos.

Sušvilpė traukinio švilpukas, o vežimas jau važiavo iš miestelio. Karlas žiūrėjo, kaip vagonai vienas po kito palieka peroną, įsibėgėja ir išveža vyrus į Sent Polą ir Su Folsą, į Pokatelą ir Spokaną. Jis atsigulė ant šieno bei apklotų patalo ir įsispoksojo į viršų, į temstančiu dangumi bėgančias medžių šakeles, kad nereikėtų matyti taip pažįstamo kelio į Starkių ūkį ir įsivaizduoti, kad tas jo sugrįžimas galėjo būti visai kitoks. Porą ar trejetą kartų į jį grįžtelėjo Rudis.

– Jį nuvargino kelionė, – pasakė jis Amandai. – Duok jam porą dienų. Pamatysi, kaip atsigaus.

– Kaipmat pašoks ant kojų, – pritarė Amanda.

Amanda

Nuo pat pradžių buvo aišku kaip dieną, kad Ruta rūpintis jis neįstengs. Pirmiausia mergytė jam buvo nė motais. Aš kaipmat pastebėjau. Ir jis visai nesistengė – nė piršto nepajudino. Buvo lygiai toks, kokį ir įsivaizdavau.

Matilda su Karlu susituokė gruodį, vos pusmetis po pažinties, – keistas metas vestuvėms, reikšmingai šypsodamiesi kalbėjo žmonės, ir buvo teisūs, nors nieko nežinojo. Jei tėvas nebūtų buvęs nesavas, jei nebūtų sirgusi motina, tos skubos nebūtų buvę. Gandai plito kaip prerijų gaisrai, bet aš juos užgesinau. Kaip žmonės vis dar nesuvokė: Matė gera mergaitė, tik gal mažumėlę nekantri.

O štai Karlas – tikrai niekuo neišsiskiriantis, tiek supratau iškart. Išvedžiojo Matildą po visus šokius ir, reikia pripažinti, buvo visai neblogas šokėjas, bet negalėdavo nė žodžio pralementi, nebent užėjus kalbai apie žirgus; o dar visai be santaupų.

– Už šokių partnerio niekas neteka, – pasakiau Matei, bet sesuo buvo ne iš apdairiųjų ir dar užsispyrėlė. Mano patarimų jai nereikėjo. Ką aš tuokiu apie vedybas?

Mama buvo per silpna važiuoti į ceremoniją, tad aš apvilkau ją rausvu chalatėliu. Taip ji ir laukė lovoje, paramstyta pagalvėmis, kol ją aplankys jaunavedžiai.

– Žiūrėk, kokių gėlių man Karlas padovanojo, mamyt, – pasakė Matilda ir taip arti prikišo puokštę pražydintų lelijų, kad mama išsigandusi atsitraukė. – Matai, koks jis, net gruodį kokių gėlių rado. – Ji kilstelėjo lelijas, sulenkusi alkūnę grakščiai prilaikė žiedus, pozuodama kaip nuotaka. – Amanda, – tarė man, – sulakstyk žemyn vazos.

Mama bandė kažką sakyti. Gniaužydama sveikąją ranką, ji sumarmaliavo keletą nerišlių skiemenų. Galiausiai ištiesė ranką į mus. Aš ją paėmiau.

– Kas, mama? Ko nori?

Bet ji tik papurtė galvą ir atitraukė ranką. Tada ištiesė vėl – Karlui. Ji norėjo, kad ranką paimtų jis.

– Sulakstyk žemyn vazos, Amanda, – pakartojo Matilda. – Gėles noriu palikti mamai.

Eidama iš kambario, stabtelėjau tarpdury pažiūrėti. Kaip juodu gražiai atrodo. Matilda buvo padavusi lelijas Karlui, jisai stovėjo su gėlėmis ir pasakojo tėvui, kaip pakeliui iš miesto Prancė nikstelėjo dešinę priekinę koją. Šalia jo Matilda su užkritusiomis garbanomis, kurias rytą keletą valandų sukau karštais suktukais, pasilenkusi prie mamos taiso savo pačios šilkinį šaliką. Turbūt nepakankamai šiltai ją aprengiau.

Kas atsitiko po to, paaiškinti nesugebėsiu. Aš visada labai atidi, ypač su mamos krištolu. Ji labai didžiavosi krištoliniais indais – vienuolika taurių, vandens ąsočiu ir vazomis rievėtais pakraštėliais. Šiuos indus naudodavo ypatingomis progomis. Ak, kad tądien būčiau paėmusi kokią kitą vazą, bet pamaniau, kad tokia proga šita bus kaip tik.

Kėdę visomis keturiomis kojomis tvirtai pastačiau ant grindų ir užlipau ant jos, bet net ir užsilipusi turėjau šiek tiek pasistiebti, kad pirštų galiukais pasiekčiau vazą. Paėmiau ją į rankas. Tikrai paėmiau. Bet tada ji kažkaip išsprūdo. Staiga rankos liko tuščios, o vaza su trenksmu, kurį dar ir dabar prisimenu baisėdamasi, tėškėsi į žemę.

Kaipmat subėgo visi – Matilda su Karlu ir tėvas iš viršaus, Rudis iš virtuvės, o aš taip ir stovėjau ant tos kėdės virš jų visų, žiūrėdama į išdavikus pirštus. Tikėjausi, kad bus bent kiek kruvini, kad turėsiu kaip pasiteisinti, bet kraujo nebuvo, tik daugybė šukių šukelių ant grindų.

Karlas pradėjo rinkti šukes, paklausė, ar turime klijų, Matilda pasilenkė jam padėti. Bet pasiėmusi šluotą nustūmiau juos į šalį. Pražuvo. Ir kuo greičiau visi tai suvoksime, tuo bus geriau.

Iš savo patalo pro virtuvės duris Karlas žiūrėjo, kaip Ruta valgo kumpį su pastarnokais. Vieną kartą jis perdėtai žaismingu vaikišku balsu paklausė, ar jai patinkantys pastarnokai. Paaiškino, kad jam pačiam jie niekada nepatikę, dėstė tikrai per ilgai, pasiklausydamas ir, regis, neatpažindamas savo paties balso. Ruta neatsakė. Tik pilvu nučiuožė žemyn nuo kėdės, perėjo per kambarį ir uždarė duris.

– Kokie triukšmingi namai, – pasakė.

Amanda pradėjo bartis ir skubiai atidarė duris, bet buvo juokinga savo pačios žodžius girdėti iš mergytės lūpų. Amanda nevalingai nusišypsojo.

– Palinkėk tėtukui labos nakties, Ruta, – nukrausčiusi stalą paragino.

Kai mergytė nepaklausė, – o kad nepaklausys, nei ji, nei Karlas neabejojo, – jis pastebėjo, kaip Amanda vėl patenkinta šypsosi, nors ji ir palenkė galvą, bandydama šypsnį nuslėpti.

Jis girdėjo lygius mažus žingsnelius, ant kiekvienos laiptų pakopos po du, tada sugirgždėjo grindlentės, suspiegė seni komodos stalčiai ir galiausiai pasigirdo kūkčiojimas – visai kitoks negu tie ploni šaižūs verksmai, kokius jis prisiminė iš tų laikų, kai Ruta dar buvo kūdikis. Vargšelė, be mamos, kuri ją paguostų, bijo tamsos, pirmiausia toptelėjo jam, tačiau įkyrus verkšlenimas nenutilo, ir jis pagalve užsidengė ausis. Kodėl Amanda nemėgina jos raminti? Ir tik tada jis suvokė, kad Ruta ne verkia, o juokiasi.

– Dar noriu! – sušuko ji. – Noriu dar!

Amanda viršuje sėdėjo ilgai. Kai nulipo žemyn plauti indų, jis jau snaudė.

– Nereikėjo man leisti jai taip įsidūkti, – pasakė ji. – Visai kaip Matilda – niekaip neužmigdysi.

Karlas Matildą prisiminė ne tokią. Žiūri, būdavo, paryčiais į ją sapnuojančią, susivyniojusią į patalus iki pat galvos, kaip ji užmeta ranką ant jo ir pati nejusdama prisiglaudžia. Bet Amanda turbūt teisi. Ji juk su seserimi pragyveno beveik dvidešimt metų, o jųdviejų bendras gyvenimas tetruko trejus, iš kurių vieni praleisti skirtingose šalyse.

Amanda šeimininkavo virtuvėje – plovė indus, dėliojo juos į vietas, – o Karlas suprato, kad net nežino, kur kas turi būti.

– Gal mudviem su Ruta geriau grįžti į salą? – paklausė jis.

– Kad labai nepraktiška.

– Na, tu teisi.

Amanda staigiu judesiu išpurtė šluostę.

– Tuoj mes tave pastatysim ant kojų.

– Žinoma, – kuo guviau atsakyti pasistengė Karlas – taip, tarsi netrukus viskas tikrai susitvarkys. – Iki sėjos tikrai būsiu pasiruošęs dirbti.

Amanda užpūtė lempą, ir virtuvė paskendo tamsoje.

– Pažiūrėsim, – atsakė ji iš tamsos.

Jis girdėjo, kaip ji sunkiai lipa laiptais, vėliau – kaip jos kambaryje girgžda grindys ir net kaip jai gulantis sučeža čiužinys. Galiausiai viskas nutilo, tik vėjas kartkartėmis suvirpindavo kokio lango stiklą ar sujudindavo langinę.

Amanda

Kai Matilda ištekėjo už Karlo, man teko kraustytis į mažąjį kambarėlį šalia virtuvės. Visą žiemą naktimis girdėdavau, kaip jie šnabždasi, kaip krizena. Girdėdavau, kaip girgžda lova.

Tada jiems prireikė viso namo – namo mano saloje, toks buvo Matildos pasiūlymas. Visą pavasarį ir vasarą jie ten dirbo, bet kasdien parirkluodavo namo – Karlas padėti mano tėvui, o Matilda aplankyti mamos, kuri tuo metu buvo jau gerokai atsigavusi, ir padėti tvarkytis po namus. Aš dariausi visai nereikalinga. Universitetas priėmė mano prašymą mokytis slaugių mokykloje, ir pradėjau krautis daiktus.

Tą dieną, kai perone laukiau traukinio, jaučiausi pakylėta – manęs išlydėti susirinko visa šeimyna. Visi dovanojo dovanas – tėvai sidabrinį rašiklį, Matilda bloknotą raudono tymo viršeliais, o Karlas mane nustebino įduodamas mėlyną laimės inkilėlį: paukščiai, aišku, man patiko, bet argi pamanytum, kad vaikinas pastebi tokius dalykus. Aš, aišku, jam padėkojau. Gėrėjausi kruopščiai išpuoštu inkilu, mielais atvartėliais ant stogo, mažytėmis langinėmis prie angos, kurios inkilėlį darė panašų į tikrą namuką. Bet kaip jam šovė į galvą, kad boginsiuos jį į Madisoną? Kur, jo nuomone, aš ten jį dėsiu? Gal jis mano, kad turėsiu nuosavą tvorelę, ant kurios galėsiu jį pakabinti? Duok Dieve, kad kokį langelį savo turėčiau.

– Aš tau jį pasaugosiu, – pasiūlė Matilda.

Traukiniui pajudėjus, visi puolė mojuoti, tik sesuo ne, nes buvo užimtos rankos.

Aš jų tikrai nekaltinu, pagaliau jaunai porai reikia savo kampo. Tačiau jeigu jie nebūtų pasistatę namo mano saloje, Matilda nebūtų paskendusi. Viskas paprasta ir aišku.

Nors ir stengėsi, Karlas Matildos beveik nesapnuodavo. Prieš miegą jis dažnai galvodavo apie ją, tikėdamasis, kad užsnūdęs susapnuos. Kartais prisimindavo, kaip pirmą pažinties dieną nusivedė ją į amerikietiškus kalnelius ir kaip jai patiko. Ji norėjo važiuoti dar ir dar, ir jis dėkojo Dievui, kad turi pinigų ir gali ją taip palepinti. Po pirmo važiavimo suprato, kad pačiam kalneliai ne prie širdies – kai staigiai smingi žemyn, ima pykinti, – bet vis tiek buvo verta sėdėti šalia jos, įsikabinusios jam į ranką, klausytis linksmų jos šūksnių, jausti prie veido jos švelnius plaukus. Taip visą popietę būtų ir prasivažinėję, jei apačioje su iškylų krepšiu nebūtų nekantraudama stovėjusi žmonos sesuo rūškanu veidu.

– Užteks pagaliau. Tau vis negana, – pasibarė Amanda ir, tvirtai suėmusi už riešo, taip ir nusitempė Matildą, jam nė nespėjus kaip reikiant atsisveikinti. Kai Matilda atsisuko pamojuoti laisvąja ranka, kol jų neprarijo minia, jis tyliai pasidžiaugė, kad buvo toliaregis ir prieš valandą paklausė, kur ji gyvena.

Tai jis prisiminė prieš užmigdamas, bet sapnai, kaip visada, jo valdžiai nepakluso. Jie nunešė jį toli nuo Matildos, atgal į Prancūziją, papilkavusią nuo dūmų, sumišusių su pilkšva migla, į apkasus, kur jis su Simsu ir Makinliu – dviem būrio draugais – gulėjo prieš pat sprogimą, kuris išsviedė jį orą, išsukinėjo rankas ir kojas ir nudrėbė ant pašalusios žemės kaip bulvių maišą. Jis prisiminė, kaip lekia į orą, o kaip nusileido – ne.

Atsimerkė jis nuo aimanų. Už kokių šešių metrų Pitas Makinlis visaip bandė stotis. Tarp jų nejudėdamas gulėjo susmukęs Henis Simsas. Karlas jau norėjo sušukti Makinliui, bet pastebėjo, kaip tas sustingo siaubo perkreiptu veidu. Jis pasekė Makinlio žvilgsnį į apkaso pakraštį. Atstatę durtuvus į juos spoksojo fricai.

Jis nevalingai krūptelėjo, bet vokiečiai į jį nė nepažvelgė. Greičiausiai manė, kad jis nebegyvas ar bent jau be sąmonės. Jie jau ropštėsi į apkasą prie Makinlio, kur tas šiaip taip atsiklaupė. Vienas stabtelėjo prie Simso ir šautuvo durtuvu atvertė jį ant nugaros. Karlas pastebėjo, kad kažkas Simsui ne taip. Kad galva kažkaip keistai pakrypusi.

– Tot, – tarė fricas, ir tik tada Karlas suvokė, kad nėra pusės Henio galvos.

„Šautuvas“, – šmėkštelėjo Karlui. Jam rodėsi, kad tuoj pasieks ginklą, rodėsi net kad jis jau stovi ir tuoj šaus jiems į nugaras, bet tai tebuvo iliuzija. Visas kūnas taip ir prišalo prie žemės.

O tada – raudona. Taip tas sapnas – iš tiesų visai ir ne sapnas – visada baigdavosi. Viską nuplaunančiu raudoniu.

Buvo dar tamsu, kai trinktelėjo durys ir įėjo Amanda raudonais skruostais, nusitrypė sniegą – jau po melžimo.

– Pusryčiausi? – paklausė, įkišusi galvą iš už durų. Nuo jos tumulais virto šaltis, ji pasipustė pirštų galiukus.

Kai jis atslinko į virtuvę ir žnektelėjo ant kėdės, Ruta jau sėdėjo prie stalo. Nenuleisdama akių nuo Karlo kaip šuo, saugantis savo maistą, ji sėmė kukurūzų dribsnius ir dėjosi į burną, negrabiai kumštelyje suspaudusi šaukštą. Amanda daužė kiaušinius į mėlyno emaliuoto dubens kraštą.

– Jeigu nori iškart aplankyti jos kapą, Rudis tave nuveš… Ruta irgi tik ir laukia, ar ne, mažyte? – Perbraukusi mergytei per veidą šluoste, Amanda nukėlė ją nuo kėdės.

Mintis jį nugąsdino. Jis suvokė, kad iki šiol vaizdavosi, jog Matilda kažkur išvykusi – gal pas pusseserę, gal apsigyvenusi namelyje saloje. Kone tikėjosi, kad ji dar grįš.

– Aš turbūt dar nepasiruošęs.

– Ak, bet Karlai, – ėmė priekaištauti Amanda, – nuvažiuok. Ką žmonės pagalvos? Beje, – pridūrė ji, tada išėjo į priebutį ir grįžo nešina puokštele šakelių su raudonomis uogomis, – gal nuvežk. Aišku, čia ne gėlės, bet šiuo metų laiku negali būt išrankus.

Ruta pasistiepė ant pirštų galiukų ir iškėlė rankeles.

– Gražu, – tarė ji. – Labai gražu.

– Ne, ne, mažyle, jos ne tau. Matai, kokie spygliai?

Ji įsidūrė į pirštą, ir ištryško raudonas kraujo karoliukas. Kaip kokį trofėjų ji iškėlė įsidurtą pirštą ir pamokomai parodė Rutai.

Ruta

– Ei! – suriko jis, ir Prancė sustojo. Mačiau sieną, už kurios visi tie akmenys.

– Tprū! – pasakė Rudis, iškėlė mane į orą ir pastatė į sniegą.

Sniegas buvo kietas kaip trapučiai. Be jokių pėdsakų. Buvau itin atsargi. Bandžiau čiuožti, neįlaužti sniego. Tasai žmogus – mano tėtukas – neprieštaravo. Neskubino. Tik badė lazdomis sniegą. Beda – žengia, beda – žengia. Gaila, kad aš buvau be lazdos.

Praėjome pro piktus pilkus akmenis ir pro miegalių, paskui pro tą, kur su laiveliu. Aš kelią žinojau. Mudvi su teta Mande čia jau daugybę kartų buvome. Užlipome ant kalvelės, tada nulipome kitoje pusėje. Priėjome prie akmens su mamytės vardu. Jį dengė spindintis ledas.

Jisai pasakė: „Matilda.“ Žinojau – čia mamos vardas.

Patikrinau už akmens, kaip visada. Teta Mandė pasakojo, kad mama už akmens, bet aš niekada jos ten nemačiau.

– Kur ji? – Teta Mandė niekada nesako, tai gal bent jis pasakys?

– Dausose, – išgirdau tą patį atsakymą, kuris man visai nepatiko.

Jisai verkė. Tai ir aš pravirkau, kad jam liūdna nebūtų.

– Nueikim į tas dausas ir ją parsiveskim.

Dausose su teta Mande gyvenome prieš tai, kai negrįžo mama.

– Ateis diena ir nueisi, – pasakė jis, – bet tikrai dar negreit.

Uždėjau ranką ant slidaus ledinio akmens. Ir pradėjau su pirštine brūžinti per jį pirmyn ir atgal. Laukiau, kol jis pasakys, kad važiuojam namo. Bet jisai klūpėjo sniege ir nesistojo.

– O kodėl ji į dausas išskrido?

– Nes paskendo, Ruta. Paniro po vandeniu ir nebegalėjo išnirti.

Tada ir supratau, kad aš teisi. Tikrai gyvenome dausose, nes ten šalia vanduo.

– Ir mane skandino, – pasakiau aš. – Vaikelis vis verkė, verkė.

– Koks vaikelis?

– Ledinis. Kai teta Mandė mūsų nepalaukė.

– Ką čia šneki? Kada Amanda jūsų nepalaukė?

– Kai skendau.

Jis susijuokė pro ašaras.

– Nesirūpink, Ruta. – Tada nusišluostė nuo veido verksmus ir uždėjo man ant galvos ranką. – Tu nepaskendai. Esi čia, šalia manęs.

Aš tai čia, bet ten jo nebuvo. Ką jis gali žinoti?

Grįžęs su Ruta iš kapinių, Karlas atsigulė į lovą ir nebesikėlė. Amanda kas rytą atitraukdavo užuolaidas, sulig kiekvienu audinio truktelėjimu rodydama, kokia ji nepatenkinta.

– Pasiruošęs? – paklausdavo, nors nuskambėdavo visai ne kaip klausimas.

Kad ir kaip keista, po kelių pirmųjų kartų jis vėliau būdavo pasiruošęs. Dukart per dieną – rytais ir vakarais – ji be ceremonijų nuklodavo visus apklotus, nors viduje ir būdavo šaltoka, ir energingai įtrindavo sužeistąją koją. Tada ją sulenkdavo, suktelėdavo ir tol minkydavo ilgais laibais pirštais, kol jis imdavo unkšti iš skausmo.

– Ak, dėl Dievo meilės, – sakydavo ji, – jeigu jau taip reikia, įsikąsk pagalvę. Imsi dar ir nugąsdinsi Rutą. – Ir vyniodama medumi suteptus tvarsčius apie žaizdą vis niurzgėdavo: – Turėsiu taip daryt, kol imsi pats savim rūpintis.

Jis linktelėdavo ir prižadėdavo pasistengti, bet sveikti jam buvo nė motais. Juk daugiau nieko nereikia: sėdi sau, valgai jos minkštai virtus kiaušinius ar srebi sriubą, kol ji kedena pagalves, keičia patalynę, porą kartų pliaukšteli nauja paklode ore ir tik tada pradeda kamšyti apie čiužinį.

Amanda jį baugino. Karlas puikiai suprato, kad ji jo nemėgsta, kad, jos nuomone, jis nebuvo vertas jos sesers. Mėgino inkilu palenkti, bet išėjo šnipštas, ir Matė paskui nešdama jį iš stoties namo visą kelią raudojo. Jis žinojo, kad ji nenori pasakoti Matildos mirties aplinkybių, bet kojos skausmas jam suteikė drąsos ir pykčio.

– Amanda, – prabilo jis vieną vakarą, kai ji atnešė vaistus, – kodėl gyvenote saloje?

Ji pažvelgė tiesiai į jį griežtomis mėlynomis akimis.

– O ką, Karlai? Juk ten tavo namai. Žinoma, Matė niekur kitur ir nenorėjo gyventi. Ar vaistus išgėrei?

– Taip. Bet kodėl tada ji išėjo? Ir kur ėjo? – Karlas pasikėlė ir dabar jau sėdėjo tiesus kaip styga prie pagalvių. – Žinai, kas man nesuprantama? – toliau kalbėjo, nelaukdamas Amandos atsakymo. – Kodėl jinai paliko Rutą? Kodėl paliko dukrelę naktį vieną name?

– Ruta viena nebuvo, Karlai. Ji buvo su manimi. – Amanda nuėjo prie lango ir atsistojo nugara į jį, tamsiame stikle atsispindėjo jos siluetas. – Be to, juk pats žinai, kokia ji buvo nerūpestinga, Karlai. Matė vis tampydavo likimą už ūsų, išdarinėdavo tai, ko nedera; netgi primygtinai mano prašoma elgdavosi priešingai. Turbūt pamanė, kad tą vakarą gerai pačiuožinės, o išbandyti ledo nesumojo. Tokia ji juk ir buvo. – Užtraukusi užuolaidas, Amanda atsigręžė į jį.

– Ar ji buvo su pačiūžomis, kai ją rado?

Amanda išleido gilų piktą atodūsį ir mostelėjo ranka.

– Jos nebėra, Karlai. Koks dabar skirtumas?

– Bet… aš ją mylėjau, – teįstengė atsakyti jis. – Negi neturėčiau žinoti? – Pats suprato, kad kalba kaip mažas berniukas, bet nieko negalėjo padaryti.

– Jeigu mylėjai, turėtum suprasti. Iš meilės pridarai tokių dalykų, kad paskui… – Jos veidas buvo toks žiaurus ir piktas, kad Karlas nejučiomis užsiklojo krūtinę. – Bet paskui jau šaukštai po pietų. Belieka graužatis begalinė. – Amandos nuotaika staiga pasikeitė, ji gyvai patapšnojo jam per pėdas, o jis pasistengė per daug jų nejudinti. – Turiu kai ką, kas tave tikrai labai sudomins.

Ji išėjo iš kambario, bet sugrįžo, jam nespėjus nė nurimti.

– Štai, – tarė ji, padėjo jam ant kelių, kaip tik ant žaizdos, iškarpų albumą ir atvertė. – Žiūrėk. Net laikraštis rašė. Viską čia ir rasi, ką nori sužinoti.

Eidama pro duris, ji stabtelėjo.

– Karlai, – pasakė, – žinau, kaip graužiesi, kad ją palikai.

Ir išėjo.

Tos iškarpos Karlui su jo Matilda neturėjo ničnieko bendro. Nieko reikšmingo, jokio paaiškinimo jose nebuvo. Kodėl Matilda tą vakarą dingo – jam vis tiek liko neaišku. Ir ką Amanda turėjo galvoje, kalbėdama, kad jis graužiasi ar ko žmonės nepridaro iš meilės? Ar Matilda pasidarė ką iš nevilties, kad jis išvyko? Ji labai prašė jo pasilikti – kaip ir visos kitos žmonos prašo. Bet jos gi nepuola skandintis. Kaip dabar jau žino, artėjant jos galui jis nesulaukdavo laiškų, bet dėl kariuomenės kaltės, juk taip? Ne, negali būti, kad Matilda būtų nusiskandinusi iš meilės jam. Teks dar kada Amandą pakamantinėti, kai ji bus geresnės nuotaikos ir kai jis pats bent kiek sustiprės. O kas, pusiausnūda mąstė jis, jei ten tarp ledų buvo surasti kitos moters palaikai? Tada ryt, poryt ar dar po poros dienų Matilda ims ir pargrįš.

Atsistos čia, tarpdury, visa… Kaip ji atrodys? Jis taip ilgai buvo išvykęs, kad iš atminties ėmė nykti tam tikros jos veido išraiškos. Galvoje buvo likę keletas mirksnių, kuriuos kažkodėl jis įsiminė labiau nei kitus. Jis pervertė albumą – plačiai besišypsanti Matilda palinkusi ties mažyte Ruta; Matilda išdidi ir linksma, pozuoja sukryžiavusi kojas jų vestuvinėje nuotraukoje; Matė pusiau išsipešusiomis kaselėmis trečia iš kairės pradžios mokyklos bendroje nuotraukoje; Matė vaikystėje tėčiui ant kelių. Dar jis peržvelgė krūvelę nuotraukų, nesuklijuotų į albumą, tiesiog įkištų tarp lapų ir viršelio. Vienoje Matė su Amanda sėdi ant priebučio krašto. Matė žvelgia kažkur į šalį, prisimerkusi kaip katė, tarsi bandydama kažką tolumoje įžiūrėti. Karlas tarė sau, kad ji bando įžiūrėti jį, nepatekusį į kadrą.

Negali sakyti, kad ji buvo nerūpestinga, pagalvojo jis. Veikiau impulsyvi. Užsispyrėlė tai tikrai. Ir ryžtinga. Jis prisiminė, kaip ji, vos tik sutikusi už jo tekėti, skubino tuoktis. Bet pamišusi tikrai nebuvo. Jis niekaip neįsivaizdavo, kad ji vidury nakties nei iš šio, nei iš to liptų ant plono, trapaus ledo. Tačiau užvertęs albumą Karlas prisiminė per pastaruosius porą metų ne kartą regėjęs, kaip žmonės išdarinėja neįsivaizduojamus dalykus. Kartais nežinosi, ką žmogus gali padaryti. Jos vis tiek nebeprikelsi. Ji nebegrįš. Įsikniaubęs giliai į pagalvę, Karlas ėmė laukti savojo sapno.

Karlo žaizda sudomino Amandą. Tokių ligoninėje pasitaikydavo retai – tokių, kurios nepaisydamos gyti trukdančių infekcijų gana greitai traukiasi. Ji nesitikėjo, kad jis nenorės pasveikti, bet tai ir nesvarbu. Organizmas tvarkėsi taip, kaip jam reikėjo: šalino pūlius, jų vietoje traukėsi nauji randai. Karlo nuomonės niekas ir neklausė.

Dieną Ruta šniukštinėjo palei Karlo kambario duris, smalsi kaip katytė. Dažnai prasimerkęs jis pamatydavo jos veiduką tarp durų ir staktos ir plačias smalsias akis. Įsitikinusi, kad jis ją pamatė, ji staigiai sprukdavo šalin.

Tada mergytė pradėjo jam nešti visokius daiktus iš lauko. Manydama, kad jis miega, vis padėdavo ką lovūgalyje: tai gilę, tai tris kankorėžius, tai bėgvinę ar kardinolo plunksną. Visaip masino jį keltis.

– Kur radai? – klausdavo jis.

Iš pradžių ji neatsakydavo. Paskui įsidrąsino.

– Lauke.

Galiausiai net paklausė:

– O tu į lauką nenori?

– Ne.

Bet galų gale vieną iš tų pavasario dienų, kai akyse nyksta paskutiniai žiemos likučiai, kai dangus toks mėlynas, o grioviai visi pasruvę, jis apsigalvojo. Žiūrėjo iš lovos, kaip Ruta laksto ir slidinėja ant patižusio minkšto sniego kieme, kaip plačiai išskėtusi rankeles gainioja antis ir žąsis. Impulso pagautas, jis pabarbeno viena lazda į stiklą. Ji nustebusi atsisuko į langą. Jis pamojavo, o ji bėgdama irgi jam mostelėjo. O tada kažkaip – aišku, visai nenuostabu, kai taip slidu ir nelygu, mažylė juk dar visai netvirtai ant kojelių stovi, – ji susvyravo ir žnektelėjo ant žemės.

Nė pats nepajuto, kaip pašoko ant kojų ir vėl griuvo į lovą, mat užėjo staigus svaigulys ir aptemo akys. Blogumui nuslinkus, jis šiaip ne taip vėl atsistojo. Klibikščiuodamas ir linguodamas į šonus, pasiremdamas abiem lazdomis, Karlas išėjo į lauką gelbėti savo mergytės. Tačiau jei manė, kad ras Rutą gulinčią ir verkiančią, labai klydo. Jis dar turbūt nė atsistojęs nebuvo, o ji jau vėl vaikėsi antį, kuri, genama smalsumo, buvo priėjusi visai arti pažiūrėti, kas čia taip žnektelėjo. Ta jos šypsena, stebėtinai balti vaikiški dantukai murziname veidelyje, – vos tik Karlas juos pastebėjo, staiga viena lazda slystelėjo į kairę, kita į dešinę, ir jis išsidrėbė visu ūgiu į purvą vienais naktiniais baltiniais, o Ruta pribėgo prie jo, visa net švytinti nuo tokio tėčio triuko.

– Ką čia darai, tėveli? Ką darai?

Pamačiusi juodu permirkusius ir murzinus, ropojančius palei duris į kiemą, Amanda nusijuokė, bet kaipmat susiėmė ir vėl surimtėjo. Šiaip ar taip, Karlas turi suprasti, kiek papildomų rūpesčių dabar pridarė, kvailiodamas su Ruta. Tądien nebuvo numatyta prausimosi, o dabar reikės šildyti vandenį – drabužiai tokie purvini, kad visą rytą teks plušėti prie geldos, ir dar nežinia, ar Rutos paltuką iš viso pavyks išskalbti.

Nuo tos dienos Karlas su Ruta taip ir žaisdavo, o Amanda, dirbdama kasdienius darbus, kartais pykdavo, kartais gėrėdavosi, matydama, kaip juodu lipdo sniego angeliukus ar bado pagaliais ižu dar apsitraukusį griovį. Norom nenorom ji pripažino: kai grįžo Karlas, blogiau nepasidarė, tiesa, kasdienėje ruošoje iš jo pagalbininkas menkas. Jeigu iki rudens sustiprėtų, jai pavyktų vėl atgaivinti ūkį, o kitą pavasarį juk galima būtų ir dar vieną žmogų nusisamdyti.

– Šiandien noriu vežtis Rutą į miestą, – kartą balandį pareiškė ji per pusryčius. – Aišku, jei judu neturite kitokių planų.

– Na, šiaip jau ketinome statyti vaikų namelį, bet jis tikrai palauks popietės, – atsakė Karlas, pildamasis antrą puodelį kavos.

– Padėtum Rudžiui sutaisyti vežimą.

– Žinoma, padėsiu, – sutiko Karlas. – Ar paštą paimsi?

– Aš visada paimu.

Pašte Ruta kantriai laukė Amandos pažadėtos kakavos ir didžiai susidomėjusi rankutėmis maišė saulės šviesos pluošte skrajojančias dulkeles. Oras pašte buvo vėsus ir drėgnas, atsidavė mediena ir klijais.

– Ateina pavasaris, – guviai pasakė pašto viršininkė Ramona Miuler. Tai ji kartojo visiems tą dieną užėjusiems klientams. Malonus, paprastas pasakymas.

– Reik tikėtis, – atsakė Amanda.

Ramona buvo patenkinta. Dauguma žmonių panašiai ir atsakydavo.

Amanda išplėšė lapą iš senos brošiūros ir sulankstė kaip armonikos dumples, laukdama, kol Ramona atrinks laiškus.

– Girdėjau, Karlui geriau.

– Taip, tikrai, kur kas geriau, ačiū.

– Jam labai pasisekė, kad esi tu ir padedi prižiūrėti Rutą.

Amanda paraudo. Ji Karlui padeda prižiūrėti Rutą? Šit kaip jiems atrodo. O juk iš tiesų viskas atvirkščiai.

– Ką gi, mergytei juk reikia motinos, – galiausiai tarė ji.

Kol moterys šnekučiavosi, Ruta mažais žingsneliais per vieną ilgą grindų lentą nutipeno prie žemo lango pašto skyriaus priešakyje. Gatve lėtai riedėjo automobilis. Mašinų Ruta buvo mačiusi labai nedaug, o tokios ir visai neregėjusi – su sėdyne gale, kurioje sėdima atbulai. Kai mašina sustojo, nuo tos užpakalinės sėdynės atsistojo berniukas, sulenkė kelius ir stryktelėjo ant žemės, o neužsagstytas jo paltukas išsipūtė kaip parašiuto skliautas. Jis stabtelėjo prie mašinos, rankove pabraukė per spindintį juodą jos paviršių, kol priėjo vyras, kuris atvairavo. Juodu kartu patraukė prie pašto, o Ruta kaipmat pribėgo prie Amandos ir atsistojo šalia.

– Ką gi, turbūt tiek, – tarė Ramona ir padėjo ant prekystalio krūvelę katalogų ir sąskaitų. – Laiškų šiandien nėra.

Amanda susidėjo popierius į krepšį ir paėmusi Rutą už rankos apsisuko, jau eis prie durų. Kaip tik tada jos atsilapojo, pūstelėjo gaivus balandžio vėjo gūsis. Amandai užėmė kvapą, atrodė, širdis taip ir sustos vidury Jungtinių Valstijų pašto skyriaus.

Vyriškis tarpduryje jai šyptelėjo, jo lūpų kampučiai sutrūkčiojo, apie akis atsirado kelios mielos raukšlelės, lyg jie būtų prisiminę kokį tik jiedviem žinomą juokelį.

– Eme, – tarė jis.

Susigėdusi Amanda nuleido akis. Galiausiai, kaip reikalauja mandagumo taisyklės, truktelėjo Rutą, kad mažylė atsidurtų tarp jos ir vyro.

– Pasisveikink su ponu Ovensu, Ruta.

– Laba diena, – paklusniai išpyškino Ruta, nors iš tiesų tai ne vyrui, o berniukui. Jis buvo už ją vyresnis – tiek pakako jai sudominti, bet prie jo traukė kas kita. Jis buvo su akiniais – labai mažyčiais ir visiškai apskritais. Ruta neįsivaizdavo, kad būna akiniuotų vaikų. Panoro akinukus pasimatuoti. Ar pasaulis pro juos kitoks?

Berniukas į ją pažvelgė pro langelius su aukso rėmeliais.

– Labas, – pasakė jis ir oriai ištiesė ranką. – Aš Artūras.

– Klementai Ovensai, – suburkavo pašto viršininkė už prekystalio. – Jums šitiek visko ateina, kad nebežinau, kur ir laikyti.

– Na, štai ir atvažiavau visko susirinkti, – pasakė jis, bet taip ir nesitraukė nuo durų. – Tikėjausi vieną dieną tave kur sutikti, Eme. Noriu tau padėkoti.

Amanda stebeilijo į jį.

– Tiek man pripasakojai apie šitas vietas, kad negalėjau neatvažiuoti ir pats neapžiūrėti. Kaip tik šiaurinėje pusėje statausi vasarnamį. Matai, jau ir šiame pašte registravausi. Gavau puikų sklypą – su vaizdu į pietus, visas vakarinis ežero kraštas kaip ant delno. Kada nors užsuktum. Manau, tau tikrai patiktų. Tiesa, dar neskubėk – pirma reikia sienas suręsti. Tada kur kas geriau galėsi viską apžiūrėti.

Amandai ausyse baisiausiai dūzgė – tai kraujas į smegenis bėga, klinikinę priežastį prisiminė ji. Apie ką jis čia šneka? Staiga ji sumojo, kad visai nesvarbu, ką jis sako – reikia kuo skubiau pasišalinti. Kuo toliau nuo jo, kad užmirštų šį susitikimą ir kad daugiau jo niekada nebesutiktų. Ji žengė mažą žingsnelį pirmyn ir į šalį, tarsi bandydama prasisprausti pro jį į lauką.

Toks jos elgesys Klementą suglumino. Išsiskyrė juk jie visai ne piktuoju, ar ne? Ir net jei piktuoju, negi jų ligtoliniai santykiai to pykčio neatsveria? Juodu vienas kitu tikrai džiaugėsi – tai jis puikiai prisimena. Jam prieš akis iškilo ta skubota plati jos šypsena, o kaip drovėdamasi ir su kokiu malonumu ji leido jam užsikabinti jos ranką už parankės. Negi ji taip pasikeitė, ar tai įmanoma? Kodėl ji viešoje vietoje nenori su juo draugiškai elgtis? Ir tada prisiminė.

– Eme, – tarė jis ir uždėjo jai ant peties ranką, – labai užjaučiu dėl sesers mirties.

Ji tik krūptelėjo ir nusipurtė jo ranką. Palenkusi galvą, prasibrovė pro jį ir kone bėgte metėsi pro vis dar jo laikomas duris. Ir pasileido laiptais žemyn tempdamasi iš paskos Rutą – taip greitai, kad mergytė nepataikė beveik nė ant vieno laiptelio. Jiedvi lėkė gatve, pro stovintį automobilį, kuriame sėdėjo moteris blizgančiu mėlynu paltu. Užsukusios už kampo, jos bėgo nesustodamos ir nelėtindamos žingsnio, kol pribėgo arklides, kuriose Amanda buvo palikusi brikelę.

– Kakavą pamiršome, – sunerimusi pasakė Ruta, kai Amanda ją klestelėjo ant brikelės sėdynės.

Amanda neatsakė.

Kai pasigirdo klyksmai iš namo, Karlas žingsniavo per mišką takeliu prie ežero. Išgirdęs jis į paskutinę kalvelę pabėgėjo klibikščiuodamas, kiek leido sveikata. Nors lauke buvo šaltoka, į namą atskubėjo apsipylęs prakaitu, drebančiomis kojomis ir vos atgaudamas kvapą.

Virtuvėje Ruta kūkčiojo pro kaukšinčius dantis, bandydama išsikabaroti iš vonelės. Rankutėmis įsikibusi į metalinės vonelės kraštą, ji stiebėsi ant pirštų galiukų ir bandė iškelti iš vonelės koją. Apgailėtinas vaizdas. Jis ją pagriebė ir kaip galėdamas geriau susupo į šluostę, kuri kabėdavo prie kriauklės. Spaudė prie savęs, kol mergytė liovėsi verkusi, tada nuleido prie klubo ir priėjo prie svainės, kuri visą tą laiką šiek tiek svyruodama žvelgė pro langą, viena ranka susiėmusi už kitos riešo.

– Amanda, čia dabar kas?

Ji atsisuko į jį ir šyptelėjo.

– Matai? Juk sakiau. Ji nepaskendo.

Ji ištiesė rankas į Rutą, bet jis atiduoti mažylės neskubėjo.

– Duok! – pareikalavo ji, o tada paklaikusiu balsu suspigo dar sykį: – Atiduok vaiką!

Kai jis ir tada neatidavė mergytės, ji puolė ant jo rankos ir ėmė daužyti jo atsuktą petį šaukdama:

– Matė mano! Matė mano! Atiduok Matę! Matė mano!

– Liaukis! Po paraliais, baik šėlioti!

Jis ištraukė Rutą ir užbėgo laiptais aukštyn, o pačiame viršuje sustojo, supratęs, kad Amanda nebėga iš paskos. Kai nuraminęs ir užmigdęs Rutą po gero pusvalandžio nulipo žemyn, virtuvė buvo tuščia.

Vaikščiodamas po visą namą ir varstydamas duris, jis tyliai šaukė ją vardu.

– Amanda, – sušnabždėjo prie jos kambario.

Kai niekas neatsiliepė, jis sudvejojo, bet tada nedrąsiai stumtelėjo duris ir žvilgtelėjo į vidų. Kambaryje buvo tuščia. Spaudžiamas kaltės, bet ir genamas smalsumo, jis užėjo į vidų.

Amanda buvo užėmusi kambarį, kuris kadaise priklausė tėvams. Kambarys buvo erdvus, jame užteko vietos trims langams: du į gėlių darželį, kuris dabar labiau panėšėjo į juodą purvo juostą – netrukus teks juo pasirūpinti, – o pro trečiąjį popiet pašviesdavo saulė. Visi trys langai buvo labai aukšti, o stiklas prasidėjo Karlui apie kelius. Stovint pernelyg arti, imdavo suktis galva. Šmėkštelėjus netikėtai siaubingai minčiai, jis pažvelgė pro langus žemyn, bet ne – jie visi uždaryti.

Tualetinis staliukas buvo pagražintas servetėle, ant jos stovėjo sidabrinė kosmetikos dėžutė, o ant šukų rankenėlės buvo išgraviruoti Amandos mamos inicialai – juos jis kaipmat atpažino. Šalia dėžutės stovėjo nuotrauka su ovaliais rėmeliais, iš jos žiūrėjo rimta mergaitė tiesia nugara, o jos keliai skendėjo baltuose krikštynų nėriniuose, iš kurių žvelgė kūdikėlio veidelis.

Karlas norėjo atitraukti kurį nors stalčių, bet neišdrįso. Ji iškart supras, jeigu tik jis ką palies – aišku kaip dieną. Paskubomis žvilgtelėjo per petį į duris, bet namuose buvo ramu.

Iš pradžių jis manė, kad gal ji išėjo kur apsiraminti, todėl tą popietę prabuvo ramiai. Išplovė vonelę, iššluostė vandenį nuo grindų. Kai pabudo Ruta, jis su ja pažaidė. Vakare pamelžė karves. Tačiau kuo ilgiau ji negrįžo, tuo buvo sunkiau apie ją negalvoti. Kur ji? Galiausiai visai jau temstant jis paprašė Rudžio pažiūrėti Rutą ir išėjo ieškoti Amandos.

Aukštai iškėlęs žibintą, jis paskubomis dirstelėjo į tvartą, vištidę ir daržovių rūsį. Pasibeldė į išvietės duris. Viena vertus, jis vylėsi rasti ją kurioje nors iš tų įprastų vietų, nors iš tiesų nesitikėjo, kad ji ten, bet norėjo ieškoti nuodugniai, apgalvotai, tad buvo logiška pradėti nuo ten, kur arčiau namų, kur daugiau galimybių rasti. Galiausiai su nenumaldomu siaubu jis patraukė prie ežero.

Buvo šalta – taip šalta, kad Karlas pasigailėjo neapsimovęs pirštinių, todėl žibintą nešė tai vienoje, tai kitoje rankoje, o laisvąją tuo metu šildėsi kišenėje. Maždaug pusiaukelėje jis leidosi apgraibomis bėgti per sušalusią, grublėtą žemę kiek leido jėgos – lygiai tuo pat keliu, kuriuo popietę skubėjo namo.

Galų gale pasibaigė medžiai, ir jam prieš akis atsivėrė platus ir juodas ežeras, vos prieš keletą dienų nusikratęs paskutinių atspurusių žiemos ižo skiaučių. Kad ir kaip tai atrodė neįtikėtina, Amanda čia ir buvo – beveik taip, kaip jis ją ir įsivaizdavo, skubindamasis per mišką. Tiesa, ji ne plūduriavo, o stovėjo iki pečių vandenyje – šviesioje mėnesienoje aiškiai bolavo veido siluetas. Jis pūkštelėjo nė nesustojęs padėti žibinto, todėl kai nusigavo prie jos, teko žibintą mesti į vandenį, kad galėtų ją sugriebti abiem rankomis. Karlas partempė ją į krantą, pats sunkiai laikydamasis ant kojų, ypač dėl to, kad stingdančiame vandenyje beveik nejuto pėdų ir net visų kojų. Kiek ji jau čia stovi? Ką sugalvojo?

– Amanda! Ką darai? Ką darai? – kaip sugedusi plokštelė kartojo ir kartojo jis.

Ji nieko neatsakinėjo, bet ir nesipriešino. Priėjęs prie kranto, jis suvokė, kad ją neša ir kad teks nunešti iki pat namų. Ji visai nesilaikė ant kojų, ir nenorėjo laikytis.

– Jai akivaizdi hipotermija, – tarė gydytojas, – ir kojų, ir rankų pirštai tikrai nušalo, bet manau, kad viskas baigsis gerai. – Jis metė reikšmingą žvilgsnį į Karlą. – Man kur kas neramiau dėl jos dvasinės būklės.

– Taigi, – pritardamas greitai palinksėjo Karlas, lengviau atsikvėpęs, kad gydytojas irgi pastebėjo. – Kažkas jai juk atsitiko, ar ne?

Gydytojas patarė Šv. Mykolo ligoninę.

– Šiek tiek poilsio, – pasakė jis Karlui, – jai tikrai nepakenks.

Ketvirtas skyrius

1920 metų balandį, kai Rutai buvo ketveri, išvažiavo jos teta Mandė.

– Ir nėra ko stebėtis, – kalbėjo žmonės.

Tuopų alėjoje ir Klevų kelyje, bakalėjos krautuvėlėje ir pas mėsininką, banke, iš tavernos padarytoje arbatinėje ir pašte visi sutarė, kad Amanda jau nuo seno buvo keistoka – net vaikystėje.

– Sykį nunešiau didžiulį dubenį bulvių salotų, – siurbčiodama kavutę poniai Zindai pasakojo ponia Alberti. – Prieš daug metų – dar tada, kai Liusė tik laukėsi meilutės Matės. Tai štai, duris atidarė Amanda – jai buvo gal kokie septyneri ar aštuoneri, visai dar nykštukė. Norėjau nešti salotas tiesiai į virtuvę, pažiūrėti, kaip laikosi Liusė, bet ta mergytė man dubenį tiesiog iš rankų išplėšė. O sunkus tas dubuo buvo, net jos laibi kauleliai apie riešus iššoko. „Labai ačiū“, – pasakė ir man prieš pat nosį koja užtrenkė duris. Tai bent elgesys, ką? Aš nė nebepamenu, ar iš viso tą dubenį atgavau. Toks gražus keturkampis buvo. Žinai, tas su dangčiu. Man atrodo, ir tu panašų turi.

– O jūs ar pamenat, kokia ji pasidarė, kai prieš keletą metų apsirgo Liusė su Henriu? – įsiterpė Trina Ešinger. – Ištrenkė nuosavą seserį su kūdikėliu ant rankų. O kaip išbėgo, kai pasimirė tėvai.

Taip, Amanda jau seniai buvo keistoka. Todėl žmonės ir nesistebėjo.

Amanda

O, kad būčiau įstengusi ją išlaikyti mažą ir šalia savęs, bet ne, argi ji tūnos ankštame, tamsiame kampelyje. Išsismaugė į laisvę, kad visas pasaulis pamatytų. Patys matot, kuo viskas baigėsi.

Jis tavo, bet paskui vis tiek pasprunka – štai kur bėda su kūdikiu. Vis auga, auga, vis didesnis, didesnis – kaip pabaisa. Ir nieko negali padaryti. Vis tiek nesusitvarkysi. Bet tai vėliau.

Aš taip džiaugiausi, kai laukdamasi Matildos mama dienų dienas gulinėjo ant sofos ir buvo tik mano, niekieno daugiau. Pasispraudusi jai po ranka, klausydavausi, kaip ji skaito, ir laukdavau Aklojo Pju stuksenimo ar tylutėlio, kone fėjiško Purienos ir Petražolės juoko. Kaip ji visus tuos balsus pamėgdžiodavo! Aprengdavome mano lėlytę Suzaną į puotą – susupdavome į mamos skarą, – o mama puikiai žinojo visas vieteles, kur lėlytei būtų įdomu užsukti ir ką ji užsukusi turėtų pasakyti. Kartais apžiūrinėdavome mano broliuko Randolfo nuotrauką – jis mirė nuo difterijos vos tik man gimus, sulaukęs trejų. Fotografuota buvo prieš jį palaidojant, o mama vėliau pasamdė dailininką, kad ant užmerktų akių jam užpieštų atmerktas, bet jos išėjo nelabai tikroviškos, aiškindavo mama man. Kartais ji imdavo skambinti pianinu, ir mes visa gerkle plėšdavome dainas, kad Rudis su tėčiu net pievoje girdėdavo.

Kai išeidavau į mokyklą, mama priguldavo ir gulėdavo ant sofutės svetainėje. Priklupdavau prie jos, kad supintų neklusnius plaukus į kaseles. O kai grįždavau, rasdavau ją ten pat, kur ir palikusi. Mama ištiesdavo rankas ir laukdavo, kol pasilenksiu perbraukti jai per plaukus ar ant rankos rašalu nupaišysiu širdutę; kartais lažindavomės, kaip man seksis ridenti stiklo rutuliukus. Ji laukdavo, kol nupaišysiu drabužėlius, kuriuos ji vėliau iškarpydavo mano popierinėms lėlytėms, ar kol atnešiu iš virtuvės pieno ir sausainėlių. Gulėdavo ir laukdavo manęs, daugiau nieko.

O moteriškės vis eidavo – su savo rabarbarais, pyragais ir bulvių salotomis. Jos reikėjo ir joms. Bet aš jų neįsileisdavau. Ji buvo mano – tik mano vienos.

– Girdėjot? Amandą Starki į beprotnamį uždarė, – pasakė Ramona Miuler, kai Klementas Ovensas užėjo kitą kartą.

– Į beprotnamį?

– Na, į Šventojo Mykolo ligoninę. Pamaniau, jums bus įdomu, nes judu lyg pažįstami. – Ji žiūrėjo į jį, laukdama kokios nors reakcijos ar klausimų, bet nusivylė.

– Kaip gaila, – paėmęs jai iš rankų vokų pluoštą tepasakė Ovensas.

Klementui naujiena sukėlė nerimą. Geriau pašto viršininkė būtų prikandusi liežuvį. Kita vertus, ko čia sukti galvą. Dabar su Amanda vis tiek jokių ryšių. Jis sustojo prie automobilio ir ėmė pjaustyti vokus kišeniniu peiliuku – prastesniu, nes gerąjį, iš sidabrinės dėžutės su išraižytu įrašu, pametė.

Negi ta beprotybė visą laiką pratūnojo po nepriekaištinga slaugės uniforma? O juk atrodė tokia permatoma, taip nemokanti slėpti jausmų, akimirksniu raudonuojanti, tokia kvatoklė. Ją nustebindavo paprastučiai dalykai: taurė šampano, našlaičių puokštelė. Visą tą laiką ji dangstė beprotybę? Ji jam tada rodėsi vienokia, o dabar atsiskleidė visai kitokia. Jis paleido variklį ir atsisėdęs iš visų jėgų užtrenkė mašinos dureles. Šitaip jo gailesčio ji tikrai nepelnys – tegu nė nesitiki.

Kurį laiką jis pasėdėjo, klausydamasis raminančio variklio burzgimo. Na, juk jai vis dėlto turbūt nelengva. Visos tos mirtys – iš pradžių tėvai vienas po kito, dabar sesuo. Bet kuris palūžtų.

Amanda

Kaip matau, dar nepakankamai papasakojau. Maniau, gal apie tai nepasakosiu, kad po truputį ta istorija pasimirštų, apaugtų maurais, kaip ir pridera, bet, regis, tai neįmanoma. Žmonėms juk taip maga viską išsišniukštinėti, ar ne? Kruopščiai apžiūrėti kiekvieną dirželį, smeigtuką ir apsiuvėlį. Jiems negana perbraukti per randą pirštu, negana pamatyti, kaip peilis perrėžia odą, – jiems būtina išgirsti į galąstuvą galandamų ašmenų čirpimą. Ką gi, jei jau taip reikia, prašom.

Susipažinome tik dėl eilinio Baklo klejonių. Vargšelis eilinis Baklas – jis net mūšio lauko nepasiekė, kariuomenė Granto stovykloje aptiko jo šlubumą ir tiesiu taikymu parsiuntė namo. Bet dar nė šimto mylių nesukorusį jį patiesė karštinė. Taigi, ir pateko į ligoninę – klejojantis, grąžantis rankas ir besispardantis, į kairę ir į dešinę sukiojantis galvą ant pagalvės, kalbantis baisiausius dalykus.

Man su juo buvo labai sunku. Vos uždėdavau ant kaktos kompresą – tuoj nusiplėšdavo. Tik sutramdydavau besiblaškančias rankas – suspurdėdavo kojos.

Aišku, vyrą pastebėjau tik kai jis priėjęs atsistojo kitapus eilinio Baklo lovos ir prispaudė ligonio kojas, kad nespurdėtų, kol aš suvaldysiu besiblaškančią galvą. Vyro oda buvo raudono atspalvio, lyg jo venomis tekėtų kur kas daugiau kraujo, negu telpa, o rankos, laikančios eilinio Baklo kojas, buvo itin didelės ir tvirtos. Jis man drąsinamai nusišypsojo ir kažkaip, sukdamas rankomis mažučius apskritimus, švelniai masažuodamas ir tyliai kalbėdamas, sugebėjo nuraminti eilinį Baklą, galima sakyti, užhipnotizuoti.

– Na, štai, – tarė jis, kai eilinis visai nusiramino ir tik gulėjo vos trūkčiodamas: ant kaktos gražiai uždėtas kompresas, kvėpavimas lygus, širdies ritmas stabilus.

– Ar jūs naujasis gydytojas? – pasiteiravau.

– Gydytojas? Oi, ne, – nusijuokė jis.

Kaip tik tada į palatą užėjo daktaras Nikolsas.

Pamačiusi viršininką, susinervinau. Mums niekas nebuvo tiesiai sakęs, kad svetimiems žmonėms nevalia liesti pacientų, bet buvau tikra, kad ligoninė to neskatina. Tačiau daktaras Nikolsas šypsojosi. Ir paplojo vyrui per nugarą.

– Ir kokiais keliais čia užklydai, Ovensai? – paklausė jis, tada jie paspaudė vienas kitam ranką ir abu išėjo.

Tą popietę, kai kavinukėje gėriau kavą su anyžiniu sausainėliu, vyras vėl išdygo.

– Štai, – pareiškė jis, padėjęs rudą dėžutę ant mano staliuko, – šis daiktas visą mediciną apvers aukštyn kojomis.

Jis atsitraukė kėdę, apsuko ją, kad galėtų sėdėti alkūnėmis remdamasis į atlošą.

– Kas dėžutėje? – kaip ir reikėjo tikėtis, paklausiau aš.

– Čia vakuumo dėžutė. Į ją susidedate instrumentus, skalpelius, žirkles ir adatas. – Jis įmetė į ją mano šaukštą. – Tada užspaudžiate šitaip. – Jis užšovė lyg ir skląstį, panašų į marinuotų agurkų stiklainio dangtelio. – Dabar trisdešimčiai sekundžių įjungiate vakuumą. – Jis spragtelėjo svirtelę, ant dėžutės įsižiebė raudona lemputė. – Taip matysite, kad veikia. Tai štai, o kai ištrauksite instrumentus, jie bus visiškai sterilūs.

– Bet juk ir šveisti galima ar pamerkti į spiritą? – Paėmusi šaukštą, nušluosčiau servetėle.

– Čia privalu perprasti mokslą. Matote, kai išsiurbiamos oro molekulės, bacilos negali prikibti prie metalo. Poveikis kur kas tvaresnis negu apiplovus spiritu – mes tai įrodėme, – be to, nėra rizikos, kad instrumentas vėl apsikrės nuo nešvarios šluostės. – Jis kalbėjo taip užtikrintai, taip entuziastingai – kaip mažas vaikas.

– Ar pradėsime čia tokias dėžutes naudoti?

– Žinote, dar laukia galybės visokiausių tyrimų ir bandymų, bet anksčiau ar vėliau vis tiek jos prigis. – Jis švelniai perbraukė per dėžutės dangtelį.

– Ko gero, šįryt nelabai išgirdau, kuo jūs vardu, – galiausiai pasakiau. – Lyg Ovenas?

– Ovensas – mano pavardė. O vardas Klementas.

Pasisakiau, kuo vardu pati, ir ištiesiau ranką, o jis ją labai jau energingai spustelėjo.

Jis pasisiūlė nupirkti dar vieną puodelį kavos, bet kai nuėjo prie kasos, susigriebiau, kad man pertraukėlė baigėsi jau prieš penkias minutes. Nėra kada atsiprašinėti, pasakiau sau. Lėkdama pro duris dar spėjau pastebėti, kaip jis ant padėkliuko dėlioja sausainėlius, damų pirštelius, citrininio pyrago gabalėlius ir dar anyžinių. Turbūt daugiau ir nebesusitiksim, dingtelėjo man.

Susipažinome per eilinį Baklą, o paskui aš nužudžiau tėvus. Ar jau pasakojau? Ne, dar lyg nespėjau. Aišku, visai aš jų žudyti nenorėjau, bet jei jau kalbam apie mirtį, nebelabai ir svarbu, ko kas norėjo ar nenorėjo.

Nužudžiau juos, nes mane išvargino tas tylus nesibaigiantis kosulys – gryniausia kankynė. Nusprendusi, kad persidirbau ir neišsimiegu, trumpai aplankiau namus – vos porą dienų atsipūsti kaime per patį kukurūzų ir aviečių derlių. Iš miesto parvežiau dailų kaspiną, dvi dėžutes šokolado ir mirtiną dovaną nuo eilinio Baklo. Užkrėčiau mamą plaučių uždegimu, ta savo ruožtu užkrėtė ir tėtį, o gal atvirkščiai.

Pastebėjusi, kad mamai kaista skruostai, išsiunčiau Matildą su Ruta į salą, nors ir buvo aišku kaip dieną, kad šaukštai po pietų.

– Bet juk ten tokia vienatvė, – pasiskundė ji.

– Geriau vienatvė negu mirtis, – suburbėjau. Svarbu dalykiškumas, tiesmukumas. – Pagalvok apie Rutą.

Kaip jau minėjau, esu gera slaugė, tad pasitelkiau visas žinias ir patirtį. Vykdžiau visus iki vieno gydytojo nurodymus, nors jų man nė nereikėjo, gydymo kursas buvo pažįstamas. Girdydavau juos arbata su medumi ir vištienos sultiniu, kad sustiprėtų. Aštuntą, dvyliktą, ketvirtą, vėl aštuntą – dieną ir naktį – sugirdydavau chinino. Atlapodavau jų kambario langus, įleisdavau šviežio oro. Kruopščiai apkamšydavau juos susupusi į storus apklotus, kad išprakaituotų. Dukart per dieną keisdavau patalynę, o kai pradėjo bėgti iš nosies kraujas ir teršti pagalvių užvalkalus – dar dažniau.

– Matilda? – pratarė mama, kai šiltu skudurėliu šluosčiau jai veidą.

Patikinau ją, kad Matildą tikrai pamatys vėliau, kai sustiprės.

– Kur Matė? – paklausė tėvas ir nubloškė apklotus ant žemės.

Bandžiau jiems aiškinti apie užkratą, kad jos su Ruta išėjo ir dabar saugios, bet grįš, vos tik juodu sustiprėsią. Bet tėvai klejojo ir nieko nesuprato.

– Matilda! – šaukė jie vienas per kitą. – Mate!

Galiausiai, kai nuo įtampos ir oro stygiaus jie pamėlo, aš apsimečiau Matilda.

– Taip, mamyte. Taip, tėtuk, – pasakiau. – Aš čia.

Tada mama nusišypsojo. Tėvas atsiduso ir atlėgo. Abu nusiramino.

Dabar vis svarstau, ar tada įsivaizdavau, kad galėčiau užimti Matildos vietą. Ar maniau galinti būti kaip ji – tokia žavinga, drąsi. O, kad tada būčiau žinojusi. Aišku, tuomet nieko panašaus negalvojau. Svarbiausia man buvo apmalšinti jų kančias, padėti pasveikti, kaip ir dera gerai slaugei.

Viską dariau, kaip reikia. Viską. Bet viskas kaip žirniais į sieną. Jie kuo toliau, tuo labiau slydo man iš rankų. Plaučiuose kaupėsi skysčiai, jie skendo nuosavose lovose – pirmiau mama, paskui ir tėtis. Niekaip neįstengiau jų išplėšti.

Mudvi su Matilda tėvus palaidojome saulėtą bobų vasaros dieną Nagavokio kapinaitėse, po niūriais cukriniais klevais. Visą rytmetį mus supo kaimynai ir draugai, bet grįžtant namo jų brikelės viena po kitos išsivažinėjo savais keliais ir galiausiai likome visiškai vienos – nieko nei iš galo, nei iš priekio. Prie vartų iššokau ir ėmiau grabaliotis palei naują velkę.

– Palauk, štai taip, – iššokusi šalia manęs tarė Matilda.

Jos akys buvo tokios raudonos ir užpurtusios, kad ji beveik nieko nematė, tačiau jos pirštams vartai iškart pakluso. Per visus tuos mėnesius, kol manęs nebuvo, namas ir ūkis buvo tapę jos.

Puikiai žinojau, kas virtuvėje, nes pati kiekvieną patiekalą prie durų paimdavau. Balta duona, juoda duona ir duona iš nesijotų ruginių miltų. Karštos bulvių salotos ir šaltos, bulvių apkepėlės, batatai. Elniena, sūdyta mėsa, kumpis, kalakutas, dvi vištos ir antis. Virtas liežuvis, kiaulienos dešra, baltoji dešra, kraujinė dešra ir kepeninė dešra. Didelės apskritos bandelės su plutele ir minkštos, konservuotos vyšnios, žiediniai kopūstai su grietinėle, porai su grietinėle, kukurūzai, pasaldintos morkos, rauginti kopūstai, konservuoti burokėliai, obuolių pyragas, moliūgų pyragas ir pudingas su tapijoka. Šaldytuvo durelės beveik neužsidarė, prie pat virtuvės stalo krašto pavojingai stovėjo dubenys ir lėkštės, indais buvo nukrautos ir visos kėdės bei palangės. Tuzinas kriaušių, rabarbarų pyragas ir pomidorų stiklainis kažkaip atsidūrė svetainėje, o prie mamos kušetės ant staliuko buvo išrikiuoti trys sūriai su melasinių sausainėlių skardine.

– Gal kam sumuštinį sutepti? – paklausiau.

– A, išmesk viską! – suriko Matilda. – Kaip tu į viską gali ramiai žiūrėti?

Ji kūkčiodama užbėgo viršun, o Rudis, Ruta ir aš likome stovėti apačioje, stengdamiesi vienas į kitą nežiūrėti.

– Ruta juk turbūt išalko, ar ne, mažute?

Bet mergytę paveikė mamos elgesys. Apsipylusi ašaromis, ji nusekė paskui Matildą.

– Užvalgyk ko, Rudi, – paraginau. – Kam gerą maistą mėtyti?

Mano tėvas nemėgo mėtyti maisto. Mažiausią kaulelį apčiulpdavo. Valgydavo odelę, sausgysles bei kremzles ir liepdavo mums taip pat daryti. Nebūdavo galima „gadinti vakarienės“ ir užkandžiauti tarp pietų ir vakarienės, bet sykį, būdama septynerių, aš taip išalkau, kad atsidariau šaldytuvą. Pamaniau, gal maisto vaizdas bent kiek tą alkį apmalšins. Tolimoje šaldytuvo kertelėje, už mėsos ir sviesto, stovėjo mažiukas puodelis, sklidinas kažko tiršto ir balto. Prieš savaitę ar porą mama buvo padariusi vanilės kremo – tokio saldaus ir tiršto, kad aš tol laižiau šaukštą, kol beliko vien sidabro prieskonis. Gal vieną porciją ėmė ir pamiršo? O jei taip, niekas ir nesužinos, kad šiek tiek nuvalgysiu.

Ištiesiau ranką į vėsią gilumą, perbraukiau pirštu per tą baltą masę ir pakabinusi įsikišau į burną. Bet vos tik liežuvis palietė pirštą, supratau, kad ten ne kremas. Kažkas siaubingo – glitaus ir šlykštaus. Nusivaliau liežuvį rankove ir jau buvau bebėganti prie čiaupo nusiplauti rankų. Tarpduryje stovėjo tėvas.

– Ką veiki šaldytuve?

Tėvui niekaip nepameluosi.

– Pamaniau, kad liko kremo, bet jis, matyt, sugedo.

– Sugedusio maisto motina šaldytuve nelaikytų, – pasakė jis ir, ištiesęs pro mane ranką, ištraukė tą puodelį su baltu tirštimu.

Aš neturėjau ką sakyti. Mama labai kruopšti, bet tas kremas iš tiesų buvo baisiai sugižęs.

– Ar nesakiau, kad tarp valgių valgyti nevalia?

– Nevalia.

– Ką tu žinai, o gal motina tą kremą dar kam nors naudos? – Jis susiraukė, pamatęs mano piršto paliktą daubelę.

– Jinai jį pamiršo.

Jis piktai į mane dėbtelėjo. Baisiai nemėgo melo. Gal ji visai jo nepamiršo. Ką aš žinau.

– Šovė į galvą, ir pakabinai. Juk taip? Vagiliauji, gadiniesi vakarienę. Įkiši pirštą – ir patiekalas kitiems nebetinkamas.

Sunku pasakyti, kuris prasižengimas, tėvo galva, buvo sunkiausias. Jis pamosavo puodeliu man prieš nosį. Aš nusisukau.

– Ne, aš… – Bet jis tikrą tiesą kalbėjo. Pabandžiau keisti taktiką: – Buvau išalkusi.

Jis atsiduso.

– Privalai išmokti valdytis, Amanda. Ar esi kada mačiusi, kad aš gvelbčiau maistą iš šaldytuvo, o paskui susigadinęs apetitą nevalgyčiau tikros vakarienės?

– Ne, tėtuk.

Jis trinktelėjo puodelį ant stalo, kur paprastai sėdėdavau aš. Tada išėmęs iš stalčiaus šaukštą tėškė jį šalia puodelio.

– Nori valgyti? Tai ir valgyk – paskubėk.

Net jeigu ten būtų buvęs skanusis kremas, tokiomis aplinkybėmis būčiau nebenorėjusi. Taip akivaizdžiai daryti tai, kas aiškiausiai tėvo uždrausta, man buvo bjauru. Net pilvas susitraukė. Užėmė gerklę. Ėmė pykinti.

– Negaliu.

– Tai štai, reikėjo galvoti prieš kišant purviną pirštą. O dabar valgyk.

Suėmęs už pečių, jis mane pasodino ant kėdės. Lėtai įkišau šaukštą į tą baltą masę. Labai panaši į ledus, tik ne tokia šalta ir kur kas slidesnė. Pakėliau šaukštą ir, stengdamasi nekvėpuoti pro nosį, įsikišau šaukštą į burną. Nurijau kaip galėdama greičiau, bet ta masė vijosi apie liežuvį. Jėga kimšau šaukštais, bandydama neragauti, nejusti jos burnoje, negalvoti, ką darau. Tėvas stovėjo sukryžiavęs rankas ir laukė.

Kai šaukšto galiukas bakstelėjo į puodelio dugną, įėjo mama.

– Amanda! Ką tu darai? Henri, ką ji čia daro?

Pagriebusi iš manęs puodelį, mama įsistebeilijo į mudu.

– Jei jau pradėjo tą kremą, tai tegu ir pabaigia, – pasakė tėvas.

– Kremą! – Ji įbruko jam puodelį. – Koks čia kremas, Henri? Čia juk taukai! – Dabar jau ji tėškė puodelį ant stalo. – Turbūt baisiai šlykštus skonis? – paklausė manęs. – Kodėl užsinorėjai taukų?

– Ne taukų, aš…

Bet neįstengiau paaiškinti. Nenorėjau, kad tėvas liktų kaltas. Be to, juk jis ir nebuvo kaltas. Nusižengiau aš. Vogiau iš šaldytuvo maistą. Jei ten tikrai būtų buvęs kremas, greičiausiai būčiau jį visą išlaižiusi. Ir susigadinusi vakarienę, kad ir ką tai reiškia. Tėvas dabar raukydamasis uostė taukų likučius puodelyje, lyg taip iki galo ir netikėdamas mumis.

Staiga kad sugurgė pilvas. Išlėkiau iš virtuvės ir nuskuodžiau tiesiai į miškelį už namo. Vis dar žiaukčiojau po sausmedžiu, kai iš nugaros priėjo tėvas. Ir padavė nosinaitę.

– Atleisk, Amanda. Derėjo man tave išklausyti, – pasakė jis. Ir užkišo drėgnas plaukų sruogas man už ausų.

Aš net susigūžiau, kai jis taip pasakė. Tada šiaip ne taip išlemenau:

– Nereikėjo man lįsti į šaldytuvą.

– Na, užtat turbūt daugiau nebelįsi?

– Kol gyva būsiu!

– Šaunuolė mergaitė.

Kad išgirsčiau tuos žodžius, būčiau šimtąkart tuos taukus suvalgiusi.

Išėjau į koridorių, nusikabinau tėvo švarką nuo kabliuko ir sukišau į rankoves rankas. Rankogaliai liko žemai karoti. Švarkas atsidavė pypkės tabaku ir šienu, melasa ir riebalais, kaip ir visi jo darbiniai švarkai, kiek tik atsiminiau. Sukišau rankas į kišenes – skiautelės tabako lapų, dvi poveržlės, pieštuko galas, sąrašas malkinei – „aštuoni ryšeliai 2 x 4, keturi 4 x 6, dešimt 2 x 8“, visi skaičiukai dailiai išvedžioti, kaip jis išvedžiodavo sąskaitų knygoje. Jo aštuonetus sudarydavo vienas virš kito nupiešti apskritimai. „Kaip sniego senis“, – sykį pasakė man, sėdinčiai ant kelių, laikančiai ką tik jo padrožtą pieštuką. Turbūt ir rašyti mane išmokė jis, nors niekada apie tai negalvodavau, atlikdavau kaip vaiko prievolę. Pamenu, kaip suėmęs mano mažulyčius pirštelius savo stambiais pirštais jis vedžiodavo mano rankelę – dabar tos mažos rankelės jau turbūt nė neatpažinčiau – popieriumi, kol parašydavome visus skaičius iki dešimt.

– Žiūrėk, motin, jau tuoj galėsim krautuvėn siųsti, – sakydavo tėvas.

Vėliau, sužinojęs, kad paveldėjau jo aistrą skaičiuoti, vis mane rodydavo kitiems. „Tuoj Mandė suskaičiuos sąskaitą, – vis sakydavo. – Žiūrėkit.“ Paduodavo man stulpeliu surašytus skaičius, o aš per sekundę kitą suskaičiuodavau sumą. Bet labiausiai man patikdavo, kai uždavinėdavome vienas kitam galvosūkius anksti rytą melždami karves – tik mudu su juo ir daugybė karvių šiltame tvarte.

Nusivilkau švarką, sulanksčiau ir padėjau šalia laukujų durų. Gal Rudžiui tiks ar kuriam iš Manigoldų. Užlipau į tėvų miegamąjį.

Matilda nieko neatsakė, kai pasibeldžiau į jos duris. Kraustydama stalčius ir rinkdama, kuriuos daiktus atiduoti, o kuriuos pasilikti, girdėjau Matildą Rutai tyliu, silpnu ir drebančiu balsu dainuojant „Mėlyną levandą“, tarpais sukūkčiojant. Mamos suknelės kvepėjo levandų vandeniu. Ji jas laikė kuo kruopščiausiai, į rankoves ir ties liemeniu prikimšusi popierių, kad neprarastų formos, ant pečių užmetusi senų skarų, kad nepridulkėtų. Atrodė, kad spintoje šešios mamos kopijos, tik be galvų. Aš buvau per aukšta, man suknelės nebūtų tikusios, bet gal Matė vienos ar kitos norės. Nunešiau ant aukšto ir sudėjau į skrynią.

Tą naktį pabudau permerkta šalto prakaito, širdis daužėsi kaip pasiutusi. Gerai, pagalvojau. Labai tikėjausi, kad ir aš apsirgsiu. Ir nusibaigsiu. Kaipgi taip galima – užtraukiau saviškiams tokią baisybę, o pati, galima sakyti, nė nesukosėjau? Raičiausi lovoje, nekantriai laukdama, kada išmuš karštis, užeis klejonės, apsunks rankos ir kojos, aptems protas, ims nykti tas iki skausmo ryškus, aiškus tikrovės vaizdas, tas nenuginčijamas faktas, kad jų nebėra – nei vieno, nei kito, – kad jie abu iškeliavo visiems laikams. Tačiau mano širdis daužėsi gal veikiau iš baimės. Man nebuvo kur dingti. Neįstengiau nė pravirkti.

– Nebegaliu čia ilgiau būti, – pasakiau Matildai kitą rytą. – Turiu įsipareigojimų.

Buvau pasiruošusi. Dar prieš laidotuves susikroviau mažąjį krepšiuką. „Nelauk paskutinės minutės“, – vis kartodavo mama.

– Jūs nepražūsite, – pasakiau Matildai. – Rudis tau padės.

Rudis vežė mane į stotį, o aš taip ir neatsigręžiau, – nė sykelio, – nors buvau tikra, kad Matilda lydi mane tomis raudonomis, paburkusiomis akimis iki pat Nagavokio.

O Eliza mūsų garstyčių spalvos kambaryje buvo maloni. Kol išsikroviau daiktus, užplikė man kavos.

– Padėjau jiems, kiek tik įstengiau, – pasakiau jai, bandydama pasakyti ir sau. – Dabar metas grįžti prie darbų. Mano sesuo nenutuokia, kiek čia darbo.

Po audeklais viršutiniame stalčiuje pakišau tėvo medienos sąrašą ir mamos šukas su keliais plaukais, įsipainiojusiais tarp dantelių. Tą naktį vėl pabudau, apimta baisios panikos. Reikia pradėti visiškai naują gyvenimą, šmėkštelėjo mintis. Užnugario jokio, jokios atspirties. Tada prisiminiau Matildą ir įsikibau jos vaizdinio, kad susiimčiau ir išsilaikyčiau paviršiuje.

Dieną buvo geriau. Dirbau dieninėje pamainoje, ligoninėje sužeistieji vienas per kitą reikalavo mano dėmesio. Turėjau prisiminti dozes, grafikus. Reikėjo tvarstyti, masažuoti, raminti žodžiu. Tarsi tai kam nors rūpi! Lyg nuo to kas pasikeis! Dabar jau žinojau, bet vis tiek dariau tai, ką reikėjo, ir viskas. Kaži ar buvo dar tokių kaip aš, kurie suprato, jog visos tos mūsų pastangos – tik laikui greičiau prastumti, kad nereikėtų galvoti apie savo pačių bėdas ir negandas? Atidžiai stebėdavau daktarų, slaugių, net sanitarų veidus. Negi suprantu tik aš? „Man nesvarbu, kad tau nepatinka, – sakydavo mama, kai imdavau niurzgėti dėl bažnyčios ar mokyklos. – Kas reikia, tai reikia.“ Irgi tiesa, reikia – tai reikia, štai ir sukuosi.

Todėl, nors jau taip savimi nebepasitikėjau, nebebuvau tikra dėl kiekvieno savo žingsnio kaip anksčiau, stengdavausi susirasti darbų. Siūlydavausi slaugyti sunkiausius ligonius, labiausiai užkrečiamus, baisiausiai žaizdotus, kurie kartais įsiutę mėtydavo po palatą basonus. Visa tai manęs netrikdė.

Buvo praėjusios kelios dienos, kai bėgdama laiptais viršun iš vaistinės kažkur tarp antro ir trečio aukštų išgirdau pažįstamą balsą.

– Velniava, – keikėsi jis. – Velnias, velnias, velnias.

– Kas atsitiko?

Skubiai pasukau į laiptų aikštelę. O ten išvydau, kas atsitikę – ant laiptų pilna apdriskusių popierių, tiek daug, kad nė nematyti viršutinių pakopų, kur stovi Klementas.

– Vai tai tai, – ar kažką panašaus tarstelėjau aš, bet pasilenkusi rinkti išsklaidytų lapų nevalingai šypsojausi.

Klementas stovėjo kaip įbestas ir niūriai į mane žiūrėjo.

– Viena slaugė prašė, kad išeidamas nuneščiau žemyn.

– Išmesti turbūt neprašė?

– Ką jūs. – Jis nusijuokė. – Ir tuo metu mintis atrodė visai gera.

Jis palipo per kelias pakopas arčiau manęs ir pradėjo pats rinkti lapus.

– Dabar reikės valandų valandas viską dėlioti! Gal matėte Cimermano aplanką? Stiuarto? O’Tulo? – Jis iškėlė lapus ir vėl po vieną paleido kristi ant grindų.

– Na, šitaip tikrai nebus greičiau, – pasakiau. – Štai. Ne taip ir baisu. – Nurinkusi porą pakopų, pradėjau į tvarkingas krūveles dėlioti lapus pagal abėcėlę. – Jei tik norite, būkit man pagalbininkas.

Jei ne aš, jis tikrai Čarlzo Bogusevskio skrandžio opą būtų įkišęs į Piterio Halidėjaus ligos istoriją, o paties Piterio dujomis apnuodytus plaučius – į Ronaldo Fakuldžeko bylą.

– Kas gi jau čia žiūrės, – sumurmėjo jis.

Bet aš to leisti neketinau.

– Labai svarbu kruopščiai archyvuoti, – aiškinau jam, – net jeigu popieriai keliauja į rūsį. Nustebtumėte sužinojęs, kaip dažnai gydytojams tenka sugrįžti prie pacientų ligos istorijų.

Nors nieko juokingo, rodos, ir nepasakiau, jis nusijuokė, ir netrukus mes ne tiek dėliojome palaidus lapus, kiek kvatodami plepėjome. Temos, kuriomis šnekučiavomės, buvo tokios kvailos ir beprasmiškos, kad dabar nė minėti neverta, net jei ir prisiminčiau, tačiau mudu labai stengėmės vienas kitam pasirodyti įdomūs ir smagūs. Tai turbūt man buvo pats maloniausias popierių dėliojimo pusvalandis gyvenime. Kai sudėliojome, padėjau jam juos nunešti į archyvą, tad ir ten dar gerą dešimt minučių kalbėjomės apie šį bei tą, kol galiausiai jis paklausė:

– Gal norėtumėte ketvirtadienį su manimi pavakarieniauti?

Eliza paskolino savo triušio kailio šaliką. Septintą dar nebuvau susiruošusi, nes reikėjo vis peršukuoti neklusniuosius plaukus, bet, laimė, ir jis vėlavo, tad pasiruošėme, nuėjome prie lango ir pamatėme jį atvažiuojantį gatve. Eliza mane patikino, kad jo dvivietis automobilis labai geras.

Važiavome net į patį Apltoną, į vieną iš klubų-restoranų.

– Čia patys geriausi kepsniai, – paaiškino jis. – Privalote paragauti.

Jis nurodė padavėjams, kiek kepsniai turėtų kepti ir kiek į stiklą pridėti ledo.

– Ką gi, aš paimčiau puodelį kavos, – pasakiau.

– Kavos! Negi tikrai kava gadinsite tokią skanią vakarienę? Ponia gers šampano!

– Klementai, aš negaliu!

– O ką? Ar nepatinka?

– Savaime suprantama, aš nesu jo ragavusi.

– Tuomet puiki proga paragauti šampano.

Padavėjas jau vis tiek buvo nuėjęs, kas man beliko?

Jis buvo teisus. Tada ir sužinojau, kodėl žmonėms patinka išgerti. Šampanas buvo burbuliuotas ir beveik saldus. Nė iš tolo nepanašus į viskį, kurio tėvas trukteldavo šaltais žiemos vakarais.

Po vakarienės nuėjome pašokti.

– Eme, – ansambliui pradėjus groti „Mėlynąjį Dunojų“ tarė jis, vesdamas mane lėto valso žingsniu, – vadinsiu tave Eme.

Koks šviesus, mielas vardas. Niekas – net Džo – manęs nebuvo pavadinęs Eme.

– O tau tinka, – toliau kalbėjo jis. – Žinai, prancūziškai tai reiškia „meilė“.

Mano veidas kaipmat paraudonavo, nuleidau akis į grindis, bet tą akimirką įsiminiau, kad vėliau galėčiau klausytis ir klausytis, kaip jis tai taria, prisiminti iškrakmolytos jo marškinių apykaklės kvapą ir šiltą jo ranką, priglaustą man prie nugaros.

Taip jau susiklostė, kad kaskart per pasimatymą važiuodavome kur nors toli. Į Madisoną, Fiš Kriką, į Rasiną ir net keletą kartų į Čikagą. Kaip romantiška ir smagu būdavo lėkti ilgu tamsiu keliu, atrasti, kas už tų daugybės durų, pro kurias jis mane vis įvesdavo švelniai apkabinęs šiek tiek aukštėliau liemens, šokti prieblandoje pagal juodaodžių ritmus, valgyti kepsnius ir sraiges. Taip nuvargdavau, kad pakeliui namo užmigdavau.

Kai kada pasakydavau:

– O gal šįvakar suvalgykim kokį mėsainį čia, mieste?

Bet jis atsakydavo:

– Nori mėsainio? Žinau, kur patys geriausi visoje Amerikoje.

Ir lėkdavome su vėjeliu į kokį Fort Atkinsoną, Šeboiganą ar Fond du Laką.

Jaučiausi visai kaip su Džo, tik dar geriau, nes šįsyk niekas nekartodavo: „Ar tikrai viską apmąstei?“, „Tu dar jauna, neskubėk.“ Taip kalbėdama mama norėdavo pasakyti, kad bičiuliautis su katalikais galima, bet ne tuoktis. O Džo mama sakydama: „Aišku, ji miela mergaitė, bet vien mielumo negana“, turėdavo galvoje, kad liuteronės – puikios kaimynės, bet į žmonas visai netinkamos. Klementas, kiek supratau, nebuvo linkęs į tikėjimą, ir man taip buvo visai gerai. Kai prisimindavau Dievą, Jis plevendavo kur nors virš Prancūzijos, į mane nekreipdamas nė menkiausio dėmesio.

Šiaip jau vyro liečiama leisdavausi tik šokant, na, dar jei jis linkėdamas labos nakties norėdavo pakštelėti bučinuką, o Klementas pirmą kartą mane palytėjo, kai buvome sustoję kažkur palei Mičigano ežerą – jis toks platus ir didelis, kad net kito kranto nematyti. Tą vakarą jis tik pirštų galiukais glostė man veidą – perbraukė per akių vokus, per skruostus, lūpų iškilumą – atsargiai, švelniai, bet ir tvirtai, tarsi piešdamas ant veido mano bruožus. Taip manęs dar niekas nebuvo lytėjęs. Nelabai žinojau, kaip elgtis, todėl laukiau, kas bus toliau.

Turbūt keletą savaičių nieko daugiau nebūdavo, kol pripratau prie to jo glostymo. Kad ir kokia drovi buvau, sykį tarsi savaime kilstelėjau smakrą, trokšdama daugiau, tada jis pirštų galiukais perbraukė man per raktikaulį, pasiekė suknelės kraštą ir užkabino jį, o tada pabučiavo – taip lengvai, švelniai ir nesočiai – jausmas kaip cukraus vatą valgant.

Kai pasisakė mane mylįs, aš nusijuokiau. Ne piktai ar negražiai, o lengvai, veikiau įspėdama save, o ne jį, kad nereikia to imti giliai į širdį. Manau, nevalia leisti įsisiūbuoti jausmams. Klaidinga jiems paklusti vien dėl to, kad jie sukilo. Tačiau Klementas, kaip ir Matilda, labai meistriškai siekdavo savo. Netrukus pasidaviau ir įtikėjau juo, leidau sau jį pamilti. Tai atrodė savaime suprantama. Jaučiau, kad taip ir turi būti. Pradėjau svarstyti apie tai, kas anksčiau ar vėliau vis tiek nutiks; įsivaizduodavau namą su plačiašake guoba kieme, šviesią virtuvę ir baltus švarius skalbinius, vaikus – mažiausiai keturis ar penkis – su jo rausvais skruosteliais ir mano migdolų akytėmis. Aišku, darbo ilgėčiausi, bet slapta visai džiaugiausi tokiu savo ateities gyvenimo posūkiu.

Pasakojau jam apie ūkį ir ežerą. Aiškinau, kokios ten gaivios ir smagios vasaros, o žiemos giedros ir žaižaruojančios. Gal sudariau įspūdį, kad ten pas mus kasdien šventė, nes labai norėjau jam įsiteikti. Ir sau malonumo pasidaryti. Buvo didelė atgaiva apsimesti, kad viskas taip ir yra, kaip turėtų būti, tobulas paveikslas, kur tik manęs grįžtančios telaukiama. Svajodavau, kaip kokią vasaros popietę mudu kartu nusiirsime į mano salą. Įsivaizduodavau, kaip jis tarsi lydeka iššoka iš vandens, kaip taškau jį, o jis mane, kaip jis apsikabina ir paneriame abu po bangelėmis.

Ir kodėl buvau tokia akla? Juk buvo ženklų, bet man, vėplai, ne galvoj. Vieną vakarą nutarėme važiuoti į Čikagą, vadinasi, šokti. Įsitaisiau supamajame krėsle priebutyje ir laukiu, susikišusi rankas į ruonenos movą.

– O tu kur čia taip išsipuošei? – išeidama iš namo paklausė Tėja Martins.

Jos vaikinas gyveno gretimame name ir visada prašydavo, kad ji ateitų tai vienur, tai kitur, bet pats niekada neateidavo jos pasiimti, kaip dera per pasimatymus.

– Važiuosiu, kur tik veš.

Vos tik Tėjai pasakydavai, kur važiuosi, ji iškart pareikšdavo aną savaitę buvusi dar geresniame restorane ar klube.

– Ką gi, gero vakaro. – Pamojavusi ranka už galvos, ji nuskubėjo laipteliais žemyn.

Į namą užėjo du vyrai ir netrukus išėjo, lydimi penkių kvatojančių merginų, o iš burnos jiems visiems virto garų debesėliai. Mano nauji medžiaginiai šokių bateliai buvo labai gražūs, bet laukti lauke spalio pabaigoje tikrai netinkami. Pavaikščiojau pirmyn ir atgal per priebutį, paskui nulipau žemyn ir paėjau porą metrų į tą pusę, iš kurios visada atvažiuodavo Klementas.

Jis gyveno kažkur rytinėje pusėje, nors kur tiksliai – nežinojau.

Pasakiau sau: užeisiu į vidų kelioms minutėms, gal užlipsiu viršun pasiimti naujos nosinaitės ir jis atvažiuos.

Eliza gulėjo ant lovos ir vėl skaitė „Dženę Gerhart“.

– Paskambink jam į darbą, – patarė ji. – Turbūt kokį reikalą tvarko.

Žodžius „reikalą tvarko“ ji ištarė kažkaip nepagarbiai. Jai nepatiko, kaip Klementas tvarkosi verslo reikalus, kaip stačia galva puola prie kiekvienos naujovės. Jos nuomone, reikia laikytis senų, gerų ir laiko patikrintų metodų. Dar ji niurzgėdavo dėl šampano.

Suradome jo duotą numerį ir nulipau žemyn prie telefono. Suskambėjo dvidešimt kartų. Tada paskambinau dar sykį – ir vėl dvidešimt signalų. Turbūt į kitą kabinetą nuėjo, pagalvojau. O gal pribėgo pakelti kaip tik tada, kai aš padėjau ragelį? Paskambinau dar kartą ir sulaukiau trisdešimties signalų.

Eliza užvertė knygą.

– Užkąskim ko nors.

Bet negalėjau. Koks siaubas būtų, jei jis atvažiuoja, o manęs nėra.

– Ak, vargšele, – pasakė Eliza grįžusi po vakarienės ir radusi mane prilipusią prie lango mūsų kambaryje. – Turbūt miršti iš bado.

– Ne, suvalgiau sumuštinį, – pamelavau.

Nusiaviau naujuosius batelius ir padėjau į spintą.

– Na, aš einu miegoti, – pasakė ji. – Ir tu taip nebesėdėk.

Prieš išjungdama šviesą, Eliza švelniai tarė:

– Gal tu datą supainiojai? – Nors abi žinojome, kad nesupainiojau.

Kai išgirdau jos lygų kvėpavimą, neištvėriau ir išsliuogusi iš lovos vėl nuėjau ant kėdės prie lango – ant jos galiausiai ir užsnūdau.

Bet nerimavau visai perniek. Kitą dieną į mūsų kambario duris pasibeldė Tėja.

– Apačioj tavęs laukia lankytojas, – tarė ji ir pamerkė akį. – Atrodo, kai kas labai apgailestauja.

Mano skruostai užsiplieskė, pribėgau prie veidrodžio.

– Atrodai puikiai, – nė nepakėlusi akių nuo knygos pasakė Eliza.

Stovėjo jis prieangyje su didžiule puokšte purpurinių tulpių. Spalį tokios labai nepigios.

– Atleisk man, Eme, – tarė jis ir dirstelėjo iš už gėlių, apsimesdamas, kad bijo mano žvilgsnio ar mano žodžių.

– Aš tik labai jaudinausi, kad tau gal atsitiko kas nors blogo, – pasakiau ir paėmiau iš jo gėles. Iš tiesų būgštavau ne tik dėl to.

– Iškilo neatidėliotinas reikalas, – paaiškino jis. – Aš esu Heizel Grino švino kasyklos investuotojas. Teko skubiai ten važiuoti tikrinti, kaip vyksta darbai. Šaliai reikia švino – vykdžiau patriotinę pareigą.

– Bet juk galėjai paskambinti.

– Ir visą namą ant kojų sukelti? Tau pačiai būtų nepatikę.

– Kitą kartą, – pasakiau, – sėdėsiu prie telefono ir vos jam suskambus pakelsiu ragelį. Tada nereikės nerimauti, ar nepatekai į kokią avariją.

– Ne, – pasakė jis. – Man nepatiktų, jei tau reikėtų laukti. Kenkia sveikatai. Kartais tie susitikimai ir posėdžiai užtrunka iki vėlyvos nakties. Be to, Eme, ir telefonas ne visada po ranka būna. Toks jau tas mano darbas. Jei tik prireikia, viską metęs turiu važiuoti. Tu juk supranti? Ir atleidi? Mano šaunuolė.

Kai vyksta karas, kartais žmonės daro tai, ko paprastai nedarytų. Taip aš paaiškinau Elizai.

– Jeigu jau jis toks karštas patriotas, – mestelėjo ji, – kodėl tada ne Prancūzijoje?

Atsakymą žinojau. Per vieną iš tų ilgų vakarinių kelionių jis man papasakojo, kaip prieš daugiau nei metus, pačią pirmąją vasarą, bandė užsirašyti į kariuomenę. Nors būdamas beveik keturiasdešimties stojo į eilę su daugybe jauniklių, neįsivaizduojančių, ką daugiau su savo jaunyste daryti, gydytojas jo neleido.

– Turbūt širdis nebe ta, – paaiškino jis. – Man buvo pasakyta, kad esu netinkamas dėl kadaise persirgto reumato.

Pasakęs tai, jis nusisuko į tamsius laukus, lyg tai būtų buvęs sunkus prisipažinimas. Aš po to tik dar labiau jį pamilau – toks gyvybingas, pilnas gerų norų ir idėjų žmogus iš tiesų viduje gana gležnas.

Karas baigėsi, bet Klementui darbo nemažėjo. Kai kitą kartą sutartu laiku neatvažiavo, pasirodo, turėjo sudaryti svarbų nekilnojamojo turto sandorį Oškoše.

– Privalu pasilikti ir kartu išgerti, antraip pamanys, kad juos apgaudinėji, – duodamas man tuziną abrikosų spalvos rožių paaiškino jis. Kalbėjo tikrai įtikinamai. Ką aš išmanau apie verslo užkulisius?

– Rožės turi būti raudonos, – pasakė Eliza, bet ką ji išmano apie rožes?

– Raudonų rožių ras bet kas, – atsakiau aš, pamerkusi puokštę į puodelį. – Šitos ypatingos. Traukiniu iš pat Niujorko vežamos.

Gėles teko atremti į sieną, kad neapvirstų su visu puodeliu, bet jos visam mūsų garstyčių spalvos kambariui suteikė aukso sodrumo bei šilumos ir išstovėjo kone savaitę.

Kitą kartą, pralaukusi priebutyje valandą, nuėjau į vaistinę dubenėlio sriubos, tada sugalvojau pažiūrėti filmą. Nusibodo amžinai aiškintis Elizai.

Koks skirtumas, kaip leisti laisvą vakarą? Vis tiek neturėjau jokio geresnio užsiėmimo. O jis turėjo. Jis turėjo daug svarbių reikalų, ir jei kartkartėmis per juos negalėdavo pabūti su manimi, negi aimanuosi? Žinojau, kad jis verčiau laiką leistų mano draugijoje. Matote, jis mane labai mylėjo. Ištisai tai kartodavo, o aš, tikėdama juo, skraidžiau padebesiais.

Tada Jungtinių Valstijų kariuomenė nusprendė įvertinti vakuumo dėžutę. Tą vakarą jis išpuolė iš mašinos ir užlėkė laiptais.

– Mane paėmė, Eme! Paėmė!

Tvirtai apkabinęs, jis mane apsuko. Garas iš jo burnos šiek tiek dvelkė džinu.

Atlošusi galvą nusikvatojau. Jis taip džiūgavo, kad pamiršo man įduoti rausvus gvazdikus. Žaismingai juos truktelėjau, tada ir jis nusikvatojęs paleido gėles.

– Kur paėmė? – ramiai paklausiau, tikėdamasi išgirsti apie dar vieną man sunkiai suprantamą sandorį, investiciją su „sumaniausiais žmonėmis“, kokių jam ligi tol dar nebuvo tekę sutikti, ar išradimą, palengvinsiantį kokį sudėtingą procesą. Panardinau nosį į gėles – ak, koks salsvas kvapas.

– Į kariuomenę! – atsakė jis. – Jiems manęs prireikė, išsiųs į Vašingtoną, gal net į Prancūziją! Sakyk, juk nė nenutuoki kodėl?

– Bet juk karas baigėsi, – pasakiau.

Vėl atsisėdau į supamąjį krėslą. Šalia prisėdo ir jis.

– Tikrai, kokia ironija – baigėsi karas, ir kariuomenei prireikė manęs. Bet neatspėsi kodėl, – pasakė jis, apkabino mane ir pasitrynė nosimi į ausį.

– Klementai! – Susigėdusi atstūmiau jį.

– Na, kodėl nespėlioji? – Jis atrodė įskaudintas.

Bandžiau jį pralinksminti, sugalvoti kokį įtikinamą ar bent šmaikštų atsakymą, bet galva visa ūžte ūžė. Pirštais užčiuopiau kaspinėlį, kuriuo buvo surištos gėlės. Nieko nesugalvojau.

– Neatspėsiu, – galiausiai pasakiau. – Papasakok.

– Jie susidomėjo vakuumo dėžute! Negi ne puiku? Nori Vašingtone ją išbandyti, o tada, jei patiks, reikės jiems padėti. Visur ją vežiosime – po visą šalį ir gal net į Europą! Negaliu patikėti. – Dabar jau jis žingsniavo pirmyn ir atgal priebučiu, o jam po kojomis gurgždėjo sumintas sniegas. – Pala, aš tau padėsiu, – tarė jis, išsitraukė sidabrinį kišeninį peiliuką ir atlenkė geležtę. Bet jam net rankos drebėjo ir niekaip neišėjo perpjauti kaspinėlio. Padavęs man peilį, jis vėl puolė vaikščioti. – Ne, galiu, – užtikrintu balsu, artikuliuodamas kiekvieną žodį kalbėjo jis toliau. – Galiu patikėti. Nes žinau, kaip tai svarbu ir reikšminga. – Vėl atsisukęs, jis uždėjo rankas man ant pečių ir pabučiavo.

– Kada?

– Kas kada?

– Kada išvyksti?

– Po savaitės. Nėra kada net visko tinkamai užbaigti. – Jis nutilo ir tada turbūt pajuto mano nuotaiką. – Šįvakar, – vėl prašneko, – tu juk su manimi atšvęsi, ar ne? – Švelniai truktelėdamas už rankos jis pastatė mane ant kojų ir priglaudė prie savo apsiausto. Tada prispaudė lūpas man prie ausies. – Galbūt po šio vakaro labai ilgai nesimatysime.

Tą vakarą važiavome labai toli, padangos tykiai šnypštė ant šviežiu sniegu padengto kelio. Kai Klementas apkabino mane per juosmenį, toptelėjo, kad aš visai be reikalo ligi tol prie jo nepriglusdavau. Visus tuos kartus reikėjo prie jo prisiglausti taip, tarsi rytojaus nebebūtų.

Sustojome vienoje Rasino pakelės užkandinėje, ten pirmąkart paragavau martinio, tada užsukome į vieną Kenošos taverną, pasigardžiuodama išlenkiau dar vieną taurę, o Vinetkoje kone vienu mauku susipyliau trečią, bet tos jau nė skonio kaip reikiant nepajutau.

Nuvažiavome į Čikagą, ir jis mane nusivedė į kažkokį prašmatnų viešbutį. Pastebėjau ant stiklo aukštą, beveik migdolų spalvos akių ilgakaklę grakščią moterį, apsiblaususiu žvilgsniu žiūrinčią į mane.

– Žiūrėk, – tariau aš ir mostelėjau į stiklą, – kokia gražuolė.

Kambaryje, jam skambinant užsakyti šampano, man šovė keisčiausia mintis. Tegu visi pamato, pagalvojau. Štai kaip būna, kai visi mane palieka vienui vieną. Taip mąstydama, vos neapsiverkiau. Bet tada jis padėjo ragelį ir prisitraukė mane prie lango parodyti vakaro žiburių, ir tą savo vienatvę pamiršau. Visai iš galvos išgaravo.

Kai viskas baigėsi, jaučiausi išsigandusi, susigėdusi. Negalėjau į jį pažvelgti žinodama, ką mes padarėme. Nė į save žiūrėti neįstengiau. Spoksojau į erškėčių žiedlapiais išaustą kilimą.

– O nederėjo, – tariau erškėčiams. Kartojau ir kartojau, atsisėdusi ant lovos krašto, pasirėmusi į smarkiai ant kelių suspaustą pagalvę. – Nederėjo.

Bet jis švelniai apgobė man petį antklode. Koks mielas. Prisiėmė visą kaltę. Sakė, taip myli. Nebegalėjo susivaldyti, kaip aš nesuprantu? Jis meldė mano atleidimo, ir aš, aišku, atleidau. Juk supratau jį.

– Tiek to, – galiausiai pasakiau. – Aišku, nieko baisaus. Dabar galėsime tuoktis. Ryt rytą. Ar net šįvakar, nes ryt gal kas…

– Juk supranti, kad to nebus, – glostydamas man plaukus, liūdnai papurtė galvą jis.

– Tai ryt rytą. Ryt juk tikrai galėsime.

– Aš maniau, kad tu supranti, – pasakė Klementas. – Maniau, žinai, kad aš jau vedęs.

Penktas skyrius

Klementas ir Teresa Ovensai su trimis vaikais gyveno Panoramos prospekte plytų name aukštomis lubomis, su rausvais gaubliukais apie naujoviškas elektros lemputes, su angeliuko pavidalo durų belstuku.

Ankstyvą sekmadienio rytą Klementas pajuto prigludusią švelnią Amandos šlaunį. Kaipmat pabudęs, jis nusimetę antklodę.

– Kas? – sumurmėjo Teresa.

– Turbūt nuo tavo vakarykščių įdarytų paprikų. Kiek kartų sakiau, paprikas labai sunkiai virškinu.

Klementas nulipo žemyn atsigauti.

Kai pradėjo brėkšti, jis taip ir sėdėjo virtuvėje, gurkšnodamas kavą ir spoksodamas į pirmuosius prasidedančios dienos atspalvius. Didžiajame name šalia degė šviesos, ir Klementas kartais nukreipdavo žvilgsnį už pievelės ir gyvatvorės, skiriančios jo namą nuo kaimynų. Jis pamatė, kaip kaimynų virėja pasilenkia, traukia kažką iš krosnies, ir staiga pasijuto baisiai alkanas.

Galiausiai paaiškėjo, kad Emė – klaida, kurdamas ugnį pagalvojo jis. Aišku, nė viena jo paliekama moteris nesidžiaugė. Viena nemaloniai juokėsi, prisiminė. Pora išsiplūdo, bet dauguma apsiverkdavo. Ašaros sugraudina – juk ne koks kietaširdis jis. Jų būdavo gaila. Tačiau juk visos kaip ir jis pats žinojo, kad smagios dienos vieną sykį baigsis. Kartais net ne jis pats tą pabaigą skelbdavo. Nepatikdavo jam tokie atvejai, bet niekada nepurkštaudavo – moteriai juk reikia ir apie save galvoti. O vargšelė Emė… Tikėjosi, kad jis ją ves! Ir kaip jai iš viso tokia mintis šovė? Juk jis iš pat pradžių labai aiškiai pasakė. Na, jei nelabai, vis tiek užtektinai aiškiai, kad protingas žmogus suprastų. Klementas atsiduso, pagalvojęs, kad ji dėl jų ryšio turbūt puoselėjo visai kitokias viltis, tada pašovė į krosnį dvi storas riekes duonos paskrudinti.

Jis, aišku, tikėjosi dar su ja matytis. Kaip kitaip paaiškinti, kodėl taip karštai įtikinėjo Teresą, kad vasarnamį būtina statytis būtent prie to ežero būtent tame miestelyje? O jei jau taip, kam tas vasarnamis? Prarijęs gurkšnį kavos, jis nuo kartumo susiraukė.

Aišku, iš tiesų buvo ne visai taip, prisiminė jis, dėdamasis į puodelį cukraus. Pagaliau juk jis ne koks kvailys per visą pilvą. Vieną dieną neturėdamas ko veikti jis nuvažiavo į Nagavokį vien iš smalsumo – bent jau taip save tikino, – norėdamas apžiūrėti tą vietovę, apie kurią ji taip daug jam pasakojo. Kas čia tokio, kad apsidairys? Juk nieko. Na, o turint bent šiokią tokią vaizduotę, nesunku įžvelgti galimybių. Jam galvoje sukosi viena reklama – dailūs ežeriukai tarp žalių kalvų, sujungti kaip safyrai ar sudėlioti kaip liepsnelės kiaušinėliai lizde. Miestelyje netoliese net mineralinių vandenų kurorto esama.

Klementas patikrino duoną – viena pusė jau gražiai parudusi, pats tas. Apvertęs riekeles, jis vėl uždarė dureles, bet tyliai, kad neprabustų šeimyna. Ten kažkur įsigiję vasarnamį Šumacheriai ir Kochai, ir net Steinmanai. Toje vietovėje sklypus perka aludariai, bankininkai, miškų karaliukai. Kai jis Teresai parodė, kokius rūmus prie La Belio ežero iš lauko akmenų pasistatė Šumacheriai, ji jam leido investuoti į keletą išskirtinių pailgų sklypų palei ežerą, kur iki tol tuščiai ganydavosi karvės. Bus visai paprasta perparduoti tą žemę žmonėms, ieškantiems vietos „įsitvirtinti“, kur galima jausti ryšį su žeme, kur toks gaivus oras ir šalia vanduo. Dalį žemės jis pasilaikys, dalį panaudos statyboms, kai ką išnuomos – nėra jokios prasmės tokį rojų laikyti vien tiems, kurie turi pinigų pirkti. Ir savo šeimai jis kone penkių hektarų plotelį išrinko.

Sklypą jam pavyko nusipirkti labai palankia kaina, nes jame esanti atšlaitė palei ežerą pernelyg stati, o vienintelė namui statyti tinkama vieta per arti vandens. Be to, net pačiame Nagavokyje pilna patrauklesnių ežerų ir sklypų. Tačiau tie trūkumai jį ir traukė – kam pirkti brangiausiai? Uždirbi tik jei įžiūri, ko kiti nemato. Potencialo čia daug. Jis iš tos žemės dar ir prasigyvens – kaip tik dėl to visai nenorėjo rinktis tokios vietos, kur šnairuojama į verslumą. Klementas ketino paūkininkauti, gal gaminti sūrį – Džeinsvilyje yra žmonių, puikiai įsivažiavusių su baltu čederiu, – gal auginti Angoros ožkas. Ir dar ketino pasistatyti įspūdingą namą.

Jis vaizdavosi graikišką šventyklą su baltomis kolonomis nuo plačios verandos iki stogo. Dėl kalvelės namas turės būti siauras, bet niekis, nes iš šono vis tiek jo niekas nematys. Svarbiausia fasadas, o jis bus didingas. Priekyje ant pievutės dar įrengs baltą pinučių pavėsinę, kur rinksis draugai – vyrai kremo spalvos kostiumais ir moterys su skėtukais ir plonytėmis vasarinėmis suknutėmis, raibuliuojančiomis nuo ežero vėjelio.

Architektas bandė jį įkalbėti statyti šiek tiek kukliau, ką nors vientisesnio – rusvai žalsvo – šveicariško stiliaus miško trobelę su pušiniais baldais.

– Galbūt, – siūlė architektas, – kai kuriuos baldus norėsite ir pats pasidaryti.

Klementas pasiūlymo menkinti nepuolė. Jam visai patiko mintis, kaip jis pats pjaus salsvo kvapo medį, kaip darys iš jo tvirtus baldus, kuriuos vėliau galės naudoti kelios jo giminės kartos. Jis net buvo nuėjęs pas miškininką, o tas jam papaišė skrynios eskizą ir surašė reikalingos medienos ir įrankių sąrašą. Vieną popietę jis į kiemą už namo nusivedė jaunėlį Artūrą ir pagamino skrynios dugną ir dvi sieneles, bet vėliau tris lentas sugadino ir dar susižeidė smilių.

Pareiškęs architektui pats baldų negaminsiąs, jis vėl grįžo prie pirmykščio sumanymo. Kas iš to, jei namo niekas nematys? Teresa sutiko. Šiaip ji jam pamėtėjo kur kas geresnių minčių net už patį architektą. Ji perprato namo paskirtį, kaip jame nuo vieno galo iki kito švilpausią vėjai, kaip vidurdienį veranda kviesianti iškylautojus nuo ežero, o atėjus saulėlydžiui joje būsią galima rengti puikius kokteilių vakarėlius. Ji pasiūlė, kad namas būtų triaukštis su erdviomis palėpėmis. Virtuvę ji pabraižė atskirame pastate, su valgomuoju sujungtą dengta perėja, kad namas per daug neprišiltų. Dar ji prisiprašė dviejų sklypų į rytus, kad būtų vietos valčių stoginei, o kas žino, gal Meinardas, Eivisė ar Artūras, – gal ir visi trys, – kada nors panorės statytis ten nuosavus namus. Taip žmonės daro, kalbėjo ji. Jis suprato, kokius žmones ji turi galvoje – tokius, kurie jį įsileidžia į savo klubus.

Ką gi, viskas gerai, kas gerai baigiasi, tikino save Klementas ant paskrudintų riekių storai tepdamasis sviesto. Jeigu nebūtų susipažinęs su Amanda, tikrai nebūtų užėjęs šio sklypo, šios naujovės, kuri atveria tiek įdomių galimybių, kad jis ir vėl pasijuto kaip pilnas jėgų ir idėjų jaunuolis.

Į virtuvę įėjo virėja, rišdamasi prijuostę.

– Ir vėl anksti pakirdote, pone Ovensai?

– Ankstyvam paukšteliui – skaniausias sliekelis, Trude.

Klementas atsikando didelį duonos su sviestu kąsnį, tarsi patvirtindamas savo posakį. Tada pripylė jai puodelį kavos ir pasipildė savąjį.

– Na, jeigu sliekų ieškote, eikite į kiemą, – tarė Trudė, traukdama miltų stiklainį. – Aš bandeles kepsiu.

– Ką gali žinoti, ims ir ateis tokia diena, – pasakė Klementas. Tada pasiėmė kavą ir užlipo į viršų maudytis.

Viskas per tą prakeiktą vakuumo dėžutę, mąstė jis, paleidęs šiltą vandenį į vonią. Jeigu būtų pavykę ją prastumti, jis nebebūtų prisiminęs Amandos. Taip meistriškai išsisukinėja nuo nemalonumų – pamanytum, jį visos bėdos aplenkia. O Teresa, – jis susiraukė, pamatęs savo atvaizdą veidrodyje: negi ties smilkiniais ima slinkti plaukai? – žmona juk turėtų tave palaikyti, o ne amžiais reikšmingai dūsauti, esą tu jos pinigus leidi, juk ji iš pat pradžių sakiusi, kad ta ar kita mintis labai rizikinga ir kvaila. Amanda tikrai nemanė, kad jo vakuumo dėžutė kvaila. Įžvelgė prietaiso galimybes, be to, juk ji slaugė, o tai jau šis tas. Jai ir kiti jo projektai patiko. Jis prisiminė, kaip ji klausinėjo apie švino kasyklas. Ar jose pasitelkiamos kanarėlės – štai ko ji klausė. Tą vakarą, kai padavėjas atnešė ikrų, ji net suspigo. Jo paraginta, ji vis dėlto jų paragavo, o patikinta, kad ikrai gardumynas, ir pamėgo. Paniręs į karštą vonią, jis pagalvojo: kaip miela vakarą leisti su tokia moterimi, kuri taip tavimi tiki.

Bet tame blausiame pašte ji buvo visai nebe tokia, kokią prisiminė. Jis tikrai neįsivaizdavo, kad po šitiek laiko ji vis dar pyksta – juk daugiau nei metai prabėgo, tačiau Amanda į jį dėbtelėjo be menkiausio draugiškumo. Ir pasirodė vyresnė, skruostai įdubę, nors kai pagalvoji, tai jai visai tinka. Jei būtų galėjęs paliesti jos veidą ar ranką, viskas būtų buvę kitaip, ji būtų sugrįžusi, – bet tai buvo neįmanoma, nes šalia pašto mašinoje jo laukė Teresa, o dar ta moteriškė, spoksanti iš už prekystalio.

O ką Emė veikė su ta mergyte? Jo supratimu, Amanda ir dabar dienomis turėjo lakstyti su švaria slaugės prijuoste, o vakarais ilgesingai sėdėti supamajame krėsle slaugių bendrabučio priebutyje.

Per duris Klementas girdėjo, kaip žmona miegamajame atitraukia nuo tualetinio staliuko kėdę, atidaro stalčių su visomis šukomis ir plaukų smeigtukais – ruošiasi ryto mišioms. Jis puikiai žinojo, kaip dabar atrodo Teresa: sėdi tiesia nugara prieš veidrodį ir lėtai šukuojasi.

– Teresa! Baigėsi muilas! – riktelėjo jis, į rankšluostėlį suvyniojęs gabalėlį, kuriuo kaip tik ketino muiluotis, ir pasikišęs jį po keliu.

– Mažajame stalčiuke, – pasakė ji ir Klementas išgirdo, kaip paskui Teresą užsitrenkia drabužinės durys. Negi ji mano, kad jis drebantis ir varvantis knaisiosis po stalčiukus, ieškodamas muilo? O kas, jei tikrai muilas būtų pasibaigęs?

Bet taip ir reikia, jeigu ji nebenori nieko jam daryti. Klementas pradėjo muiluotis. Mintis, kad jo merginta moteris, pasirodo, yra pusprotė, šiek tiek nugąsdino. Na, bet dabar vis tiek viskas baigta. Tuoj Teresa pamatys, kad jųdviejų santykiai vėl gražūs ir mieli kaip kadaise.

„Čia pamoka, – dingtelėjo jam, – perspėjimas. Nuo šiol būsiu žmonai ištikimas.“

Sakydamas tai, jis visada pralinksmėdavo. Atsidusęs vėl paniro į šiltą, malonų vandenį. Užsimerkęs užsidėjo drėgną rankšluostėlį ant veido, kad barzda būtų ne tokia kieta. Ir pradėjo galvoti apie aparatą, įsiskverbiantį po oda ir darantį kaulų nuotraukas. Ar šachtose to nebūtų įmanoma panaudoti?

Šešiolikmetė Eivisė Ovens nušlepsėjo koridoriumi vienu chalatu ir šlepetėmis – taip apsirengusią vieną rytą ne per seniausiai ją Klementas palaikė moterimi, ir nuo to jam pasidarė nejauku. Aštuoniolikmetis Meinardas sudejavo, įbedė veidą į pagalvę, o tada vienu smarkiu judesiu nusimetė antklodes ir nuleido basas kojas ant grindų.

Šešerių Artūrui visi miegai išlakstė, kai į praustuvę prie jųdviejų su broliu kambario sienos ėmė tikšti vanduo. Jis dar pagulėjo užsimerkęs, klausydamasis, kaip spintoje brūžinasi pakabai, kaip stalčiai atitraukiami ir atgal nebeįstumiami. Kai Meinardas išėjo iš kambario, Artūras viena pižama pritūpė prie savo statybos. Geriausiai jam sekdavosi dirbti rytą, kai nuolat girdėti užšaunama ir atkeliama vonios kambario sklendė, kai vamzdžiais be perstojo teka vanduo, kai žmonės laksto laiptais aukštyn žemyn, kai virtuvėje tarška indai ir galiausiai kelis kartus trinkteli laukujės durys.

Tada kuriam laikui ryto triukšmai nutildavo ir, saulės spindulių lopinėliui miegamojo grindimis lėtai slenkant prie spintos, vienintelis garsas visame name būdavo šiek tiek švokščiantis Artūro kvėpavimas ir duslus medinių kubelių tuksėjimas. Vos tik svetainės laikrodis išmušdavo aštuonis kartus, koridoriuje pasigirsdavo mamos šliurių šlept šlept, tada ji sustodavo virš jo, pasirąžydavo kaip katė ir susiverždavo chalato diržą. Paskui susiimdavo chalatą, atsitūpdavo prie Artūro ant žemės ir imdavo dėlioti kubelius iš vienos vietos į kitą, tarsi žinotų, kur jie turi būti. Jis jai leisdavo dėlioti, kaip nori, – aišku, vėliau perstumdydavo savaip. Galiausiai, kai mamai pabosdavo ta dėlionė, ji pasilenkusi jį pabučiuodavo. Berniukas užuosdavo tą kavos ir šviežiai kremu pateptų rankų kvapą. Prasideda diena.

Meinardo ir Eivisės auklėjimą, kol jie buvo maži ir neįdomūs, Teresa buvo palikusi auklėms, bet Artūras buvo kitoks, arba gal pasikeitė ji. Moteris su siaubu laukė rugsėjo, kai jis išeis į mokyklą ir dienas leis nebe su ja.

Tą rytą po mišių jie ketino užsukti pas ponią Kesler, kuri prižadėjo paaukoti naujai viešajai bibliotekai. Teresa žinojo, kad pinigų aukojantys žmonės mieliau susitinka su dėkingu gavėju, užuot siuntę čekius beveidžiu paštu. Niuberio gatvės 62 name jie buvo nuvesti į šviesią svetainę, kur ponia Kesler su drauge, ponia Džons, sklaidė pluoštą akvarelių.

– Tik pažiūrėkit! – sušuko ponia Kesler, atkišusi Teresai audringos jūros peizažą, kurio melsvi, žalsvi ir pilkšvi atspalviai buvo tarsi purvini. – Aš neįsivaizduoju, iš kur mano Šarlotei toks talentas. Aš nė pagalio nupiešti nesugebėčiau, o Hermanas vos sugeba pasirašyti.

– Tikrai gražu, – pagyrė Teresa.

– Nuostabu, – pritarė ponia Džons.

– Kaip jinai perteikia jausmą! – džiaugėsi ponia Kesler, laikydama piešinį ištiestoje rankoje ir prisimerkusi bandydama įžiūrėti bent kokį jo aspektą. – Tikros menininkės braižas.

Teresa mandagiai pritarė. Kadangi ji jau keletą kartų buvo sutikusi ponias Kesler ir Džons Raudonojo Kryžiaus komiteto posėdžiuose per karą, jos ėmė šnekučiuotis, kada paskutinįkart matėsi, kuri žino paskutines naujienas apie vieną ar kitą ponią, juokėsi prisiminusios, kaip kartą semtuvais sukrovė pusantro šimto kilogramų persikų kauliukų dujokaukėms. Artūras tuo tarpu dykinėjo – kartais paimdavo siūlomą sausainį, o šiaip vartė iš namų atsineštą knygelę su paveikslėliais.

– Žinot, man atrodo, aną savaitę varžybose matėme jūsų dukrelę, – galiausiai Teresai pasakė ponia Džons. – Ji, kiek pamenu, vardu Eivisė, ar ne?

Tada sukluso ir Artūras. Jam visada atrodydavo keista, kad niekad nematyti žmonės pažįsta jo brolį ar sesę.

– Kokia jūs maloni, kad atsimenate, – tarė Teresa.

– Ji buvo su kita panele, – pasakė ponia Kesler. – Mergina kreiva nosimi.

– Meta Kunkel. Tikrai vargšelė – ir nepasisek tu man su ta nosimi.

– Bet ji labai miela mergaitė, – pasakė ponia Kesler su tvirtumu moters, kurios dukters nosis tiesi ir daili.

– Ji ne iš tų, kurios tiktų Eivisei į drauges, bet tokie jau tie vaikai – kartais niekaip neklauso protingo patarimo.

Teresa Metą laikė nerangia, rėksminga ir be humoro jausmo. Ji niekaip nepritapo prie tipažo žmonių, su kokiais Eivisė, motinos nuomone, turėjo bendrauti. Teresai rūpėjo, kad dukra imtų domėtis savo socialinio sluoksnio jaunuoliais. Jai buvo skaudu žiūrėti, kaip dukra – o juk tiek galimybių turi, ir tokį talentą (nors didžiausias Eivisės matytas vandens telkinys buvo Mičigano ežeras, jos jūrų peizažai išties perteikia vandenyno gaivališkumą) – švaisto laiką, užuot kūrusis laimingo gyvenimo pagrindus. Tiesa, Teresa ramindavo save, dar ūgtelėjusi, Eivisė bus tikra gražuolė. O su metais ir protelio daugiau įgis.

Ponia Kesler siurbčiojo arbatą ir nieko neatsakė, bet jos žvilgsnis buvo kupinas pasipūtėliško gailesčio.

– Meinardas, – toliau kalbėjo Teresa, – mano vyresnėlis, gavo labai gerą vietą. Pirmajame banke, jei žinote. Kad įsivaizduotumėt, kas jam patikima! Dievaž, kai kartais pagalvoju apie tokias sumas, man pasidaro neramu.

Meinardas, aišku, jokių tikrų pareigų dar neturi. Dažniausiai jis iš vieno kabineto į kitą nešioja popierius, rinkdamas bankininkų parašus. Bet tie dokumentai labai svarbūs. O viceprezidentas jau ne kartą patikino, kad vaikinas aukštai kils.

– Tai į koledžą stoti neketina? – paklausė ponia Kesler ir atsargiai atsikando trapaus sausainėlio, kad cukrus nenubyrėtų.

– Na, ne. Nemato prasmės. Suprantate, vasaromis jis banke dirbdavo pasiuntinuku, o vos tik baigusiam Šventojo Jono mokyklą jam iškart pasiūlė vietą.

– Nesakau, kad jam stigtų išsilavinimo. Dievas mato – mano Fredis iš Jeilio grįžo toks pat bukas, koks ir stojo, bet daug kas priklauso nuo naujų pažinčių, įsiliejimo į visuomenę. Juk ir jūsiškis, kol nepažins reikiamų žmonių, tol toli neis.

– Gal po metų ar poros ir stos į tą koledžą, – skubotai pasakė Teresa. – Tikrai nenustebčiau.

Ponia Kesler ir ponia Džons, kurios sūnus rudenį ruošėsi pradėti studijas Kalifornijos universitete, tik susižvelgė, o Teresa suprato, kad šįkart jos ją nugalėjo.

Tada ponia Džons prašneko apie ką kita:

– Girdėjau, statotės vasarnamį?

– Taip, – atsargiai atsakė Teresa. Ką jos pamanys apie pernelyg siaurą namą ant stataus šlaito netinkamoje prasto ežero pusėje?

– Kaip apmaudu, kad negaliu įkalbėti Hermano, – pasiguodė ponia Kesler. – Čionykštė upė vasarą taip dvokia, kad neįmanoma apsikęsti. Smarvė neapsakoma. Bet jis nieku gyvu nevažiuoja iš miesto. Atseit tiek progų pražiopsai, kai išvyksti. Jam gal ir gerai, o aš čia ką jau taip pražiopsočiau? Ir Šarlotė jam nė motais. Ji irgi nesupranta, kodėl ištisomis vasaromis dūstame mieste, ypač kai išsivažinėja visos jos draugės. „Jeigu jau liekame čia, tai bent prie Mičigano ežero kokią vietelę įrengtum“, – sakau aš Hermanui. Bet ir tai jam nė motais. „Mano tėvui šitas namas tiko, – vis aiškina, – tai tiks ir man.“ Taip ir gyvename, priklausomos nuo giminaičių ir draugų, turinčių vasarnamius, malonės. – Ji nusišypsojo Teresai.

– Mielai jus pasikviesime, kai tik įsirengsime namą, – pažadėjo Teresa. – Tapsime jachtų ir teniso klubų nariais. Eivisė su Meinardu mielai nusivestų Šarlotę į kokį pasibuvimą.

Šiaip jau Eivisė nieku gyvu nenori stoti į jokius pasipūtėliškus, kaip pati vadina, klubus, o Meinardas taip ir nesugebėjo išmokti žaisti teniso, bet Teresa buvo šventai įsitikinusi, kad šie kliuvinukai netrukus pranyks, vos tik jų šeima įsitvirtins naujoje vietoje, kur galės prasiskleisti tikrosios jų asmenybės. Dar ji tikėjosi, kad tas naujas vasarnamis užglaistys vieną didelę bėdą – jos vyro išdaigas. Kad Klementas keičiasi, matyti jau dabar. Jis kas vakarą tvarkingai grįžta namo ir juodu kartu atidžiai studijuoja brėžinius. Savo planus jis pasakoja su tokiu pat užsidegimu kaip tada, kai jie dar tik draugavo, jam įdomi ir jos nuomonė. Be to, gana dažnai beldžiasi į jos miegamojo duris. Taip, jis tikrai pas ją grįš. Ji buvo tikra, kad naujasis projektas, kurį kurdamas jis ne tik noriai ima jos pinigus, bet ir atsižvelgia į jos idėjas kaip senais gerais laikais, padės vėl jį prisijaukinti.

Vėliau, stabtelėjusi ant Keslerių namo laiptų ir paleidusi Artūro ranką, kad galėtų sulenkti čekį ir įsidėti į kišenę, Teresa nusprendė, kad viešnagė iš esmės buvo patenkinama. Kad moteriškės neprikibo prie namo, tikras palengvėjimas. Ligi šiol ji dar nebuvo tokia tikra. Klementas, aišku, buvo tikras, bet jis tikras dėl visų savo sumanymų – jo entuziazmas bevertis. O štai Florensė Kesler bet ko taip paprastai nepalaimintų – tuo labiau Alisa Džons.

Dabar Teresa galėjo laisvai pasvajoti apie šeimyną ten: Artūrą žolių ištepliotais keliais ir nuo vėjelio išsitaršiusiais plaukais, pagaliuku stumdantį žaislinį laivelį palei krantą; Meinardą prie tikros jachtos vairalazdės, primerktomis akimis žvelgiantį į baltą burę – ką gali žinoti, gal kada ir regatą laimės ir parneš jai sidabrinę taurę; Eivisę, sėdinčią su mielu vaikinu, Meinardo draugu, tarkim, palapinėje gražų sekmadienio vakarą, besidžiaugiančią paskutinėmis minutėmis drauge prieš dar vieną savaitę be pasimatymų.

O juodu su Klementu? Per greit, per greit, toptelėjo jai. Apie tai kol kas verčiau negalvoti. Bet tą mintį ji vis puoselėjo – šiltai kaip sėkliukę po šaltu sniego apklotu.

Kasdien ketvirtą po pietų Teresa su Artūru kartu eidavo pogulio ant vėsios atlaso antklodės, užklotos ant jos lovos. Prieš užsnūsdami, jie klausydavosi ramaus, lygaus kito kvėpavimo, stebėdavo, kaip lubomis lėtai tįsta popietės šešėliai. Kartais Artūras pasidėdavo galvą Teresai ant pilvo ir klausydavosi niekam kitam negirdimo nepaliaujamo ramaus gurguliavimo.

Pusę šeštos Artūras eidavo sėstis ant akmeninių laiptų ir laukti namo grįžtančio Klemento. Šio budėjimo jis niekada nepraleisdavo – net per baisiausias liūtis. Kai lydavo ar krisdavo kruša, jis atsistodavo visai šalia namo po stogo užlaidu virš laukujų durų. O kai šviesdavo saulė ar būdavo sniego, linksmai sau šokinėdavo nuo laiptelio ant laiptelio. Kartais dūgzdavo po visą kiemą, vis sugrįždamas prie laiptų. Bet niekada nenuleisdavo akių nuo gatvės, nes manė, kad kitaip tėvas gali negrįžti; tiesa, žinojo, kad vis tiek grįš, nors kartais berniukui to ir nesinorėdavo.

Šeštas skyrius

Patartas pastoriaus Jenseno, Karlas susitarė, kad iš Tomahoko atvažiuos kažkelintos eilės pusseserė iš tėvo pusės Hilda Grosman – kol Amanda ligoninėje, ji padės tvarkytis namuose ir prižiūrės Rutą. Hilda aiškiai pasakė, kad sąlygos jos netenkina.

– Pasakysiu atvirai, Karlai, – išpyškino ji, numetusi kelionmaišį prie kojų, kad tas net garsiai dunkstelėjo į grindis. – Jau seniai įtariau, kad šiuose namuose kažkas dedasi. Gal tau atrodo, kad mes Tomahoke nieko netuokiam, bet kalbos sklinda. Gal kita ir nebūtų važiavusi, bet tau dabar nelengva, be to, tu mūsų giminės, tai štai ir atvykau. – Sukryžiavusi rankas ant krūtinės, ji laukė, ką jis atsakys.

– O kas dedasi?

– Neįsivaizduoju, bet parodyk tu man normalią moterį, kuri mėnesių mėnesius slapstytųsi salelėje, nesikalbėdama su jokia gyva būtybe, be to, normalios moterys skęsta vidury dienos, kai bet kas pastebėtų, o ne slapta paryčiais. Štai ką aš žinau.

Karlas prisimerkė, tarsi bandydamas sutelkti žvilgsnį.

– Nelabai suprantu, kur link tu suki.

– Nieko daugiau nebesakysiu. Paskalos – velnio reikalas. Taip aš išauklėta. Tiesiog norėjau pasakyti atvirai, ką manau.

Tačiau tokiais pareiškimais ji tik dar labiau viską Karlui sujaukė. Kas čia jam kariaujant dėjosi? Reikėjo prispausti Amandą, kol dar buvo laikas; dabar kamantinėti beprasmiška. Tą vakarą savo kambaryje Karlas ieškojo Matildos nuotraukos, stovėjusios ant staliuko prie jo lovos. Paėmęs už rėmelių, pakratė ją… kam?.. norėdamas prakalbinti, pakeisti jos veido išraišką? Bet ji ir toliau šypsojosi, lyg pasišovusi amžinai gyventi.

Amandai išvykus, kokią savaitę ar porą Ruta buvo labai nerami. Klaidžiodavo iš kambario į kambarį, stabtelėdama prie visų žemų langų pažiūrėti. Vaikščiodama vis ką nors pasiimdavo, kokį lengvą daikčiuką – apklotą, meškiuką, šaukštą ar kojinę iš Amandos stalčiaus, – ir paskui numesdavo bet kur, tad dienai baigiantis namai panėšėdavo į didelį šiukšlyną. Ir verkdavo, nors iš tiesų gal tik zirzdavo, patyliukais raudodavo gerkliniu balseliu, bet vos tik kas ją užkabindavo, mergytė kuo rimčiausiai paleisdavo dūdas – o kartais užsisriūbaudavo net ir neužkalbinta ir niekaip negalėdavo liautis.

Sykį ar porą Hilda patapšnojo sau per kelius ir ištiesė rankas į mergytę.

– Eikš pas Hildą, – pakvietė ji Rutą, su šypsena žiūrėdama į Karlą. Bet Ruta nusigręžė ir tik dar toliau paėjo. Susigėdusi Hilda turbūt jau tuomet nusprendė, kad Rutai rodyti palankumą bergždžia. – Yra žmonių, kuriems vis tiek neįtiksi, – tarė ji, tada skubiai atsistojo ir persibraukė per kelius.

Karlas Rutą apkabindavo ir pasūpuodavo, bet tik trumpai. Ji kaip gyvsidabris išslysdavo jam iš rankų ar nusprūsdavo nuo kelių, taip jis jos ir nebepasigaudavo, kol mergytė pavargusi kokioje kertėje neužsnūsdavo.

O vieną dieną per pusryčius ji suėmusi abiem rankomis iškėlė stiklinę.

– Ir ką pasakysi? – paklausė jis, paėmęs pieno ąsotį.

Kai ji nieko neatsakė, tik atkišo stiklinę į priekį, jis susiprotėjo jau keletą dienų negirdėjęs dukters balso.

– Ruta, ką pasakysi? – pakartojo jis, tik šįsyk griežčiau.

Ji vis tiek tylėjo.

– Norėčiau pieno, – tarė jis.

Ruta lengvai trinktelėjo stikline į stalą.

– Gana, Ruta.

Pastatęs ąsotį ant stalo, Karlas siekė paimti jai iš rankų stiklinę. Kas atsitiko toliau, sunku pasakyti. Ar jinai stiklinę numetė tyčia, ar netyčia paleido iš rankų, dar nespėjus sugriebti jam? Šiaip ar taip, stiklinė tėškėsi į grindis ir sudužo.

Hilda nulipo pusryčių kaip tik jam bešluojant šukes.

– Ruta šiandien nieko negaus, kol normaliai nepaprašys, – pasakė jis, į šiukšliadėžę pildamas šukes. – Kalbėti ji moka.

– Supratau, – atsakė Hilda ir kaip niekur nieko prisipylė puodelį kavos, lyg nuosavoje virtuvėje būdama. Regis, bausmė Rutai ją net pradžiugino – teks atidžiau rinkti žodžius, dingtelėjo jam.

– Aišku, badu nemarinsime.

Hilda mąsliai į jį pažvelgė ir gurkštelėjo kavos.

– Žinai, Karlai, tu leidiesi trypiamas moterų. Net šitos mažės. Jokių nuolaidų nebus, savo ji nepasieks.

Tokia kalba jį supykdė, bet gal yra jos žodžiuose tiesos, bent jau dėl Rutos. Ką jis išmano apie vaikų auklėjimą? Jam dėl jos neramu – nenuostabu, vaikas neteko abiejų mamų, tai ir elgiasi ne taip kaip visada. Bet ką daryti? Hilda vis tiek geriau žino, mąstė jis, skubėdamas į tvartą. Labai vylėsi, kad taip ir yra.

Vidurdienį Hilda sutepė sumuštinį su sūriu ir nuleido Rutai ant lėkštutės. Kai mergytė bandė jį pasiekti, Hilda kilstelėjo.

– Ką reikia sakyti?

Ruta pradėjo verkšlenti.

– Krokodilo ašaromis manęs tikrai nepalenksi, panele.

Hilda atsikando sumuštinio ir pabrėžtinai gardžiuodamasi ėmė čiaumoti. Ruta užklykė. Hilda padėjo sumuštinį ir ėmė knaisiotis po stalčių. Tada atsisuko į Rutą su mediniu šaukštu rankoje.

– Tuoj aš tau įkrėsiu – galėsi iš tiesų verkti, – tarė ji ir sugriebusi mergytę už rankos tris ar keturis kartus kaip reikiant uždrožė šaukštu per užpakalį. – Bus pamoka.

Suėmusi per juosmenį, Hilda užnešė Rutą į viršų, įmetė į kambarį ir uždarė duris.

Kas vakarą Hilda jiems virdavo vakarienę – dažniausiai bulvių su kokiu mėsgaliu, – virdavo tol, kol ištekėdavo visi mėsos syvai.

– Ji net kaip reikiant neįpratinta, – pasiskundė ji, peiliu tepdamasi ant bulvės garstyčių.

– Kaip? Ko neįpratinta? – Karlas paprastai valgydavo palenkęs galvą, kad nematytų, kaip ji kramto, bet dabar sumišęs pakėlė galvą.

– Na, supranti. Neįpratinta.

Kai Karlas vis tiek nesuprasdamas papurtė galvą, Hilda paraudo ir nuleido akis.

– Juk supranti. Daro į kelnes.

Jam taip atlėgo, matant Hildą tokią susikuklinusią, sutrikusią, nebegrėsmingą, kad nesusilaikė nenusikvatojęs. Kad ir kaip keista, prajuko ir Hilda.

– Nėra čia iš ko juoktis, – paprieštaravo ji, bet vis tiek šypsojosi.

Keletą akimirkų jie taip ir sėdėjo, žiūrėdami vienas į kitą, nustebę dėl tokio pasikeitimo, bet nė vienas nežinojo, kaip elgtis toliau.

– Tai ką darysime? – galiausiai paklausė Karlas.

– Manyčiau, mokėsiu vaiką įpratinti.

Hildos pratinimo metodas buvo paprastas: neleisti Rutai persimauti švarių kelnaičių, kai ji pridarydavo. Aišku, dėl to jai nebuvo leidžiama namuose sėdėti.

– Ką gi, mokykis iš savo klaidų, – sakydavo Hilda.

Ruta įsigudrino slapstyti savo šlapias kelnaites ir likusią dieną lakstydavo be nieko, tik su sijonėliu.

– Man labai gaila, kad reikia tai sakyti, Karlai, – sutikusi jį tą dieną, kai perkando mergytės pokštą, prabilo Hilda, – bet normalus, padorus vaikas pliku pasturgaliu nelaksto. Iškart matyti, kad niekas jos dorai neauklėjo. Visai nesistebiu, kad sesulė beprotnamy. Norom nenorom imi galvoti ir apie motiną. Apmaudu, kad tenka tai sakyti, bet taip jau yra.

Jai visai nebuvo apmaudu. Net priešingai – atrodė patenkinta, triumfuojanti. Karlas įsiuto.

– Tu neturi teisės šitaip kalbėti apie mano žmoną ar jos gimines. Jeigu tau taip atrodo, susirink daiktus ir grįžk į savo Tomahoką. Už bilietą sumokėsiu.

Hildą toks jo įsiūtis aiškiai sutrikdė.

– Ir palikti tave su šitokiu vaiku? Savo pareigą aš puikiai žinau.

Tada ji staiga apsisuko ir nuėjo į virtuvę tvarkytis apie keptuves. Karlas apsivilko apsiaustą ir grįžo į tvartą plauti Prancės apynasrio, nors jau buvo nusprendęs tą dieną nebedirbti.

Kaip ji drįsta, pyko jis, šitaip kalbėti apie Matildą ir jos artimuosius? Kas ji tokia? Pagiežinga senmergė, menkinanti kitą moterį – laimingai ištekėjusią moterį, turėjusią mylintį vyrą. Jis taip smarkiai trynė apynasrį, kad kempinė išsprūdo ir jis apsibraižė pirštus. O ką, negi negali moteris nuskęsti? Žmonės ištisai skęsta, sakė Amanda. Amanda, dabar neįstengianti nė batraiščių susirišti. Bet tai visai nesusiję, įtikinėjo jis save. Aišku, skęsta. Ir ko čia stebėtis, nieko čia keisto.

Bet ta dvejonė vis nedavė jam ramybės. Dėl ko konkrečiai – sunku pasakyti. O, kad porą minučių būtų galima šnektelėti su Matilda. Kad bent žvilgtelėti būtų galima, viskas kaipmat paaiškėtų; jam pasidarytų ramu. Tačiau prisiminimai apie ją kuo toliau, tuo labiau blėso. Kartais jis sunerimdavo, kad jos pačios nebeprisimena – tik anądien apžiūrinėtą nuotrauką. Ir… ir… kaip galėjo Hilda, nieko tikro nežinodama – iš kur ji galėtų ką žinoti? – nujausti tokį sunkiai suvokiamą dalyką?

Ruta pradėjo viską daužyti. Tol pagaliuku baksnodavo gėlių vazonus ant prieangio turėklų, kol jie nukrisdavo ir suduždavo ant plytelių. Nuo stalo nustūmė pieno ąsotį. Ant žaizdro akmens vieną po kito sumetė ir sukūlė močiutės Starki meksikietiško stiklo gyvūnėlius. Draskė iš knygų lapus, per pusę plėšė stereografines nuotraukas. Sviesto peiliu išraižė virtuvės stalo kraštą.

– Baisus, baisus vaikas!

Hilda, nors vos išgirdusi kokį trenksmą tučtuojau atbėgdavo, dažniausiai nespėdavo sugriebti Rutos, o ta skuosdavo kiek kojos neša, pusiau bėgte pusiau čiuožte nuo laiptų į rūsį, o ten susigūždavo po skalbyklos kriaukle, prisispausdavo prie sienos, šalia baliklio ir šarmo. Priešais ją mosikuodavo pirštai, bandantys sučiupti už pakarpos, paskui iš pykčio trankydavo, kur pakliūva. Hildai buvo sunku atsiklaupti. Ji pasilenkdavo prie spintelės, viena ranka įsikabindavo į kriauklę, kita aklai grabaliodavo tamsioje nišoje. Jos krūtinė ir plačiai išskėstos kojos užstodavo tarpą išbėgti palei geltoną sieną su gėlytėmis. Galiausiai Hilda pritūpdavo patogesne poza ir įstengdavo įkišti petį tiek, kad sugriebdavo Rutą už suknutės ar plaukų. Išsitempdavo žviegiančią mergytę, užnešdavo į viršų, prie medinio šaukšto stalčiaus.

Kai grįždavo Karlas, Hilda jį pasitikdavo prie durų su popieriniu maišeliu, pilnu šukių, ir jis jau pradėjo svarstyti, ar namuose dar liko dūžtančių daiktų. Šis paveikslas pasikeitė vieną drėgną popietę, kai Hildos ranka, bandanti sugriebti mergytę po kriaukle, stabtelėjo ore. Pasinaudodama proga, Ruta taip krimstelėjo, kad net gyva mėsa tarp dantų sugirgždėjo, palikdama sūrsvą odos skonį. Kokią pusę akimirkos viskas tik nutilo. Hilda nustebusi įsispoksojo į ranką, o tada sukliko kaip povas. Kai tik Karlas pasiekė prieangį, ji iškėlė aptvarstytą plaštaką.

– Tai štai, žinok, – iškošė ji, – augini laukinukę.

Karlas pasijuto kaltas. Jis bandė Hildai įsiteikti, buvo jai perdėtai mandagus, leido savaip auklėti Rutą, perkėlė pusseserės daiktus į patį geriausią kambarį. Ką reikėtų daryti, jeigu ir ji juos pamestų?

Karlas stovėjo prie Šv. Mykolo ligoninės poilsio kambario durų, tikėdamasis, kad svainė bus pasitaisiusi. Amanda buvo patraukusi kėdę, atsukusi kambariui nugarą žiūrėjo pro langą tarp medžių, kur niekaip netirpo sniego lopai, nepripažįstantys jau atėjusio pavasario valdžios. Ligoninėje ji gyveno jau beveik metus.

Rankos nė minutei nenustygsta – vienos pirštai čiupinėja kitos nykštį; šį jos įprotį jis pastebėjo neseniai. Matyt, kažkas ją prikalbino apsirengti pačią – ligoninėje tai leidžiama, kai manoma, kad ligonio būklė pagerėjusi; sijonas persisukęs, palaidinė kreivai susagstyta. Jos plaukai – garbanoti, labai neklusnūs, o ši jų savybė kadaise jam visai net patiko, – dabar atrodė kaip tikros beprotės.

– Amanda, – tarė jis, o ji pašoko ir staigiai nuleido rankas.

Atsisukusi tik sunkiai linktelėjo.

– Sveikas, Karlai. Ir kaipgi tau sekasi?

– Man gerai, gerai, – atsakė jis, prisėdo ant gretimos kėdės ir paėmęs spustelėjo jai ranką. Ji leidosi, bet tuo pačiu neatsakė.

– Ar nenorėtum šiek tiek apsitvarkyti? – paklausė jis.

Amanda persibraukė per palaidinę ir plaukus, lyg nustebusi, kad atrodo ne taip, kaip reikėtų.

– Na… gal, – sulemeno ji. – Aš… Na, matai, aš neturiu veidrodžio, – lyg kaltindama pridūrė.

– Tada aš tau padėsiu, – švelniai ištarė Karlas. – Pirmiausia susisagstysime, – pasiūlė jis ir nedrąsiai ištiesė pirštą, pirmiausia ties pilvu, kur audinys buvo susimurkšlinęs, bet paskui apsigalvojo ir palytėjo persikreipusį drabužio kraštelį, per daug išsikišusį prie kaklo.

– Kaip matai, man ir vėl šliures paslėpė, – pasakė ji ir ištiesė koją vien tik su kojine.

Tos ilgos, laibos kojos plonomis kulkšnimis atrodė taip, kad jis pasijuto tarsi besibraunantis į intymią erdvę – kur kas labiau negu pro nevykusiai susagstytą palaidinukę matydamas liemenėlės kraštą. Kol Karlas nudelbęs akis ieškojo jos šliurių, Amanda paslapčia persisagstė palaidinukę.

– Jau geriau, – pasakė jis ir užmetė jai ant pečių nertinį.

Stovėdamas už nugaros Karlas labai norėjo pašukuoti jai plaukus, bet taip ir neišdrįso prisiliesti. O kaip būtų reikėję šukuoti? Ką jis supranta, kaip moterys tvarkosi plaukus?

– Nenoriu tavęs gaišinti, – tarė ji, kai jis viską padarė.

– Visai ir negaišini.

Jis atsilošė ant kėdės ir patogiai sukryžiavo kojas. Čia, toliau nuo nekalbančios Rutos ir per daug kalbančios Hildos, buvo visai gera. Karlas suprato, kodėl Amanda nori čia būti.

– Aš suprantu, kad tau reikia važiuoti namo, – šįkart kur kas tvirčiau pasakė ji.

Jis atsiduso ir pakilo nuo kėdės. Pažadėjo ateiti ryt, nebent užsuktų arklių kaustytojas – tuomet ateisiąs dar po dienos. Kai Karlas išėjo, Amanda atsilošė į kėdės atlošą, kad nepabirtų akyse susitvenkusios ašaros.

Amanda

Juk prašiau grįžti, Mate. Prašiau. Taip prašiau. Kodėl niekada manęs neklausai?

Bėdos su tavimi prasidėjo nuo pat tos dienos, kai gimei. Tu tai nepameni, o aš pamenu. Tie nesibaigiantys verksmai kiauras naktis; verkdavai taip, kad mama su tėčiu nebeapsikentė ir tavo lopšelį atnešė į mano kambarį. Tu nepameni, bet aš tau dainuodavau. Glostydavau nugarytę. Iškeldavau ir pasiguldydavau ant kelių. Nusinešdavau į lovą, pakišdavau tavo galvytę sau po smakru, bet tu vis tiek nerimdavai. Taip ir užsnūsdavau, tavo verksmai persikeldavo į mano audringus sapnus. Tu juk šito neprisimintum.

Tada pirmąją vasarą tu nutilai – nutilai visiškai ir gulėdavai savo lopšelyje kaip lėlytė, o visą tavo kūnelį išmėtė didelėmis raudonomis dėmėmis. Tėtukas man paklojo kušetę kambaryje šalia virtuvės. Uždraudė lipti į viršų, kur su tavimi buvo mama, bijodamas, kad neužsikrėsčiau. Dabar jau žinau, nors tada nesupratau.

Stengiausi dienas leisti kaip įprastai, rytais atsikėlusi ir vakarais prieš miegą prausdavausi veidą, valydavausi dantis. Visą dieną klaidžiodavau po kiemą ir tvartą, dėliodavau ant grindų popierines lėlytes. Kartais samdinė mergaitė prisiminusi sutepdavo man sumuštinį. O kai nesutepdavo, prieš vakarienę užsilipdavau ant kėdutės ir paimdavau iš bufeto traškučių. Sulūžinėjusius, kurių vis tiek niekas nepasiges, pasidažydavau gervuogių uogienės stiklainyje ir valgydavau. Rytą, dieną ir naktį girdėdavau, kaip mama tau prie lopšio niūniuoja.

Vieną popietę turbūt buvau užmigusi, nes pabudau nuo vaiskios saulės, pro langą įspindusios man ant veido. Uogiene ištepti plaukai driekėsi man ant skruosto. Jaučiausi išsekusi, sušilusi ir alkana. Ir kai kas buvo ne taip. Iš kambario viršuje – visai jokio garso.

Tylutėliai po vieną laiptelį užlipau į viršų, pasiruošusi sprukti, jei tik išgirsiu mamos žingsnius laiptų aikštelėje ar tėčio ranką ant durų rankenos. Laiptų viršuje pamačiau tavo kambarį ir tave, tyliai sau gulinčią, nieko daugiau. Užėjau. Uždėjau ranką ant tavo mažučiukės kaktytės. Karšta kaip ką tik iš krosnies ištrauktas duonos kepalas.

Ir užsipuolė mama:

– Neliesk jos! Nieku gyvu neliesk! Tučtuojau spruk iš čia!

Aš ją vos atpažinau: plaukai išsidraikę, palaidinukė dėmėta – visai ne ta tvarkinga, graži mama, prie kokios buvau pratusi. Skubiai atitraukusi ranką, pasileidau iš kambario, laiptais žemyn ir pro užpakalines duris lauk. Nubėgau per kiemą į mišką. Rankas ir kojas negailestingai braižė gervuogynai, bet aš sukandau dantis ir nepravirkau. Plonos šakelės čaižė skruostus, bet bėgau, nesustojau. Bėgau tol, kol pribėgau ežerą. Vanduo ramus ir žalias. Tarsi tiesus takas nuo ten, kur stoviu, prie tų medžių ir akmenų saloje vidury ežero. Sala buvo taip ryškiai apšviesta saulės, kad atrodė, jog vešli lapija ten tiesiog spindėte spindi.

Paėjau palei krantą, atgavau kvapą, bet akių nuo salos nenuleidau. Jei būčiau mokėjusi, būčiau tuojau pat pūkštelėjusi į vandenį ir ten plaukusi. Tada radau mažą medinę valtelę beveik visai nusilaupiusiais liepsnelės kiaušinėlių mėlio dažais. Priekis slūgso purvyne. Galas plūduriuoja, tad net ir aš, gležnutė mergaitė, įstengčiau valtelę atstumti nuo kranto.

Įsilipau, paėmiau vieną irklą ir juo atsistūmiau į vandenį. O paskui nusiyriau tolyn ir tolyn, į savo salą.

Tada ten pasprukau patį pirmą kartą. Matot, aš buvau tikra, kad saloje niekas negresia. Taip maniau tada. Maniau ir vėliau. Tik vėliau skaudžiai klydau.

– Na, Karlai, ir kaip ji? – paklausė Hilda, padavusi dubenį marinuotų burokėlių.

Karlas papurtė galvą.

– Ko gero, nekaip.

Hilda linktelėjo. Atsikandusi gerą kąsnį storai užtepto sumuštinio, ji pabrėžtinai grakščiai servetėlės krašteliu nusišluostė trupinėlius nuo lūpų ir užsikišo kelis plaukus, išsmukusius iš už ausies. Pirmąkart per tą laiką Karlas atkreipė dėmesį į šiek tiek koketiškai pakreiptą galvą ir nervingai atsikosėjo.

– Ruta elgiasi jau geriau – pastebėjau, – tarė jis.

– A, dabar mudvi tikros bičiulės, ar ne, Ruta? – Hilda sugrubusia ranka pabandė patapšnoti mergytei per galvą, bet Ruta nuo jos išsisuko. – Ji tikra padėjėja, – toliau kalbėjo Hilda, apsimetusi, kad norėjo paimti kelis iš mažylės lėkštelės ant klijuotės pariedėjusius žirnius. – Nenustebčiau, jeigu ji pradėtų mane laikyti savo mama.

Ji Karlui taip svajingai nusišypsojo, kad tas neištvėręs pašoko ant kojų ir likusią kavą išgėrė atsistojęs.

– Man reikia į miestą. Visai nebėra… – nė nebaigęs sakinio, pranyko už durų.

Ruta nustojo viską daužyti tą vakarą, kai per turėklus ant laiptų numetė kišeninį laikrodį.

– Jis buvo mano tėtuko, – tada pasakė jai tėtis, glostydamas nykščiu sudaužytą stikliuką, tada užsidengė veidą rankomis ir tol taip sėdėjo, kol Ruta išsigandusi užlipo jam ant kelio ir pamėgino rankas atitraukti nuo akių.

Dabar ji dažnai stebėdavo Hildą – tyliai spoksodavo pagarbiu pusantro metro atstumu, mėgdžiodavo, kaip ji vaikšto, kaip laiko galvą, kaip pavargusi atpakalia ranka atmeta nuo kaktos plaukus. Tą popietę ji sėdėjo ant kilimėlio Hildos kambaryje ir stebėjo, kaip moteris tvarkosi.

– Šiek tiek dėmesio išvaizdai – ir viskas gali labai pasikeisti, – tarė Hilda, žvelgdama į Rutos atvaizdą veidrodėlyje, pirštų galiukais tekšendama kremą ant įdubusių skruostų. – Štai, – pasakė ji ištraukusi iš stalčiaus korsetą, kurį segėdavo tik sekmadieniais, kai eidavo į mišias, – ar švarios rankytės? Paliesk.

Ruta atsargiai piršteliu perbraukė per kraštą.

– Tikri belgiški nėriniai, – pasigyrė Hilda. – Matai, kokie gražūs? Pačios geriausios kokybės, kokios tik galima nusipirkti. O štai čia – veidui papuošti, – paaiškino ji, iš stalčiaus išėmusi mažytį puodelį skaistalų ir lūpdažius.

Parodžiusi mergytei, kaip tie dažai dažo, ir patyrinėjusi poveikį veidrodyje, ji galiausiai viską nusivalė ir išėjo iš kambario.

– Pakviečiau keletą moterų, – tą vakarą pasakė Karlas, vos tik įlapnojęs pro užpakalines duris.

Hilda stovėjo ir žiūrėjo, kad jis nusiautų purvinus batus, tada prisimerkusi žvilgtelėjo jam per petį, tarsi tikėdamasi, kad ant pievutės prie durų laukia pustuzinis moterų.

– Ką čia šneki?

– Pamaniau, tu čia turbūt jautiesi vieniša, tad kitą savaitę pakviečiau keletą moterų, – pasakė jis kuo nerūpestingiau. Vengdamas jos žvilgsnio, jis nusisuko ir gražiai pakabino ant kablio apsiaustą. – Pasidarysime šiokią tokią šventę.

– Karlai, nekalbėk taip! – Įsisprendusi ji užtvėrė jam kelią į virtuvę.

– Ką? Kas čia baisaus? Negi nenorėtum bent kiek pasižmonėti?

– Paskui tą tavo vaiką lakstau išsižiojusi, kasdien lenkiu nugarą, plušu po namus. O dabar dar ir šventės tau prireikė?

– Pamaniau, tau bus ne pro šalį susitikti su žmonėmis. Tavo mama, kiek pamenu, ketvirtadieniais irgi rengdavo pasisėdėjimus su moterimis.

– Trečiadieniais. Ir apie ką man su jomis kalbėtis? Juk aš jų nė nepažįstu.

– Nežinau, ką ten moterys veikia, – gūžtelėjo pečiais Karlas. – Gal kortomis lošia? Gurkšnoja kavutę, užsikąsdamos pyragu.

– Pyragu! Tai dar ir pyragą kepti? Be to, namuose nebeliko nė trijų vienodų puodelių.

– Na, ką, – eidamas pro šalį, tarstelėjo Karlas, – ryt pasakysiu, kad nebeitų.

– Kad pamanytų, jog nesugebu priimti svečių? Ne, ką jau bepadarysi.

Ji giliai atsiduso ir grįžo prie krosnies, stipriai pamaišė mediniu šaukštu viralą, kuris buvo pradėjęs smarkiai burbuliuoti.

Tą savaitę Hilda kasdien bent po kartą siuntinėjo Karlą į miestą ko nors nupirkti – tai naujų kortų ir mažyčių bloknotėlių bei pieštukų iš Beko, tai riešutų, džiovintų vaisių ir cukraus kubelių iš pono Pučio. Ji pasisamdė Teklą Manigold – vieną iš jaunesniųjų Merės Luizos seserų – padėti tą popietę ir nurodė Rudžiui ant aukšto pasirausti staliukų kortoms. Tris vakarus iš eilės per vakarienę Hilda pati su savimi ginčijosi, ar pirkti prašmatnų biskvitinį tortą su rausvomis ir geltonomis rožytėmis iš Kleino, ar pačiai iškepti savo visame Tomahoke garsų razinų ir riešutų keksą. Net prie vienos iš geriausių savo nosinių prisiuvo virvelę ir padarė Rutai prijuostėlę, tada mokė mergytę vaikščioti kuo atsargiau su sidabriniu padėkliuku rankose ir prie kiekvienos kėdės siūlyti ąsotėlį grietinėlės ir cukraus iš cukrinės.

– Jei vakaras pavyks, – aiškino ji Rutai, – galėsime pagalvoti, gal klubą įsteigti. Žinai, mudvi su mama Tomahoke priklausėme net trims kortuotojų klubams.

– Karlai, – didžiojo renginio išvakarėse tarė Hilda, – tu juk irgi būsi? – Ji nenuleido akių nuo obuolių padažo, kurio pylėsi į lėkštę. – Bent pusvalandžiui ar dvidešimčiai minučių. Visos juk norės ir tave pamatyti. O ir Ruta taip stengsis patarnauti, – pridūrė ji.

Karlas pažvelgė į dukrelę. Ji jau keletą savaičių – net mėnesių – labai paklusni, bet niekaip neprakalba. Jau verčiau krėstų išdaigas – tai juk irgi šiokia tokia jausmų ir minčių išraiška, – bet ką daryti? Jei nenori, vaiko juk neprakalbinsi. Nė daiktų daužyti nepriversi.

Jis lėtai kramtė mėsą, bandydamas laimėti laiko. Karlas suprato, kad Hildai jo reikia iš savų paskatų, ne dėl Rutos, na, bet pusvalandį juk tikrai galima pabūti. Tiek tikrai pabus, galantiškai jai paasistuos, bent taip pamalonins. Juk dabar jo dukrą kaip tik gali prižiūri ir auklėja ji. O jei ne visada išeina, tai gal nebūtinai vien tik dėl jos kaltės. Pusseserę jis pažinojo dar vaikystėje Tomahoke, ir vis galvodavo: nenuostabu, kad ji išaugo tokia rūsti ir nemaloni moteris – turbūt jau ir gimė tokia.

– Gerai, ateisiu, – pasakė jis Hildai. – Kada?

– Kokią ketvirtą, – sušvito Hilda. – Leiskim žmonėms apsiprasti.

Kitą rytą per pusryčius Hilda visus labai skubino. Iki vakarienės keksas buvo apibarstytas cukraus pudra, pagalvės supurentos, kėdžių apdangalai išlyginti, arbatiniai šaukšteliai nublizginti ir apžiūrėti, ar nėra pirštų atspaudų. Taupydama laiką ir nenorėdama teršti virtuvės, ji pietums tesutepė keletą sumuštinių.

– Žinau, ir jūs turite ką veikti – nėra čia ko sėdėti ir laukti būrio vištelių, – pasakė ji Karlui su Rudžiu, kurie, jos galva, per ilgai užsisėdėjo prie kavos. Juodu paklusniai išgėrė puodelius ir pristūmė kėdes. – Ar nepamiršai? – tarė Hilda Karlui prie durų. – Ir apsivilk švarius marškinius.

– Nepamiršau, – patikino jis ir porąkart mestelėjo Rutą į orą. Tada stumtelėjo dukrelę už pečių, kad bėgtų sau. – Na, būk gerutė.

Į vonios kambarį Hilda nuėjo vienu apatinuku, Ruta stebėjo, kaip ji muiluota plaušine trinasi pažastis ir kaklą. Mergytė žiūrėjo, kaip Hildos plaukai, įsielektrinę nuo šimto brūkštelėjimų, pasistoja piestu tarsi siekdami šepečio, o vėliau jos pirštai suraito juos tarsi bandelės tešlą. Įsispraudusi tarp spintos ir sienos, Ruta matė, kaip Hilda iš spintos išsitraukia korsetą, perkiša rankas per dirželius, papūtusi lūpas išpučia, regis, visą plaučiuose susikaupusį orą. Rankomis susiėmusi per juosmenį ir palei šonkaulius, ji pamėgino paspausti. Vienas, du, trys, kilpelės užkabintos. Ji vos vos įkvėpė, bet kaipmat vėl išpūtė orą. Keturi. Tada pasigirdo drykst. Hilda sulaikė kvapą. Garsas liovėsi. Įkvėpė vėl – vėl tas drykst. Plyšo viena iš siūlių.

Hilda staigiai atsegė kilpeles, kad audinys atsileistų.

– Ne, ne, šito negali būti, – sušnabždėjo ji.

Bet šaukštai po pietų. Žala padaryta. Palei vieną šoną žiojėjo didžiulė skylė ir nebebuvo kada jos užsiūti. Ji sudribo ant lovos ir keletą akimirkų nulenkusi galvą pasėdėjo. Tada ištiesė pečius, ištraukė iš korseto rankas ir numetė jį ant lovos.

– Gerai padariau, – pasakė Hilda Rutai, – kad klausiau mamos ir nepagailėjau pinigų pirkdama šią suknelę. Puikiai tinka net be pagrindo, ar ne? – Ji pasisuko šonu į veidrodį, įtraukė pilvą ir užsivilko drabužį. – Turės tikti, – tarė. – Šiais laikais tų griozdų vis tiek niekas nebevilki. Aną savaitę pati girdėjau, kaip ponia Lindgren taip sakė. – Hilda palinko prie veidrodžio ir apsižiūrėjo veidą. – Vos vos daugiau spalvos, – nusprendė, tada panardino pirštą į skaistalų indelį, pasitepė pablyškusius skruostus ir kaip reikiant patrynė. – Na? – paklausė ji, atsisukusi į Rutą nuo dažų skaisčiai raudonais veidais. – Kaip aš tau?

Ruta priglaudė delnus prie savo rausvo veiduko.

Hilda susiraukė.

– Pati tai turbūt manai gražuolė besanti? – paklausė ji. – O kas ant suknutės? Garstyčios? Teks nusivilkti. Paskubėk, nėra kada gaišti.

Bet laiko dar buvo ligi valiai; paskui atėjo Tekla – likus pusvalandžiui iki atvykstant viešnioms, Hilda su Ruta buvo pasiruošusios ir laukė prie virtuvės stalo, kad nesusėdėtų pagalvėlių svetainėje.

Po trijų dvidešimt į duris pasibeldė Klara Gutenkunst ir Aida Brumer, netrukus suvažiavo ir kitos moterys, tad sutartu laiku – pusę ketvirtos – visos jau buvo čia. Apsiaustais nešina Tekla lengvais žingsneliais lakstė aukštyn ir vėl žemyn laiptais, Hilda viešnias palydėdavo ir susodindavo kambaryje. Prieš pradėdamos kortuoti jos pasišnekučiuos, o po pirmosios partijos – užkandžiai.

Iš pat pradžių, kaip ir įprasta, buvo gal šiek tiek nejauku, nes moterys nelabai žinojo, ar kalbėtis taip, kad girdėtų visos, ar tik artimiausios kaimynės. Bet tai greit išsisprendė savaime, nes visos viena kitą pažinojo, pokalbiams temų rasdavosi, juo labiau kad viena tema domino visas. Buvo tokių, kurios klausinėjo gana tiesmukai ir tiesė kaklus, stengdamosi kuo geriau apžiūrėti namus, kitos mandagiai šypsodamos laukdavo Hildos atsakymų, tačiau turbūt nebuvo nė vienos, kuriai nebūtų magėję pamatyti, kaip namai atsigauna „po visų tų negandų ir tragedijų“, ir išgirsti apie Amandą. Aišku, klausinėti reikia itin delikačiai ir atsargiai. Pagaliau juk čia josios namai. Be to, nevalia pamiršti, kad jiedvi su Mere Luiza juk „buvo tokios geros bičiulės“. Šiaip ar taip, kambaryje tai šen, tai ten vis kildavo apkalbų šurmuliukai: „ar ji tikrai nusikirpo plikai?“, „iš namo ją tempė penki augaloti vyrai“, „o aš girdėjau, kad ji ir mergytę bandė nuskandinti“, „vargšė našlaitėlė!“

Staiga garsiai ir pabrėžtinai aiškiai Hilda tarė:

– Tai gal pakortuokim? – ir nelaukdama atsako ėmė lenkti sulankstomojo staliuko kojas.

– A, taip. Pakortuokim, – pritarė Merė Luiza.

– Kaip geriau susėsti? – paklausė Leota Prunerstorfen, o visos kitos, kurios buvo beprisitraukiančios kėdes kaip visada, stabtelėjo.

– A, – aiktelėjo Hilda ir sumišusi apžvelgė sužiurusias moteris. – Aš nė nepagalvojau.

– Manyčiau, Hetė galėtų eiti prie pirmojo stalo, ar ne, Hilda? – pasiūlė Merė Luiza, ir pastoriaus žmona Hetė Jensen, viena vyriausių iš susirinkusiųjų, linktelėjusi grakščiai nuėjo į savo įprastą vietą. – Tada Dolė prie antrojo. Albertina gal čionai. – Ji visas ir susodino taip, kaip būtų patikę Amandai, sumaniai skirstydama moteris į du bendraminčių ratelius, lyg gėles komponuodama.

Hilda tyčia nedalijo naujųjų kortų, kol visos nesusėdo į vietas, o tada iškilmingai padavė vieną malką Hetei Jensen, o kitą prie savo stalo atsinešė pati. Gerokai įpusėjus pirmai partijai, per šurmulį ji nugirdo, kaip prasivėrė ir vėl užsidarė virtuvės durys.

– Trumpam atsiprašysiu, – tarė Hilda staiga užkaitusiais skruostais ir atsistojusi iš savo vietos prie stalo nuskubėjo į virtuvę.

Rudis buvo grįžęs su Karlu ir dabar susidrovėjęs stovėjo tarpduryje, laikydamas kepurę. Kai Hilda priėjo arčiau, jis tyliai, kukliai pasakė:

– Tu tokia graži.

Hilda pervėrė jį nuožmiu žvilgsniu, tada pasisuko ir paėmusi Karlą už parankės nusitempė į svetainę.

– Karlą juk visos pažįstate, – nenatūraliai smagiai dainuote išdainavo ji, kad moterys net susižvalgė, pakėlusios akis nuo kortų.

Nuo abiejų stalų pasigirdo tylūs pasisveikinimai. Drovuolis Karlas žavus, sutiko visos, be to, sunkiai sužeistas per karą, nors Klara su Aida prisimena, kad prieš vesdamas vargšelę Matildą jis buvo paprastas mėsos pakuotojas.

– Tu juk užkandžių palauksi, Karlai? Tai gal dabar ir užkąskime? – pasiūlė Hilda, o Hetė Jensen net antakius pakėlė, kad taip vidury partijos siūlo, kai ji, Hetė, turinti nemažai šansų laimėti.

Hilda pasuko prie virtuvės durų.

– Tekla, jau galima nešti kavą.

– Gerai, – atsakė mergina, – tuoj atnešiu.

Užvertusi žurnalą, ji pasuko prie šaldytuvo grietinėlės.

– Kur Ruta? – apsidairė Hilda ir pasilenkusi pažiūrėjo po kriaukle. – Maniau, ji čia su tavimi.

– Kai dabar pasakėt, – po virtuvę bergždžiai pasižvalgė Tekla, – tai kurį laiką jos nemačiau.

– Juk prašiau ją pažiūrėti. Nunešusi kavą, surask ir pasirūpink, kad prijuostėlė tiesiai būtų. Turbūt jau visa išsimurzinusi.

Pas viešnias Hilda grįžo šypsodamasi, bet vis neramiai dėbčiojo į duris, kol Tekla ant pagalbinio staliuko sunešiojo visus kavos puodelius ir du kavinukus.

– Tuoj bus keksas, – pranešė Hilda ir pradėjo pilstyti kavą. – Grietinėlės, cukraus, ponia Jensen?

Leota Prunerstorfen, kuri kavos nemėgo ir tikėjosi, kad iš virtuvės bus atnešta ir arbatos, Rutą pastebėjo pirmoji.

– Ruta Noiman, po galais, o tu į ką čia panaši?

Visos sužiuro į mergytę, stovinčią tarpduryje, iškilmingai laikančią padėkliuką su cukrumi ir grietinėle. Galva pilna bet kaip susmaigstytų segtukų, skruostai nutepti storu raudonų dažų sluoksniu, o rankutės perkištos tarp kažkokio didelio rausvo nėriniuoto drabužio, karančio jai iki kulkšnių, dirželių.

– Taigi su korsetu mergytė atėjo! – sušuko Leota ir pasibaisėjusi savo žodžiais ranka prisidengė burną.

Karlui toptelėjo, kad geriausia bus viską nuleisti juokais, ir jis ėmė šypsotis, žiūrėdamas į Rutą. Šitaip išsipuošusi ji buvo nepanaši į save, užtat staiga priminė Matildos žaismingumą – ta mintis jį nuliūdino, bet kartu ir savotiškai paguodė, netgi, galima sakyti, pradžiugino. Pirmąkart po žmonos mirties ją prisimindamas jis pasijuto laimingas.

Hilda atsargiai pastatė ant padėkliuko puodelį. O tada, nedirstelėjusi nei į kairę, nei į dešinę, nestabtelėjusi užsivilkti palto, perėjo per kambarį ir pro laukujes duris išdrožė tiesiai į vėsią balandžio popietę.

Merė Luiza pakėlė Rutą ant rankų.

– Eime, apsivalysim, – pasakė ji ir nusinešė mergytę į viršų.

– Gal mes jau eikim, – pasiūlė Hetė Jensen ir ryžtingai atitraukė kėdę, sukilo ir kitos moterys. Kažkuri prisiminė pasiųsti Teklą paltų, tada kilo šurmulys atsirenkant, kas kieno, ir, ačiū Dievui, nemaloni tyla baigėsi.

– Praeis, – Karlui pasakė Aida Brumer.

– Taip, – pritarė Dolė Brenan ir motiniškai patapšnojo jam per petį, – per vakarienę bus rami kaip visada. Pamatysi.

Tik Hildos jos visai nepažinojo. Kitą rytą auštant ji sėdėjo virtuvėje su visais savo krepšiais.

– Traukinys išvyksta penkios po septynių.

– O kas Rutą prižiūrės? – bejėgiškai paklausė Karlas.

Hilda metė paniekos kupiną žvilgsnį.

– Ji velnio nešta ir pamesta, – iškošė pro dantis. – Tegu nelabasis ir pasirūpina.

Kai Karlas grįžo iš stoties, saulė jau buvo įšildžiusi orą, nors dar dvelkė žiemišku šaltuku. Kol jis rinko kiaušinius ir šėrė kiaules, Ruta šalia kiaulidės purve pagaliu braižė visokias linijas. Pašėręs gyvulius, Karlas iškėlė Rutą iš purvyno ir jau ketino neštis į vidų. Ji sukliko ir iš visų jėgų priešindamasi įsikibo į tvoros mietą. Nuo jos batų jam ant kelių liko purvini dryžiai, be to, ji apsidarė, iš kvapo suprato jis. Penkerių metų mergaitė, o visai kaip gyvulys! Supykęs jis spyrė į tvorą.

– Tai ir būk čia!

Jis paleido dukterį, ji lėtai nuslinko koja ir žnektelėjo į purvą. Karlas išdidžiai nuėjo – taip greit, kaip tik leido nesveika koja, nesigręžiodamas. Tik virdamasis kavos pažvelgė pro virtuvės langą. Pagalį ji jau buvo numetusi ir dabar delnais stumdė purvus, o pirštais vėl lygino.

Pro langus vis ryškiau plieskė saulė, o virš galvos garsiai tiksėjo laikrodis. Jis atidarė langą, Ruta išsigandusi sužiuro. Atrodė, nustebo pamačiusi namą su langu ir jo siluetu. Mergytė susiraukė ir greit vėl nuleido akutes, dėdamasi, kad nežiūrėjo.

Ką jam dabar su ja daryti? Ant stalo užšoko katė ir pasitrynė nugara jam į alkūnę. Jis paėmė kavos puodelį ir išgėrė tirščius, praskalavo ir padėjo ant indų džiovyklos. Pasuko prie durų, bet grįžo. Nušluostęs puodelį marškinių skvernu, apvožė ir gražiai padėjo į spintelę.

Kai pakėlė, mergytė vėl ėmė klykti, bet šįsyk jis nepaleido. Išmaudęs aprengė pačia gražiausia suknute. Iššukavo jos gražius tiesius plaukus ir ant galvos uždėjo didelį mėlyną lankelį. Tada pats apsivilko švarius marškinius, pakinkė į brikelę arklį ir juodu išvažiavo į Šv. Mykolo ligoninę.

Brikelė be paliovos kratėsi provėžų išraižytu keliu, ir Karlas visą dėmesį sutelkė į vadeliojimą. Privažiavęs geresnį kelią, vedantį ligoninės link, jis žvilgtelėjo į šalia sėdinčią Rutą. Lankelis nusmukęs, plaukai, regis, gyvenime nešukuoti. Kas ten per gumbas ant galvos? Varnalėšos dagys? Viena kojinė nusmukusi iki kulkšnies, kitas batas atsirišęs. Suknutė keistai susigarankščiavusi virš dirželio. Tiesiog akyse viskas byra. Karlas šmaukštelėjo Prancei, ir ta pradėjo greičiau risnoti.

Kelias ėjo per tankų mišką, šakos ir šakelės saulės šviesą pjaustė į galybę smulkiausių pluoštelių. Kalvos viršūnėje medžiai praretėjo, prieš akis iškilo penkiaaukštis kreminės spalvos plytų pastatas. Šalia jo iš dešinės stovėjo mažesnis namelis iš vadinamojo Lanono dolomitinio akmens, naujajame pastate gyveno įstaigos vadovas su šeima – žmona ir dviem rubuiliais berniokais bei airių seteriu. Vaikai po pievelę gainiojo šunį ir visai nekreipė dėmesio į Karlą su Ruta, kai šie užėjo į vidų.

Kadaise čia veikė vienuolynas ir buvusiose vienuolių celėse dabar buvo įrengti privatūs ar pusiau privatūs kambariai, bet, išskyrus tai, kad durys čia rakinamos tik iš išorės, visa įstaiga panašesnė į sanatoriją, svarstė Karlas. Vestibiulio ir koridoriaus grindys išklotos kreminėmis ir kaštoninėmis plytelėmis – ir prižiūrėti paprasta, ir akiai miela. Laiptai buvo iš tamsios smarkiai išblizgintos medienos. Kartkartėmis koridoriais nuaidėdavo koks šurmulys, staigus riksmas, kažkoks per ilgas juokas ir kelių aukštų keiksmas, bet šiaip dauguma pacientų, bent jau Amandos pusėje, savo bėdas išgyveno patyliukais.

Registratorę jis pažinojo, ji pakėlė akis nuo rašomo laiško, nusišypsojo ir pamojo ranka, kad tėvas su dukrele praeitų.

– Šįryt ji viršuje, – pasakė moteris.

Nusiėmęs kepurę, jis ėmė lipti plikais laiptais, o antrame aukšte stabtelėjęs persibraukė per plaukus, pasitaisė kaklaryšį ir pažvelgė pro langą į lauką, kur berniukai dabar jau mėgino prajodyti šunį. Jam į saują įsispraudė Rutos rankutė.

Prie 312-ojo kambario durų Karlas sustojo. Priklaupęs prie Rutos, pamėgino sutvarkyti jai drabužėlius.

– Ruta, – tarė jis, – o dabar elkimės gražiai, gerai? Jei būsi gerutė, gal ji sugrįš namo. Sutarta? Pasistenkim.

Ji stebeilijo į Amandos duris ir nieko nesakė. Karlas atsiduso, atsistojo ir pasibeldė.

Amanda, kaip ir Ruta, nieko neatsakė, bet juk niekada neatsakydavo. Karlas beldėsi veikiau perspėdamas, o ne prašydamasis vidun.

Pravėręs duris, švelniai stumtelėjo Rutą prieš save į kambarį.

– Pažiūrėk, ką šiandien atvežiau tavęs aplankyti, Amanda.

Nedrąsiai, lyg bijodama, kad Ruta pranyks kaip miražas, Amanda pakilo nuo kėdės ir ištiesusi rankas pirštų galiukais palietė mergaitės veidą.

Ruta atšoko kaip nudilgyta.

– Nekenčiu tavęs! – sušuko ji. – Nekenčiu!

Karlas pažvelgė į dukterį labiau nustebęs, kad ji prabilo, o ne dėl jos žodžių. Amanda irgi į ją įsistebeilijo. Matyt, išsigandusi savo pačios žodžių, Ruta traukėsi toliau ir toliau, kol – „Ruta, atsargiai!“ – bet šaukštai po pietų, ji prie laiptų prarado pusiausvyrą ir nudardėjo žemyn.

Amanda puolė prie jos pirma, čiupo į glėbį, ėmė sūpuoti klykiančią mergytę kraujuojančia lūpa – turbūt įsikando griūdama.

– Nieko, nieko, mažyte, jau ramu, – ramino ją Amanda. – Ėmei ir nuskriejai. Pati mačiau. Tikrai skriejai.

Galiausiai Rutos kūkčiojimas apslopo, ji įsikniaubė Amandai į petį.

– Teta Mande, – sušnibždėjo.

– Ką, mažute?

– Tu jau pargrįžk. Aš ją išgujau.

Amanda

O ji nutrūktgalvė – visai kaip tu, Mate.

Vos pramokusi vaikščioti, ėmei duotis iš kambario į kambarį, klykaudama ir juokdamasi. Prašiau, kad būtum atsargi, bet kur tau. Lakstydavai nesustodama, kol galiausiai pargriūdavai ar į tarpdurį pirštą įkišdavai, o tada paleisdavai tokias dūdas, tarsi vienintelė pasaulyje būtum susižeidusi.

Buvai vos ketverių, kai pirmąkart žiemą išsekei paskui mane į mišką. Buvau jau beveik ežero vidury, kai išgirdau tavo balselį:

– Palauk, Mande! Palauk manęs!

Atsisukusi pamačiau tave, tokią nerangią, prirengtą keliais sluoksniais vilnonių drabužių. Bėgai prie manęs ledu, kad net rudą velvetinę kepuraitę pametei.

– Eik sau! – šūktelėjau, mano balsas nuvilnijo per apsnigtą ežerą. – Atstok nuo manęs!

Bet mano žodžiai jau tada tau buvo kaip žirniai į sieną. Kai jau susigalvodavai ką – nieku gyvu neišmuši. Taip ir bėgai, batais bráižydama apsnigtą ežero ledą. Apsisukau, pasiryžusi nutempti tave namo. Ką, negi dabar ir savo sala turėsiu su tavimi dalintis? Bet tu pribėgai man nė dešimties žingsnių nespėjus žengti ir įsikabinai į koją pirštinėtom rankutėm, kad nepargriūtum.

– Būk gerutė, Mande, veskis ir mane.

Ar galėjau tave atstumti?

Dviem saloje buvo geriau, kur kas geriau. Ar pameni tą pašiūrėlę, kurią ten buvome pasidariusios? O darželį su „pasėliais“ ar prisimeni? Tu užsigeidei ridikų, o aš norėjau pasisėti nasturčių. Pameni, pasisėjome ir tų, ir tų.

O prisimeni, kaip buvai karalienė? Pasidarei iš sausmedžio karūną. Su sangvinarija išsidažei veidą.

– Skriskite į Saskatuną, – paliepei laumžirgiams, – ir parneškite druskos… Koks vardas tiktų karalienei? – paklausei manęs, o plaukai visi susitaršę, purvini, veidas murzinas. – Kuo būčiau vardu, jei būčiau karalienė?

– Imogenė, – atsakiau.

Tas vardas man į galvą atėjo, nes šiek tiek rimuojasi su „karaliene“, bet tu nusprendei, kad tai pats gražiausias tavo girdėtas vardas. Nuo tos dienos, kai tik atkakdavome į salą, tu prašydavai, kad tave vadinčiau Imogene, ar pameni? Karalienė Imogenė. Na, ar tu pameni?!

Įsibridusios į vandenį taškydavomės, kai tau pasidarydavo per gilu, įsikibdavai į mane, apsivydavai rankutėmis man apie kaklą, plonytėmis kojelėmis – apie juosmenį, visai besvorė plūduriuodavai vandenyje. Man taip patikdavo, kad tu taip įsikabindavai, kad tau manęs taip reikėdavo. Kad tau su manimi saugu. Žinojai, kad aš tavimi pasirūpinsiu.

Bet paskui po truputį atsileidai. Iš pradžių keletą centimetrų pasiirdavai: kojomis atsikabindavai, o rankomis vis dar laikydavaisi man už kaklo, arba atvirkščiai – rankas paleisdavai, o kojos likdavo man apie juosmenį. Aš neleisdavau, liepdavau laikytis tvirtai įsikibus. Bet juk neklausydavai. Pradėjai ir visai pasileisti – vieną akimirką čia, kitą, žiūrėk, nebėra. Panyri po vandeniu, čia vėl išnirusi įsikimbi manęs, rankute pasitrini vandens pribėgusias akis, nusikosėji. O aš bardavausi. Suimdavau stipriai tave visą šlaputėlę, varvančią.

– Taip juk nesaugu, – sakydavau. – Niekur neplaukiok. – Nenorėjau, kad nuplauktum, kad mane paliktum.

Kodėl nepaklausei, Mate, kai liepiau grįžti? Reikėjo mane palikti. Judvi su Ruta ir tavo tas verkšlenimas – viską apie mano reikalus visiems būtum išdavusi… kodėl manęs nepalikai?

Kodėl pasileidai, Mate? Juk liepiau laikytis. Kaip gyva nebūčiau tavęs paleidusi, bet tu mane privertei. Tu pati. Pati mane privertei. Kol gyva tau to neatleisiu. Nieku gyvu!

Palauk, Mate, nepykstu aš. Nebijok, tikrai nebebarsiu. Aš juokiuosi, matai? Jau ramu. Tikrai nenorėjau. Jau gali grįžti, Mate. Ar girdi? Grįžk gi.

Septintas skyrius

Amanda

1919 metų kovą, kai grįžau namo pradėti naujo gyvenimo su Mate ir jos mažąja Ruta, po istorijos su Klementu Ovensu jau buvo praėjęs geras mėnuo.

Bėda buvo, kad namie jaučiausi ne ką geriau negu dirbdama ligoninėje. Po ano karto, kai grįžau užsikrėtusi, dabar buvau kur kas atsargesnė.

– Tu geriau nesiartink, – perspėjau Matę kitą rytą, grįždama pamelžusi karves ir už tvarto palikusi ką tik suvalgytus pusryčius.

Na, karščio vis nebuvo, o kadangi nebėjau į ligoninę, buvau tikra, kad pasveiksiu be kitų pagalbos.

– Niekis, – atkirtau, kai trečią ar ketvirtą dieną Matė patarė kreiptis į daktarą Karblerį. – Juk aš pati slaugė. Negi manai, kad nesusitvarkysiu?

Išsisukdavau nuo darbų virtuvėje, vis susirasdavau ką veikti lauke, kad ir ką buvau žadėjusi tą pirmąjį vakarą, nes vien nuo minties apie maistą supykindavo, o šviežias oras gelbėdavo. Penktadienį Matė pareiškė iškepusi man skanėstą.

– Kaipmat atgausi apetitą, – pareiškė ji ir plačiu rankos mostu ištraukė lėkštę su ešeriu iš krosnies, kur jį laikė, kad neatauštų.

Ešerius visada mėgau turbūt labiau nei bet ką kita, o tą vakarą staiga visa išprakaitavau ir vos spėjau išbėgti į lauką.

– Nekas, – vėliau pasakė Matė, maitindama mane traškučiais su sūriu. – Užtat Išdykėlei kokia puota – kone visą žuvį katytė sušlamštė. – Ir sukikeno.

– Kas?

– Prisiminiau, kaip ešerys mane supykino. Tuo metu laukiausi Rutos. Vargšas Karlas. Dievagojosi daugiau gyvenime žvejoti neisiąs. – Ji šyptelėjo.

O aš šypsotis neįstengiau, nes Matildos žodžiai privertė mane suklusti. Kai ji išėjo iš mano kambario, visaip bandžiau išmesti juos iš galvos. Atsistojau, pradėjau žingsniuoti. Atvėrusi langą, iškišau galvą į šaltą lauką, bet kuo labiau stengiausi tą mintį nuginti, tuo įkyresnė ji darėsi. Taigi, ar tik nebūsiu prisidirbusi.

Stengiausi vaizduotis, kad taip nėra. Įtikinėjau save, kad galva sukasi, nuovargis ir šleikštulys dėl to, kad nervinuosi, kad liūdžiu, kad vieniša. Tačiau nereikėjo nė slaugės išsilavinimo, kad suprastum, jog manyje auga kur kas daugiau negu nenusisekusio gyvenimo tuštuma.

Stengiausi elgtis kaip niekur nieko, bet kas iš to. Grįžusi namo neatvirtau į tokią merginą, kokia buvau anksčiau.

Tada užsinorėjau vėl viską mesti ir bėgti. Susikroviau daiktus ir atsisėdau ant lovos krašto, viena ranka prispaudusi pilvą, ėmiau svarstyti, kur galima nuo tokio dalyko pabėgti.

Žinojau, kad yra tokių vietų, kur vienuolės priima moteris ir išslaugo, kol viskas įvyksta, net jei tu ne katalikė. Girdėjau apie vieną slaugę, kuri į tokią prieglaudą kreipėsi, ir net nusipurčiau, kokią jai tada jaučiau panieką, kaip dėl jos buvo gėda. Frida buvo jos vardas. Gal ir man taip prisistatyti?

Nuvažiuočiau. Seserys vienuolės išmokytų melstis. Gal taip ten ir likčiau, tapčiau vienuole. Bet turbūt taip neįsileistų. Mąstydama, kad dabar jau turbūt vienuole niekada nebūsiu, pravirkau. Kaip kvaila dėl tokio dalyko verkti – juk aš nė nenoriu tapti vienuole. Bet vis tiek įsikniaubiau veidu į pagalvę ir raudojau. Tada ilgiausiai gulėjau, galvą padėjusi ant priverktos pagalvės. Bent jau mama su tėtuku nesužinos, mąsčiau. Bent jie nuo mano gėdos apsaugoti.

Prisitraukiau ant lovos kojas, nė batų nenusiavusi. Apačioje Matilda grojo pianinu ir dainavo: „Sveika, mieloji, sveika, brangioji, labas, regtaimo mergyt.“ Kartkartėmis praslysdavo kokia klaidinga nata, tad žinojau, kad Ruta sėdi jai ant kelių, mažais delniukais tekšėdama per klavišus – kadaise ir aš lygiai taip pat sėdėdavau mamai ant kelių. Staiga pasijutau tokia pavargusi – tokia nusivariusi, kad nusprendžiau dar vieną naktį praleisti namie. Juk niekas nieko nežino. Ir dar keletą mėnesių nepradės aiškėti. Dar galima numigti.

Pajutusi artėjantį priepuolį, mama visada nueidavo į kambarėlį prie virtuvės. Užsitraukdavo užuolaidas ir atsiguldavo ant kušetės, nusigręždavo į sieną ir pagalve užsikimšdavo ausis, kad negirdėtų cikadų čirpimo ir paukščių čiulbėjimo. Tėvas uždarydavo duris.

– Ar matai, kaip jai skauda, kai negražiai elgiesi? – sakydavo jis man. – Užtat būk gera ir netriukšmauk. – Ir išeidavo iš namo.

Stengdavausi būti gera ir netriukšmauti. Užlipdavau į savo kambarį ir imdavau žaisti su lėle ar vartyti albumą, bet po kurio laiko visada išsigąsdavau, pagalvojusi apie mamą tame tamsiame kambaryje, kad gal ji verkia ar kad numirė, kad daugiau jos nebepamatysiu. Tylutėliai nulipusi žemyn, pasukdavau rankeną ir šiek tiek praverdavau duris, kad pamatyčiau, kad įsitikinčiau.

Aišku, visada rasdavau mamą gulinčią, atsukusią nugarą į duris, paslėpusią galvą po pagalve. Tik vieną sykį buvo kitaip.

Kušetė buvo tuščia. Apklotas, kuriuo mama paprastai užsiklodavo pečius, gulėjo numestas ant žemės. Kambarys buvo mažytis, bet įlėkusi puoliau ant grindų ir pradėjau ieškoti po baldais. Ne, nebėra.

Tada apieškojau miegamuosius, virtuvės spinteles, didžiąją spintą, sandėliuką. Paklausiau samdinės merginos, kiemo pusėje gręžiančios skalbinius.

– Kur mama, Gerta?

– Kažkur turėtų būti. Gal į miestą išvažiavo?

Taip kaip aš Gerta mamos nepažinojo. Nesveikuodama mama į miestą nevažiuotų. Neperspėjusi manęs tikrai nevažiuotų.

Pabandžiau atidaryti liuką, vedantį ant aukšto. Prisigalvojau, ar tik jos nebus pagrobę piktieji gnomai ar raganos. Vaizdavausi, kaip ji šaukiasi mano pagalbos, išskėtusi rankas kviečia, rėkia iš tamsios kertelės, o aš nei girdžiu, nei matau. Galiausiai sugalvojau: išvietėje. Bet nubėgusi ten irgi neradau. Šaukdama ją apvaikščiojau tvartą, patikrinau visus gardus.

Galų gale bėgdama namo pastebėjau praviras rūsio duris. Lėtai nulipau į drėgną tamsą, prisispaudusi prie sienos, kad nenugarmėčiau nuo atvirosios laiptų pusės. Pačioje apačioje ją ir radau, sėdinčią ant plūktinės aslos, priglaudusią galvą prie aprasojusio akmens.

Tada ji atsisuko į mane, o veidas toje tamsybėje baltas baltas. Bet ne mama tai buvo. Pradėjo mane mėgdžioti.

– Mama! Mama! – rėkė, tyčiodamasi, kaip ją šaukiau. Tada pakėlė akis į lubas. – Dieve, ar įmanoma nuraminti šitą išprotėjusį vaiką?

Nesumojau, apie kokį vaiką kalba. Tik po daug metų toptelėjo, kad galvoje ji tada turėjo mane.

Kitą rytą pabudusi sugalvojau, kur noriu bėgti – ten, kur niekas manęs neras, tik Matė.

Buvau su vakarykščiais drabužiais, net batų – ir tų nenusispyrusi, tad nutipenau į apačią ir pakūriau krosnį. Pradėjau kepti batoną su kiaušiniu, ir kai reikėjo daužti šleikštulį keliantį kiaušinį, nusisukau. Matei toks kiaušiniu apkeptas batonas labai patikdavo.

– Geriau? – nusižiovavo ji, sudribusi ant kėdės prie stalo. Matė visada ilgai budindavosi.

– Tikrai geriau.

Apverčiau riekelę. Jaučiausi iš tiesų kur kas stipresnė, net pamaniau, kad gal vakar visai klaidingai galvojau. Bet išvydusi ešerio likučius katės dubenėlyje ir vėl užspringau.

– Klausyk, Mate, – tariau prisėdusi šalia jos ir pastūmusi cukrinę toliau, kad galėčiau prie jos prisilenkti. – Aš pagalvojau, gal vasarai persikelkim visos trys į salą? Laukai vis tiek išnuomoti. Gyvulius prižiūrės Rudis. Mums čia nėra jokios prievolės. – Ji nieko neatsakė, bet aš neatlyžau. – Bus visai smagu. Kaip kelionė. Tik mudvi ir Ruta.

– Ne, Amanda, dar per šalta. – Ji atsipjovė riekelės kampą.

– Nebešalta. Na, dar porą savaičių gal pabus vėsoka, o paskui įšils. Juk jau balandis. Tik pagalvok, kaip bus paprasta viską nugabenti ledu.

– Ledu! Amanda, kas tau galvoj? Ledas jau ištižęs. Nuskęsim.

– Nenuskęsim. Pavasaris kol kas žvarbus. Ledas dar tikrai storas. Aišku, prieš keliaujant aš jį patikrinsiu.

„Na, o jeigu ir nuskęsiu, tai tuo visiems geriau“, – karčiai pagalvojau.

– Mande, tu neįsivaizduoji, kaip tokiu metų laiku saloje atšiauru ir žvarbu. Kokią valandą popiet ten pasivaikščioti ar pačiuožinėti gal ir nieko, bet gyventi diena po dienos, naktis po nakties… Jei pamiršai, aš jau esu ten gyvenusi. Man tai pažįstama. Būdavo dienų, kai atrodydavo – išprotėsiu.

– Taigi, tu tai pagyvenai, turėjai progą. O kur, leisk paklausti, mano proga? Kas tą salą atrado? Jei ne aš, judu su Karlu niekada ir nebūtumėte įsikūrę tame jaukiame lizdelyje.

Bandžiau spausti visais įmanomais būdais, kol Matė nervingai kramsnojo plaukų galiukus. Ją perkalbėti labai sunku, bet labai norint įmanoma, tik reikia pasistengti. Aš juk vyresnė – geriau žinau.

Ir Rudžiui mintis nepatiko.

– Dvi mergaitės visoje saloje vienui vienos? – purtydamas galvą tarė jis. – Nieko doro.

– Būsime trise, – paerzinau jį. Su Rudžiu kalbėtis mokėjau. – Pasiimsim ir Rutą. – Nutariau nepriminti, kad mane nebelabai ir pavadinsi mergaite.

Bet šįsyk jis susiraukė.

– Juk pati supranti, Amanda. Galite sušalti – tikrai neatšilo. Dar namą sudeginsit.

– Rudi, ir čia lygiai taip pat galima ir sušalti, ir namą sudeginti, – įsiterpė Matilda. Nors dar nebuvau jos galutinai įkalbėjusi sutikti su mano sumanymu, šis jos naujas požiūris manęs nenustebino. Matilda turėjo įprotį priešgyniauti tam, kuris bando įrodyti savo teisybę.

Paaiškinau Rudžiui, kad viena ar kita kas keletą dienų vis atplauksime pasirodyti, o jeigu jau jam labai parūps, gali ir pats bet kada mus aplankyti. Buvau tikra, kad neaplankys. Rudis buvo iš tų, kurie verčiau palauks ir pažiūrės. Net išvydęs virš salos liepsnų liežuvius – ir tai turbūt iškart neskubėtų. Ak, kaip gerai aš visus pažįstu. Visus, išskyrus save pačią, o dabar dar ir tą, kurį pradedu įsčiose nešioti.

– Kasdien vidurdienį išeisime susimojuoti, – pasakė Matilda.

Vos per dvi dienas susiruošėme, susidėjome daiktus, susitarėme su mėsininku ir krautuvininku, kad tik nutirpus ledui prekes mums vežtų į mūsų dėžutę pakrantėje. Lankysimės ūkyje – bent jau Matė – paimti sviesto, kiaušinių ir pieno. O greit pradėsime pačios augintis daržovių.

Rudis vis tempė daiktus iš tvarto ir krovė į krūvą: žibintus, lempas, veržliarakčius, žibalą.

– Tikrai prireiks, pamatysit.

O Matilda vis krovėsi knygas.

– Na, dar trejetą, – meldė ji, kai pareiškiau, kad rogės ir taip jau per sunkios.

Pamiršome daug svarbių dalykų, bet išsikeliame juk vos už pusantro kilometro – jei ką, bet kada grįšime. Bent jau Matilda grįš.

Todėl jai išvažiuoti buvo visai nesunku, panašu į žaidimą – tokį, kokius žaisdavome vaikystėje, kai nuplaukdavome į salą, norėdamos pailsėti nuo kasdienio gyvenimo namuose. Tiesa, man tas išvažiavimas buvo dar ir koks svarbus. Iš ten sugrįšiu jau visai kita. Jeigu sugrįšiu.

Išsiruošėme anksti iš ryto, kad kuo geriau išnaudotume šviesųjį paros metą. Dangus buvo pilkas, senas sniegas sušalęs ir kietas. Tokiomis dienomis noromis nenoromis pagalvoji, kad Dievas susirado linksmesnių dalykų, o tave ir pamiršo. Bet Rutai tai buvo nė motais. Ji žirgliojo prieš roges, rankutėje kaip kokį deglą iškėlusi varveklį, žengė ryžtingai per gurgždantį sniegą, vis pranešdama pasauliui apie save šaižiais klyktelėjimais.

– Palauk, – pasakiau, kai priėjome ežero kraštą. – Reikia išbandyti ledą. – Ir truktelėjau Matildą už rankovės, kad neliptų.

Kovas tais metais buvo šaltas, bet žiema jau ėjo prie pabaigos, o keletą dienų jau buvo ir atodrėkis – ne veltui Matė nerimavo dėl ledo tvirtumo. Atidžiai apžvelgiau ežerą, ieškodama tamsių dėmių, išduodančių properšas. Viskas lygu ir balta. Užlipau ant ledo iškilumo prie kranto ir lėtai nušlepsėjau tolyn, beveik nekeldama kojų. Paviršius buvo bjaurus, gumbuotas, jutau, kad sniegas jau buvo gerokai aptirpęs, bet turbūt po nakties vėl sušalęs į gniužulus.

Aukštai iškėlusi vieną koją, treptelėjau. Ežeras nieko. Nei sudejavo, nei sueižėjo, nei įlūžo kur. Tada leidausi, kur giliau, tik dabar jau trepsėjau kaip reikiant, tikrindama, ar ledas išlaiko visą mano svorį. Vaizdavausi, kaip įlūžtame – mudu su tuo kitu – ir nugrimztame abu į ledinį vandenį.

– Palauk, teta Mande! Palauk ir mūsų! – nuo kranto pasigirdo plonytis Rutos balselis.

Atsisukusi joms pamojavau. Matilda stovėjo mažutė ir rami, apsivyniojusi kaštonine mūsų mamos skraiste su gobtuvu. Mane net nupurtė, kokia ji ištikima – pasiruošusi klausyti, ką aš pasakysiu, tikinti, kad tikrai pereisime ežerą, jei taip sakau aš. Ruta su ryškiai rožiniu paltuku iš visų jėgų tempė pirštinėtą mamos ranką – taip tempė, kad Matilda turėjo stovėti įsisprendusi, kad nepargriūtų. Mergytė žinojo, kad vienai jai mama tikrai neleis lipti ant ledo.

Tuo metu negalvojau, kad ir mano vaikas vieną dieną bus toks pat. Tiesą sakant, visai apie savo kūdikį negalvojau. Svarbiausia tuomet buvo pasiekti salą. Atrodė, tai vienintelis dalykas, kurį galiu padaryti.

Pasodinome Rutą ant rogių, Matilda pataisė, kad nenukristų, o aš ėmiau traukti. Kuo arčiau sala, tuo ledas darėsi lygesnis, galiausiai rogės pradėjo mane lenkti. Lioviausi traukusi, įsikabinau į kitą rogių kraštą, ir abi su Mate leidomės tempiamos rogių – kone greičiau, negu pačios būtume spėjusios žingsniuoti. Vieną kartą vos nepargriuvau, tada pusiausvyros vos neprarado Matė, tada vėl aš – taip ir lėkėme su vėjeliu, slidinėdamos ir kvatodamos, visos trys kaip vaikai, išėję po pietų pačiaužyti.

Sala buvo apsupta dantytos ledo grandinės – atrodė, kad ežero ledas bando išlipti į sausumą ir ją užvaldyti. Teko du ratus apsukti, kol radome pakankamai nuožulnią vietą, kad išrepečkotų pirmiausia Matė, o paskui padėtų Rutai ir galiausiai man. Palikusios visą mantą ant ledo, nuėjome pažiūrėti, kaip po tiek laiko atrodo namas.

Namas, nudažytas pilkšva spalva su žaliais papuošimais, vasarą atrodė tarsi čia savaime išaugęs, bet žiemą tarp plikų juodų medžių stūksojo kaip koks svetimkūnis. Atvėrėme duris, dvelktelėjo apipelijusia mediena ir vėsiu priplėkusiu oru. Gal Rudis teisus, dingtelėjo man. Gal iš tiesų mes, dvi moterys, vienos pačios čia neišgyvensime?

– Ką gi, pirmiausia užsikurkim ugnelę, – tarė Matė, atvėrusi krosnies dureles.

Prisiminiau, kad Matė su Karlu name puikiai gyveno ir per šalčius. Matė žino, ką daro. Reikia tik iškentėti tą likusį žiemos galiuką, o paskui ateis pavasaris.

– Atnešiu malkų, – pasakiau.

Sukryžiavusi rankas ant jautrių krūtų, keletą akimirkų pastovėjau ant priebučio laiptelių, žvelgdama į milžinišką baltą ežerą ir nelygią juodą liniją, žyminčią aną krantą. Pro medžius buvo matyti Talių daržinės stogas. Po valandos kitos žmonės susidegs šviesas, ir sušvis langeliai tarp medžių, kaip akys, smalsiai žvelgiančios į mus, vienas čia tarp ledų ir visai nepridengtas. Nepasislėpsiu čia, dingtelėjo man. Gal nereikėjo čia važiuoti.

Bet vasarą, įtikinėjau save, kraudamasi malkas ant sulenktos rankos, viskas pasikeis. Vasarą salą uždengs lapija, o tada galėsiu sau gyventi nevarstoma smalsių akių.

Ruta

Tetai Mandei ant rankos prie nykščio baltavo randas.

– Kas čia? – paklausiau jos. Pirštu apvedžiau tą balsvą dėmelę ant įdegusios odos.

Sėdėjome ant didžiosios žalios kėdės, aš buvau įsispraudusi jai po ranka, nes taip sėdėti mudviem patikdavo labiausiai.

– Čia tavo mamytė paliko, – pasakė teta Mandė. – Paliko tam, kad visada jos klausyčiau.

– O ką ji pasakė?

– „Nepalik Rutos“, – štai ką. „Tik niekada nepalik Rutos.“

Ir vis tiek teta Mandė mamos nepaklausė. Paliko mane. Tiesa, paskui sugrįžo.

Vieną gegužės rytą, praėjus gal mėnesiui po Amandos sugrįžimo iš Šv. Mykolo ligoninės, kai lauke saulė visą pievą buvo nusėjusi gaivia, jau vasariška rasa, Karlas su Ruta sėdėjo prie virtuvės stalo, laukdami pusryčių.

– Vieną iš tokių gražių dienų, – tarė Karlas, – nuplauksim į salelę, kur gyvenome visi trys su mama. Ar norėtum?

– Ne, – atrėžė Amanda ir tekštelėjo ant viryklės keptuvę su kiaušiniene, kurią jau norėjo nešti ant stalo. – Tas padėkliukas, kad jį kur – kiaurai perdegė.

Karlas nustebęs pažvelgė į ją.

– Ką?

– Jai nepatiks. Rutai nepatinka vanduo.

– Patinka. Dukryt, juk tau patinka vandenukas?

Ruta pažiūrėjo – pirma į tėvą, tada į tetą – nežinodama, kaip geriau atsakyti, todėl nepasakė nieko.

– Ir iš viso, uždaryk tą namą, – įsisprendusi pareiškė Amanda. – Užkalk. Užkalk aklinai ir išmesk iš galvos. Ir sumanyk tu man vestis ten Rutą po… na, po visko, kas įvyko. Kas tau dabar?

Karlas žvelgė į tuščią lėkštę prieš nosį. Gal jam galvoj negerai, kad nori parodyti Rutai namelį, kuriame ji buvo pradėta. Jam buvo neramu, kad Amanda stengiasi vaikui iš atminties ištrinti Matildą. Kiek jis suprato, teta Rutai nieko nepapasakojo apie tą metą, kai jis buvo kare, neleisdavo ir jam pasakoti apie laikus iki jo išėjimo kariauti.

– Nereikia liūdinti mergytės, – pasakė ji sykį. – Jai pasisekė, kad tada buvo visai dar kūdikis ir neprisimena.

Iš principo jis su Amanda sutiko. Kas iš to, jei Ruta sužinotų, kad mama plaukiojo kaip žuvis ar kad mėgo paskrudintą kumpelį? Koks skirtumas, ar vaikas sužinos, kad vieną dieną Matė buvo jai iš sparnuotųjų tunbergijų ir cikorijų lapų nupynusi tikrą karūną? Bet jis vis tiek norėjo papasakoti – dėl Matės. Tegu Amanda ištrina Matildą iš savo atminties, jei taip nori, o jis negali.

Karlas palaukė antradienio, dienos, kai Amanda važiuodavo į miestą apsipirkti. Jis pasakė sau darysiąs kaip paprašytas. Reikia užkalti namą? Prašom. Bet Rutos juk vienos namie nepaliksi.

Mergytę jis rado po alyvų krūmu, pasiėmusią švendrą. Jis ją sučiupo iš nugaros ir išmetė į orą.

– Šiandien, panele, važiuosim su manimi. – Ir pabučiavo į kaklą, uosdamas salsvą vaikiškos odos kvapą.

Staiga iškelta aukštai, net iki pat žiedų, Ruta atlošė galvą tarp kvapniųjų violetinių alyvų žiedų.

– Kur?

– Pamatysi.

Pastatęs ją ant žemės, jis pasiėmė įrankių dėžę ir nusivedė ją palei alyvų krūmus į vidinį kiemelį, tada praskleidė lapingas šakas ir pamojo kviesdamas žengti ten prasidedančiu miško takeliu.

– Pasivaikščioti? – paklausė ji, nes buvo pratusi šiuo takeliu vaikščioti su Amanda.

– Pamatysi.

Takelis buvo siauras, Ruta pasišokinėdama kaip triušiukas nėrė į priekį, pritūpė dešinėje išvydusi violetinę žibuoklę, kairėje pabaidė nuo šakelės raudoną tanagrą, tada vėl metėsi dešinėn palupti baltos beržo tošies. Karlas šlubčiojo, stengėsi kaip galėdamas daugiau mankštinti nesveikąją koją. Jis aplenkė ją, priklupusią ir delniukais glostančią samanas. Jis pasuko, ir mergytė jį prisivijo. Prie didžiulio ąžuolo, kur jiedvi su Amanda visada gręždavosi, ji sustojo ir palaukė. Karlas paėmė ją už rankutės ir jie patraukė toliau. Dabar mergytė jau ėjo nebe taip drąsiai, net šiek tiek prisibijodama, nors miškas buvo lygiai toks pat kaip ir arčiau namų.

Jis pajuto, kad ji nebe tokia judri, žingsneliai po truputį lėtėja ir mąžta, galiausiai ji beveik sustojo ir teko ją vos ne tempte tempti toliau.

– Kas, mažyte? – Jie sustojo iki kranto likus keliems metrams, Karlas pasilenkęs pažvelgė jai į akis. – Nieko baisaus, čia tik vandenukas. Kaip vonia. Didžiulė vonia. – Jis pažvelgė į ramų vandens paviršių, tai vienur, tai kitur raibuliuojančias bangeles ir pakartojo savo taiklų palyginimą: – Visai kaip vonia.

Bet ji kietai užsimerkė ir nusisuko, lyg jis bandytų sugirdyti jai neskanių vaistų.

Nežinodamas, ką daryti, Karlas pažvelgė į rytinę pakrantę.

– Vis tiek reikia sulaukti pono Talio.

Kai jis paleido jos ranką, ji niekur nebėgo, net pažvelgė į vandenį, tarsi bandydama pasiaiškinti, koks jis. Geras ženklas. Įsidrąsinęs Karlas prisėdo šalia ant žemės, nusispyrė batus ir atsiraitojo kelnes.

– Aš tai brendu.

Ir jis atsargiai įsibrido, baltas kojas badė aštrūs akmenukai ir gėlė šaltas vanduo. Kai vanduo ėmė siekti atraitotas kelnes, jis atsargiai atsisuko ir vos neprarado pusiausvyros tarp akmenų. Pažvelgė į ją kitapus to nedidelio vandens tarpelio. Ji stovėjo mažutė ir išsigandusi, vos ne iki pusės paskendusi tarp žolių. Taip žvelgdamas jis pirmą kartą išvydo, kad plati jos burna, dar tik pradedantis formuotis skruostas, kampas, kokiu pakrypusios ausys, yra nebe atkartotas Matildos veidas kaip ligi tol, o jo paties. Tas suvokimas jam įvarė tikrų tikriausią šoką. Kaip čia anksčiau nebuvo pastebėjęs? Jį užliejo toks artumo su Ruta jausmas – ne kas kita, tik meilė, – kad jis panoro griebti mergytę ir prisispausti prie krūtinės. Bet tuo pat metu matė, kokia ji mažutė, išsigandusi, kokia visiškai bejėgė ir viena, ir jį užliejo dar kitas jausmas. To jausmo vedamas, Karlas panardino ranką į vandenį – į vandenį, kuris buvo nė iš tolo nepanašus į vonią, o didžiulis, neaprėpiamas, – panardino giliai, ligi pat alkūnės, tada ištraukė ir pirštų galiukais sprigtelėjo jos link. Reikia pratinti, pagalvojo jis. Lašeliai buvo tokie mažyčiai, lengvučiai ir per tokį atstumą turbūt jos nė nepasiekė, o jis dar ir staiga nusišypsojo, lyg juokautų.

Bet ji vis tiek pravirko. Jis puolė prie dukrelės, raukydamasis ir nuo aštrių akmenų, ir nuo to jos verksmo.

– Nieko, nieko, – priklupęs šalia tvirtai ją apkabino. – Atleisk man. Nieko, jau gerai.

Džo Talio valtis atsidaužė į akmenis, jis sunkiais guminiais batais plekštelėjo į vandenį, tada nerangiai išlipo ant kranto.

– Ką, įkrito? Ar susižeidė?

– Ne, ne, neįkrito. Tik išsigando.

– Gal veskis ją namo?

– Ne, tuoj nusiramins. Juk nusiraminsi, ką, Ruta? Aišku, nusiraminsi.

Ruta nustojo verkti, ir nors atrodė, kad žiūri į Talį, iš tiesų žvelgė į jo valtį. Karlas atsistojo, ir vyrai vienas kitam paspaudė ranką.

– Ačiū, kad atplaukei, Džo.

Džo linktelėjo. Jis nežinojo, kaip reaguoti į padėkas, kuriomis žmonės kartais jį apiberdavo. Tik mirktelėjo Rutai.

– Auga kaip ant mielių, – pasakė jis, nes žinojo, kad apie vaikus žmonės taip sako. – Kaip Amanda? – pridūrė žvelgdamas į Karlą. – Ar pasveiko? Girdėjau… – Tada nudelbė akis ir pradėjo iš naujo: – Juk ji pasveiko?

– Tikrai pasveiko, Džo. Ateik šiandien pietų ir pats pamatysi.

– O gal ir ateisiu. Jei jau kvieti. Na, jeigu tik ji neprieštaraus.

– Tave pamačiusi ji tikrai apsidžiaugs, Džo, – lyg išsiblaškęs ištarė Karlas, valydamasis nuo kelių žemes.

Ruta atsisėdo į patį valtelės vidurį ir įsistebeilijo į salą.

– Sykį maždaug čia sugavau Amandos skrybėlaitę, – tarė Džo, spausdamas irklus. – Tokią šiaudinę su mėlynu kaspinu. Kaži, ar jinai vis dar ją turi?

Bet jis jau žvelgė per petį į salą, nelaukdamas Karlo atsakymo ir susigėdęs, kam iš viso tokį dalyką prisiminė. Karlas nieko nepasakė: užsižiūrėjo į vandenį, paskendęs mintyse.

Matilda Karlą į salą nusiplukdė daug anksčiau, nei joje atsirado namas.

– Štai ir sala, – kadaise pranešė ji.

Vieną irklą nerangiai ištraukęs iš vandens, jis galvojo, kaip čia gražiau sudėjus abu nepaklusnius įrankius. Jis buvo pasišovęs irkluoti vienas, nors ji aiškiai buvo šios veiklos žinovė. Irkluoti sekėsi išties nekaip – valtis niekaip neklausė nepatyrusio irkluotojo ir sukinėjosi kaip pasiutusi. Jis vis žvilgčiojo į Matildą, pats nežinodamas, ar tikisi, kad ji jam padės, ar kad tiesiog nekreips dėmesio. Ji sėdėjo įsitaisiusi ant borto – labai nesaugioje vietoje. Jis jau norėjo surikti, kad ji pasisaugotų, bet nespėjo: Matilda staiga atlošė galvą ir, jam nespėjus nė prasižioti, praradusi pusiausvyrą griuvo aukštielninka į vandenį ir pranyko.

Jis metėsi į priekį žiūrėti, kur ji įkrito. Merginos nė ženklo. Jis padvejojo, nesuprasdamas, kur ji tiksliai įkrito, nes vandeny – nei bangelės, nei sūkurėlio, nei burbuliuko. Antraip būtų kaipmat puolęs jai iš paskos, nors plaukti nemokėjo. Vėliau sau tai vis kartojo. Jei tik būtų žinojęs kur, būtų kaipmat šokęs paskui ją.

Tada išgirdo šaukiant:

– Karlai!

Šaukia, o jos pačios nematyti.

– Karlai! Čionai!

Šaukė jam už nugaros. Jinai kažkaip perplaukė į visai kitą valties pusę, o jis nė nepastebėjo. Iškišo galvą iš vandens, plaukai atmesti, glotnūs kaip ondatros kailis. Apie pečius suraibuliavo vanduo, bet ji tikrai rėmėsi kojomis į dugną. Ir skardžiai nusijuokė – nusijuokė iš tokio jo išgąsčio.

– Aš čia, Karlai. Negi manei, kad nuskendau?

Bet kai praėjo pavojus ir jaudulys, kai buvo aišku, jog ji tik pajuokavo, Karlas nieko kito negalvojo, tik kad nepuolė jos gelbėti. Vėliau bandydavo save įtikinti, esą ir taip žinojo, kad jai nieko neatsitiks, bet juk tai buvo netiesa. Įtikinėjo ir kad dar sekundė kita, ir jau tikrai būtų šokęs. Kas žino, ką būtų sugalvojęs, jei būtų turėjęs dar bent kiek laiko? Tačiau paslapčia jis suprato: tai buvęs išbandymas, ir jis jo neišlaikė.

Norėdamas bent kiek atpirkti kaltę, jis permetė per valties kraštą kojas ir įsliuogė į vandenį – net žioptelėjo, kai šaltas vanduo pasiekė jautrią pilvo odą. Ji nusijuokė ir kaipmat nusiyrė tolyn kranto link. Jis puolė jai iš paskos.

– Tuoj pagausiu, tuoj!

Keistos buvo lenktynės. Kojos slidinėja ant akmenų. Vanduo trukdo. Bet jis vis tiek stipresnis, vikresnis. Galiausiai jis ją sučiupo – iš pradžių grybštelėjo alkūnę, paskui ir visą ranką. Ji staiga atsigręžė veidu į jį, ir kurį laiką jis nebežinojo, ką čia su ja daryti. O ji žinojo. Palenkė galvą, prisislinko prie jo, ir jis ją pabučiavo.

Ji tyčia pastaruoju metu taip išsisukinėja, dingtelėjo Karlui. Vieną vakarą nueidavo į pasimatymą su juo, paskui šokdavo su kitais vaikinais; kartais paskutinę akimirką nežinia dėl ko atšaukdavo pasimatymus; sukeldavo ginčus, verkdavo, pareikšdavo daugiau nenorinti jo matyti. Bet galiausiai jis ją pričiupo. Vieną rudens vakarą, kai oras jau buvo šaltas ir žvarbus, žodžiai tarsi savaime jam iš lūpų išsprūdo, lyg jam nebepaklusdami:

– Tekėk už manęs.

Ką ji atsakė? Šito jis neprisiminė, bet tikriausiai „taip“, „žinoma“ ar „gerai“, nes visai netrukus juodu ir susituokė.

Prie salos Džo irklais pristabdė valtį, tad ji į krantą bumbtelėjo labai švelniai. Ruta vėl buvo pakelta į orą ir pastatyta ant tvirtos žemės, tik visai kitokios. Netoliese, tarp tankių medžių ir žolių, stovėjo pilkšvai žalias namelis.

– Už išvietės turėtų būti lentų, – pasakė Karlas, paėmė Rutą už rankutės ir nusivedė apžėlusiu taku. Iki laiptelių į namą likus porai žingsnių, jis vis dėlto stabtelėjo. – Gal apsidairykim viduj? – Toks įspūdis, kad klausė paties namo.

Džo nusižiovavo. Verčiau jau Karlas parduotų tą nelemtą salą ir galvotų apie tai, kas dar gero liko. Bet žmonės juk turi savo keistybių.

– Aišku, jei tik nori.

Karlas pamankštino nutirpusius kelius ir patrepsėdamas ant kiekvieno laiptelio užlipo į priebutį. Tvirtas namas, toptelėjo jam, – juk paties statytas. Kita vertus, dar pagalvojo, o kodėl turėtų būti sutrešęs? Juk jam vos penketas metų.

Jis tikėjosi, kad juodu su Matilda išvažiuos į Čikagą ar gal net į Torontą, o kol jo planai buvo migloti, ji džiūgavo. Kai jis galiausiai suprato, kad ji neturi nė menkiausio noro niekur kraustytis, jie jau buvo susituokę, ir jis sutiko, kai jos tėvas pasisiūlė sumokėti už medžiagas namelio saloje statyboms. Jis dar nusistebėjo, koks dabar namas atrodo mažas – tarsi kas būtų ėmęs ir sumažinęs kadaise taip gerai pažinotą jųdviejų su Matilda būstą.

Virtuvėje Karlas dirstelėjo į spinteles, į pažįstamus porceliano indus – baltus su žaliais laiveliais pakraštėliuose, dar vieną iš jos tėvų dovanų. Jie čia atsikraustė, kai tik buvo įrengtas vienas kambarys – ak, kiek iš pradžių buvo džiaugsmo ir entuziazmo. Jis dirbo jos tėvo ūkyje, kas rytą auštant išplaukdavo. Kurį laiką ir Matilda plaukdavo padėti mamai, bet paskui vis dažniau pasilikdavo dirbti saloje ir pridirbdavo daug daugiau, negu Karlas tikėjosi, – net tą mėnesiuką, kai vis negalavo. Išrovė krūmynus, pabraižė dar poros kambarių projektus, priebučio lubas nudažė melsva spalva. Vakarais jis atsiplukdydavo Džordžą, Volį su Rudžiu ar kitus samdinius – vyrai plaustu atsigabendavo medienos ir pamažu įrengė dar du kambarius ir tikrą virtuvę. Kai pritemdavo ir būdavo sunku ką beįžiūrėti, jie išgirsdavo šūksnį prie tiltelio ir metę įrankius puldavo padėti Amandai sunešioti krepšių su šaltomis vištienos ir bulvių salotomis, raugintais agurkėliais ir rabarbarų pyragu. Dažnai su Amanda atplaukdavo ir Merė Luiza, Džordžo žmona, ir jie iškeldavo šventę – šventės kas vakarą su Karlu ir Matilda jų namuke nuosavoje salelėje.

Bet rugsėjį gyvenimas name aprimo. Amanda išvyko į Madisoną, į slaugių mokyklą. Atvėso, apmažėjo žvejų ir plaukiotojų – taip nurimęs ežeras ir tyvuliavo vis labiau rudenėjant. Nukritus lapams, ir vanduo, ir žemė aplinkui atrodė kur kas didesni, o Karlas su Matilda pasijuto dar mažesni ir vienui vieni tame staiga išplatėjusiame rudens pasaulyje.

Džo patrauktas, sutraškėjęs atsivėrė išklypęs stalčius.

– Ei, čia pieštukai, – tarė jis. – Jeigu ketiname apkalti langus, mums jų prireiks.

– Aišku, paimk.

Džo paliko stalčių pravirą, Karlas žvilgtelėjo į jį. Tarp pieštukų ir popieriaus skiaučių, spyruoklių, varžtų ir ričių jis išvydo ploną sidabrinį lenktinį peiliuką. Iš kur Matilda jį gavo? Jis įsimetė peiliuką į kišenę ir išsekė paskui Džo į lauką.

Karlas nebuvo padaręs langinių, tad jiems su Džo teko verstis su lentomis iš už išvietės. Iš tiesų viskas paprasta – išmatuoji langą ir atpjauni gabalą, kad tilptų tarp palangės ir lango rėmo viršaus, tada dar keletą, kad uždengtų visą langą, ir prikali.

– O čia turbūt visai jauku gyventi buvo, – tarė Džo, virš vieno iš priebučio langų laikydamas paruoštą lentą, kad Karlas galėtų prikalti.

– Jauku? Na, turbūt.

Karlas pradėjo kaukšėti plaktuku. Prisiminęs anuos laikus nusprendė, kad turbūt jauku buvo. Toje salelėje praėjo jųdviejų su Matilda medaus mėnuo, ir truko jis keletą mėnesių. Tai Karlas ir prisimindavo – kaip jie jaukiai susiglausdavo prieš karą. Tai visada bandydavo prisiminti naktimis, kai negalėdavo užmigti.

Bet jis ir šiek tiek būgštavo, kai jie su Matilda čia liko vienudu. Aišku, jis ją mylėjo, dėl to jokių abejonių, bet vis tiek, kad ir kaip keistai skambėtų, jautėsi kaip koks belaisvis. Aišku, tai paskutinė kvailystė, juolab kad jis juk kasdien išplaukdavo iš salos. Jeigu čia ir buvo belaisvių, tai nebent Matilda, bet ji, regis, neėmė į galvą. Jos valtelė stovėjo prie kranto, bet ji beveik ja neplaukiodavo.

Dažną vakarą ji laukdavo ant tiltelio, kol jis irkluodavo namo, ir dar nespėjus kaip reikiant išlipti iš valties puldavo jam ant kaklo. Ne sykį nuo tokių audringų sutiktuvių juodu vos neįkrito į vandenį. Ji kuo smulkiausiai jam išpasakodavo, ką per dieną nuveikė, nepamiršdama nė vieno nuraškyto uogų krūmo, nė vieno gaidelio, nupaišyto ant virtuvės sienos, nė vienos padrikos mintelės, ją tą dieną aplankiusios. Šokdavo ir dainuodavo. Vieną dieną ji nusprendė, kad vaiko kambarį reikia išdažyti geltonai, kitą dieną – jau mėlynai, po savaitės – vėl geltonai, tikrai, tik geltonai. Pasakodavo, kad ežero vanduo ne toks šaltas, kaip gali pasirodyti, prisimindavo, kaip vaikystėje nemėgo mokyklos, postringaudavo, kad moteris gali balsuoti, jei tik nori, nors jai iš esmės tas pats, ar koks nepaprastai gražus – tiesiog nuostabus – saulėlydis. Dar kvatodavo iš pačios savęs ir iš jo nesupratimo, iš savo neaprėpiamos laimės, tada jis irgi pradėdavo juoktis – neramiai, nors laimingas, kad jai taip linksma, nors jam pačiam buvo visai neaišku, kur link suka gyvenimas.

Nes kitais kartais namas jį irkluojantį pasitikdavo tamsus ir tylus, užtrauktomis užuolaidomis. Išvysdavo ją tamsoje sėdinčią priebutyje ant laiptelių, čiulpiančią plaukų sruogelę ar susirangiusią ant lovos, paburkusiomis nuo verkimo akimis. Kartais ji baisiai bijodavo dėl kūdikio. O kas, jeigu jis mirs? Kas, jei kas ne taip bus? Kas, jei bus išsigimęs? Arba jai imdavo rodytis, kad kyla vanduo, kad ją nuneš vėjas ar jį laukuose nutrenks žaibas. Arba prisvilindavo vakarienę. Ir kokia ji žmona? Motina irgi bus niekam tikusi. Ir kam jis ją į žmonas ėmė? Taip ji kalbėdavo.

– Paukštužėle mano, – sakydavo jis, prisėdęs šalia ant lovos. – Nesirūpink taip. Viskas bus gerai.

– Nieko tu nežinai, – su panieka atšaudavo ji.

Ir, aišku, ji buvo teisi. Bet Karlas iš patirties žinojo, kad žmonės taip sako, kai nieko geriau nesugalvoja.

Tačiau jam kepant bulves su kiaušiniais ji prieidavo prie virtuvės stalo, susisupusi į chalatą ir ant pilnėjančio juosmens užsirišusi diržą. Taip po truputį grįždavo ta euforija, galiausiai ji imdavo čiauškėti apie išspręstus kryžiažodžius, apie berniukus, su kuriais prie mokyklos slapta bučiavosi, apie popietes, kai jiedvi su Amanda slapta pasprukdavo nuo darbų ir atplaukdavo į šitą salą. Užsidėdavo jo ranką ant apvalėjančio pilvuko, kad pajustų, kaip įsitempusi oda, kaip gražiai vystosi vaikelis. Nesustodama kalbėdavo apie savo planus, apie visus būsimus jųdviejų vaikus, kaip su jo pagalba atsigaus ūkis, kaip jie nusipirks daugiau žemių ir karvių, kaip prisistatys namelio saloje antrą aukštą.

Ilgainiui jam darėsi vis sunkiau klausytis, kaip ji daugybe saitų riša juodu prie šios salos, prie tokio gyvenimo. Jam darėsi vis aiškiau, kad ūkininkavimas – ne jam, kad jam nė nesiseka. Bent jau tiek suprasdavo kaskart, kai uošvis pasibjaurėjęs nusisukdavo ar giliai atsidusęs perimdavo iš Karlo kokį darbą, kurį tas atlikdavo netinkamai ar nepakankamai sparčiai.

Vieną vakarą Karlas papasakojo Matildai, kaip jos tėvas pastūmė jį, grandantį Prancei kanopą, kad jis net pargriuvo kumelei po kojomis.

– Reikia švelniau, – sumurmėjo tada ponas Starkis ir patapšnojo kumelei per blauzdą, kad ji vėl pakeltų kanopą. Tada suspaudė ją tarp kelių. – Ji tau ne koks mėsgalys.

Matilda nusigręžė nuo jo ir paėmė knygą iš krūvos prie lovos.

– Tu suprask, – tarė tada, – Prancę jis užsiaugino nuo mažens. Kas jai geriausia, jis tikrai žino. – Jam ant peties nuraminti uždėta ranka net nudilgė. – Iš jo tu tikrai daug išmoktum, jei tik leistumeisi mokomas.

Bet Karlas žinojo, kad ponas Starkis arklių auginimo paslaptimis su juo nesidalys.

Karlas su Džo užkalė priebučio langus ir perėjo prie pietinės namo pusės. Džo vis pasakojo, kokį orą vasarai prognozuoja „Almanachas“, apie naują pašarų veislę, apie tai, kad šį pavasarį visos žuvys iš vakarinės Teiloro įlankos pusės perplaukė į rytinę.

Iki vasario ta smulkutė Karlo į žmonas paimta mergaičiukė pavirto moterimi, nuo kurios žingsnių visi namai drebėjo. Ji baisiai jį varinėjo, reikalaudavo perstumdyti baldus, pataisyti lango rėmą, kad nebebūtų skersvėjo, užtaisyti plyšį tarp grindlenčių. Kas rytą surašydavo sąrašą daiktų, kurių reikia iš ūkio ar miesto: apklotų su pagalvėmis, muilo, traškučių, įvairiausio storumo virbalų, kilimėlių, knygų, butelaičių, malkų, malkų ir malkų – jai vis būdavo negana malkų, kol sukrovė tokią rietuvę, kad turėjo pakakti trejiems metams. Jis viską susidėdavo ant rogių, ir jos apsnigtos atrodydavo minkštos ir švelnios lyg slyvos odelė.

Ūkyje būdavo visai mažai darbo. Rytais Karlas Teiloro įlankoje kirsdavo ledus ir Ledyno keliu tempdavo į šaltąją. Giedromis popietėmis Matilda norėdavo čiuožinėti su pačiūžomis.

– Tokių nuostabių sąlygų daugybę metų nebus, – sakydavo ji. – Negi dabar tokią progą praleisiu? – O kai jis imdavo prieštarauti, kad ji galinti pargriūti ir sužeisti kūdikį, tik nusijuokdavo: – Tikrai nepargriūsiu, Karlai. Žinau, ką darau.

Jis nežinodavo, kaip ją sustabdyti. Galų gale pasirodydavo, kad Matilda teisi. Čiuožinėdavo ji labai atsargiai, padidėjusį kūno svorį perkeldama nuo vienos kojos ant kitos. Jis suprato, kodėl jai taip to norisi – ant ledo ji pleveno grakščiai kaip visada. O jei kartkartėmis jai prireikdavo įsikibti jam į ranką, kad nepargriūtų, juk jis visada būdavo šalia. Juk neleis jai parvirsti.

Bet vėliau jo šalia nebuvo. Karlas prisiminė Amandos nekantrius žodžius: „Turbūt pamanė, kad galima naktį pačiuožinėti, ir įlūžo. Tokia jau ji buvo.“ Gal ir taip. Gal Matilda per tą savo nutrūktgalviškumą vėlai naktį nuėjo čiuožinėti, nes negalėjo užmigti, o ledas rodėsi tobulas. Gal taip ir buvo, ir nereikia ieškoti kaltų – kalčiausias apgaulingasis ledas.

Ruta į pasaulį atėjo su pirmąja pavasario tiže. Ji buvo lengvutė, tarsi tuščiavidurė, bet kai pribuvėja jam į rankas įdėjo tą gniužulėlį, jis vos neišmetė – tokia sunki ji jam pasirodė, gal dėl to, kad bejėgė, kurią ištisai reikia žūtbūt nuo visko saugoti. Karlas žinojo – nieku gyvu nevalia kūdikio paleisti iš rankų. Jis išdidžiai pasiruošė perimti tą nenusakomą naštą, bet vos tik mergytė pirmąkart pramerkė melsvai pilkas akutes, jam pirmąkart dilgtelėjo dvejonė. Rankos staiga pasidarė visai bejėgės, ir kojas, rodos, atėmė taip, kad teko prisėsti.

Matilda vis prašydavo kūrenti krosnį. Nė už ką neatidaryti langų. Ir durys kad būtų užsklęstos. Namuose buvo baisiausiai tvanku. Karlui pagailo mažylės, suvystytos ir susuptos į šitiek apklotų, kad tik rausvas veidelis matyti. O gal jai baisu? Gal per karšta? Ką jie žino?

Vieną naktį trečią Rutos gyvenimo savaitę Matilda nepabudo, kai praalko dukrelė. Karlas išsliuogė iš lovos, laimingas, kad gali padėti išsekusiai žmonai. Iškėlė mažylę iš lopšelio ir ji kokią minutę tyliai čiulpė jam petį. Kai ėmė niurzgėti, jis išnešė ją iš miegamojo į svetainę, perėjo tokiomis šaltomis grindlentėmis, kad net kojas sugėlė. Atsisėdęs supo dukrelę, kol niurzgėjimas virto verksmu, tada atsistojo ir sūpavo, kol mergytė ėmė klykti. Atsargiai suėmęs už galvytės ir gležno kakliuko, pradėjo kilnoti aukštyn ir žemyn. Jis taip švelniai ją supo, šoko, prisiglaudęs prie kaklo, bet ji vis tiek verkė, ir kuo toliau, tuo smarkiau, lyg didžiulė kančia ją būtų pervėrusi.

– Liaukis! Ką tu jai darai?

Matilda pastatė ant stalo žvakę, ištraukė Rutą jam iš rankų ir prisidėjo prie krūties. Kūdikis ne iškart liovėsi verkęs, bet greit. Karlui net atlėgo, nors jis ant jos pyktelėjo. Negi Rutai daugiau niekas nesvarbu? Tik tai, ko jis jai negali duoti? Pasibjaurėjęs tokiomis savo mintimis, jis rūpestingai apgaubė žmoną per pečius apklotu ir po alkūne pakišo pagalvę.

– Tu juk tik valgyt norėjai, ką? – Matilda tyliai niūniavo dukrelei į minkštą viršugalvį. – O tėvelis nesuprato.

O jai, atrodė, visai patiko vaiką nuraminti, kai to nesugebėjo padaryti jis.

– Įmesk į krosnį dar kelias malkas, Karlai, – pasakė Matilda. – Čia baisiai žvarbu.

Prikrovęs pilną krosnį, jis paliko motiną su dukra vienas, o pats atsigulė į lovą.

Karlas įkalė dar kelias vinis, pritvirtino langinės viršų, tada apačią. Ant saulės apšviestos sienos žaidė apskriti jaunų lapelių šešėliai. Trys namo pusės jau užkaltos. Darbas beveik baigtas.

Štai, priešais stovi jaukus namelis, o jam vis giliau skverbiasi žmonos ir visai dar mažutės dukrelės prisiminimai. Jis susigėdo, kaip kadaise iš kailio nėrėsi, norėdamas Matildai įrodyti, kad jis jai nepriklauso – o jei ir šiek tiek priklauso, tai ne taip, kaip ji nori. Tegu turisi salą, namą, tėvo ūkį, vaiką, bet jo neužvaldys. Šiaip ar taip, jis niekuomet nebūtų sugalvojęs jos palikti, bet išeiti į karą juk netolygu pamesti. Vyras turi paragauti kario duonos. Privalo atlikti pareigą tėvynei. O kai sugrįš, jos tėvas nebegalėsiąs linguoti galvos, viskas pasikeisią. Jinai… o ką jinai? Ko jis iš jos norėjo?

Ji pradėjo klykti, griuvo ant žemės, kai jis papasakojo, kad nepasinaudojo išlyga, atleidžiančia nuo karo prievolės.

– Išsigynei Rutos? – priekaištavo ji. – Ir manęs?

Ne, nieko panašaus. Juk net minties tokios nebuvo. Tiesiog jis nenorėjo ieškoti lengvinančių aplinkybių, išsisukinėti kaip bailys. Juk Matė su Ruta tikrai ne vien nuo jo priklausomos.

Ji liepė jam grįžti ir pasakyti, kad jis suklydo. Supykusi trankė į grindis kumščiu; pradėjo saikstytis, kad be jo mirs, tikrai nebegyvens. O paskui šaltai pridūrė, kad jis oi kaip pasigailėsiąs. Tada pareiškė, kad jiedvi su Ruta keliaus jam iš paskos, įsikurs kur nors šalia stovyklavietės, plauks garlaiviu į Prancūziją. Dar vėliau ji tiesiog apsiverkė.

Jam buvo baisiai gaila, nors ir palengvėjo. Jis norėjo atšaukti kelionę, paprašyti jos šluostytis ašaras, bet tuo pat metu jautė ramybę, kad jau per vėlu. Nieko dabar nebepadarysi. Tegalėjo pažadėti vienintelį dalyką:

– Aš tikrai grįšiu, pamatysi. Nespėsi nė apsisukti, ir grįšiu.

Tada pabandė pakelti jos galvą ir pabučiuoti.

– Bet manęs jau neberasi, – neapykantos pilnu balsu žvelgdama jam į akis piktai iškošė ji.

Karlui iš rankų išslydęs plaktukas nukrito ant žemės. Iki šios akimirkos tų jos žodžių jis neprisiminė. Betgi ji tikrai kalbėjo nerimtai. Aišku, ne. Leptelėjo supykusi, ir tiek. Pasilenkęs jis pasiėmė plaktuką ir nuvalė nuo viniatraukio purvą. Tada sukalė paskutines penkias vinis į Džo laikomą lentą ant paskutinio lango.

– Mama! – Klyksmas atsklido iš namo, dabar jau aklinai užkalto.

– Ruta!

„Kaip galėjau ją pamiršti?“ – galvojo Karlas, bėgdamas prie durų. Džo ėmė plėšti lentą, kurią juodu buvo ką tik užkalę.

– Aš čia, Ruta! – Karlas atlapojo duris, ir potamsį kambarį nušvietė ryškus spindulių pluoštas. – Aš čia!

Jis ją aptiko po lova jųdviejų su Matilda buvusiame miegamajame.

– Nieko, nieko, mažute, jau viskas gerai, – kalbėjo jis. – Manėm, kad tu jau išbėgai. Ir tiek. Nesijaudink. Viskas bus gerai.

Kitaip nei Matilda, Ruta tokiais jo žodžiais patikėjo. Leidosi raminama. Karlas dar perėjo per namą, patikrino langų ir durų skląsčius. Išėjęs į lauką jis atkabino dukrelės rankas ir atsargiai pastatė ją ant žemės. Vienoje rankoje ji spaudė žalią maišelį, perrištą odos dirželiu.

– Kur šitą radai?

Matilda iškart paėmė maišelį, kai tik jis jį parnešė Rutai.

– Stiklo rutuliukai kūdikiui? Gal išprotėjai? Nori, kad užspringtų? – Tokia mintis jam įvarė siaubą; pamačiusi, kaip jis išsigando, Matilda atlėgo. – Nieko, tiek to, Karlai. Padėsim, o kai paaugs, padovanosim. Jai tikrai patiks. – Ir dar pridūrė tokiu meiliu balseliu, kad dabar jam net širdį suspaudė: – Man labai patinka stiklo rutuliukai. Rutai tikrai pasisekė. – Tada dar labiau užveržė dirželį ir padėjo maišelį į patį žaislų dėžės dugną.

Džo, Karlas ir Ruta perplaukę ežerą tylomis ėjo namo link. Bet dar nespėjus prieiti prie durų atsilapojo tinklelis nuo vabzdžių ir vožtelėjo į sieną. Priebučiu išdidžiai perėjo Amanda, sugriebė Rutą už pečių ir prisitraukė.

– Sveikas, Džozefai, – tarstelėjo ji ir vos linktelėjo. – Juk pasiliksi vakarienės, ar ne? – Nelaukdama jo atsakymo, ji pažvelgė į Rutą ir ją supurtė. – O tu kur buvai, ką? Pažiūrėk, kokia netvarkinga.

Į Karlą ji nežiūrėjo. Ištraukusi mergytei iš kasų kaspinus, ji pirštais negrabiai pabraukė per plaukus ir pradėjo vėl pinti.

– Buvome prie vandens – oi, skauda – ir sutemo.

– Bėk, parodysi ponui Taliui, kur nusiplauti rankas, – tarė Amanda ir stumtelėjo mažylę už pečių namo link.

Siurbliuko girgždėjimą ir į kriauklę pasipylusio vandens čiurlenimą užgožė balsai:

– …ežero! Prie ežero! Kaip tu šitaip galėjai?

– O kas čia baisaus? Labai norėčiau sužinoti. Dėl Dievo, juk ji ten ir gimė.

– Dabar neturi teisės ten eiti.

– Kodėl neturiu teisės? Juk namas mano.

– Tu nieko nežinai, Karlai. Tavęs ten nebuvo. Tu ją palikai.

– Ir vėl…

– Taip, ir vėl. Jeigu nebūtum palikęs žmonos su vaiku, Matė nebūtų…

Ruta stovėjo tarpdurio kampelyje, spausdamasi prie tinklelio nuo vabzdžių.

– Ruta, žiūrėk, o čia kas? – Džo pakėlė maišelį, kurį mergytė buvo įmetusi į įrankių dėžę. – Ar žinai, kas viduje? – Jis išmetė maišelį į orą ir pagavo kita ranka. – Manau, stiklo rutuliukai. Gal, Ruta, prieš vakarienę mudu pažaiskim? Ką pasakytum? – Mažylė nepajudėjo. Tada jis priėjo, švelniai atitraukė ją nuo tinklelio ir nusivedė į kambarį. – Ar moki žaisti rutuliukais, Ruta? Žiūrėk, aš pamokysiu.

Ją sudomino tie spalvingi molio ir stiklo kamuoliukai – o dar tas glotnumas. Mergytė norėjo juos apžiūrinėti, dėlioti, gal stebėti, kaip rieda, patrinti tarp delnų, bet stengėsi pirštus laikyti taip, kaip Džo rodė, ir tinkamai sulenkti nykštį. Galiausiai jis leido jai rutuliukus tiesiog ridenti ir ji taikėsi ir rideno taip, kad kartais susidauždami jie maloniai stuktelėdavo.

Ruta

Nuėjome ten, kur visada vaikščiodavome su teta Mande. O kai atėjo laikas „apsisukim, jau geriau grįžkim, ir vakarienę reikia virti“, nesustojome. Ėjome toliau jau man nebepažįstamu takeliu, tarp medžių kamienų ir po šakomis pasimatė kažkokia melsvuma, o tada – vanduo. Prisiminiau vandenį – dangus ant žemės, į kurį krinti, krinti ir niekaip neįkrinti. Atkeliavome prie dausų. Išsigandau, nes ten žmogus keliauja, kai miršta.

Vanduo buvo vilnytas, raibuliuojančia oda. Į jį leidomės valtimi, o anas krantas buvo visai nepanašus į tą, ant kurio stovėjome, nors žinojau, kad jau esame ir ten kadaise stovėję.

O tada valtis bumbtelėjo į kitą krantą.

– Ar pameni, Ruta? – paklausė jis. – Kai gyvenome čia visi trys, kai buvai dar kūdikis – mudu su mama ir tu?

– Neprisimenu, kai buvau kūdikis, – atsakiau jam. – Manau, buvau geras vaikutis. Turbūt neverkdavau.

– Visi kūdikiai verkia, Ruta.

– Aš neverkdavau.

Tas kvapas name toks pažįstamas: drėgna mediena, pirštinės ir žalias vanduo. Tas kvapas, kuriame slepiasi mamytė.

Pradėjau jos ieškoti. Ieškojau po visas slaptavietes – po raudonu apklotu, po lovomis ir stalčiuose, kur toks stiprus jos kvapas. Atrodydavo, kad ji stovi čia pat, už manęs, bet nestovėdavo. Aptikau pelės namelį iš šaliko ir popieriaus, bet jos neradau. Žinojau, kad teta Mandė klysta. Jos laukti reikia čia, nes tik čia ji ir grįš.

Virtuvėje patikrinau spinteles. Radau dubenį, puodelį, keptuvę, pilną minkštučių vorų kiaušinėlių. Užlipau ant kėdės pažiūrėti, kur pieštukai. Pamenu, kaip mama peiliu juos droždavo: „Štai, Ruta, vesk popieriumi – tikra šaunuolė.“

Tada nuo virtuvės grindų pasislėpė pusė saulės. Ir prasidėjo dundesys. Dun, dun, dun – tyla. Dun, dun, dun. Tada pasislėpė ir visa saulė.

Kituose kambariuose šviesos dar liko, todėl nuėjau į kambarį su mano žaislų dėže.

Dėžėje buvo lapų, pagaliukų, sraigių namelių ir akmenukų, kurie po vandeniu anksčiau buvo žali, raudoni, mėlyni, geltoni, bet dėžėje visi pasidarė rudi. „Žiūrėk, koks gražus“, – sakydavo ji. Jai labai sekdavosi surasti gražių akmenukų, ir visus juos atiduodavo man.

Ir vėl tas dundesys. Dun, dun, dun – tyla – dun, dun, dun – vėl tyla.

Dėžėje radau ir mamos pačiūžas. Paliečiau minkštą vidų, prie kurio liesdavosi jos kojos, bet prisiminiau jos pamokymą apie blizgančias dalis: „O jų neliesk – aštrios.“ Ant tų blizgančių vietų ji buvo uždėjusi pagaliukus.

Dėžėje buvo ir mažas žalias maišelis. „Čia bus, kai paaugsi“, – pasakė ji tada. Jau paaugau – man penkeri.

Maišelyje buvo akmenukai. Jau iš svorio buvo aišku, ir dar iš to, kaip pakračius tarškėjo ir barkšėjo. Turbūt labai gražūs, pamaniau. Tik dirželis baisiai užveržtas. Ji tai tikriausiai atveržtų, arba teta Mandė, o man neišėjo.

Nusinešiau maišelį į mamos kambarį ir atsisėdau ant žaliojo kilimėlio prie lovos, kur sakydavome: „O dabar gulsiu miegoti.“ Pabandžiau dantimis. Mano geri dantys. Vienas pilkas nuo tada, kai griuvau nuo laiptų, bet ir jis lygiai toks pat geras kaip ir balti. Dirželis iš odos. Man patiko jos skonis. Aš neatlyžau – teta Mandė sako, kad ką pradėjai, reikia užbaigti. Tol mėginau atveržti, kol atveržiau.

Akmenukai tikrai buvo gražūs. Vieni rusvi kaip gėlių vazonėliai, bet geriausi – permatomi, visokių spalvų – kaip ledinukai. Ir visi apvalūs. Kai papyliau ant grindų, jie pariedėjo. Vieni sustojo ant šiurkštaus kilimo, o du – citrininis ir tas lyg su cinamonu – pariedėjo po lova.

Po lova reikėjo lįsti tą dieną, kai prasidėjo baisūs garsai. „Marš į kambarį“, – paliepė mama, nors aš nenorėjau. Jos pyko. Išbarė mane. „Eik sau, Ruta“, – sakė. Tada palindau po žema lova, kur tamsu. Teta Mandė pasilenkė. „Na, matai, juk nieko. Ateik, teta Mandė tau duos saldainiuką.“ Bet saldainiuko nenorėjau. Norėjau likti po lova, bet mama neleido. „Eik į savo kambarį. Ir nereikia nieko bijoti.“ Aš žinojau, kad tai netiesa.

Po lova gerai slėptis, kai girdėti šauksmai, šnopavimas, kai girdėti: „Dieve, o Dieve, o Dieve.“

Žemai tamsoje, ant „dabar gulsiu miegoti“, tylėjau ir čiulpiau, čiulpiau. Čiulpiau ledinuką, aštrų kaip adata. Atsiguliau miegoti ir pabudau. Vis tie garsai. Niekaip nenutilo. Užsidengiau ausis, bet garsai nenutilo. Pirmyn ir atgal – mamos žingsniai. Pirmyn ir atgal, kol pavargau, kol pravirko vaikutis. Ir viskas, tyla.

Susipyliau akmenukus į maišelį – ir vėl tas dunksėjimas, tiesiai virš galvos. Tada šviesa visai pradingo. Tamsu kaip naktį, kaip vandenyje, kai negalėjau pakilti.

– Mama! – surikau aš. – Mama!

Pagaliau radau, kur ji buvo, tik ji pradingo.

Tada atėjo jis. Pakėlė mane ir išnešė į saulę, tada atgal į vandenį, kur neverkiau. Tikrai neverkiau.

Amanda

Kai su Mate ir Ruta persikėlėme į salą, jei nemiegodavau kaip užmušta, sukdavausi kaip vijurkas, tikrai. Visą tą balandį, gegužę, net birželį apie nieką kitą negalvodavau, tik gražinau salą. Apariau sodą, pasėjau sėklų į lysves, kurias su Ruta padarėme nutiesusios virvutę. Surašydavau reikalingų produktų sąrašus, imdavau prekes iš dėžės ir ledo gabalus šaltajai. Sunkūs būdavo, bet tempdavau suvyniojusi į apklotą. Skalbdavau Rutos prijuostėles, šukuodavau jai galvą, mokydavau skaičiuoti iki dvidešimties, žiūrėdavau, kad nenusiautų ir laikytųsi atokiau nuo vandens. Dažniausiai, kai ji be galo, be krašto žaisdavo tuos savo žaidimus, žiūrėdavau, kad nepagriebtų kokio akmens ar pagalio, kad lėlytės būtų visos gražiai aprengtos, kad baisiai neišsipurvintų veiduko.

Matilda, aišku, irgi visa tai darydavo, bet ne taip rimtai, be užsidegimo. Ji vis pasitraukdavo – tai laiško Karlui rašyti, tai įkišti nosies į kurią nors iš tų knygų, kuriomis buvo užkrovusi mūsų roges. Kai sušilo oras, ji leisdavo Rutai žaisti visai palei krantą, kol pati skaitydavo. Aš vis baimindavausi, kad ji neišgirstų skirtumo tarp vaiko mėtomų akmenukų pliumpsėjimo ir pačios Rutos šlumštelėjimo, jeigu ta, neduokdie, įkristų į vandenį.

Vieną naktį, kurią ryški mėnesiena buvo pavertusi kone vaiduokliška diena, pabudau nuo pliuškenimo ir Rutos krykštavimų. Persigandusi nulėkiau prie kranto. Matilda laikė mergytę už rankų ir iš visų jėgų suko, tampė vandeny, kad net mėnulio apšviesti purslai tiško kaip nežemiškos žiežirbos.

– Baik! Tučtuojau baik! – treptelėjau koja.

Matilda liovėsi sukusi dukrelę ir atsigręžė į mane, tada prisitraukė Rutą ir suėmė už juosmens, mergytei nuo kojų dar lašėjo vanduo. Bet Ruta buvo dar mažutė ir negalėjo visai uždengti Matildos nuogumo. Man net kvapą užėmė – kaip jos čia taip, nuogut nuogutėlės, be drabužėlio, visiems kaip ant delno. Nežinojau nė kur akis dėti. Apsisukusi nubėgau namo ir tamsiu koridoriumi nuskubėjau į savo kambarį.

Atsiguliau ant lovos, suspaudusi rankomis krūtinę, kad širdis taip nesiduotų. Tada palengva nuleidau rankas. Apčiuopiau per naktinius marškinius tą vietą, kuri pastaruoju metu pūtėsi kaip mielinė tešla. Pabandžiau, kaip jau ne sykį, stumti atgal, bet kieta – nė iš vietos.

Ir tada man pilve suspurdėjo.

– Stovėk ramiai. Tegul sulimpa. – Amanda vėlė Rutai plaukus, kuriuose buvo pilna varnalėšų. – Gerai. Visai kaip ragana. – Ji žaismingai tarškėjo, Ruta linksmai kikeno. – O dabar dar skruostukus padažysime. – Ji švelniai užtepė Rutai ant odos raudonų dažų. – Ne per daug. Juk pameni, ko išmokome?

Ruta linktelėjo.

– Gerai, o dabar – po patalais ir užsimerk. Ir nepamiršk – nė žodžio, kad ir ko jis tavęs klaustų.

Amanda stengėsi kuo ilgiau neleisti Rutos į mokyklą. Niekas nepriešgyniavo pirmus metus po to, kai ji išėjo iš Šv. Mykolo ligoninės. Šiaip ar taip, Ruta buvo vos penkerių, ir po tiek mėnesių tylos, taip pat dėl tualeto bėdų ji nė darželiui dar nebuvo pasirengusi. Kiti metai, tiesa, jau buvo sunkesni. Ji vis primindavo Karlui, kad jis vaikų visai nepažįstąs, neįsivaizduojąs, kokią mergytė patyrė traumą netekusi motinos, kad ji, Amanda, mokanti ją kur kas geriau, negu bet kuri mokykla išmokytų. Bent jau šis argumentas neišgalvotas. Ruta, nors neturėjo tokių aritmetikos gabumų kaip Amanda vaikystėje, jau mokėjo sudėti ir atimti; kad ir kaip nemėgo žiauriojo Nevalos Petriuko, apie jį skaitė kaip didelė. Iš lapų skirdavo medžius, iš balso atpažindavo paukščius, danguje rasdavo bent keturis žvaigždynus. Ji žinojo, kad sumaišius mėlyną su geltona bus žalia, skyrė Gernsio karvutes nuo Džersio ir buvo išauginusi ėriuką, kurio motina nudvėsė nuo maro.

Karlą įtikinti nebuvo sunku, bet Amanda suprato, kad Rutos žinios švietimo skyriuje įspūdžio nepadarytų. Kai buvo atsiųstas žmogus pasiaiškinti, ji pamelavo, kad Ruta negaluoja, ir net labai įtikinamai surežisavo jos epilepsijos priepuolį.

– Gal jūs luktelėkit priebuty, pone Šmitai, – pasakė ji, kai Ruta iškišusi liežuvį pradėjo trūkčioti ir gargaliuoti.

Pirmą kartą triukas suveikė, bet šiemet Karlas pamiršo kambary reples. Grįžęs namo jis rado laukiantį švietimo skyriaus atstovą.

– Užjaučiu jus dėl dukrelės, – tarė ponas Šmitas. – Maniau, šiemet jai jau geriau.

Išgirdusi, kaip Karlas bėga laiptais į viršų, Amanda suprato, kad viskas baigta – teks Rutą ruošti į mokyklą.

Antra dalis

Aštuntas skyrius

Aušo rytas, pritvinkęs mėšlo kvapo; vos tik pasiekęs nosį tas tvaikas erzina, bet kuo ilgiau tvyro ore, tuo savesnis ir malonesnis darosi – panašiai kaip geras sūris. Mokykla ir jos žaidimų aikštelė ribojosi su laukais, o jie, kaip tik neseniai patręšti, dabar džiūvo, gairinami šilto rugsėjo vėjuko. Ant kalvelės vakarinėje aikštelės pusėje sėdėjo dvylika mergaičių, dauguma indėniškai sukryžiavusios kojas, subruktais tarp kojų sijonais, rankose – skardinėlės su pietumis. Tame būrelyje buvo visos Leikridžo mokyklos moksleivės, išskyrus Rutą Noiman, nes ji visada pietaudavo atskirai.

Kelios mergaitės pavalgiusios atsilošė ant sulenktų alkūnių ir atkišo smakrus saulei, gaudydamos paskutinius šių metų spindulius. Kalvelės viršūnėje sėdėjo Imogenė Lindgren – sulenkusi kelius, šiek tiek pakreipusi kojas, mėgdžiodama vyresnes mergaites. Nors devyneri jai turėjo sukakti tik po poros mėnesių, Imogenė jau aiškiai rodė, kad iš jos išaugs moteris, ir nors nė viena iš jos draugių, net ir pati Imogenė, nelabai suprato, ką tai reiškia, visos labai atidžiai ją nužiūrinėjo, tarsi ji būtų kur kas vyresnė.

Ir berniukus Imogenė pakerėdavo. Patys to turbūt nesuvokdami, pora ar trejetas nuolat sukdavo apie ją ratus, vis nedrąsiai priartėdavo, kartais net kepštelėdavo, o tada vėl atsitraukdavo ar bėgdavo prie jos palydovių – tos buvo kur kas saugesnės.

– Žiūrėk, žiūrėk! – šūktelėjo kažkuris, pribėgęs ir bakstelėjęs pirštu jai į petį. Tada išvertė akies voką – tas pasidarė raudonas ir baisus – ir ėmė sukinėti galvą, kad triuką pamatytų kuo daugiau žiūrovių.

Mergaitės visos sukruto, suspigo, suaikčiojo. Kelios kikendamos prisidengė ranka akis, o viena, sėdinti ant pašlaitės, griuvo į šoną. Imogenei tokie juokeliai irgi patiko, bet ji žinojo, kad nieku gyvu nevalia išsiduoti, todėl tik pasišlykštėdama užvertė akis ir įsikišo į burną paskutinį sumuštinio su kumpiu kąsnį.

Pamatę, kad kelias pramintas, arčiau pribėgo būrelis berniukų. Imogenė, akies krašteliu juos stebėdama, baigė valgyti agurkėlius, tvarkingai sulankstė vaškuotą popierių, saugantį, kad sumuštinis nepermirktų sūrymu, ir nusišluostė pirštus į švarią mamos įdėtą nosinaitę apsiuvinėtais pakraštėliais. Tarp mažesnių vaikų tą mėnesį buvo labai paplitęs naujas žaidimas, lyg slėpynės, lyg liestynės – berniukai gaudo mergaites. Pagautoji turėdavo duoti bučkį ar parodyti kraštelį apatinių, tačiau jei nenorėdavo, tereikėdavo šiek tiek padelsti, kol suskambės skambutis į pamoką.

Sustačiusios pietų skardinėles palei mokyklos sieną, mergaitės išsilakstė slėptis, o berniukai skaičiavo iki šimto. Ties maždaug keturiasdešimčia Imogenė suprato, jog visuose mokyklos krūmuose jau tiek kartų slėptasi, kad net takai išminti. Ties penkiasdešimčia ji nusprendė nebesistengti pasislėpti taip, kad niekas nerastų, o nubėgo prie trijų betono vamzdžių, paliktų mokyklos aikštelės kampe tiesiant naują kanalizacijos sistemą, kurie gulėjo kaip sugriuvusi šventykla visų pamirštam dievui. Tokia slaptavietė jai vis tiek labiau prie širdies, nes prireikus galima paskutinę akimirką iššokti iš vamzdžio ir pulti pačiai.

Ties šešiasdešimčia ji įropojo į vieną vamzdį ir tuojau pat išlėkė atgal, išsigandusi daugybės skruzdžių, keliais vingiuotais takeliais zujančių pirmyn ir atgal. Kitame vamzdyje jau kažkas slėpėsi, bet Imogenė pritūpė prie jo galo ir pažiūrėjo į vidų.

Kaip visada, nevala Ruta Noiman. Šviesūs plaukai pusiau išsipešę iš kasos ir išsidraikę virš ausies, sijono kraštas nusmukęs. Ji buvo tokia akivaizdžiai savotiška, kad vos pradėjusi lankyti mokyklą prieš ketverius metus tapo atpirkimo ožiu. Net pati Imogenė kartais prisidėdavo prie moksladraugių, kai šios imdavo erzinti Rutą – dažniausiai dėl nebegyvo ir dėl to juodo kaip pieštuko šerdis viršutinio priešakinio danties – taip ir glūdėjo tas jos nebegyvas pieninis dantis, nors mergaitei jau ėjo vienuolikti. Neretai norėdama pratempti nuobodžią pamoką kuri nors nupaišydavo plačiai besišypsantį veidą, užspalvindavo juodai vieną dantį ir pavadindavo piešinį „Ruta“, o kai mokytojas nusisukdavo, iškeldavo savo šedevrą, kad visi pamatytų.

Ruta iš pažiūros tokių dalykų išvis nepastebėdavo arba tyliai nužvelgdavo kaltininkę ir besijuokiančiuosius – ne priekaišto, o veikiau smalsumo kupinu žvilgsniu, tarsi jų veiduose įžvelgdama ką neįprasto. Toks jos elgesys iš pradžių kėlė nerimą, bet galiausiai visiems nusibodo, tad ilgainiui jos vienatvę trikdyti sugalvodavo tik jau visai nieko kito nebeprasimanantis bendraklasis.

Vamzdyje Ruta tiesiog sau sėdėjo ir apžiūrinėjo gruoblėtą betono paviršių, džiaugdamasi per ploną medvilnės suknutę besiskverbiančia vėsa. Kai nuo jos kūno vietelė sušildavo, ji pasislinkdavo tolėliau. Šalia virvėjo kelios eilutės skruzdėlių, bet jai jos netrukdė. Kartkartėmis išsiėmusi iš kišenės mesdavo molinį rutuliuką, bet tik tiek, kad jis, pririedėjęs prie krašto, sustotų.

Imogenė buvo ne tik antrokų ir trečiokų karalienė, bet ir visos mokyklos rutuliukų čempionė – bent jau taip manė ji ir visi kiti. Bet pasilenkusi prie vamzdžio ji išvydo tokį vaizdą: vos vos nelygus mėlynas rutuliukas iš lėto rieda prie vamzdžio krašto, tada švelniai stumteli rudą rutuliuką ir sustoja. Kitaip sakant, Imogenė pamatė rutuliukų mėtytoją, kuri būtų nurungusi ir ją.

Jos tai nenuliūdino. Imogenei patiko gabūs žmonės, ypač kai jais būdavo galima pasinaudoti. Pasilenkusi ji įlindo į vamzdį ir užstojo beveik visą šviesą. Ruta pažvelgė į ją, bet nepasijudino.

– Ką čia veiki? – paklausė Imogenė.

Ruta neatsakė, tik pažvelgė į ranką ir metė dar vieną rutuliuką – tas ir vėl labai lėtai nuriedėjo iki pat betoninio vamzdžio galo.

Įsižeidusi Imogenė pamiršo, kad reikia pabandyti būti maloningai.

– Klausyk, matau, kad rideni rutuliukus, – pasakė ji ir sudavė ranka į vamzdžio grindis. – Matau, kad rutuliukus rideni. O ką, negali pasakyti?

– Jei pati matai, kad ridenu, kodėl dar tau reikia, kad ir pasakyčiau? – tarė Ruta, žiūrėdama į šaltą betoną prie rankos. Tada prisimerkusi pažvelgė į Imogenę – tamsų siluetą vaiskaus mėlyno dangaus fone – ir plačiai nusišypsojo, pasauliui parodydama juodąjį dantį.

Imogenei sugėlė pirštus, kuriais trinktelėjo į gruoblėtą betoną. Ji irgi prisimerkė dvejodama, o tada leido išgaruoti visam pykčiui. Pamiršusi visas slėpynes ir liestynes, nekreipdama dėmesio net į skruzdes, Imogenė įropojo į vamzdį šalia Rutos ir išdėstė savo genialųjį sumanymą.

Imogenė baisiausiai troško rutuliuko – mėlyno kaip popietės dangus. Bet jį kažkaip įsigudrino gauti Bertas Vaisas, nors aštuonerių, bet jau baisus pasipūtėlis ir savimyla berniokas, dažnai viešai krapštantis nosį. Imogenei labai reikėjo to rutuliuko, bet dar labiau ji troško – net ne troško, o jautė pareigą – išlaisvinti jį iš to išsipūtusio taukuoto maišiuko, kurį Bertas saugojo savo suole.

Kol kas jai sekėsi visai nekaip. Daugybę mėnesių mokėsi, išprašė vieną septintoką, kuriam rutuliukai jau buvo pabodę, papasakoti visas savo gudrybes: tam tikrais atvejais esą patartina paseilinti pirštą prieš metant rutuliuką, kitais – tam tikru kampu pasilenkti. Imogenės sijonų palankos ir priekis nuo nuolatinio lankstymosi ir klupinėjimo po purvus ilgainiui parudavo. Jai sekėsi vis geriau ir geriau, ji rinko kitų vaikų prizinius rutuliukus, kol galiausiai jos pačios karvės odos maišelis prisipildė beveik iki pat viršaus. Iš pradžių tas mėlynas rutuliukas dažnai pasirodydavo šalia rudų, žalių, raudonų, geltonų ir vaivorykštės spalvų ar kvarco rutuliukų, bet Bertas, tik ir laukiantis, kada sugadinti kam malonumą, pradėjo pastebėti, kaip Imogenė domisi būtent tuo rutuliuku, ir vis rečiau jį paleisdavo į žaidimą, kai mergaitė darėsi vis taiklesnė.

Galiausiai visai nebeleisdavo. Ir viskas. Paėmė, įsimetė į aptrintą pilką maišelį ir jos akivaizdoje tvirtai jį užrišo, prieš tai išleidęs iš jo orą. Daugiau mėlynojo rutuliuko nebus.

Bet Imogenei gimė sumanymas.

– Bertai, klausyk, – kitą dieną sušnabždėjo ji riebaluotiems plaukams priešais, kai panelė Kroli pradėjo savo nesklandžią litaniją apie raides, rašomas virš linijos, ir tas, kurios kursyvu rašomos po ja, – per pertrauką partija rutuliukais. Ar aišku?

– Ne, rutuliukai – mažvaikių reikalas, – per petį burbtelėjo Bertas.

– Pala, aš kai ką sugalvojau. Žaisim komandomis.

Panelė Kroli pasigėrėjusi atsisuko nuo visos eilės raidžių l lentoje.

– Kas čia plepasi? Kai šneku aš, kad man jokių plepalų. Ar aišku, mokiniai? – Ir vėl nusisuko į lentą. – Tai štai, l nevalia painioti su i. Ta perpus žemesnė ir, aišku, su taškeliu. Ir prašyčiau nebeteplioti tų didžiulių taškų virš i, kokių vis dar pasitaiko jūsų sąsiuviniuose. Nėra reikalo žiurkių lizdų sukti. Užtenka paprasto taškelio pieštuku viršum raidės. Štai tokio. – Ji virš raidžių eilutės kreida padėjo keletą taškelių. Kai kurių nebuvo matyti. – Matote? – paklausė mokytoja. Prieš Imogenę sėdintis Bertas tik gūžtelėjo pečiais, lyg nenoriai sutikdamas su mergaitės pasiūlymu, ir kaip tik tuo metu panelė Kroli šypsodamasi atsisuko į klasę. Bet šypsena kaipmat išblėso. – Bertai, tu tikrai bandai mano kantrybę. Ar nori ką nors pasakyti visai klasei?

Viskas pavyko kaip tik taip, kaip Imogenė buvo sumąsčiusi. Bertui ji leido pasirinkti porininką, Otą Šmitą, ir paprašė, kad išrinktų porininkę jai. Jis apžvelgė susirinkusiuosius, mintyse atsijojo gerus žaidėjus nuo tų, kurie rutuliuko nė paimti kaip reikiant nemoka. O tada pastebėjo Rutą, stovinčią gal šiek tiek arčiau negu paprastai, kramtančią nagą ir žiūrinčią į savo batus, aiškiai norinčią nepastebimaĩ būti būryje. Imogenei tik širdis suspurdėjo išvydus, kaip pergalingai suspindo jo piktos akutės.

– Tavo porininkė bus juodadantė Ruta. Žaidžiam.

Mėlynasis rutuliukas iš pradžių liko maišelyje, ir Imogenei dėl to buvo sunku susikaupti. Nė pati nenorėdama, ji kelissyk prašovė ir paaukojo abrikoso spalvos kvarcinį rutuliuką – vienas jos mėgstamiausiųjų nukeliavo į taukuotą maišelį. Ruta laikėsi Imogenės nurodymų ir pirmuosius kartus mėtė bet kaip. Paleisdavo rutuliukus nesitaikydama, o bandydama priklaupti vis prisimindavo kulnu sijoną. Galų gale dėl tokio nevėkšliško mergaičių žaidimo Bertas įsidrąsino ir ištraukė mėlynąjį rutuliuką.

– Koks gražuolis, ką? – paklausė jis, prisidėjęs skaisčiai mėlyną rutuliuką prie pageltusių marškinių. – Ką duosi, kad paleisčiau į žaidimą jį?

– Penkis centus, – iškart išdrožė Imogenė.

– Neturi tu penkių centų.

– Turiu.

– Tai parodyk.

– Surasiu.

– Cha! Pasvajok! Ne, manau, jei rizikuoju šituo gražuoliu, aš vertas daugiau.

Imogenė virte užvirė. Bertui tas rutuliukas nė motais. Jis iš bjaurumo taip.

– Tai ko nori?

– Noriu… – Jis apsidairė ir apsilaižė siauras lūpas. – Noriu juodojo danties. – Ir įsistebeilijo į Rutą.

Kažkas suprunkštė. Dar kažkas žiauktelėjo, ir pasigirdo kikenimai. Imogenė pažvelgė į Rutą. Akimirką dvejojo, akies krašteliu užgriebdama mėlynąjį rutuliuką, viltingai spindintį Berto rankoje. Tada tarė:

– Mesk iš galvos. Nesąmonė. – Ir pradėjo rinktis savo rutuliukus iš rato.

– Palaukit, – prabilo Ruta. – Aš sutinku. Jį ir taip reikia ištraukti. – Pakėlusi lūpą, ji liežuviu pajudino klibantį dantį.

– Nereikia, – tarė Imogenė. – Taip negalima.

– Dantis mano, – atsakė Ruta. – Ką noriu, tą darau. – Ir nusišypsojo Imogenei tokia pat plačia ir gražia šypsena kaip tada vamzdyje. – Žaiskim.

– Pirma dantį, – pasakė Bertas. Bet kaip tik tą akimirką į kiemą išėjo ponia Kroli su varpeliu. – Po pamokų, – tarė Bertas, įsimetė mėlynąjį rutuliuką į maišelį ir tvirtai užveržė.

Kai juos tą rugsėjo popietę galiausiai paleido, šviežiai iškratytą mėšlą laukuose dengė pilkas debesėlis, ir tvaikas darėsi nepakeliamas. Ruta iš pastato išbėgo viena paskutinių, keli metrai nuo durų besibūriuojantys vaikai tuo metu jau lengvai kumščiavosi ar kaišiojo vienas kitam kojas. Visi kaipmat nutilo, ir ji išsitraukė virvutę, nugvelbtą iš kanceliarinių reikmenų spintelės mokytojai palinkus ties trečiokų tvarkaraščiais. Aprišti ja mažą dantuką nebuvo paprasta; kelissyk virvutė nusmuko, bet galiausiai Rutai pavyko, ir ji pareiškė jau pasiruošusi, tada nuėjo prie mokyklos įrankių sandėliuko su iš burnos nutįsusia virvute.

– Ar tau nebaisu, kad skaudės? – paklausė kažkuri iš mažesnių mergaičių.

– Nelabai. Per aritmetiką kaupiausi, – atsakė Ruta ir atidarė sandėliuko duris. Priklaupusi pririšo virvutę prie durų rankenos. – Na, kas užtrenks duris? – paklausė ji, žvelgdama į Imogenę.

Imogenė dvejojo. Vien mintis, kaip dantis tuoj lėks Rutai iš burnos, jai kėlė šleikštulį. Bet Ruta nenuleido nuo jos akių. Galiausiai Imogenė giliai įkvėpė ir suėmė duris.

– Trenkti?

– Trenk.

Imogenė įkvėpė ir sulaikė kvapą. Ruta ir toliau įdėmiai žvelgė jai į akis, bet Imogenė kone užsimerkė. Ir iš visų jėgų vožtelėjo duris.

Visur ištiško kraujai. Atrodė, jie liete liejasi Rutai iš burnos, ir ant suknelės, ir į visas puses. Imogenė nejučiomis išsitraukė nosinę ir įgrūdo Rutai į dešinę ranką. Kai Ruta nuleido akis į nosinaitę, tarp pirštų, kuriais laikė prisidengusi burną, nulašėjo keli lašai ir baltą medžiagą nudažė raudonai. Ji susijaudinusi pažvelgė į Imogenę, kuri atrodė pasišlykštėjusi.

– Stabdyk kraują, – nekantriai paragino Imogenė, ir Ruta prisidėjo nosinaitę prie žaizdos.

Dantis kybojo ant virvutės, visas juodas ir kruvinas. Ruta jį atrišo ir nušluostė švariu nosinės krašteliu.

– Štai, – tarė ji ir padavė Bertui. – Žaiskim.

Laimėti rutuliuką buvo vieni juokai. Vienas taiklus Rutos smūgis, ir jis išlėkė iš rato. Žaidimas buvo baigtas, nors niekam jis daugiau neberūpėjo.

Imogenė pajuto nenumaldomą norą tekinom bėgti namo ir prisėsti šalia mamos ant ilgos žemos sofos svetainėje. Bet sukandusi dantis ėjo su Ruta, nes joms buvo pakeliui namo. Eidama Ruta ištisai liežuviu bandė užkimšti burnoje atsiradusią skylę, o Imogenė kišenėje be paliovos ritinėjo mėlynąjį rutuliuką. Jis buvo labai sunkus ir nešvarus. Jinai jį išsitraukė, manydama, kad spalva bus blyškesnė, bet rutuliukas spindėjo kaip spindėjęs, nors dėl jo ir buvo pralietas kraujas.

– Na, parodyk, – Ruta ištiesė ranką.

Imogenė akimirką padvejojo, paskui padėjo rutuliuką Rutai ant delno. Ruta jį suėmė kairės rankos nykščiu ir smiliumi ir nukreipė į saulę. Pakėlė rutuliuką prie vienos akies, o kitą primerkė.

– Žiūrėk, o jis visai permatomas.

– Atiduok, – tarė Imogenė, ir Ruta grąžino rutuliuką draugei.

Ruta tiesą sakė – jis buvo permatomas. Imogenė apžiūrinėjo kelis sodresnius mėlynus sluoksnius rutuliuko viduje ir šviesesnį ruožą prie paviršiaus.

– Dabar jis visiems laikams mano, – tarė ji. – Žiūrėk, koks glotnus. – Pridėjusi jį Rutai prie skruosto, lėtai delnu parideno į viršų.

Taip ir žingsniavo jos, vis stabtelėdamos pažvelgti į rutuliuką kitu kampu, perduodamos viena kitai, mirksėdamos nuo skaisčios saulės šviesos.

– Mano mama sako, kad tavo mama mirusi, – tarė Imogenė. Ji akies krašteliu pažvelgė į draugę, nežinodama, kaip ji reaguos. Gal paminėjus mirusią mamą žmonės apsiverkia?

Bet Ruta labai susikaupusi trynė rutuliuką į sijono kraštą ir atrodė, kad jai visai nė motais.

– Taip.

Įsidrąsinusi Imogenė ėmė klausinėti toliau. Galų gale juk visai įdomu. Kito žmogaus, kuris neturėtų mamos, ji turbūt ir nepažįsta.

– O kaip ji mirė?

– Paskendo.

– Ežere?

– Aišku. Kur daugiau žmogus paskęstų?

– Nagavokio ežeras – ne vienintelis vandens telkinys.

– Na, bet ji nuskendo čia. Nagavokio ežere.

Imogenė vėl buvo paėmusi rutuliuką ir dabar trynė tarp pirštų. Tada įsidrąsino užduoti dar tiesmukesnį klausimą:

– Ar tu tai matei?

Ruta susimąstė.

– Regis, taip, – galiausiai pasakė. – Ir aš skendau.

– Nesąmonė, jei būtum paskendusi, būtum nebegyva.

– Kartais žmogus miršta, kartais ne. Visaip skęstant pasitaiko.

Ruta kalbėjo taip užtikrintai, kad Imogenė, kurios žodis visada būdavo paskutinis, kuri viską žinojo ir mokėjo, kuri spręsdavo, kas tikra, o kas ne, kokį žaidimą ir kaip ilgai žaisti, pasijuto nugalėta.

– Mano mama mane rado sode, kaip knygelėje apie žaliąją fėją, – pabandė keisti temą Imogenė.

– Rimtai? – Ruta kaip tyčia labai nustebo, ir Imogenė vėl pasijuto stipriau.

– Kai išdygs naujas dantis, būsi gražesnė, – tarė ji.

Nežinodama, ką atsakyti, Ruta išmetė rutuliuką į viršų ir vėl sugavo. Imogenė net žioptelėjo.

– Tik nepaleisk iš rankų.

– Nebijok, – atsakė Ruta ir dar sykį išmetė rutuliuką į orą, kad įrodytų draugei, ką sugebanti. Sugavusi atidavė Imogenei, o ta įsimetė rutuliuką į kišenę.

Jiedvi priėjo Imogenės posūkį.

– Na, ką, – tarė ji, – tuomet iki rytojaus?

– Pala. – Ruta įbruko ranką į kišenę. – Štai. – Ji atkišo draugei kruviną nosinę.

– Gal tu ją išskalbk? – loštelėjusi tarė Imogenė. Ruta pažvelgė į nosinę ir linktelėjo, lyg prieš tai būtų nemačiusi, kad ji nešvari, tada tvarkingai sulankstė. Žiūrėdama į ją, Imogenė apsigalvojo. – Gali ją pasilikti.

– Tikrai?

– Aišku. Aš daug jų turiu. Tai iki ryt.

Imogenė žengė namų link, tada atsisuko. Ruta vis dar stovėjo ant kelio ir stebėjo draugę.

– Ruta! – sušuko Imogenė. – Gal tu jo nori? – Ji išsitraukė iš kišenės mėlynąjį rutuliuką.

– Ne. Jisai tavo. Iki rytojaus.

Imogenė pamojavo ir pasišokinėdama iš džiaugsmo nubėgo namo. O Ruta anaiptol – visai neskubėjo. Jei Imogenė būtų dar kartą atsigręžusi, būtų pamačiusi, kad Ruta apsisuko ir patraukė atgal prie mokyklos. Ėjo ji išdidžiai iškėlusi smakrą, žingsniavo labai atsargiai, tarsi neštųsi ką nors ant galvos ir bijotų paslysti. Kai priėjo aikštelę, saulė jau buvo bepradedanti laižyti dangų gražiu raudoniu, o ir mėšlas vėstančią pavakarę taip nebedvokė, dabar tik kur ne kur ore tvyrojo sodriai organinis jo prieskonis.

Grįžusi prie vamzdžių, Ruta susirado tą, kuriame tą rytą Imogenė ją ir aptiko. Tačiau šįkart ji įsibėgėjo ir pabandė ant betoninio cilindro užsiropšti. Pirmą kartą užsikabinti nepavyko ir ji nuslydo ant žemės, o slysdama truputį apsibrozdino alkūnę. Antrą kartą paslydo bėgdama, tad paskutinę akimirką sustojo. Trečią kartą Ruta taip smarkiai įsibėgėjo, kad nebesuskaičiavo žingsnių, atsispyrė keliasdešimt centimetrų nuo vamzdžio ir pašoko į orą. Skriedama oru, ji pasisuko, kad lengviau užsikabintų, ir klestelėjo ant pat vamzdžio viršaus. Stipriai apglėbusi šlaunimis betoną, mergaitė išsitiesė ir patogiai įsitaisė.

Šiek tiek pasimuistė – šokant betonas prispaudė suknelę ir ji dabar veržė kaklą, tad mergaitė atsargiai kilstelėjo kairį šoną, paskui dešinį ir pasitaisė suknelę. Tada sukryžiavo kojas. Nors popietė buvo debesuota, betonas gavo gana saulės šilumos ir dabar šildė jai strėnas. Akimirką ji atsilošė ir užvertusi galvą pažvelgė į žaidimų aikštelę aukštyn kojom. Sutelkus dėmesį atrodė, kad medžiai – nuo žalsvo dangaus nukarę sausmedžiai, o raudoni ir oranžiniai saulės dryžiai danguje – lyg sraigių paliktos šliūžės sode. Bet netrukus pradėjo tvinkčioti galvon sutekėjęs kraujas, ėmė diegti plonutę alkūnę. Ji atsitiesė, pasispjaudė pirštus ir rausvom seilėm pasitepė apibrozdintą vietą.

Ruta dailiai ant kelių išsilygino sijoną, tada išsitraukė apsiuvinėtąją nosinaitę iš kišenės ir pasidėjo ant kelių. Vietomis, kur kraujas apdžiūvo, nosinaitė buvo sukietėjusi, bet įmanoma išlyginti. Atsargiai suėmusi nykščiais ir smiliais už apsiuvų, ji užsidėjo nosinaitę kaip karūną ant galvos. Ir nuo savo aukšto sosto išdidžiai apžvelgė tuščią mokyklos aikštelę.

Devintas skyrius

Viskas baigėsi gerai. Išsivertėme. Taip Amanda pagalvodavo kasryt, pabudusi nuo to, kad Karlas kėde brūžina į medines grindis, ruošdamasis eiti melžti karvių. Niekaip negali nebrūžinti, meiliai galvodavo ji. Tarsi norėtų jai pranešti, kad jau atsikėlė ir prasideda diena.

Kokius metus ar porą juodu svarstė, kas už ką namie atsako, kaip ir kas turi būti sudėliota, bet galiausiai kažkaip visa tai išsisprendė savaime, ir dabar jie gyveno kaip tikra šeima, patogiai dalydamiesi darbus ir pareigas, ir dienos ėjo lengvai ir paprastai. Net pastaruoju metu, kai Karlas pasidarė išsiblaškęs, Amanda su Ruta tiesiog taikstėsi su jo nuotaikomis.

Džo nuo tos dienos, kai Karlas pasikvietė jį vakarienės, jų namuose pradėjo lankytis nuolat, o penktadienio vakarais vesdavosi Amandą į kiną ar į iškylą prie upės. Tarsi vėl atgijo kadaise juodu siejusi meilė. Tiesa, asmeninėmis temomis jie beveik nesikalbėdavo. Jeigu Džo tikėjosi ko nors daugiau, niekada neišsiduodavo, tik kartais pakviesdavo kur nueiti šeštadienį. Bet ji nesutikdavo. Šeštadieniais juodu su Karlu klausydavosi mėgstamų radijo laidų.

Viso to ir būtų buvę gana, tikrai, daugiau nei gana, bet Ruta susirado Imogenę.

Pirmąkart Imogenės vardą Ruta paminėjo tą vakarą, kai namo grįžo kruvinais skruostais. Amandai širdis į kulnus nusirito. Taip ir norėjosi sušukti, taip niežėjo liežuvį: „Jokios Imogenės nėra. Tikrai nepažįsti Imogenės.“ Bet, aišku, Imogenė buvo, ir Ruta ją pažinojo.

– Suknelę subjaurojai, – tepratarė Amanda ir šiek tiek per šiurkščiai nutraukė drabužį mergaitei per galvą. – Abejoju, ar pavyks išskalbti.

– Imogenė sako, kad ją atnešė fėjos. – Rutos balsą prislopino velkamos suknelės audinys.

Amanda pasilenkė prie siurblio, kad paslėptų veidą.

– Čia šiaip, pasaka, Ruta, – tarė ji.

Karlui fėjos irgi buvo nė motais. Vieną ranką jis uždėjo Rutai ant kaktos, kita suėmė smakrą ir atlošė galvą ketindamas apžiūrėti dantenas.

– Štai, – pasakė jis, suvilgęs nosinę skysčiu iš butelio už miltų statinaitės. – Bus geriau.

Ruta nuo skonio susiraukė, bet ir toliau leidosi tėvo slaugoma.

Ne visai tikslu sakyti, kad Ruta susirado Imogenę. Imogenė juk visą laiką čia gyveno, ir Amanda tai puikiai žinojo, nes paleista iš Šv. Mykolo ligoninės dažnai užsukdavo į žūklės reikmenų krautuvėlę pažiūrėti, ar mergytė auga neišsiduodama, kaip nelaimingai atėjo į pasaulį. Nors Amanda suprato, kad jos paslaptis bus saugi tik jeigu ji laikysis nuo vaiko atokiau, norom nenorom ją vis tiek prie Imogenės traukė.

Merė Luiza Imogenę vis pastumdavo prie Amandos, bet niekada nepaleisdavo ir tvirtai laikydavo už peties. „Matai, kaip užaugo? Gene, juk panelę Starki pažįsti? Pasisveikink.“

Bet Imogenė stovėdavo susigūžusi, tarsi paklusdama ją laikantiems motinos pirštams.

Rutai išėjus į mokyklą, Amanda vis dažniau rodydavosi mieste. Vieną dieną kovo mėnesį jai būnant parduotuvėje Imogenei pasidarė silpna, ėmė suktis galva, ir Amanda pirmoji sumojo, kad mergaitei skarlatina. Ji įsiprašė į karantiną su Lindgrenais, nors gydytojas ją būtų paleidęs namo.

– Nevalia rizikuoti užkrėsti Rutą, – pareiškė ji, nekreipdama dėmesio į Merės Luizos protestus. – Be to, galiu Imogenei padėti. Juk nepamiršau, ko išmokau slaugių mokykloje.

Imogenės liga baisiausiai išgąsdino Amandą – taip, kad ji vos neužduso, pagalvojusi, kas gali nutikti, bet praėjus tikram pavojui Amanda troško, kad sveikimas truktų amžiais. Iš popieriaus ji mergytei prikarpė lėlių – ir ne tik paprastų, susikibusių už rankučių, bet ir tikrų moterų, kurioms buvo galima apvilkti iš katalogų iškarpytus drabužius. Rutai popierinės lėlytės niekada didelio susidomėjimo nekėlė, o štai Imogenė jas iškart pamėgo.

– Žiūrėk! – pareiškė Imogenė mamai vieną vakarą, nusviedė jos adomą pagalvės užvalkalą ir užsiropštė mamai ant kelių su popierine lėlyte rankose. Amanda buvo mergytei ant veido nupaišiusi katės ūsus ir nosies galiuką nudažiusi juodai. – Panelė Starki išmokė rašyti skaičiukus.

– Kokie dailūs, mieloji, – pasakė Merė Luiza, bet tą vakarą šnektelėjo su Amanda.

– Ryt veduosi Genę į krautuvę. Negerai, kad mes tave taip atitraukiame nuo Rutos ir Karlo. Be to, Imogenė jau pasveiko. Tavo dėka ji galutinai atsigavo, nežinau, ką be tavęs būtume darę, Mande. Aš baisiai bijojau. Bet dabar ji juk jau sveika.

Kitą rytą Imogenė išėjo, įsikibusi mamai į ranką, o Amanda sugrįžo į ūkį. Lankytis nenustojo, o Merė Luiza visada noriai dukrą rodydavo. „Amanda, kad tu girdėtum, kaip Imogenė skaičiuoja. Kiek bus penki plius septyni, Gene?“ O paskui: „Kiek penkiskart septyni?“ Dar vėliau: „Kiek bus penkiskart septyni plius septyniasdešimt penki minus penkiasdešimt septyni?“ – kol skaičiavimas pasidarė toks sudėtingas, kad tik Amanda su Imogene žinodavo atsakymą.

Imogenei augant, Amanda galėjo paskatinti mergaites susidraugauti, bet neskatino. Kažkuo Imogenė ją baugino, kažkodėl atrodė, kad draugystė su ja Rutai gali būti pavojinga. Tai ji pastebėjo vieną sekmadienio rytą, iš kitapus gatvės žiūrėdama, kaip šeimyna išeina iš bažnyčios. Imogenė tėčiui ant pečių atrodė kaip tikrų tikriausia Matildos kopija.

– Bus lygiai penkiolika centų, – kaip galėdama solidesniu, suaugusios balsu pasakė Imogenė. Ji buvo užsilipusi ant kėdutės prie prekystalio mamos parduotuvėlėje, kad pasiektų kasą.

– Artūrai, gal turi penkis centus? – paklausė vyras greta stovinčio berniuko. – Namie iškart atiduosiu.

– Tiek to, – atsakė vaikas, – juk pats ir davei.

Kai jis įkišo ranką į kišenę, ant akinių užkrito plaukai.

– Mudu su sūnumi ketiname Nagavokio paplūdimy įsteigti ekskursinių laivų bendrovę, – tarė vyras. – Jei ežeru kursuotų garlaivis, ar jūs, mergaitės, plaukiotumėt?

– Tėti, – tarė Artūras. Jis susidrovėjęs ėmė mindžikuoti ir nudelbė akis.

– Nagavokio paplūdimys per toli, – tarė Ruta.

– Bet laivas ežere sustotų, kur tik reikia, o paskui parplukdytų atgal.

– Ką, negi taip ratais ir plaukiotų? – paklausė Imogenė.

– Bet kokiais dideliais – aplink visą ežerą. Dailus garlaivis būtų – dviejų denių, su raudonmedžio turėklais. Raudono aksomo sėdynės. Arba su jūreiviškomis juostelėmis.

– Gal geriau raudonas aksomas, – tarė Imogenė. – O valgių būtų?

– Galėtų būti. Visai gera mintis. Kaip tau, Artūrai, ar patiktų?

– Taip, – mandagiai atsakė berniukas. – Bet ar ne metas mums namo?

Kai jiems išėjus užsivėrė durys, Imogenė pasakė:

– Žinai tą didelį baltą namą su kolonomis? Ten, už Pranciškonų? Tai jis jų.

Kas tik buvo buvęs prie ežero, žinojo namą su kolonomis. „Baltieji rūmai“, – kandžiai pajuokaudavo kai kurie, siurbčiodami martinį, bet traukdavo juos tas namas. „Kas galėjo pamanyti, kad pelkynai taip apsimoka?“ – buvo kalbama apie Floridos žemių bumą, dėl kurio Ovensų turtai buvo saugūs, ir ne tik dėl to, kad Klementas Ovensas kaip visi kiti vyrai, taip pat ir jo brolis, žinojo, kada ir kur įdėti pinigus, – ne, ne tik dėl to. Jis jautė, kada geriausia juos atsiimti.

Imogenė pasirėmė galvą ranka, atsiduso ir kita ranka nerūpestingai perbraukė per švino svarelius. Ruta stebėjo draugę, vaikštinėdama po krautuvę ir apžiūrinėdama prekes: sliekų ir siurbėlių dėžutes, akvariumukus su mailiumi, valo rites, krepšius su raudonomis ir baltomis kamščio plūdėmis. Ji laikė rankas susidėjusi už nugaros. „Žiūrėk, tik nieko neliesk“, – vis kartodavo teta Mandė.

Ruta augdama irgi norėjo parduotuvės. Na, gal nebūtinai žvejybos reikmenų. Dažniausiai ji svajodavo apie galanterijos ar bakalėjos krautuvėlę, o gal net konditerijos – kad prekės nebūtų gyvos ir ištisai visko nejauktų. Išdėliotų prekes ant atskirų lentynėlių, o ant prekystalio pasistatytų komodą su daugybe stalčiukų ir užsimerkusi žinotų, kur kas sudėta – visai kaip ponia Lindgren.

Rutai tai patiko: sėdi sau krautuvėlėje, lauki klientų, tada sulauki kokio, išklausai visas naujienas nuo paskutinio jo apsilankymo. Jai patiko apskaitos knygos su atskirais stulpeliais kreditui ir debetui, patiko, kaip ponia Lindgren jose grakščiai raito skaičiukus.

Ponia Lindgren skaičiukus tik raityti gerai mokėjo, o sudėti ar atimti – ne, tad kartais jos skaičiavimus tikrindavo Imogenė. Sudėties veiksmus Imogenė mintyse atlikdavo greičiau negu dauguma popieriuje. O štai namų apyvokos darbų ji nepakentė. Paprašyta nušluostyti dulkes, dažniausiai pasivaikščiodavo su skudurėliu, ir tiek, o kai ponia Lindgren paprašydavo jų su Ruta iššveisti puodus, Imogenė tik vandens pripildavo ir šnekėdavo, kol Ruta įsiręžusi šveisdavo. Ruta neprieštaraudavo. Dirbti būdavo smagu, jei tik Imogenei pasitaikydavo gera nuotaika. Ji pasakodavo, ką naujo girdėjusi apie bendrus pažįstamus, ar atskleisdavo, ką veikusi su pusbroliais šiaurėje. Ruta labai norėjo pabandyti paspaudyti kasos aparatą, bet Imogenė neleido – esą mamai tai nepatiktų.

Prieš dvejus metus, po tos kruvinosios popietės, Imogenė susirado Rutą, nes taip jai, populiariajai, lyg ir derėjo, bet susirado tik iš smalsumo. Jai reikėjo dramų, kad Ruta kalbėtų neįprastus dalykus. Dėl tos draugystės Ruta labai stengdavosi. Net dabar, kai tas smalsumas jau seniai buvo peraugęs į bičiuliškus santykius, o šie – į prieraišumą, Ruta vis dar rūpindavosi, kaip Imogenę sudominti, antraip toji netrukus pavarydavo draugę namo. Ruta paėmė peilį plokščia lenkta geležte.

– Kam šitas? – paklausė tik tam, kad paklaustų. Kartais draugauti su Imogene būdavo baisiai sunku.

– Žvynams skusti. Negaliu į žuvį žiūrėti. – Pastarąjį sakinį Imogenė pasakė kone pašnibždom, kad neišgirstų motina, gretimame kambaryje pildanti apskaitos žurnalą. Ponia Lindgren vis kartodavo Imogenei, kad jei ne žuvis, ji nei suknelių turėtų, nei kaspinų į plaukus, nei vištienos vakarienei, nei traukiniu keliautų į Milvokį, nei šiltuose namuose gyventų. Keista, įsivaizduodavo Ruta: stovi ešerys ant uodegos su pirkinių krepšiu ant vieno peleko ir parduotuvėje grakščiai apžiūrinėja kartūno suknelę su septyniomis perlamutrinėmis sagutėmis.

Imogenė pasėmė saują grimzdų ir pro pirštus vėl subėrė į dėžutę.

O tada Ruta sugalvojo pasiūlyti draugei, ko dar tikrai nebuvo siūliusi, šį tą tokio svarbaus, kad pati stebėjosi, kaip dar iki šiol nepasiūlė.

– Gal nori, kad parodyčiau mamos kapą?

Imogenė tik išsitiesė.

– Tikrai parodytum? – Net nuo taburetės nuslydo.

– Žinoma. Jei tik nori, – lyg niekur nieko pasakė Ruta, tarsi tai būtų vienas iš daugybės panašių galimų pasiūlymų.

– Mes išeinam, mama! – šūktelėjo Imogenė kitame kambaryje už užuolaidos sėdinčiai mamai.

– Sėkmės, mergaitės, nesusivėlinkit, – atsakė ponia Lindgren.

Rutai patiko toks ponios Lindgren požiūris – ji jas laikė pakankamai brandžiomis, kad žinotų, ką daro. Visai kas kita negu teta Mandė, kuri amžinai nerimaudavo – net dabar, kai Rutai jau keturiolika, o Imogenei tuoj sukaks vienuolika.

Pro kapinių vartus Ruta eiti nesivargino – priėjusi prie tvoros, užsilipo ir nukorė kojas kitapus.

Imogenė sustojo.

– Ruta, dar kas pamatys, kas tau po sijonu!

– Ir ką? Čia vis tiek nė vieno gyvo žmogaus. – Ruta atsistojo ant tvoros, tada įsitvėrė senos kriaušės šakos virš galvos. Palipo kamienu, kol pasiekė užsikabinti už šakos kojomis ir pakibo žemyn galva. – Nebijok, niekas manęs nepažins. – Jos balsą prislopino ant veido užkritęs sijonas.

– Ruta, baik! – dar sušuko Imogenė, bet jau ir pati kikendama užsikorė ant tvoros. – Pakelk mane.

Ji buvo dar maža ir nepasiekė šakos, ant kurios jau sėdėjo Ruta. Kaip galėdama aukščiau iškėlusi rankutes, ji pirštų galiukais mosavo ore ir laukė.

Ruta neatsargiai pasviro, savo ir draugės svorį išlaikyti bandydama koja užsikabinusi už kitos šakos. Bet jėgų užtraukti Imogenę nepakako.

– Pala, aš tave paleisiu, – pasakė ji ir Imogenė žnektelėjo ant minkštos kapinių žolės.

– Tada nulipk, – pareikalavo ši. – Eime.

Šiaip Rutai kapinėse lankytis nepatikdavo. Eidama su Amanda žvyruotu taku ji sulig kiekvienu žingsniu vis po truputį atsilikdavo, jai visada būdavo arba per karšta, arba per šalta. Jai buvo gaila mamos ir senelių, kad jie čia pakasti ir negali nė pajudėti – šalta ar karšta, reikia trūnyti čia; nors ir žinojo, kad mirusiesiems, nukeliavusiems į dausas, tokios žemiškos smulkmenos nebesvarbu. O šiandien šlepsėti per žolę su Imogene buvo visai kitaip – beveik kaip žaidimas.

– Žiūrėk. – Imogenė sustojo prie antkapio su išskaptuotu laivu.

– Jis buvo jūrų kapitonas, – oriai pareiškė Ruta. – Paskendo kaip ir mano mama. – Šiaip ji nė nenutuokė, kodėl ant Alberto Morgano antkapio laivas, bet atrodė, kad velioniui vis tiek tas pats, ką ji apie jį prikurs. – O ten – karo laikų kapai. – Tai tikra tiesa, juos jai parodė teta Mandė.

– O čia mažylis. – Imogenė perskaitė datas ant antkapio priešais.

Jiedvi ėmė ieškoti daugiau vaikų kapų, svarstydamos, kaži, koks jausmas dar neužaugus jau būti amžiams pakastam po velėna ir gulėti graužiamam kirmėlių.

– Bet jų vėlės eina į dausas, – pasakė Ruta. – Teta Mandė sakė, kad visų vaikų sielos į dangų eina.

– Kas to nežino.

Ruta

Kai atradome mamos antkapį su vešliu žaliu sausmedžio vijokliu, ėmiau gailėtis, kad Imogenę čia atsivedžiau. Kas lanko mirusią motiną vien tam, kad padarytų įspūdį nuobodžiaujančiai draugei? Perbraukiau ranka per mamos vardo raides, tikėdamasi, jog ji supranta, kad lankau ją, kad atleis.

– Įdomu, – tarė Imogenė.

– Kas?

– Ji mirė per mano gimtadienį. Lapkričio 27-ąją. Ir metai tie.

Mudvi susižvelgėme. Keista mintis, net baugoka, lyg būtų akimirką prasivėrusios durys tarp gyvųjų ir mirusiųjų pasaulių.

– Gal tu – jos persikūnijimas? – pajuokavau norėdama išsklaidyti slogutį.

– Kas tas persikūnijimas?

Paaiškinau, ką buvau girdėjusi iš Rudžio: esą žmogui mirus jo siela susiranda kitą kūną ir gyvena visai kito žmogaus gyvenimą, kartais net ne žmogaus, o kokio katino, dagilio, ir tu pats gali būti atgimęs su kadaise gyvenusio žmogaus siela. Nesakau, kad mudu su Rudžiu tuo tikėjome, nors kai jis man tai papasakojo, paskui kaskart tvarte atsiradus naujam padarėliui ieškodavau mamos bruožų. Nė vienas iš jų manęs nepažindavo, kaip būtų pažinusi mama – akivaizdu, kad ir Imogenė taip nepažįsta.

Grįždamos kalbėjomės, kuo norėtume būti kitame gyvenime ir kuo galėjome būti anksčiau.

– Aš tai greičiausiai buvau labai įžymi, – tarė Imogenė. – Bent kartą ar du. Gal Pokachonta. Visi sako, kad turiu indėnų kraujo. Plaukai juodi kaip anglis, nors abu tėvai šviesiaplaukiai.

– Ne, taip nebūna. Atgimsti visai nepanašus į pirmykštį savo pavidalą. Visai kitoks. – Kadangi gailėjausi jai parodžiusi mamą, pridūriau: – Ir kodėl manai, kad buvai įžymi? Greičiausiai buvai paprastas žmogelis. Paprastų žmonių daug daugiau negu įžymių, pati žinai.

Pasakiau kone pagiežingai, bet taip ir norėjau. Norėjau, kad ji supyktų, bet Imogenė taip savimi pasitikėjo, kad nekreipė dėmesio į mano aiškinimus.

– Aš tikrai žinau, kad mes abi buvome įžymybės, – pasakė ji. Tada stabtelėjo, sugriebė mane už rankos, atsuko į save ir įsistebeilijo į akis. – Aš tave pažinau, – pasakė galiausiai. – Tu buvai kinų žvalgas. Tavo ir akys įkypokos, ir visada visus stebi, šnipinėji. Daug žinai, bet nieko nepasakoji. – Ji nusišypsojo, patenkinta savo pramanu.

O aš juk ničnieko nežinojau. Man tik pasirodė labai keista, kad kol mudvi su mama skendome, gimė Imogenė.

Kai Ruta pravėrė virtuvės duris, Amanda pakėlė akis nuo žvilgančių raudonų rabarbarų stiebų, kuriuos pjaustė.

– Kur visą dieną buvai? Ir pupeles reikėjo paravėti, ir bulvės apniktos vabalų, o pomidorus turbūt paukščiai nulesė.

Ruta atsiduso. Ak, jau tie augalai – galėtų taip ir neaugti. Dar vienas krautuvės pranašumas: jokios netvarkos, viskas visada savo vietose.

– Dabar nueisiu, – pasakė ji ir apsisuko.

– Tokiu metu tave negyvai sugels. Viskam savas laikas. – Viena ranka Amanda laikė prie stalo prispaudusi penkis rabarbarus, kita darbavosi ilgu peiliu. – Šiaip ar taip, – tarė ji, greitai pjaustydama gurgždančius stiebus, mikliai traukdama kitos rankos pirštus, kad neįsipjautų, – aš jau viską pati padariau.

Susigėdusi Ruta nudelbė akis.

– Tėtis išleido.

– Na, kas buvo, pražuvo, nesigraužk. Nusiplauk rankas, gausi rabarbaro.

Spustelėjusi siurbliuko rankeną, Ruta pradėjo plautis rankas.

– Gal, – tyliai prašneko Amanda, – kada atsivesk čia Imogenę?

– Ką? – Ruta apsimetė, kad per siurbliuko girgždėjimą ir vandens šniokštimą neišgirdo.

Amanda panardino rabarbaro gabaliuką į cukrų.

– Sakau, atsivestum kada Imogenę į namus.

Ruta ištiesė ranką, bet delnu apačion, ir Amanda uždėjo rabarbarą jai ant piršto per patį vidurį, kad nenukristų. Tai buvo vienas iš kelių jųdviejų pramanų, susigalvotų dar vaikystėje per kažkokį nesusipratimą.

– Juk visai smagu būtų – mes čia sau visos trys, ką? Ar tau čia su manimi nepatinka?

– Patinka, – atsakė Ruta, nors iš tiesų gal ir nelabai patiko. Čiaumodama rabarbarą jautė, kaip šitoje karštoje virtuvėje ją pamažu apraizgo Amandos meilė – klastinga, jai neatsispirsi. Mergaitė sučiaupė lūpas, prisimerkė nuo tos saldžios rūgštelės. Ir pirmąkart suprato, kad su Imogene jai turbūt patinka būti iš dalies dėl to, kad draugė visiškai nesusijusi su Amanda.

Karlas sėdėjo ant grindų viename iš namelio saloje kambarių, o aplink jį ant žemės buvo pilna iš spintelės ištrauktų stalčių. Pro tarpą lange, kur buvo išlupęs porą lentų, ant grindų krito pailgas šviesos ruožas. Jis jau tiek kartų išžiūrėjo visus tuos stalčius, spinteles, tarpus tarp sienų ir plyšius po grindlentėmis. Keletą pastarųjų mėnesių jis vis atirkluoja į salą ieškoti – kartais sykį per savaitę, o būna, kad ir kasdien.

Visai kaip velnio ratu suktis. Vieną dieną jis kuo ramiausias, nesuka galvos, neabejoja Amandos pasakojimu – jiedvi su Matilda gyvenusios saloje dėl to, kad seserims ten patikę, dėl to, kad Matilda norėjusi būti name, kuriame anksčiau gyvenusi su juo. Bet žiūrėk, vėl pradeda tvenktis abejonės, užvaldo netikrumas ir nebeapsikentus reikia viską mesti ir plaukti ieškoti kokių nors įrodymų ar ženklų.

Jis stengdavosi apie tai negalvoti. O jeigu ką ir rasi, klausdavo jis savęs, kas tada? Vis tiek nieko doro nepeši. Geriau dirbk ir neišsigalvok. Bet ūkis nė motais, galva pramušta tik tuo, kad gal dar ras kokią anksčiau neapžiūrėtą vietelę, gyvai vaizduodavosi baltą meilės laiškelio kraštelį ar spindintį kieno nors dovanotą žiedelį. Jo žmona buvo paviliota. Jau daugiau nei pusmetį Karlui ta mintis neduoda ramybės. Beliko surasti įrodymą.

Vieną daiktą jis rado. Išsitraukęs iš kišenės sidabrinį peiliuką po keliskart per dieną jį atidžiai apžiūrinėja. Peilis geras, brangus, ne šiaip kokio namų darbininko netyčia paliktas. Be to, jis pažinojo visus, padėjusius statyti namą, bet nebuvo nė vieno, kurio inicialai būtų K. D. O. Peiliukas svetimo vyro.

Ir ką, vėl kartojo jis sau, ir vėl, ir vėl, ir vėl. Turbūt nieko. Greičiausiai nieko. Bet kaip tada paaiškinti Amandos reakciją, kai jis jai parodė tą peilį?

Mintyse vis sukosi tas rytas, kai jis viename iš savo stalčių aptiko peiliuką, rastą prieš keletą metų namelyje, į kurį tąkart buvo nuplaukęs su Džo ir Ruta. Padėjo per pusryčius ant stalo ir paklausė Amandos, ar ji nežinanti, kieno jis galėtų būti, nes esą reikėtų brangų daiktą grąžinti savininkui. Kaip jinai jį stvėrė, apvertė ir nieko nelaukusi atidavė jam.

– Nežinau. Ką galiu žinoti? Šitiek visokio šlamšto metams bėgant! Kad būtum matęs, ko radau, kai aną savaitę atitraukiau šaldytuvą. – Tada griebė jo lėkštę su dar nebaigta valgyti kiaušiniene ir kratydama į šiukšliadėžę suniurnėjo: – Negi dabar turiu prisiminti kiekvieną peiliūkštį, nežinia iš kur atsiradusį stalčiuj?

Tuo metu Karlui nė netoptelėjo, kad toks Amandos elgesys gali būti kaip nors susijęs su Matilda. Visų pirma svainė perdėtai jautri, greit įsižeidžia, todėl tokia jos reakcija nepasirodė neįprasta. Kita vertus, žmonos jis beveik nebeprisimindavo. Turbūt galų gale pavyko susitaikyti, kad jos nebebus. Buvo gėda prisipažinti, bet kai pastaruoju metu ją prisimindavo, pasijusdavo taip, tarsi ji būtų ištekėjusi už kito – kokio seno jo draugo, kadaise buvusio gana artimo, bet dabar atitolusio. Jis ilgėdavosi jos su tam tikra nostalgija – panašiai kaip savo jaunystės. Kad ir kaip kartais stengdavosi, niekaip neatrasdavo nė krislo to nepakeliamo liūdesio ir juodos nevilties, kurie kadaise jį buvo apėmę. Jam buvo gaila Matildos, kad ji tiek nedaug regėjo gyvenimo, gaila ir Rutos, kad taip ir nepažino mamos. Bet gailesčio sau jau kuris laikas jis nebejautė.

Tada ir išgirdo Matildos balsą. Pirmiausia tvarte – trumputę sakinio nuotrupą, gal porą žodžių, gal net ne žodį, tiesiog jos balsą, tokią iki skausmo pažįstamą gaidelę, kad nevalingai garsiai ištarė: „Matilda“, ir pažvelgė į stoginę šienui krauti, beveik tikras, kad išvys ją ten sėdinčią su geltonu šiaudu tamsiuose plaukuose, madaruojančią kojomis ir valiūkiškai į jį žvelgiančią. Aišku, nėra. Žinoma, negi ims ir atgis? Bet jis jautė, kad ji kažkur netoliese. Kad ir kaip bandė dar ką nors nugirsti, balsas nebepasikartojo, ištirpo žąsis vakarienės genančios Rutos šūkalojimuose.

Antrą kartą Karlas Matildos balsą išgirdo dėdamas prie upelio gyvuliams druskos luitą. Šįsyk kur kas aiškiau. Ji dainavo „Mėlynas levandas“, ir atrodė, kad balsas sklinda iš švendrų kupsto. Nors ir žinojo, kad tai tik senas prisiminimas, kažkodėl dabar taip gyvai aidintis galvoje, nors žinojo, kad nieko neras, jis vis tiek patraukė, iš kur sklido daina, sulig kiekvienu žingsniu klimpdamas į pažliugusį pelkyno purvą. Nedrąsiai praskleidė storus švendrų kotus su aštriais lapais ir pamatė į ją žvelgiančią dainininkę.

– Sveikas, tėtuk. Žiūrėk, kiek tetai Amandai dedešvų pririnkau.

Karlui net kojas surakino, ir jis suklupo. Nuo tada, kad ir ką Ruta darydavo, viskas jam primindavo Matildą – kaip kalbėdama kilsteli antakius, kaip ruošdama pamokas ranka braukia per knygą, kaip sėdi parietusi po savim kojas, kaip mosuoja pirštu, norėdama pabrėžti mintį. Jis taip norėjo paimti ją už rankų ir tvirtai suspausti. Bet susiraukė ir nusisuko.

Tada ir vėl iš stalčiaus išsitraukė tą peiliuką. Ilgiausiai rankose vartė, nykščiu bandydamas aštrumą, ir nenoromis prisiminė prieš keletą metų Hildos sakytas užuominas. Kam dviem jaunoms moterims vienoms gyventi saloje? Kodėl nė rudenį negrįžo?

Iš Rudžio irgi jokios naudos. Vieną vakarą bandė jį prispausti sandėliuke.

– Bandžiau aš mergeles prisišnekinti grįžti namo, Karlai, – paaiškino Rudis, smarkiai trindamas tepamas kamanas. – Buvau net pats nusiyręs. Taip ir pasakiau jai: „Mergaitės, gal jau grįžkit? Užeis šalčiai.“

– Kam „jai“? Kam pasakei?

– Na… – Rudis pritilo ir įsistebeilijo, lyg žvilgančiame metale bandydamas įžiūrėti praeitį. – Man atrodo, kad Matei ir pasakiau. Amandos lyg ir nemačiau. Susimojavome nuo kranto, ir tiek. O koks skirtumas? Juk jos vis tiek drauge viską darydavo – nesvarbu, katrai sakyti. Abi buvo susimokiusios.

– Susimokiusios? Ar ir anksčiau jau ten gyveno?

– Ne, taip ne. Bet kai buvo dar paaugliukės, droždavo ir droždavo į tą savo salą. Poniai Starki prireikdavo jų pagalbos namuose, tai kol mudu su ponu Starkiu paskui jas surasdavom. Jis, aišku, joms užkurdavo pirtį, kad taip paspruko, ypač Mandei. Ji juk vyresnė buvo – suprask, protingesnė. Bet jam buvo visai prie širdies, kad mergytės taip draugauja. „Aš augau be brolio“, – pasakė jis man kartą, ir puikiai jį supratau.

Karlą tokie senų laikų prisiminimai ėmė nervinti.

– Bet, Rudi, tąkart, kai jos ten gyveno, ką Matė atsakė, kai paraginai kraustytis namo?

– Ak, juk žinai, kokia ta Matė buvo, Karlai. Net ponas Starkis – ir tas neįkalbėdavo jos daryti, ko ji nenorėdavo. „Ne, Rudi, mums ir čia gerai“, – taip ir pasakė. Jiedvi su mažyle atrodė visai gerai – sveikos, drūtos. Tiesą sakant, ji net buvo papilnėjusi, tad nieko blogo ir negalėjau įtarti. Na, jei su Amanda būčiau tada pasišnekėjęs, gal viskas būtų kitaip susiklostę. Ji gera mergaitė. Ji patarimų klauso. O Matę juk pats pažinojai. Įsispręs, būdavo, galvelę gražiąją papurtys. Man nė iš valties išlipti neleido. – Caktelėjęs liežuviu, Rudis galiausiai nusisuko ir užkabino kamanas ant kablio.

Silpnas senelis, dingtelėjo Karlui, leidosi vyniojamas apie pirštą dviejų mergužėlių. Kita vertus, jis žinojo, kad Rudžiu dėtas ir pats būtų pasielgęs lygiai taip pat.

Kai Rudis vėl atsigręžė, jo akys buvo pritvinkusios ašarų.

– Žinau, ko nepadariau, Karlai, daugybę kartų tai mintyse perkračiau – reikėjo man tada griebti Rutą. Jei būčiau mergytę parsiplukdęs, kol dar nebuvo apledėję, jos būtų parplaukusios iš paskos, ir nelaimės būtų buvę išvengta. Ištisai graužiuosi, kam to nepadariau. Kiekvieną mielą dieną.

– Nereikia, Rudi, – tarė Karlas, uždėjęs seniui ant peties ranką. Amanda teisi. Kas buvo – pražuvo, nebepakeisi.

Jinai neleido Rudžiui išlipti iš valties. Ši mintis Karlui nedavė ramybės, kai jis vėliau tai prisiminė. Kodėl? Kodėl nepasiūlė puodelio kavos ar gabalėlio pyrago? Karlas suko galvą, ką jos toje saloje veikė, kad nė Rudžiui parodyti nenorėjo.

Kokią savaitę jis nerado vietos. Niekaip negalėjo sugalvoti logiško paaiškinimo. O tada prisiminė madam su žarstekliu.

Tos vietovės, į kurią vieną pilką popietę užklydo su Makinliu ir Simsu, nė kaimeliu dorai nepavadintum. Kelios purvinos lūšnelės. Tuščia kiaulidė. Bažnytėlė be varpinės, viena siena įgriuvusi. Ir prieš karą čia nelabai būtum ką radęs, o dabar – apleista griuvėsių krūva ir daugiau nieko.

Nors ne visai apleista. Iš už vieno namelio sagstydamasis kelnes išlėkė Henis Simsas.

– Viduj vyras! Dieve, bent jau man pasirodė, kad vyras.

Kaip tik tada tarpduryje išdygo senutė – su tokia didžiule kupra, kad norėdama į juos pažiūrėti ji turėjo ištiesti kaklą. Ilgi žili plaukai sutaršyti kaip groteskiška aureolė. Ji prabilo prancūziškai, o Makinlis išvertė.

– Jis mano, – sukriokė ji. – Nieku gyvu neatiduosiu. Jis liks man. Jis mano. – Ir iškėlė, kaip Karlui iš pradžių pasirodė, lazdą, bet iš tiesų tai buvo žarsteklis. Tvirtai suėmusi abiem rankom, ji iškėlė žarsteklį virš galvos, tarsi tikėdamasi juo atbaidyti tris ginkluotus karius.

Amerikiečiai susižvalgė, Simsas trūktelėjo pečiais.

– Nekas iš jo telikę, – tarė jis, – bent kiek įžiūrėjau. Man atrodo, jis mažų mažiausiai be ausies.

– Palikim jį, – pasakė Karlas, norėdamas kuo greičiau pasitraukti iš tos vietos.

– Aš ne prieš, – sutiko ir Makinlis. – Jeigu jau žmogus savo noru pasirinko gyventi su tokia, tegu dezertyruoja.

Matilda į tą kuprotą senę nė iš tolo nebuvo panaši, bet Karlui dabar toptelėjo, kad jas su Amanda ir tą žarstekliu ginkluotą moterėlę sieja vienas bendras bruožas. Tiesa, vargšė madam su žarstekliu keletą metų slapstė turbūt kokį prancūzą, kurį karas privedė prie išprotėjimo ribos, o gal net ir už jos, o štai Matilda su Amanda buvo priglaudusios paprasčiausią amerikietį baltarankį, vengiantį pareigos Tėvynei, leidžiantį visą juodą darbą atlikti kitiems, tokiems kaip pats Karlas – tai jie rizikavo gyvybe, kol tas slunkius ramiai sau gyveno, prižiūrimas dviejų moteriškių.

Karlas tvirtai sugniaužė sidabrinį peiliuką ir trinktelėjo juo į stalą. Jos slapstė išsisukinėtoją. Kurio inicialai – K. D. O.

Labai jau tolimas šuolis, bet ir visai paprastas, logiškas žingsnis – nuo suvokimo, kad salos namelyje seserys slėpė žmogų, iki įsitikinimo, kad tas baltarankis buvo įsimylėjęs Matildą. Ar ir jinai jį mylėjo? Žinoma, ne. Ji stengėsi jam padėti, klaidingai manydama, kad elgiasi tinkamai, gal net vildamasi, kad prireikus ir Karlui kita taip padėtų. Aišku, ji ano negalėjo mylėti.

Bet ta mintis vis kirbėjo, nedavė ramybės. Amanda kažkada prasitarė, kad iš meilės žmogus pridarai tokių dalykų, dėl kurių paskui graužiesi. Ką ji tuo norėjo pasakyti? Kirbėjo ta mintis, dūrė kaip į panagę įlindusi rakštis, kol nebeištvėręs Karlas galiausiai vėl nusiyrė į namelį saloje ir kaip pamišėlis ėmė draskyti grindlentes, darinėti langų rėmus, krėsti vieną po kito stalčius ir stalčiukus, ieškodamas bent kokių įrodymų.

Galiausiai visą popietę Karlą variusios jėgos ėmė rimti, jis sukaišiojo atgal į spinteles po visą kambarį išmėtytus stalčiukus. Pasijuto išsekęs ir labai ramus – suvokė, kad tik veltui laiką gaišta, kad saloje tikrai nieko neatsitiko, o tą nelemtą šaltą lapkričio naktį tiesiog įvyko nelaimė. Ir pasijuto kvailys besąs, kaip paprastai po tokių įsiūčio priepuolių. Jis žvilgtelėjo per petį, prietaringai manydamas, kad jį kažkas stebi – gal net Matilda – ir juokiasi iš tokio siautulio. Išėjęs iš namo, jis lėtai nusiyrė į kitą ežero pusę, kartkartėmis vis pailsėdamas ant irklų, kad gaivus popietės vėjelis padžiovintų odą. Vargšė Matė, šitiek gražių vasaros popiečių nesulaukė.

– Alkūnes nuo stalo, Ruta, – paliepė Amanda, duodama mergaitei lėkštę su balta duona. – Kiek kartų reikia kartoti?

Karlas spoksojo į savo lėkštę. Žinojo, kad turėtų dažniau sudrausminti dukterį, neužkrauti visų auklėjimo rūpesčių Amandai, bet mergaitės alkūnių jis nė nepastebėjo.

– Labai skanus kumpis, – tarstelėjo jis.

– Malonu, kad tau patinka. Žinojau, kad taip sunkiai kasus griovius tau reikės pasistiprinti.

Karlas pasimuistė.

– Šiaip tai šiandien nekasiau. Paduok bulves, Ruta. Šiandien laistėme sodo sodinukus.

Amanda garsiai brūkštelėjo peiliu į lėkštės kraštą.

– Juk paaiškinau, kaip svarbu iškasti griovius, Karlai. – Ji pabarbeno smiliumi į stalą. – Mano tėvas griovius paruošdavo iki pirmos birželio savaitės, o dabar jau trečia. O jei liūtis užeis? Visas laukas paplūs.

– O jeigu neužeis? Be to, sodinukus buvo būtina palaistyti, kad nenudžiūtų.

– Karlai, ūkyje reikia numatyti po kelis ėjimus į priekį. Nevalia gyventi nuo vienos bėdos iki kitos. Taip nieko doro nepasieksi.

– O kas mažyliui? – staiga paklausė Ruta, iškėlusi šakutę su pamauta burokėlio skiltele.

Atsakyti neskubėjo nei vienas, nei kitas – Amanda su Karlu svarstė, ar gerai, ar blogai, kad taip nutrūko jųdviejų ginčas.

– Kokiam mažyliui? – galiausiai paklausė Rudis.

– Dar pomidorų, Rudi? – Amanda pakėlė lėkštę.

– Tam, kurį jo mamai nunešėme, – tarė Ruta. – Kaip jis pasimetė?

– Pamestas vaikas? – paklausė Karlas. – Kas pametė vaiką?

– Turbūt apie ėriuką kalba, – tarė Amanda.

– Ne apie ėriuką. Vaikelis verkė ir nunešėme jį mamai.

– Gandrai mamoms vaikelius neša, – tarė Rudis.

– Ne, – atrėžė Ruta. – Nunešėm aš su teta Amanda.

– „Mudvi su teta Amanda“, – pataisė Amanda.

– Gal tu kokioje knygoje perskaitei? – paklausė Karlas.

– Ir ko tik šiais laikais knygose neprisiskaitysi, – pasakė Rudis.

– Ne, ne iš knygos, – tarė Ruta. Ir stumtelėjo lėkštėje burokėlį, palikdama tamsiai raudoną dryžį.

– Ar tikrai? – paklausė Amanda. – Aš kartais kai perskaitau ką, imu tą naktį ir susapnuoju, o kai ryte pabundu, nebesuprantu, ką skaičiau, ką sapnavau ir kas nutiko iš tiesų.

Ruta pasidėjo alkūnę ant stalo ir pasirėmė smakrą. Ir nusisukusi nuo visų pažvelgė į grindis.

– Tas vaikelis buvo tikras, – niūriai pasakė ji.

– Pamenu, kaip su tavimi dar visai mažute vaikštinėdavome. Tau vienu metu labai skaudėdavo pilvuką ir tu ištisai verkdavai, – papasakojo Rudis.

Ruta pašnairavo į Rudį.

– Nieko panašaus! Visai aš neverkdavau!

Tuo metu sugirgždėjo atstumiama Amandos kėdė. Suėmusi už pakarpos, ji pastatė mergaitę.

– Kad man tučtuojau atsiprašytum Rudžio, Ruta Safira Noiman!

Ruta užsidengė veidą rankomis.

– Atleisk, Rudi. Aš labai atsiprašau, kad negražiai su tavim kalbėjau.

– Niekis, mieloji, – mirktelėjo jis.

– O dabar – marš į savo kambarį, – paliepė Amanda. Išėjusi paskui mergaitę iš virtuvės, ji pažiūrėjo, kaip Ruta lipa. – Ruta, – pratarė, kai ji jau buvo beveik užlipusi.

Ruta sustojo, bet neatsisuko.

– Paliksiu tau šiek tiek pyrago.

Dešimtas skyrius

Amanda

– Maudytis! – man visai palei ausį riktelėjo plonas balselis. – Maudytis! Maudytis! – Pramerkusi akis pamačiau prie lovos stovinčią Rutą – taip ji jau kokias dvi savaites kasdien darydavo. – Einam maudytis, – pareiškė ji ir suplojo rankutėmis.

– Gerai, mažute, tyliau, tyliau, tikrai eisim.

Įsitraukiau ją į lovą. Jau buvo liepos vidurys ir taip karšta, kad net po plonyte antklode prakaitavau ir visą naktį negalėjau užmigti. Atrodė, vos prieš valandą bluostą sudėjau.

– Pamiegokim dar valandėlę.

Bet kur tau Ruta pamiegos. Šokinėjo ant čiužinio, muistėsi mano glėbyje, kas keletą sekundžių vis šnabždėdama stebuklingąjį savo „maudytis“. Galų gale pasidaviau. Bent vandenyje šiek tiek atvėsime.

– Ramiau, Ruta. Mamą pažadinsi, – pasakiau aš, bandydama susisegti kasą.

– Ša, ša! – kartojo ji, šokinėdama ant lovos ir plodama katučių.

Priėjau prie Rutos ir ištiesiau rankas, ji klykdama nesavu balsu šoko man į glėbį. Išsinešiau ją iš namo ir pasukau prie vandens.

Ir pradėjome maudytis, nors savo veiksmų vandenyje vienais naktinukais maudymusi nelabai ir pavadinčiau. Ruta maudymosi kostiumėlio neturėjo, o aš, jeigu ir būčiau savąjį turėjusi, būčiau niekaip nebeįlindusi.

Iš pradžių kurį laiką pliuškendavomės seklumoje – aš sėdėdavau ant dugno, gaivindamasi šlaunis ir juosmenį, o Ruta pritūpusi mirkydavo vandenyje užpakaliuką, bet keliai likdavo sausi. Nardindavau rankas į vandenį ir šlakstydavausi kaklą. Ruta imdavo taškytis, ir kaipmat abi būdavome šlaputėlės. Jai labai patiko tas jausmas, kad rankutėmis negali suimti takaus vandens, o dar tie į visas puses tyškantys lašai lašeliai. Ji atsargiai uždėdavo delniukus ant vandens paviršiaus, bandydama jo stiprumą, panardinusi rankutes po vandeniu, apžiūrinėdavo savo pirštelius, kurie atrodydavo kažkokie kitokie, negu buvo įprasta matyti sausumoje. Ji bandydavo pagriebti kokį gražesnį akmenuką ir krykštaudavo, kai iš vandens tepavykdavo iškelti saują vandens, nes akmenukai buvo kur kas giliau, negu atrodė.

Netrukus ji nukėblindavo giliau, ir man tekdavo pulti paskui ją. Man vanduo siekdavo kelius, o ji jau beveik galėjo plaukti. Delnu rūpestingai prilaikydavau ją už pilvuko, bet tos mano pagalbos jai nė nereikėdavo. Pliuškendamasi kaip vėžliukas, ji laikydavosi vandens paviršiuje, ištiesusi kakliuką, kad galva liktų virš vandens, o kojelėmis maldavo kaip įmanydama.

Paskui ji kuriuo nors metu vis nuo manęs sprukdavo. Paplaukdavo šiek tiek ir žiūrėdavo, ar aš pamačiau. Dėdamasi, kad nematau, nusigręždavau, o tada ji pasislėpdavo už nusvirusių gluosnio, augančio visai šalia kranto, šakų.

– Kur ta Ruta? – sušukdavau. Ir nuo medžio pasigirsdavo jos kikenimas. – Kaži, kur ta mano Ruta? – Galiausiai praskleisdavau lapiją ir sučiupdavau ją – taip ir vydavausi tą nenuoramą iki pat kranto.

Tą rytą tarpduryje išdygo Matilda. Pastačiau Rutą ant kranto, ir ji pasileido prie mamos. Tačiau Matilda į ją nė nepažvelgė. Ji spoksojo į mane, stovinčią ir varvančią, su prilipusiais prie kūno naktiniais marškiniais.

Kai buvau keturiolikos, o Matilda – kokių šešerių, vieną rytą ji įsiveržė į mūsų kambarį man rengiantis. Tuo metu labai saugodavausi – rengdavausi tik tikrai žinodama, kad sesuo apačioje ar kietai įmigusi. O tą dieną ji ėmė mane ir pagavo. Ant galvos jau buvau užsimovusi naktinius, suknelė patiesta gulėjo ant lovos. Ji taip ir sustojo kaip įbesta tarpdury išplėtusi akis.

– Uždaryk duris! – sušukau aš.

Bet ji stovėjo kaip stabo ištikta, ir tiek. Iš lėto pakėlusi rankas iki krūtinės, ji apvedė pirštais du apskritimus. Žodžiais to nenusakomo dalyko išreikšti neįstengė. Viskas, nebebūsiu daugiau ta sesė, kokią ji ligi tol pažinojo.

– Amanda, – sušnabždėjo Matilda dabar. Ir nieko daugiau.

Dabar man reikėjo sugauti Rutą ir tvirtai ją prisispausti. Prisidengti pūpsančią paslaptį.

Klevų lapeliai tebuvo vaiko delno didumo, bet popietės saulė kaitri kaip liepą. Orai kalendorių lenkė gera savaite: visiems kaip dieną aišku, kad jau vasara, o pamokos kaip tęsiasi, taip tęsiasi – niekaip nenori pasibaigti.

Šaligatviu padrikai, tarsi visai ne kartu, ėjo Imogenė, Ruta, Rėjus ir Luisas.

– Kas užmins ant tarpo, to mama susirgs, – pasakė Luisas.

Ruta sunerimo. O jeigu tavimi rūpinasi ne mama, o teta? Per likusį šaligatvio galą ji žingsniavo itin atsargiai, o kai šaligatvis baigėsi, mergaitei net palengvėjo, kad pakele bus galima eiti bet kaip. Rėjus su Luisu eidami spardė akmenį ir kėlė tumulus dulkių.

– Ai, kiek dulkių, – pasiskundė Imogenė ir nusisuko.

Rėjus tyčia dar smarkiau spyrė, kad tik labiau dulkėtų.

– Reikia ko nors imtis, – pareiškė jis.

– Taip, – patvirtino Luisas. – Veikiam ką nors.

– Gal kur nors einam?

– Aha, nueinam. – Luisas stabtelėjo ir atsisuko palaukti, kol juodu pasivys Imogenė su Ruta. – Gal norit kur nors nueiti?

– Kur? – paklausė Imogenė.

– Nežinau. Kur nors, kur dar nebuvom.

Imogenė pažvelgė į Rutą.

– Mes žinom kur.

Ruta susiraukė.

– Ne, ten negalima, Imogene, – sušnabždėjo ji. – Tetai nepatiks.

– Tada tave paliksim. – Ir Imogenė pabėgėjo prie berniukų.

Ruta žiūrėjo, kaip jie visi trys pradeda žingsniuoti. Kad ir kaip apmaudu, pati neįstengė pajudėti iš vietos. Ji buvo įsitikinusi savo teisumu.

Dešimt žingsnių, vienuolika, dvylika, ir Imogenė apsigręžusi pribėgo prie jos, čiupo už rankos ir ėmė temptis iš paskos.

– Ruta, būk gera, eime su mumis. Nenoriu be tavęs. Labai prašau, nesugadink mums dienos.

Kad ir nenoromis, kai visi priėjo takelį, Ruta nusekė paskui juos per mišką. Miškas buvo šviežiai žalias, dar nesuvešėjęs, lapija dar nepavirtusi ta tankia nepereinama siena – lapeliai dar jauni, salotų spalvos, kur ne kur praleidžiantys skvarbius ir žaismingus saulės spindulius. Iš sustirusių šakų lindo nauji lankstūs žali ūgliukai, o ant takelio žėlė jaunos dilgėlaitės ir nuodingieji raugmedžiai, kuriuos vaikai lengvai eidami mindė.

– Reikės valties, – pasipūtusi išrėžė Imogenė, uždėjusi ranką ant vieno laivelio galo. – Mes sulipsim, o jūs, berniukai, įstumsit ją į vandenį, – nurodė.

Taip jie ir padarė, tada sulipo į valtį, bet vis tiek sušlapo kojas. Tačiau irklų griebėsi ir irkluoti pradėjo Ruta. Šiaip ar taip, juk valtis jos šeimos.

Tada šalia jos prisėdo Luisas.

– Nagi, leisk, padėsiu.

Ir ji leido.

Taip zigzagais jie ir yrėsi salos link. Imogenė sėdėjo priekyje.

– Patikrinsiu vandenį, – paskelbė ji ir įmerkė pirštus per valties kraštą. – Idealu! Žinote, toje saloje Ruta ir gimė, – pasakė ji po akimirkos. – Čia ir mama jos paskendo. Dėl to jai maudytis ir neleidžiama.

Ruta susiraukė. Nederėtų Imogenei viso to pasakoti.

– Ji ne saloje paskendo.

Bet Imogenė lyg niekur nieko dėstė toliau:

– Na, aišku, ne pačioje saloje, bet kažkur čia. Gal net šioje vietoje, kur mes dabar plaukiame. – Pasilenkusi per valties kraštą ji bakstelėjo pirštu į vandenį.

Ruta apsidairė. Galima kiek nori spoksoti į vandenį, bet vis tiek neįžiūrėsi giliau nei per porą metrų. Ten, po vandeniu, gal visai kitoks pasaulis, o tu nė nenutuoki.

Kurį laiką, kol dar buvo mažesnė, Ruta vaizduodavosi mamą kaip kokią undinę, gyvenančią namelyje ežero dugne. Jai ta mintis patiko, ir dienomis ji be galo, be krašto įsivaizduodavo iš nuotraukų matytą Matildą, sėdinčią dumblų sodelyje arba einančią į povandeninį paštą pasiimti prikeverzotų akmenukų, kuriuos jai mėtydavo Ruta, kai nemokėjo rašyti. Tačiau sapnuose tie mieli vaizdai virsdavo tikrais košmarais. Jai vaidendavosi, kad iš gelmių į ją tįsta rankos, bando sugauti, tempia už kojų, už rankų, už plaukų, panardina ir laiko be kvapo tol, kol ji visa šnopuojanti prabunda.

Ruta sumirksėjo ir pažvelgė į Imogenę.

– Ne, – tarė ji. – Nemanau, kad ji paskendo čia.

– Klausyk, – tarė ant irklų pasirėmęs Luisas, – kur tiksliai plaukti?

Sala buvo jau visai čia pat.

– Apiplauk iš dešinės, – patarė Ruta. – Ten gražus paplūdimys.

Vaikai ištraukė valtį ant smėlėto kranto ir dėl viso pikto kuo tvirčiau pririšo virve prie medelio.

– Apžiūrėkim namą! – šūktelėjo Rėjus.

– Kad užkaltas, – atsakė Ruta.

Rėjus vis tiek pabėgėjo į priekį ir stumtelėjo duris.

– Durys praviros! – sušuko.

– Jūs galit eiti vidun, – nuo laiptų apačios pasakė Ruta, – o aš pabūsiu prie vandens.

Kai trijulė įėjo į namą, ji apsisuko ir grįžo prie ežero.

Visai ant kranto augo gluosnis – taip arti, kad nusvirusiomis šakomis apėmė gerą gabalą seklios pakrantės, tarsi stogu pridengdamas tą atplaišėlę ežero nuo pašalinių akių. Apsivijusi ranką šakų vijokliu, Ruta keletą akimirkų pakybojo, norėdama pažiūrėti, ar medis išlaikys jos svorį, ir pažvelgė žemyn pro šakas. Čia vanduo atrodė ramesnis ir dar žalesnis. Bangelės į akmenis teškėjo garsiau, o kiti lauko triukšmai – vaikų krykštavimas ir kalbos – tarsi prislopo. Čia undinėlė gyventų, jeigu išvis tokia būtų. Dabar tai jau Ruta žinojo, kad jų nebūna.

Tada staiga sugrįžo kiti.

– Ten nieko nėra, – pasakė Rėjus, – tik baldai ir visokie rakandai.

– O man visai patiko, – savo varė Rutai ištikima Imogenė. – Kodėl durys neužrakintos, Ruta? Negi ketinate čia persikraustyti?

– Kiek žinau, ne.

– Gal koks valkata įsisuko? – gūžtelėjo pečiais Luisas.

– Plėšikų slėptuvė, ne kitaip, – nusprendė Rėjus.

– Nieko panašaus, – pasakė Imogenė. – Nesijaudink, Ruta.

Bet Rutos mintys vis dar sukosi apie erčią po gluosniu.

Luisas ėmė autis.

– Lendu į vandenį.

– Ir aš, – sagstydamasis marškinius pasakė Rėjus.

Berniukai nusirengė iki trumpikių ir vienas paskui kitą nubėgo į ežerą, slidinėdami ant akmenų ir šūkalodami.

– Visai nešalta! – riktelėjo Rėjus. – Ateikit ir jūs!

Imogenė jau nedrąsiai braidė, pasikėlusi sijoną.

– Kad per šalta, Rėjau Džonsonai. – Ji grįžtelėjo į Rutą. – Mama sako, kad maudytis iki liepos per šalta. Sužinojusi, kad taip anksti sušlapau kojas, užkurtų tikrą pirtį. – Bet ir toliau brido – vis giliau ir giliau, kol galiausiai paslydo ir garsiai tekštelėjo į vandenį. Berniukai prajuko, ji irgi nusijuokė ir nusibraukė nuo veido sušlapusius plaukus. – Na, ką, štai aš ir vandeny. Kodėl tuomet nepaplaukiojus. Eikš, Ruta. Eime kartu. Visai smagu. Patikėk.

Luisas iš tarpdančio išleido čiurkšlę vandens.

– Taip, Ruta, brisk ir tu!

Draugai taškė Rutą ir vis garsiau šūkavo, tarsi mėgindami vieni kitus perrėkti, tačiau mergaitė toliau purtė galvą ir į vandenį nelindo, tad galiausiai jie atlyžo.

– Žiūrėkit, radau nuolydį! – šūktelėjo Rėjus ir pranyko.

– Leisk ir man, – pasakė Luisas, kai iš vandens vėl iškilo Rėjaus galva.

– Pažiūrėkim, kas toliausiai nuplauks po vandeniu, – tarė Imogenė. – Aš teisėja.

Ruta žiūrėjo iš už savo gluosnio užuovėjos. „O tu visada po tuo gluosniu lįsdavai“, – vos ne kas vakarą sakydavo teta Mandė, apkamšydama nakčiai mieguistą Rutą. Ji mergaitei prieš miegą vis pasakodavo ką nors „iš senų laikų“. Kad ir „O mudvi su mama šaukdavome: „Kur ta Ruta? Kur mūsų mergytė?“ Galiausiai tu neištverdavai, imdavai kvatotis, ir mes tave atrasdavome. Visada.“ Ruta pasilenkė atsiraišioti batų.

Nenuleisdama akių nuo kitų trijų ir nepaleisdama vijoklinių gluosnio šakų, Ruta iš lėto sumerkė kojas į vėsų vandenį. Imogenė tuo metu demonstravo, kaip puikiai plaukia – nardė po melsvai žalsvą vandenį kaip varliukė.

Ruta nedrąsiai įbrido į ežerą, prisimindama kadaise primirštą jausmą, kaip vėsa apgaubia tau odą, kaip pėdos remiasi į maurais apaugusius slidžius akmenukus, kaip saulėje žioruoja mažyčiai vandens lašeliai ant blakstienų. Ji brido giliau ir giliau į švelnias bangeles, braukdama delnu per vandens paviršių, sulenkusi kelius, kad maloni vėsa apsemtų iki pat šlaunų.

– O, ir Ruta ateina! – suriko Luisas.

Rėjus tuo metu Imogenei rodė, kaip užsispaudus nosį vandenyje verstis kūlio.

– Ei, Ruta, – riktelėjo jis, – jei nori, mes tave išmokysim plaukti. Pamatysi, vienas juokas.

Ir visi trys patraukė jos link, palikdami už savęs V formos raibuliukų.

Kur ji prapuolė? Amanda truktelėjo užuolaidos kraštą, tarsi tie keli audinio centimetrai būtų galėję pridengti keliuku pareinančią Rutą. Namo grįžti ji turėjo dar prieš valandą, o avys tuoj į namą sueis, nors Rutai aiškiai buvo nurodyta jas nuginti į žemesnę pievą. Staiga atėjo tokia mintis, kad Amanda net krūptelėjo. Viskas aišku, kur Ruta.

Ir tikrai – nuėjusi prie ežero, valties neberado. Vėl teks lipti į Džo Talio valtį, niūriai pagalvojo ji, eidama palei lenktą įlankos pakrantę.

Talių irklinė valtis buvo priskretusi nuo nedažno naudojimo, ant suolelių – šliužai, bet Amanda juos nubraukė su pora saujų žolių ir kartą smarkiai stumtelėjusi paleido valtį į vandenį. Paskutinę akimirką spėjo į ją įlipti nė nesušlapusi kojų. Amanda sunkiai irklavo, kol išgirdo balsus – vaikai krykštavo kaip žuvėdros, nepasidalijančios žuvelės. Tada per petį pažvelgusi į tolimąjį salos kraštą juos išvydo: viena maža juoda galvelė juda vandens paviršiuje, du berniukai drąsina plaukikę, o šalia jų ežere – ir Ruta.

Kiek kartų Ruta perspėta, kad laikytųsi nuo vandens atokiau? Ne sykį Karlas, Merė Luiza ir net Džo melste meldė leisti pamokyti mergaitę plaukti. Esą pramokus jai bus saugiau. Ir nereikėsią jaudintis. Bet tokia viltis apgaulinga – kas jau kas, o Amanda tai puikiai žino. Matilda vandeny jautėsi kaip žuvis, bet vis tiek nuskendo. Rutai vandenyje nieko neatsitiks tik jeigu ji į jį nelįs. O dabar štai – įsibridusi iki juosmens, su dviem berniukais gėdingai apnuogintomis balsvomis krūtinėmis.

Amandos balsą Ruta išgirdo dar prieš pamatydama atplaukiančią tetą.

– Ką čia išdarinėjat? – atsklido šūksnis – toks šaižus, kad Imogenė išgirdo net po vandeniu, todėl nustojo plaukti ir atsirėmė kojomis į dugną. Visi nustebę sužiuro į Amandą ir negalėjo nieko atsakyti. – Ką čia darai? – vėl suriko ji, šįsyk klausdama tiesiogiai Rutos.

– Aš… plaukioju, – atsakė Ruta.

Amanda iš vandens šalia mergaitės išgirdo Matildos balsą.

Imogenė nusijuokė.

– Na, dar neplaukioja, bet mes ją išmokysim.

Amanda iš ten, kur stovėjo Imogenė, išgirdo Matildos juoką. Ji pažvelgė į vieną mergaitę, tada į kitą. Paskui į išsišiepusius berniukus. Amanda pajuto, kaip sielos gelmėse kyla beprotiško įsiūčio banga – netrukus tas pyktis užvaldė ją visą, kiekvieną arteriją ir veną – apėmė iki pat pirštų ir net plaukų galiukų. Ji tarsi iš šalies išgirdo savo balsą, pamėgdžiojantį Rutą.

– „Plaukioju“, – iškošė ji. – Tuoj aš tave išmokysiu plaukioti.

Vaikai nustebę žiūrėjo, kaip Amanda plaukia tiesiai į juos. Jinai vis artėjo, energingai mosuodama irklais – taip, kad kartkartėmis net vandens į valtį šliūkštelėdavo. Pirmiau berniukai, paskui ir Imogenė ėmė pamažu trauktis ir galiausiai pasileido į krantą tekini. Tik Ruta stovėjo ir laukė.

Amanda priplaukė prie pat mergaitės, stovinčios seklumoje, – taip arti, kad sustojo veidas prie veido, Ruta pastebėjo, kaip kietai sukąstas tetos žandikaulis. Matė, kaip nuo plaukų pašaknių jai smelkiasi prakaitas. Virš nuožmiai suspaustų Amandos lūpų buvo daugybė mažučių raukšlelių, panašių į savotiškas įrantėles.

– Kas?.. – teišlemeno ji, kai Amanda pasilenkė per valties kraštą ir ištiesė ranką. Rutą ją paėmė.

– Lipk čia, – tarė Amanda ir taip smarkiai trūktelėjo, kad Ruta į valtį griūte įgriuvo veidu tekštelėdama į suolelį. – Stokis.

Ruta išsigando – Amanda kalbėjo kaip nesavu balsu. Tačiau pakluso ir pasitaisė permirkusį sijoną apie kelius, nudelbusi akis žemyn, kur nuo drabužio varvėjo vanduo.

Amanda pradėjo irkluoti. Į Rutą nežiūrėjo, tik spoksojo į salą už mergaitės. Sukandusi dantis yrėsi tolyn nuo kranto, ant rankų iššoko išpampusios venos. Jiedvi vis labiau tolo nuo salos, bet Ruta nesigręžiojo.

Galiausiai Amanda liovėsi irklavusi. Kilstelėjo irklus, kad nuvarvėtų vanduo, tada įkėlė į valtį. Paskui atsistojo ir žengė Rutos link. Valtis ėmė suptis, mergaitė įsikibo į šonus, kad nepargriūtų. Amanda stabtelėjo, o kai valtis liovėsi siūbavusi, priėjo prie Rutos.

– Stokis, – paliepė. – Ant suolo.

– Ne. Ką darai? Aš visai nenoriu.

– Greitai – ant suolo.

Ruta lėtai susikėlė kojas ir pamažu pradėjo stotis. Valtis susvyravo, ir mergaitė pritūpusi griebėsi už medinių šonų.

– Stokis, Ruta.

– Betgi, teta Mande!

– Privalau tave pamokyti, Ruta. – Balsas spigus, lyg paklaikęs. – Stokis!

Dar lėčiau nei pirmąkart Ruta atsistojo vėl.

– Apsisuk.

Ruta apsisuko. Amanda stovėjo visai šalia – mergaitė juto tetos šnopavimą.

– Juk liepiau prie vandens nesiartinti, Ruta.

– Atsiprašau.

– Liepiau, bet tu vis tiek lindai į ežerą. Negi negalima tavimi pasitikėti?

Ruta tylėdama stovėjo. Vandens paviršius mergaitę akino nesuskaičiuojamais saulės deimančiukais ir žvaigždelėmis. Nagi, galvojo ji, stumk, ko lauki?

– Jei įlindai į vandenį, tau teks išmokti plaukti.

Amanda stumtelėjo iš peties, bet ne tiek, kad panorėjusi Ruta nebūtų išsilaikiusi valtyje. Tačiau mergaitė nė nemėgino laikytis. Ji skriete išskriejo iš valties, tamsus šešėlis nusklendė virš bangelių ir pūkštelėjo į ežerą.

Vanduo kaipmat užliejo ausis ir akis, Ruta paniro. Vanduo apgaubė kojas, rankas, kaklą. Traukė vis gilyn ir gilyn, tarsi viliodamas į patį dugną. Akimirksnį ji nesipriešino, akimirksnį skendo.

O tada staiga ją apėmė baisi panika. Ėmė madaruoti rankomis ir kojomis, priešintis tai klampiai žemyn traukiančiai masei. Blaškėsi tol, kol galiausiai vis dėlto išsikapanojo į paviršių.

Iškėlusi galvą virš vandens, ji žioptelėjo ir gavo gerą gurkšnį vandens. Ir nurimo pamačiusi, kad Amanda čia pat, stovi valtyje, žvelgia žemyn į vandenį, stebi ją.

– Aš taip darau tavo labui, Ruta. Privalau tave išmokyti plaukti, – pakartojo Amanda. Tada atsisėdo ir ėmė irkluoti kranto link.

Ruta jau ne tiek blaškėsi iš panikos, kiek suglumo.

– Sustok! – bandė šaukti ji, bet ir vėl gavo gurkšnį. Rankomis ir kojomis madaravo bet kaip į visas puses. Kojos susipainiojo sijone. Rankomis kūlė vandenį. Bet mergaitė žinojo, kad jau viskas gerai. Kad vis tiek kurį laiką išsilaikys paviršiuje, o teta juk netrukus ją ištrauks.

Tačiau Amanda nė neketino traukti.

– Nagi, plauk! – suriko ji, iškėlusi irklus virš vandens.

Valtis vos už poros metrų. Ruta spardėsi ir mosavo rankomis kaip įmanydama. Metė rankas vieną po kitos į priekį, bandydama užsikabinti už valties. Ir kažkaip ėmė irtis. Atstumas iki valties vis mažėjo, galiausiai jau būtų pasiekusi laivagalį. Ji ištiesė ranką. Laukė, kol Amanda sugriebs ir išgelbės, įsitrauks į valtį, bet Amanda vėl nuleido į vandenį irklus ir valtis nuplaukė toliau.

Teta taip darė kelis kartus, prisileisdavo Rutą prie pat valties, bet paskutinę akimirką vėl nuplaukdavo toliau. Ruta klykė, rijo žalumos skonio vandenį, meldė Amandą sustoti, meldė gelbėti, bet Amanda tik nusigręžusi nusibraukdavo į petį ašarą ir irkluodavo toliau.

Kai jiedvi priplaukė prie kranto, Ruta nustojo šaukusi. Nusikamavo ir sušalo. Galiausiai Amanda susikėlė irklus į valtį. Sėdėjo ir laukė, kol priplauks Ruta, tada nusišypsojo ir ištiesė ranką. Amanda norėjo sučiupti Rutą, bet ji plaukė toliau.

Kažkur kitapus valties šoktelėjo žuvelė. Ruta girdėjo, kaip ji garsiai pliūkštelėjo į vandenį. Amanda irgi išgirdo ir nevalingai pasuko galvą. Pamačiusi, kad Amanda nusigręžė, Ruta giliai įkvėpė ir panėrė. Po vandeniu ji sugebėjo nuplaukti iki savojo gluosnio ir išnirti tik už nusvirusių tankių medžio šakų.

Vanduo garsiai teliūškavo į akmenis, o pro lapus kur ne kur skverbėsi saulės spindulėliai, margindami ir taip jau margaspalvių akmenukų nusėtą seklų ežero dugną. Mergaitė atsisėdo ant dugno, prisitraukė kelius prie smakro. Pro šakas matė, kaip Amanda spokso į tą vietą, kur ką tik matė Rutą. Tarsi išdidintas tetos veidas buvo kupinas nuostabos ir siaubo.

Tada Amanda atsistojo ir pūkštelėjo į vandenį šalia valties. Vienas irklas įkrito jai pavymui. Ji blaškėsi, nardė, mušė vandenį kumščiais, mostagavo.

– Ruta! – klykė ji. – Ruta, tučtuojau grįžk!

Bet Ruta neatsiliepė. O, kaip ji norėjo, kad Amanda ją išgelbėtų, bet šaukštai po pietų. Dabar ji nebeskęsta. Galiausiai ji praskleidė gluosnio šakas ir išplaukė – ne grakščiai kaip Imogenė, o baisingai spardydamasi ir mostaguodama, tačiau vis tiek po truputį yrėsi į priekį. Jai iš paskos driekėsi putos – tegu visi mato, kad ir ji moka plaukti.

Vienuoliktas skyrius

Amanda

Matė nesakė: „Kaip tu galėjai?“, kaip būčiau sakiusi aš. Jos buvo ne toks būdas, ir aš dėl to kone gailestavau. Man vienai visą naštą nešti buvo sunkoka – visus tuos priekaištus, savąją kaltę. Kartais atrodydavo, kad našta tokia sunki, jog ims ir mane visai sutraiškys.

– Kas jis toks? – tepaklausė Matė.

Vien nuo minties apie jį ir apie tai, ką mudu padarėm, užėmė kvapą.

– Koks skirtumas, – atsakiau jai tada, – vis tiek daugiau jo nebematysiu.

Jeigu kada ir išdrįsdavau pasvajoti priešingai, jei kartą kitą vaizdavausi, kaip jis iš kur nors atsiradęs vėl mane apkabina ir įtikinėja, kad viskas vėl būsią kaip buvę, tardama tuos žodžius žinojau, kad tai netiesa.

Matilda paskui dvi dienas su manimi beveik visai nesišnekėjo, o trečią vakarą išdygo mano kambario tarpduryje kūkčiodama.

– Vargšelė Amanda. Kaip tau dabar turbūt sunku.

– Pati kalta. Jei būčiau deramai elgusis, nieko ir nebūtų nutikę.

Bet ir pati pravirkau. Ką darysim mudu su anuo?

Matė atsigulė į mano lovą, kartu ir miegojome – kaip senais gerais laikais, kai ji buvo dar kūdikis ir negalėdavo viena užmigti.

Kitą rytą ji man pareiškė kai ką sumaniusi:

– Pasakysim, kad vaiką radom.

– Kur?

– Bet kur, koks skirtumas. Kad atėjo kokia nors mergina. Taip, ji žinojo, kad tu slaugė, tad ir kreipėsi pagalbos. Vargšė tarnaitė. Gimdymas buvo labai sudėtingas. Taip, baisiausias, kokį tau yra tekę per ilgus darbo metus regėti.

– Dirbau tik trejus.

Ji nekantriai papurtė galvą.

– Kam čia rūpės. Gimdė labai sunkiai, baisiai nukraujavo. Darei, ką galėjai. Kad ir kaip nėreisi iš kailio, kad ir ko griebeisi, tai vargšei nebepadėjai. – Ji dramatiškai palenkė galvą, iš akių pasruvo ašaros. – Su kuo dabar augs tas gležnas našlaitėlis? Ką tau reikėjo daryti? Neturėjai į ką daugiau kreiptis, tad ir atnešei jį man. Nes žinojai, kad aš rūpestinga motina ir išauginsiu tą vaikelį su dukra kaip savą.

Iš pradžių bandžiau prieštarauti, kad negaliu jos to prašyti. Sakiau, kad sugalvosiu kokį nors kitą būdą išsisukti, negaliu jos taip įpainioti. Bet juk jau įpainiojau. Kai pasikviečiau ją plaukti kartu į salą, juk slapta vyliausi, kad ji, šiaip ar taip, manimi pasirūpins – kaip aš visada ja rūpinuosi.

Kai išklausiau Matildos sumanymą, tas sunkumas šiek tiek atlėgo. Gal vis dėlto ne taip baisiai sugadinau mums gyvenimą? Tam mažyliui būsiu teta Mandė – kaip ir Rutai. Laikysiu jį rankose, sūpuosiu, migdysiu. Bučiuosiu jo minkštą galvelę, vėliau mokysiu skaičiuoti, saugosiu nuo pasaulio negandų. Ir pati saugi būsiu. Niekas nė nesuuos, ką iškrėčiau.

Nuo tada, kai atplaukėme į salą, aš tą vakarą pirmąkart priklupau su Ruta ir Mate ant žalio kilimėlio šalia Matildos lovos ir šnabždėjau su jomis: „…O dabar gulsiu miegoti.“ Bet niekaip negalėjau užmigti – nuo palengvėjimo. Pirmą kartą pajutau jauduliuką dėl to naujo žmogučio, kuris jau buvo bepradedąs spardytis ir muistytis mano įsčiose, lyg ir pats ar pati nekantrautų.

– Matilda bus tavo mamytė, – sušnabždėjau, glostydama stangrų apvalainą pilvuką, – bet aš tave visada mylėsiu. – Ir tikrai pajutau, kad tą nenuoramą įstengsiu pamilti visa širdimi. – Nagi, – pridūriau, – pašok.

Prasivarčiusi gerą valandą, pažadinau Matildą.

– Nuveskim Rutą išsimaudyti.

Kol Matė su Ruta turškėsi seklumoje, aš nuplaukiau toli į ežerą. Šypsodamasi pieno baltumo mėnuliui, plaukiau ant nugaros, kad vaikelis iš tamsaus vandens iškiltų kaip balkšva salelė.

O tada suruošiau tikras vaišes – priviriau bulvių košės su kumpiu, padariau ledų su aviečių užpilu. Ruta taip ir užsnūdo prie tų uogų, o kai privargusios į lovas įsiropštėme mudvi su Mate, dangaus pakraštys jau po truputį brėško.

Klaida buvo taip įstumti Rutą į vandenį. Amanda save tikino, kad dabar mergaitė bent mokės plaukti, bet giliai širdyje žinojo, kad ne pamokyti dukterėčią plaukti ji norėjo. Kodėl taip pasielgė, pati gerai nesuvokė, ir jai dėl to buvo baugu. Tokiomis keistomis akimirkomis ji pagaudavo save žvelgiančią į viršų. O ką pagalvotų Matilda?

Ji norėjo Rutą ištraukti – tiek aišku kaip dieną. Rutos vieta prie jos, ne prie anų berniokų ir net ne prie Imogenės. Amanda net dabar siuto, prisiminusi, kaip vaikiščiai kvailai taškosi, kaip krykštauja. Net dabar, praėjus trejiems metams, ji nusipurtė, tarsi norėdama nusikratyti to vis dar galutinai neišdilusio kartėlio. Kaip Ruta galėjo šitaip ją išduoti dėl tų kitų? Jiedvi su Ruta turėjo vandenį užkariauti abi drauge – nugalėti stichiją, kuri iš jųdviejų pasiglemžė viską. Amandai nedavė ramybės mintis, kad ežeras ir vėl nuo jos plėšia brangų žmogų. Ruta, kurią ji sykį jau ištraukė iš mirties gniaužtų, kurią kraujuojančią kadaise pakėlė nukritusią nuo laiptų, kurią iš jos sugebėjo išplėšti mokykla, nuo tos popietės vis labiau nuo Amandos tolsta.

Tas Rutos atitolimas buvo labai subtilus: ji vis daugiau laiko leisdavo tvarte tarp gyvulių, iš mokyklos ilgiau eidavo namo, patarimų vis dažniau klausdavo tėvo, nors ligi tol visada kreipdavosi į Amandą, tik į Amandą. Kitas nė nebūtų tokių pokyčių pastebėjęs, o Amanda pastebėjo. Ji žinojo: nevalia niekaip į tai reaguoti, reikia leisti mergaitei atitolti – vis tiek anksčiau ar vėliau ji sugrįš; bet neįstengė. Amanda jautėsi taip, tarsi vis bandytų sugriebti beišslystančią Rutą, bet kaskart jos pirštai vis silpniau ir silpniau susigniaužia, o mergaitė, kuri kadaise nesitraukdavo nuo Amandos nė per žingsnį, dabar beveik visai į jos pusę nebežiūri.

Bet taip juk amžinai nebus, ramino save Amanda; taip nebūna. Kaip tik tuo metu Ruta į jos gyvenimą atvedė Imogenę.

– Mergaitės! – šūktelėjo nuo laiptų apačios Amanda, persibraukusi per veidą rankove. Jos prižadėjo jai padėti konservuoti pomidorus – vanduo verda, virtuvėje karšta.

Jai patiko jas kviesti, patiko ir kad abi mergaičiukės suminga jos namuose, kaip turėjo miegoti nuo pat pradžių.

– Mergaitės! – pašaukė ji dar sykį, bet jau nekantriau. – Negi taip visą dieną ir pradrybsosit?

Vis tiek jokio atsakymo. Amanda užlipo laiptais ir atidarė Rutos kambario duris. Kai Ruta nemiegodavo, jos, šešiolikmetės, veide beveik nebelikdavo to kūdikiško apskritumo: kaulai augo ir tvirtėjo, suteikdami mergaitei visai naujų bruožų – dar vienas smūgis Amandai, kad jos mažylė vis labiau keičiasi ir nuo jos tolsta. O štai miegodavo Ruta – kaip ir dabar – susirangiusi, visai taip pat kaip vaikystėje, kai teta būdavo vienintelė jos užtarėja ir guodėja. O šalia – brangioji Imogenė, iš pažiūros irgi jaunesnė negu pagal metus, guli išsitiesusi ant lovos, viena koja nukarusi žemėn. Amanda apėmė ją pirštais.

Kas žino, kokia Ruta būtų išaugusi keistuolė, jeigu nebūtų su niekuo susibičiuliavusi, jei tie pabaisos moksladraugiai ir toliau ją būtų visaip guję ir engę? O štai Imogenės draugystė jai padėjo jei ne išpopuliarėti, tai bent netapti atstumtąja. Po truputį dukterėčia išmoko paisyti ir kitų nuomonės – ne vien jos, Amandos. Ji išmoko garbiniuotis plaukus, šypsotis kaip kitos jos amžiaus panelės. Net trumpai apsikirpti užsigeidė. Nors Amanda ilgėjosi tos mergaičiukės – kartais baikščios, kartais tikriausios pikčiurnos, kuri ligi tol prisileisdavo tik ją vieną, – dabar suvokė, kad tas pokytis tik į gera, ir buvo dėkinga mergaitei, kurios pėdutę dabar laikė rankoje.

– Pabusk, Imogene! – staiga suriko Ruta, pakėlusi galvą nuo pagalvės, ir taip nugąsdino draugę, kad ta susipurtė ir ištraukė koją Amandai iš rankų. – Mes nebemiegam, – pasakė Ruta Amandai. – Gali lipti žemyn.

Bet Amanda nuėjo į Karlo kambarį ir paklojo jo lovą, tada perėjo į savo kambarį, klausydamasi, kaip mergaitės rengdamosi plepa. Purendama pagalves, ji pastebėjo tarpduryje stovinčią Imogenę.

– Šiaip mane sušukuoja mama, – pasakė mergaitė. – Gal galėtumėt sušukuoti jūs? – Ir atkišo šukas.

Amanda prisėdusi ant lovos paplekšnojo šalia savęs. Drebančia ranka paėmė šukas, bet kai pradėjo šukuoti, glostyti ir ranka lyginti Imogenei plaukus, drebulys praėjo. Prisidėjo vieną sruogelę prie skruosto ir nuleido nosį pauostyti mergaitės viršugalvio. Bet Imogenė ėmė muistytis. Tik iš mandagumo tylėjo, gūždamasi ant lovos.

– Gal kasytes supinti? – paklausė Amanda. – Kaip Rutos mamai pindavau?

– Kaip nuotraukoj?

– Taip.

– Gerai, – patenkinta linktelėjo Imogenė.

Jos aną vakarą apžiūrinėjo nuotrauką ant Rutos staliuko, prašė Amandos dar ir dar kartą pakartoti istorijas, kurias ji pasakodavo Rutai apie Matildą. Tai buvo paprasta dviejų sesučių, susėdusių prieangyje, nuotrauka. Amanda prisiminė, kaip jų mama stovėjo palenkusi galvą ties nauju fotoaparatu.

– Žiūrėkit į mane, – paliepė ji tada, ir Amanda kaipmat pakluso, o Matę paskutinę akimirką kažkas išblaškė: gal sulojęs šuo ar sukudakavusi vištelė, o gal šiaip koks nuo vandens atsispindėjęs šviesulėlis – ką dabar supaisysi. Dėl Matildos judesio mamai ta nuotrauka nepatiko, ir ji buvo nukišusi ją į albumo galą, nė nepasirūpino jos tinkamai už kampelių įklijuoti.

Užtat Karlui ta nuotrauka atrodė visai graži.

– Tokia ji ir buvo, – sakė jis. – O tu irgi čia į save panaši, Amanda, – maloniu balsu pridūrė paskui.

Jis tą nuotrauką išdidino ir atidavė Rutai, įrėminęs dailiais mediniais rėmeliais dvyliktojo gimtadienio proga – tiek toje nuotraukoje buvo ir Matildai, jei Amanda teisingai atsiminė.

– O tėtis kur? – paklausė Ruta, kai galų gale visos susirinko virtuvėje.

Karlas pastaruoju metu vis kažkur dingdavo, ir tie jo dingimai mergaitei kėlė nerimą.

Amandai dilgtelėjo pavydo diegliukas, o dar traukdama ką tik išvirintą stiklainį nusidegino pirštus.

– Jeigu būtum anksčiau atsikėlusi, žinotum, – piktai atrėžė ji. – Į Slingerį su Rudžiu išvažiavo naujo traktoriaus apžiūrėti.

Karlas irgi buvo pasidaręs dirglus.

– Tik rytą veltui sugaišom, – skundėsi jis Rudžiui pakeliui namo.

Pastaruoju metu Karlas beveik nemiegodavo, nes vos tik užsimerkdavo, prieš akis iškildavo kadaise susapnuota, o dabar ištisai persekiojanti scena: Matilda grimzta į tamsią bedugnę, iš paskutiniųjų mosikuodama rankomis ir spardydamasi, jai nuo veido nuslenka plaukų sruogelė ir pasimato burna – nesuprasi, klykianti ar besijuokianti.

– Tai jau, nieko nepadarysi, – pritarė Rudis – traktorius tikrai nevertas tokių pinigų.

– Man tik apmaudu, kad laiką veltui sugaišome. Ir traktoriaus reikia.

Bet traktorius jiems vis tiek būtų buvęs neįkandamas, net jei ūkininkas būtų sutikęs ir su mažesne kaina. Kvaila buvo iš viso ten važiuoti – grynas degalų eikvojimas. Vaisas ir keli kiti jau kuris laikas grasino išpilti pieną tiesiog ant Votertauno lentinio kelio, nors Karlas ir nelabai tikėjo, kad grasinimus ūkininkai įvykdys. Kita vertus, kas žino – pieno supirkimo kainos tokios niekšingai žemos, kad pajamų vos užtenka padengti išlaidoms už pašarus karvėms. Amanda kurią dieną puse lūpų užsiminė, kad žiemą Karlas galėtų pasiieškoti kokio darbelio, nes ūkyje, anot jos, apsieisią ir be jo. Karlui dingtelėjo, kad jai patinka vis pabrėžti, koks jis nereikšmingas.

Bet ne – jis papurtė galvą, bandydamas blaiviai įvertinti padėtį, – nebegalima šitaip. Galų gale juk ji prašo jo pagalbos. Pati juk vėl pradėjo slaugyti, asistuoja daktarui Karbleriui per gimdymus, padėjo po griuvimo atsigauti Hetei Jensen, net Ruta, ir ta sankryžoje įsirengė nediduką prekystalį, kur pardavinėja daržoves ir pyragus – po pamokų tai jos „darbas krautuvėje“. Ir jam reikėtų ko nors imtis – bent jau dėl Rutos. Bet neįstengė. Juk tada reikėtų išvažiuoti – bent porai mėnesių. O dar kaip tyčia ta Matilda vaidenasi už kiekvieno medelio ar durų, taip ir masindama jos ieškoti.

Ir vėl mintys sukasi apie namą saloje. Prieš gerą valandą, raukydamasis prie tepaluoto traktoriaus variklio, jis prisiminė plyšelį, nedidukę kišenėlę po išklibusia virtuvės grindjuoste, kur kadaise buvo pariedėjęs Rutos čiulptukas. Ten jis irgi jau žiūrėjo, bet dabar susiprotėjo, kad nepakankamai atidžiai. Kuo laisviausiai ten galėjo užlįsti kokia nuotrauka ar laiškelis, ir jį pamatysi tik tiksliai žinodamas, kad jis ten. Grįš namo, nusiirs ir viską dar sykį nuodugniai iššniukštinės.

Rudis pasirėmęs alkūne į lango rėmą žvelgė į slenkančius laukus. Nuo kada Karlas toks nekantrus, toks nenuorama? Kai jis elgiasi kaip arklys su varnalėšos dagiu po balnu, nėra ko nė bandyti rimtai kalbėtis.

Kai parvažiavo vyrai, mergaitės sėdėjo prieangyje ir aižė kukurūzus. Kaip gerai, kad Ruta taip susidraugavo su ta Imogene. Karlas nerimavo, kad Ruta ūkyje auga vienintelis vaikas, kad jai liūdna. Gaila, kad juodu su Mate taip ir nesusilaukė kito. Užtrenkęs furgono duris, jis pasuko prie praustuvės lauke. Vėsus vanduo maloniai atgaivino, keletą saujų Karlas užsipylė ir ant galvos, persibraukė pirštais per plaukus.

– Ką, mergaitės, nenuobodu? – šūktelėjo per kiemą. Ir nelaukdamas atsakymo paklausė: – Teta Mandė namie?

– Virtuvėj, – atsakė Ruta. – O traktorius?

– Nieko nebus, – atsakė Karlas, susiraukęs purtydamas galvą. Tada žengė prie prieangio.

Kažkur tolumoje sulojo šuo, Imogenė pasuko galvą į tą pusę.

Vidury kiemo Karlas stabtelėjo. Jam šmėstelėjo keista mintis.

– Kas, tėtuk?

Karlas neatsakė. Jis žvelgė į Imogenę, į jos profilį, į kasas. Kažkuo ji keista – ne, kažkaip keistai pažįstama. Kaip tik tada mergaitė atsigręžė į jį, o Karlui dingtelėjo mintis, kuri jo dar ilgai nepaleis. Jeigu būtų stovėjęs arčiau Imogenės, tikrai nebūtų to pastebėjęs, ar jeigu jos plaukai nebūtų buvę supinti. Jeigu ji nebūtų sėdėjusi kaip tik toje vietoje, kur sėdėjo Matė kadaise, kai mama jas fotografavo. Iki tol jam niekada nebuvo toptelėję, kad Imogenė – tai Matė, jaunesnė, mažesnė jos kopija, tokio amžiaus jis dar savo būsimos žmonos nepažinojo. Taigi ji – toji Matė iš nuotraukos.

Neprataręs nė žodžio, Karlas apsisuko ir grįžo prie furgono. Įlipęs pavažiavo atgal ant žolės, apsisuko ir nurūko keliu, palikdamas tumulus dulkių.

Virš žvejybos reikmenų parduotuvės durų skimbtelėjo varpelis, Karlas stabtelėjo, kol su prieblanda apsiprato akys.

– Karlai! – sušuko Merė Luiza, išėjusi iš kambarėlio už prekystalio. – Malonu tave matyti. – Ji pasilenkė prie prekystalio ir nusišypsojo. Kadangi jis ir toliau stovėjo, netardamas nė žodžio, ji paklausė: – Ar tik pasilabinti užsukai?

– Ne.

Karlas susikaupė, priėjo prie kibirų bei akvariumų su mailiumi palei sieną ir išsiblaškęs ėmė juos apžiūrinėti.

– Tai pagaliau susiruošei pažvejoti?

– Ne, – pakartojo jisai.

Bet ir toliau vaikštinėjo po krautuvę, čiupinėdamas įvairias prekes, vengdamas Merės Luizos žvilgsnio. Stabtelėjęs prie spintelės į kairę nuo jos, jis pradėjo darinėti stalčiukus, tarsi kažko ieškodamas.

– Ar galėčiau tau kuo nors padėti?

– Taip. Ne. Paimsiu šitą, – sulemeno jis, iškėlęs iš stalčiaus kabliuką, kurio dantelis jam buvo susmigęs į pirštą.

Merė Luiza ištiesė ranką jo paimti.

– Tikiuosi, mano dukra gražiai elgiasi, – pasakė taip, lyg neturėtų nė menkiausios abejonės. – Kaip gerai, kad jiedvi taip susidraugavo. Kaip ir mudvi su Mande. Gaila, kad praėjo tie laikai, kai leisdavome dienas kartu.

Čia Karlas įsiterpė, neleisdamas Merei Luizai įsišnekėti:

– Apie Imogenę ir norėjau pasikalbėti.

Merė Luiza sustingo ir suspaudė saujoje grąžą.

– Ar atsitiko kas?

– Ne, ne, tikrai ne, atleisk. – Karlas iškėlė abi rankas ir papurtė galvą. – Man atrodo… – pradėjo sakyti jis ir nutilo. Ir vėl prabilo: – Kažkuo ji keista. Ar kiti to nėra pastebėję? Plaukai. Ir nosis.

Karlui atrodė, kad kalba labai aiškiai, todėl pamatęs nustebusį ir apsiblaususį Merės Luizos žvilgsnį jis kažkodėl staiga pralinksmėjo, jam lyg akmuo nuo širdies nukrito.

– A, aš turbūt kuoktelėjau, vaizduojuosi nebūtus dalykus, – su palengvėjimu tarė jis. – Kaip man ir į galvą šovė tokia kvailystė? Tik pamanyk… – Jis persibraukė ranka per visą veidą nuo kaktos iki smakro. – Ateinu čia ir vapu visokias nesąmones. Juk jos motina tu. Na, ką, – truktelėjo pečiais, – suprasčiau tave, jei imtum ir išmestum mane už durų. – Karlas ėmė purtyti galvą dėl savo netakto, bet jam baisiausiai palengvėjo, kad lig šiol klydo. – Tiesiog, – bandė aiškinti jis, – Amanda turi tokią nuotrauką… – ir vėl nutilo, nudelbė akis į kasą, vis dar purtydamas galvą dėl savo klaidos, nežinodamas, ką sakyti toliau, nenutuokdamas, ar Merė Luiza pyksta, o gal tuoj prapliups juokais. Ar puls klausinėti, kas jam yra – kaip pastaruoju metu klausinėja visi. Ir iš tiesų tas klausimas jį iš proto baigia išvaryti. Žiū, kaip jis gyvena, kaip leidžiasi išmušamas iš vėžių tų keistų minčių.

Karlas buvo taip susimąstęs, kad nepastebėjo, jog Merė Luiza stovi kaip įbesta plačiai išplėstomis ir baimės kupinomis akimis. Galiausiai ji vos nepargriuvo, abiem rankom įsikibo prekystalio, kad išliktų ant kojų.

– Tik Imogenei nepasakok, Karlai. Prisiek, kad Imogenei nė žodžiu neprasitarsi.

Karlui net oda dilgčioti pradėjo. Bandė kažką sakyti, bet neįstengė praverti burnos. Tik šiaip taip pakėlė akis ir pažvelgęs į ją papurtė galvą.

Merė Luiza išėjo iš už prekystalio ir uždėjo Karlui ant peties ranką.

– Suprask, Karlai. Ji mūsų. Kitų žmonių nuo pat pradžių ir nepažino. Gimdymas buvo siaubingas, pasakojo Amanda. Pats baisiausias, kokį jai yra tekę regėti per visus jos darbo metus. Vargšelė nė valandos neišgyveno.

– Kas? – išstenėjo Karlas.

– Ta vargšė tarnaitė. – Kalbėjo ji taip, tarsi Karlas viską žinotų, tarsi puikiai išmanytų visas tos istorijos smulkmenas, ir dabar juodu tik ją prisimintų. – Na, tikroji jos motina. Nepamenu, kieno ūkyje dirbo – lyg kažkur Našotoje. Turbūt labai tolimas kelias brikele, nes Ruta čia atvažiavo visai sustirusi. Koks siaubas. Na, tas gimdymas. Kad būtum matęs tas kraujuotas Amandos rankas. Bet žinai, – šiek tiek pritilusi pridūrė ji, – to vaikelio ji vis tiek nebūtų pasilikusi. Be vyro.

– Be vyro, – pakartojo Karlas.

Kelias minutes juodu patylėjo. Tada Merė Luiza vėl prabilo. Jai iš pažiūros lyg ir palengvėjo, atsikračius šios naštos.

– Žinai, nemaniau, kad Amanda tau apie tą mergytę papasakos. Ji dievagojosi apie motiną niekam nieko nesakysianti. Na, kad neužgautų jausmų ir taip toliau. Mums taip irgi buvo gerai. Mums tas kūdikėlis – didis stebuklas. Daugiau niekas ir nerūpėjo. Kasdien dėkoju Viešpačiui.

– O ar Matė su ja buvo?

– Ką?

– Ar Matė buvo su Amanda, kai ji atnešė kūdikį?

– Ne, Karlai. Juk tą naktį… Rutą buvo pasiėmusi Amanda. Juk sakiau: vargšė mergytė buvo sustirusi į ragą. Išmaudėme ją karštoje vonioje, davėme šilto sultinuko. O kai Amanda grįžo į salą… Matės nebebuvo.

– Kodėl Ruta ne su mama buvo?

– Nežinau. Gal Matė nekaip jautėsi? Arba gal Amanda su Ruta tądien buvo kartu Okonomovoke. Visai galimas daiktas, jeigu jai paskui reikėjo priimti kūdikį Našotoje. Amanda tada man aiškino, bet aš dabar jau nebeatsimenu smulkmenų. Man tada ne tas rūpėjo.

Pačios kojos Karlą pradėjo nešti prie durų, bet Merė Luiza užstojo jam kelią ir susirūpinusi paklausė:

– Tu juk Imogenei nepasakosi, ką? Juk prižadėjai.

– Ne, tikrai nepasakosiu. Prižadėjau, ir nepasakosiu.

Stumte atstūmęs ją nuo durų, Karlas išėjo į lauką.

Jis vairavo, o galvoje ūžte ūžė mintys, trūkčiodamos kaip žuvelės, pakibusios ant jauko. Ta kvaila istorija, kad Matilda pradingo, įlūžo po ledu. Visai ne vargšė tarnaitė be vyro mirė gimdydama, o Matilda. Matilda ir vyrą turėjo – ir dar kaip, – tik štai bėda, kad vaikelis ne jo. Karlui staiga viskas paaiškėjo. Tas kūdikis ją ir pražudė – Imogenė, to kito vyro, K. D. O., dukra.

Jis triskart trinktelėjo delnais į vairą – po sykį kiekvienai inicialų raidei, – furgoną sumėtė, nes vienas ratas pataikė į duobę, ir Karlas vos išvairavo, kad neįvažiuotų į griovį. Garsiai šnopuodamas spustelėjo akceleratorių, kad mašina įveiktų pirmąją stačią Kiaulės Nugaros kalvelę. Melagė! Kokia Amanda šlykšti melagė! Ką, ji paskutiniu kvailiu jį laiko? Bet juk jis ir yra kvailys per visą pilvą. Kad ir dvejojo, kad ir plaukdavo tikrinti, jos žodžiais jis vis dėlto tikėjo. Buvo šventai įsitikinęs, kad vis tiek neras jokių įrodymų, kad ir kaip ieškos.

Užvažiavęs ant kitos kalvelės, jis užsidengė rankomis veidą, slėpdamasis nuo to pažeminimo. Trylika metų lenkia nugarą Matildos ūkyje, augina jos dukrą, gyvena jos jam nustatytą gyvenimą, nors jo meilės ji nė iš tolo nenusipelniusi. O Ruta – ką žinojo ji? Sėdėdavo turbūt ant kelių jam – niekšui pabėgėliui, kurį greičiausiai turėjo vadinti dėde, kol motina, apvalaina ir išsipūtusi kaip prinokęs melionas, tupinėjo ant jo krėslo porankio.

Furgonas sustojo Šventosios kalvos papėdėje. Išlipęs iš mašinos jis užlipo laiptais į katedrą. Nebuvo Karlas labai religingas. Bažnyčioje nesilankė nuo Prancūzijos laikų, o ir ten į porą buvo užsukęs vien iš smalsumo. Bet šventovės atmosfera jį paveikė. Vėsus ir ramus oras, sakytum visai iš kito pasaulio – tos jo sumaišties nė ženklo. Jis šiek tiek aprimo, nuėjo prie klauptų, persižegnojo, kaip buvo išmokęs vaikystėje, ir iš karto suklupo. Už jo monotonišku, raminančiu balsu poteriavo senyva moteris.

Karlas padėjo kaktą ant sulenktų rankų ir staiga pasijuto baisiai išvargęs. Liūdniausia, kad jis Matildos nė neprisimena taip gerai, kad galėtų nekęsti. Kokia ji buvo jaunutė, toptelėjo jam, kokia naivi, kaip trokštanti įtikti. Mėnesių mėnesius leido viena – daugiau nei metus. Kai mirė tėvai, jai turbūt buvo baisu nežinant, ar besugrįš jis. Argi galima jos nekęsti už tai, kad ieškojo, kas ja pasirūpintų? Viena jis žinojo tiksliai – dėl savo poelgio ji baisiausiai atgailavo. Ar galima nekęsti žmogaus, taip baisiai nubausto?

O tas K. D. O. – ar jį kas nubaudė už tai, ką jis jai padarė?

Karlas užsimerkė. Čia, tamsioje ir drėgnoje bažnyčioje, kad ir su vilnoniu švarku, nuo šaltų grindų jis šiek tiek atvėso. Išvydo negailestingus sidabrinius durtuvus, išgirdo padrikus Pito Makinlio šūksnius, kuriuos nutildė toks garsas, tarsi kas peiliu būtų kirtęs į arbūzą, tada gerklėje pajuto šniokščiantį kraują. Visą tą laiką Karlas kuo ramiausiai gulėjo, išsigandęs kaip pelėnas, bet ir ta baimė jo neišgelbėjo. Jų neapgausi. Visi trys vienas paskui kitą jie atsigręžė į jį. Ir ėmė žingsniuoti apkasu artyn. Regėjo artimiausiojo geltonus aptrupėjusius dantis – tuoj iškels durtuvą ir pervers jam gerklę. Tada sušvilpė sviediniai. Karlas matė, kaip priešų veidai suglumo – turbūt visai kaip Makinlio prieš keletą akimirkų. Ir raudona uždanga.

Karlas krūptelėjo. Turbūt klūpodamas užsnūdo. Kelkis, stokis, eik, važiuok, mąstė jis, tik kur važiuoti – nežinojo. Lėtai atsisėdo ant bažnyčios suolo. Poteriautojos nebebuvo. Jis įsistebeilijo į sieną, palei kurią buvo visa eilė ramentų – jie tų, kuriuos Kristus pagydė. Karlas atsistojo ir pasitrynė kelius. Prie durų uždegė žvakelę Matildai, graužiamas kaltės, kad to nepadarė kur kas anksčiau. Ir iš viso – nereikėjo jam jos taip palikti.

Kai Karlo furgonas privažiavo prie namų, buvo sutemę. Imogenė jau buvo išėjusi, vakarienė seniai suvalgyta. Jis kažką neaiškiai suvapėjo, esą padėjęs Džo tvarkyti kukurūzus.

– Kitą kartą perspėk, Karlai. Ir pietus buvau paruošusi, ir vakarienę – po valandą tavęs laukėme.

– Daugiau to nebus, – tarstelėjo jis.

Nakties oras buvo malonus, dar tiek šiltas, kad buvo galima sėdėti lauke, tad Amanda atsisėdo į vieną iš supamųjų krėslų prieangyje su dubeniu vėlyvųjų pupų. Ji girdėjo, kaip Karlas kambaryje kažko rausiasi stalčiuose. Kaip visada, paliks pravirus, tad eidama miegoti ji nepamirš jų įstumti.

– Ar ko ieškai, Karlai?

Bet jis jau buvo nuėjęs į virtuvę ir nebeatsakė.

Karlas sėdėjo prie virtuvės stalo ir vartė albumą, kurį Amanda rodė jam grįžus iš Prancūzijos. Kuo kruopščiausiai apžiūrinėjo Matildos nuotraukas. Pasigailėjo, kad neturi tos Imogenės nuotraukos, nors pripažino, kad jos panašumas į Matildą tik bendras, ne konkrečių bruožų. Įsižiūrėjus į Matę sunku nusakyti, kuo jiedvi panašios. Tačiau jis buvo tikras, kad, pavyzdžiui, nosies forma abiejų tokia pat, kaktos panašiai plačios, ir burnos. Taip, šito nepaneigsi.

Bet jeigu Matilda numirė gimdydama, kaip tuomet atsidūrė ežere? Kas pasakė, kad ji paskendo? Amanda. O ji juk apgavo.

Karlas užsimerkė, bandydamas susigaudyti šioje minčių raizgalynėje. Ar gali būti, kad Amanda?.. Bet jį nupurtė jau vien nuo minties, kaip Amanda tempia Matildos lavoną ant ledo, kerta eketę ir kiša į ją seserį. Gal jinai tikrai pati įlūžo? Kas sakė, kad kūdikio motina mirė gimdydama? Amanda. O ji juk apgavo.

Buvo sunku mąstyti. Matilda tikrai nebegyva. Ir tikrai, Imogenės motina – ji. Ežere rasta ji. Sulig kiekviena tiesa, dėl kurios būdavo tikras, jis delnu spustelėdavo stalą.

Taip, ežere tikrai rasta ji. Kažkas ją aptiko. Karlas pervertė pageltusias iškarpas, kurių Amanda buvo priklijavusi į albumą. Viena iškarpa atsiklijavo – kaip tik toji, kurios ir ieškojo, – ir nukrito jam tiesiai ant kelių.

1919 m. gruodžio 6 d. DINGUSI MOTERIS RASTA PASKENDUSI

Vakar vakare tarp Nagavokio ežero ledų rasti p. Matildos Noiman palaikai. Juos aptiko p. K. D. Ovensas, gyvenantis Milvokyje, Panoramos prospekte 24, su 5 m. sūnumi Artūru.

P. Noiman dingo lapkričio 27 d. vakarą.

Smarkiai šnopuodamas, drebančiom rankom Karlas pašoko nuo stalo. Nespėjęs nė pagalvoti, nė susitvardyti, jau išbėgo iš virtuvės ir perlėkė per kambarį.

Amanda sėdėjo tamsoje, pamažėle sūpuodamasi girgždančiame krėsle, piršteliais mikliai gliaudydama pupas.

– Amanda, – tarė jis. Net pats nustebo išgirdęs, kokiu ramiu balsu kalba.

Ji pažiūrėjo, ir nors prieblandoje jis neįžvelgė Amandos bruožų, jos klausiamai pakreipta galva pasirodė labai panaši į Matildos. Tai išvydęs jis suakmenėjo. Seserys abi susimokė. Jis pareikalavo atsakymo, tarsi klaustų pačios savo paklydėlės žmonos:

– Pasakyk, kas Imogenės tėvas.

– Taigi Džordžas Lindgrenas. Pats žinai.

– Ne. Ir Merė Luiza ne motina. Apie kūdikį viską žinau, Amanda. Pasakyk, kas tėvas.

– Kaip?.. – žioptelėjo ji.

– Kas jis? – kalbėjo jis švelniai, bet labai tvirtai, kaip su nepaklusniu vaiku.

Amanda liovėsi sūpavusis. Svirpliai ir cikados griežė kaip pasiutę, tas jų čirpimas pulsavo kaip jos pačios besidaužanti širdis. Šios akimirkos ji taip ilgai su siaubu laukė, kad dabar jau jautėsi saugi, buvo beveik tikra, kad jos apie tai niekas nebepaklaus. Ji pažvelgė į tarpduryje stovintį Karlą; tiesiai už galvos jam kabojo lempa, tad vietoj veido buvo matyti tik blankus šešėlis. Bet tas veidas jai dabar buvo taip gerai pažįstamas.

Amanda palinko krėsle į priekį. Tas, kuris irgi prarado Matę, jai padės. Tas, kuris tiek prisikentėjo, juk jai dovanos. Ji jam pasipasakos, o jis supras, kad kitaip pasielgti ji tiesiog negalėjo.

– Ar tasai?

Karlas pakišo jai po nosimi pageltusią laikraščio iškarpą. Ir parodė pavardę. Šįkart jis jau taip nebebijos.

Kaip paprasta. Tereikia linktelėti. Kai ji vėl pažvelgė į tarpdurį, ten buvo tuščia – lyg Karlo ir visai nebūtų buvę.

Ruta

Kaip tik skaičiau tą vietą, kur Megė Taliver, nešama potvynio, bando su valtele pataikyti į Floso srovę, kai jis prabilo iš mano kambario tarpdurio:

– Ruta.

– Hm?

Buvo taip sunku atsiplėšti nuo knygos – tokia nepavydėtina Megės padėtis; bet pažvelgiau į jį ir išsitraukiau iš burnos čiulpiamą plaukų sruogelę.

Jis užėjo vidun, marškiniai žaliais ir juodais langeliais išsipešę, lyg jau būtų ruošęsis gultis. Prisėdo ant mano kėdės su atlošu, ant kurios prieš naktį buvau pasikabinusi sijoną ir palaidinukę. Knygą palikau atverstą, pirštą įbedusi ties skaitoma eilute. Atsilošiau į pagalves pasiruošusi jo klausyti, bet jis tik žiūrėjo į mane ir tylėjo. Tada vėl atsistojo ir nuėjo prie lango. Aš vėl vogčiomis pažvelgiau į knygą. Kaži, ar Megei pavyks išgelbėti Tomą?

– Ruta, – galiausiai tarė jis ir atsigręžė. – Sakyk, ar gerai prisimeni mamą?

– Nė pati nežinau. Lyg prisimenu.

– Pameni, kaip gyvenote saloje su mama ir teta Mande?

– Šiek tiek.

Galvoje man vis tiek sukosi Megė. Net kaklą maudė – norėjosi sužinoti, kaip ten tas potvynis baigsis.

– Kodėl mama ėjo ant ledo, Ruta? Ar tai prisimeni?

Prisiminiau. Prisiminiau, koks tas ledas žvilgantis, koks juodas, lyg dangumi bėgtum. „Ruta, grįžk! – šaukė mama. – Mande, parvesk ją!“ Staugė ji kaip vėjas. Stabtelėjau, bet atgal nepasukau. Ir staiga ji atsidūrė šalia manęs. Širdis man prie ausies. Taip smarkiai apglėbė, kad net kvėpuoti pasidarė sunku. Ir pradėjome skęsti.

– Ne, – atsakiau tėvui. – Neprisimenu. Nieko neprisimenu.

Dvyliktas skyrius

1931 m. rugsėjo 10 d. 6 val. 30 min. Klementas Ovensas apžiūrinėjo hibridines mėlynžiedes liucernas, sudygusias prie ežero, bet dabar bręstančias nedidukame jo šiltnamyje mieste. Gaila, kad teko jas persodinti, bet jau tuoj įpusės rugsėjis, metas šeimynai kraustytis į miestą. Šiaip ar taip, čia galima bus tęsti darbus ir po šalnų.

– Ponia Ovens prašė jums pasakyti, kad pusryčiai gatavi. – Prie šiltnamio stovėjo naujoji Teresos pasamdyta tarnaitė Mimi.

– Tu tik pažiūrėk, Mimi. Nuo antradienio – penki nauji lapeliai. Visi septyni, jei ir pumpurėlius skaičiuosime. Juk pumpurėliai skaičiuojami, ar ne?

Mimi akivaizdžiai drovėjosi.

– Nežinau, pone.

Pono Ovenso projektai tarnaitę šiek tiek baugino – ypač ji saugojosi po to, kai rugpjūtį rūsyje sprogo spirito varykla.

– Būk gera, pasakyk poniai, kad tuoj ateisiu.

Ji linktelėjo ir paskubom nuėjo į namą, kur saugu.

Karlas gulėjo ant pilvo ant vežimų sandėlio stogo ir žiūrėjo pro šautuvo taikiklį. Lūpos trūkčiojo, lyg jis lengvabūdiškai kikentų. Žvelgiant į tą vyrą su chalatu, jam galvoje vis kirbėjo toks senas posakis – „nieko nėra paprasčiau, kaip šauti į statinę, pilną žuvų“. Nors į žuvį jam nėra tekę šauti. Slidus taikinys. Negi tikrai būtų lengva? Į krūtinę spaudėsi akmenukas, tad Karlas šiek tiek pasislinko. Dar yra kažkoks pasakymas apie šiltnamius. Lyg „nemėtyk akmenų stikliniame šiltnamyje“ ar kaip?

Užtektų vieno taiklaus šūvio į galvą, ir Karlas vikriai nusliuogtų nuo stogo medžiu, sėstų į furgoną ir pardardėtų namo. Ir tada būtų viskas kitaip. Visai kitaip, kai nušaus Matildos… tą tipą su chalatu, išmargintu mėlynai ir geltonai.

Aišku, reikėtų jam šūktelėti, kad suklustų, gal dar pasakyti, kodėl nusipelnė mirties, pažiūrėti, kaip jį kausto siaubas. Nekalto juk nešautum.

Bet šitas tikrai K. D. O. Kas daugiau vaikščiotų čia su chalatu, toks pasitikintis savimi – valdos šeimininkas tikrai jis. Ovensas palinko prie gėlės, atrodo, glosto jos lapelius. Karlas vaizdavosi jo pirštus, liečiančius jos odą. Ką jinai jam sakė? Ką darė? Ar vilkėjo tuo rausvu naktinuku su plonytėmis šilkinėmis kilpelėmis? Ar kuklinosi, kai jis jas po vieną sagstė? Ar irgi taip pat jam šypsojosi? Karlas ir vėl pasimuistė. Ar irgi taip užsidengė krūtis, kad tarp pirštų tik speneliai matėsi? O gal su juo ji buvo visai kitokia, moteris, kokios Karlas nė nepažinojo?

Karlas užsimerkė. Tuoj spaus gaiduką – dilgtelės šaltas metalas, tada kurtinantis sprogimas, atatrankos gūsis į petį. Ištikš kraujai, melsvą su gelsvu audinį kaipmat nudažys raudonis. Tamsus ir šlapias. Prasimerkęs jis ėmė taikytis. Vienintelis taiklus šūvis, ir viskas. Šūvis į galvą.

Bet gaiduko jis nespustelėjo. Čia, aiškiai matant kaltininką, tas įsiūtis, kurio genamas Karlas taip dažnai skubėdavo į salą, įniršis, kuris nuvedė pas Merę Luizą, kurio apimtas jis karštligiškai vartė albumą, kuris galų gale jį ir ant šito stogo atginė, staiga ėmė ir išgaravo. Karlas stengėsi jį susigrąžinti. Prisiminė, ką tas tipas jam padarė, kaip pasielgė su Matilda, prie ko ją privedė. Tik visa tai jam niekaip nelipo prie to raudonveidžio vyro šiltnamyje. Gal, mąstė Karlas, gaiduką nedvejodamas spausčiau, jei būčiau išvydęs juodu kartu, kaip jis savo putliais piršteliais liečia permatomą Matildos odą. O dabar šaukštai po pietų. Dabar Matilda su Klementu Ovensu – tik jo mintyse, o jomis remdamasis žmogaus nužudyti jis neįstengs.

Nuleidęs galvą, jis priglaudė skruostą prie šiferio lakšto. Dar prieš akimirką jokios baimės nejuto, o dabar širdis daužosi kaip pašėlusi, tarsi ištrūkusi iš kokio kalėjimo ir dabar trokštanti sprukti šalin. Jis juto, kaip visame kūne virte užvirė kraujas, kaip tvinkčioja kojų ir rankų pirštų galiukai. Prigludęs prie stogo, Karlas mėgino nusiraminti. Keletą sekundžių net pabuvo užsimerkęs kaip vaikas – norėdamas tiesiog išnykti.

Galiausiai išgirdo, kaip trinktelėjo stiklinės šiltnamio durys, tada prasivėrė ir užsitrenkė namo durys. Karlas pakėlė galvą, po minutės nušliuožė medžiu ir vogčiom perbėgo per kiemą į furgoną.

Iš vairuotojo kabinos Karlas žvelgė į ramų Ovensų namų fasadą ir bandė liautis drebėjęs. Ryto saulėje namas atrodė šviesus ir šiltas, o šiaip niekuo nesiskyrė nuo vaizdo prieš trejetą valandų, kai Karlas jį pirmąkart pamatė brėkštant, kai namo gyventojai buvo viduj niekieno netrikdomi.

Karlas žinojo, kad pasielgė teisingai. Nedaug trūko, kad būtų nužudęs žmogų, viską apvertęs aukštyn kojom, bet to nepadarė. Tą akimirką gyvenimas atrodė toks pat kupinas vilčių kaip ir vakar. Tik vakar jis tų vilčių neįžvelgė, o šįryt jau mato. Vos neprisišaukė didžiulės nelaimės, bet nesuklupo.

Svaigdamas nuo palengvėjimo jis paleido variklį ir pajudėjo į vakarus Viskonsino prospektu su šimtais saulės nutviekstų langų ir daugybe žvangančių tramvajų, nekantrūs kitų automobilių vairuotojai pypsendami ragino jį spustelėti akceleratorių, kol galiausiai pervažiavęs upę jis atsidūrė solidžiame, tykiame gyvenamųjų namų kvartale. Paskui namai ėmė retėti, ir po kelių minučių tas gyvas ir judrus miestas liko kažkur toli su jo šautuvu, paliktu tyliai gulėti ant vežimų sandėlio stogo.

Mėlynojo Pylimo kelyje jis sustojo. Degalų bakas dar artipilnis, tad pildyti nebuvo ko, bet Karlui parūpo atsipūsti ir pabendrauti su kitu žmogumi. Prireikė vėl grįžti į tą svaiginamą pasaulį, kuriame jis taip ir nenužudė vyro margu chalatu.

– Labas, – pasisveikino jis su degalinės darbininku ir neištvėrė: – Aš ką tik vos neužmušiau žmogaus.

Darbininkas palingavo galvą.

– Labai klastingas kelias. Vis tie medžiai. Šitiek staigių posūkių, kad su arkliais kinkyta karieta verčiau nevažiuoti, jei nenori iškeliauti į dausas.

Karlas linktelėjo. Ir gerai, kad jis nesuprato, net labai gerai. Svarbiausia jam buvo ištarti tuos žodžius. Paskui važiuodamas siauru keliuku jis norėjo iškišęs galvą pro mašinos langą rėkte rėkti, kad visi girdėtų: „Aš vos jo nenudėjau! Vos nenudėjau!“

Bet kai įsuko į Ledyno kelią, ėmė kirbėti dvejonė. Ar jis taip pasielgė, nes yra protingas ir geras, o gal paprastas bailys?

Karlas žinojo esąs bailys. Nuo aplinkinių savo baisiąją paslaptį jis sumaniai slėpė, bet savęs juk neapgausi. Bailumas – dar ne baisiausia. Bet negerai, kad anąkart nusileido ir po įtemptos darbo dienos paklusdamas Tomiui Renkvistui liko plauti tų nelemtų grindų iš baimės, kad gali būti atleistas. Ar kad leidosi ujamas Matės tėvo dėl arklių. Juk Karlas taip švelniai su jais elgėsi. Stengėsi jiems bent taip atsilyginti už triūsą.

Būdamas kokių aštuonerių jis pirmąkart pajuto tą savo silpnybę. Juodu su Hilda, kuri tada tebuvo tingoka ketverių mažė sausio vėjo nugairintais skruostukais ir varvančia nosyte, laukė jos tėvo ant platformos šalia malūno elevatoriaus, žiūrėdami, kaip dideli vaikinai ant pečių nešioja avižų maišus ir krauna į vagoną. Karlas prisiminė, kaip žavėjosi tais vaikinais, kaip vylėsi ir pats užaugęs įstengti iškart panešti du maišus – po vieną ant peties – kaip Giunteris Švaiceris. Kai Hilda ėmė niurnėti, kad jai šalta, Karlas paėmė pagaliuką ir nupiešė jai ant sniego žąselę. Kai jis baigė piešti, ji pagriebė pagaliuką ir užlygino piešinį, dar spyrė į pusnį, kad snaigės net pakilo į pilkšvą orą, ir suprunkštė. Tada iškilmingai grąžino pagaliuką jam, kad Karlas nupieštų dar ką nors.

Paišydamas iš kamino virstančius baltus dūmus, Karlas išgirdo, kaip kažkas užriko ir čiaukštelėjo botagu. Iš už kampo išlindęs arklys, traukiantis anglių vežimą, akivaizdžiai nesveikavo. Žingsniavo klibikščiuodamas ir nuleidęs galvą, sunkiai šniokštuodamas tarp vežiko keiksmų ir botago švilpimo.

– Tuoj aš tau parodysiu, – rėkė senis, atsistojęs vežime, – tuoj parodysiu! – Ir, dar sykį užsimojęs botagu, vežikas rausva barzda bjauriai nusijuokė.

Karlas susigūžė ir žengtelėjo atbulas, Hilda įsikibo jam į ranką. Arklėkas mėgino žengti dar žingsnį, bet paslydęs ant ledo suklupo.

– Nė nesvajok.

Senis atsilošė ir taip įtempė vadeles, jog atrodė, kad jis pats jėga pastatys parklupusį kuiną ant kojų.

Bet po kelių sekundžių gyvulys vėl parklupo, tik šįsyk keistai pakrypo viena koja, o senis metė vadeles ir visas jėgas sutelkė į botagą – vanojo juo arkliui per nugarą, palinkęs į priekį, kad užgriebtų ir sprandą, po vieno smūgio ties arklio ausimi iš tos pusės, kur stovėjo Karlas su Hilda, atsirado kruvinas dryžis.

– Baik, – sušnabždėjo Karlas. Mintyse susikaupė ketindamas surikti, bet burna teišleido vos girdimą skystą šnipštelėjimą. – Baik, – pakartojo dar sykį. – Baik. – Bet pats taip prigludo prie pastato sienos, kad atrodė, nori ją nuversti. – Baik, – ištarė jis dar sykį, bet nuleidęs galvą, tiesiai Hildai į vilnonę kepurę – mergytė stovėjo susigūžusi ir atsirėmusi į jį, plačiomis iš nuostabos akutėmis.

Niekas senio nesutramdė. Nei Giunteris, nei kiti vaikinai. Nei Hildos tėvas, nei ponas Frajus, kurio ir buvo malūnas. Niekas nė žodžio nepratarė, kol neįsidrąsino Hilda.

Sykį pažvelgusi į Karlą, tarsi tikrindama, ar jis to nori, mergytė ryžtingai žengė žingsnį prie platformos krašto. Ir taip suspigo, kad pasirodė, jog čaižomas ne arklys, o ji:

– Baik! Girdi? Tučtuojau pabaik!

Tie jos riksmai senį suglumino. Jis sustojo, botagas tuščiai pliaukštelėjo jam per ranką. Sukruto ir pasileido bėgti Hildos tėvas su ponu Frajumi, vaikinai irgi. Viskas akimirksniu pasikeitė – Giunteris puolė laisvinti iš pakinktų arklio, o senis pats suklupo, ėmė raudoti ir vos neišgriuvo iš vežimo.

– Vakar žmona pabėgo, – pasakė ponas Frajus Hildos tėvui. Tas linktelėjo, tarsi tai ką nors reikštų.

Bet gerai, toptelėjo Karlui, jį dabar aplankė toks tvirtas pasitikėjimo savimi jausmas, kokio jis dar niekada nejautė. Šįkart jam nė motais, kad gal iš baimės neįvykdė savo sumanymo. Jis džiaugėsi, kad paliko žmogų gyvą. Jeigu iš bailumo nepaspaudė gaiduko, tai ir gerai, kad jis bailys. Šiaip ar taip, Matilda jo daugiau nebekankins. Jos paliktu taku jis atsekė iki pat to šiltnamio, kuriame apie savo gėles tupinėja tas chalatu vilkintis vyras – žmogus, su kuriuo jo ničniekas nesieja. Užverstas svarbus gyvenimo lapas. Nebeliko tos paslaptingos, jam nepažįstamos žmonos, pats metas atversti naują puslapį – ten Matilda, kurią jis mylėjo, padėta kaip minkšta antklodė jo širdies dugne.

Visą bemiegę naktį neišgirdusi nė garselio iš Karlo kambario Amanda suprato, kad vakarykštis jos prisipažinimas jį kažkur išginė. Dar karčiai pagalvojo: o juk kadaise taip norėjau jį išguiti. Aišku, jo kaltinti nevalia, bet jai pasidarė koktu, kad dėl jos gyvenimo vingių jis taip ja bjaurisi. Amanda po antklode susirietė į kamuoliuką, prispaudė veidą prie sulenktų kelių ir pravirko. Jeigu jau pažvelgęs jai į sielą jis nebeįstengia būti šalia jos, verčiau jau išeitų ji. Ir kodėl ji, kvailė, tikėjosi, kad jis supras, užjaus, padės jai? Juk ligi šiol viskas buvo kuo puikiausiai. O, kad jis vakar nebūtų jos paklausęs, blaškydamasi lovoje iš nevilties ir glamžydama patalus galvojo Amanda. Nereikėjo nieko atskleisti. O, kad būtų galima grįžti – tada ji ir toliau būtų laikiusis ligi šiol kaltos versijos, nebūtų linktelėjusi, kai jis bedė į Klemento vardą.

Galų gale Amanda prisivertė išsiropšti iš lovos, apsiprausė prie kriauklės veidą, smarkiai – iki skausmo – susisegė plaukus. Gerai, pagalvojo ji, raišiodamasi batraiščius. Gerai. Jokia kita aiškesnė mintis į galvą neatėjo. Na, bet reikia kibti į kasdienius darbus.

Šiek tiek įdienojus, vėsiame rūsyje skalbdama, ji pasijuto truputį geriau. Velėjo iš peties, negailėdama muiliname vandenyje plaunamų nešvarių Karlo marškinių, ir bevelėjant jai ėmė lengvėti. Gerai. Jei nori, tegu eina sau. Jiedvi su Ruta ir vienos išsivers. Dar ir geriau. Tačiau dilgtelėjo ir baimė, kad ji net kočėlą paleido. Ką reikės sakyti? Jeigu jis negrįš iki vakarienės, kaip reikės paaiškinti Rutai?

Sakys, nežino, kur jis. Ir nepameluos. Pastaruosius keletą metų jis juk ir elgiasi kaip keistuolis: nei iš šio, nei iš to dingsta kaip į vandenį; išlenda iš miško, kai visi mano, jog dirba laukuose priešingoje pusėje; negrįžta pietų ar vakarienės; kartais be priežasties susijaudina ar šlitinėja kaip apdujęs. Ruta turbūt nė nenustebs, kad tėvas ėmė ir negrįžo. O Rudis – tas tai patikės bet kuo, ką sako Amanda.

O jeigu grįš, kaip reikės gyventi? Amanda palinko ties plautuve, prislėgta rūpesčio. Kaip jis į ją žvelgs, žinodamas jos gėdą? Kaip žiūrės į jį jinai, žinodama, kad jis jai neatleido? Negi taip ir reikės stumti dienas, trintis šonais po vienu stogu, vienam kitu šlykštintis?

Ji suprato, kad jis gali bandyti ją išvaryti. Turbūt manys turįs teisę, gal net jaus pareigą. Negi leis, kad jo dukrą tokia auklėtų? Aišku, ji niekur neis. Ji į šiuos namus turi tiek pat teisių, kiek ir jis, ramino save Amanda, gręždama jo marškinius, pusė ūkio juk priklauso jai. O kas, jeigu jis panorės kur nors išsivežti Rutą?

Tegu tik pamėgina, galvojo Amanda, dėdama dar vienus marškinius į gręžtuvę, šaltam vandeniui kandžiojant rankas. Tegu net pasaulis apsiverčia – Rutos ji neatiduos.

Apie dešimtą kabindama marškinius ant virvės Amanda toli ant kelio pamatė kylantį dulkių ruoželį. Stengėsi elgtis kuo ramiau – pasilenkusi rūpestingai purtė išskalbtus marškinius, tada ėmė sagstyti su segtukais už apačios vienus po kitų – svarbiausia nepulti į paniką. „Aš pasiruošusi, – tikino ji save, paėmusi purtyti dar vienus marškinius, – pasiruošusi bet kokiam jo nuosprendžiui.“

Jis prie jos neskubėjo. Švilpiniuodamas įėjo į namą, vėl išėjo. Tada pasuko į tvartą, išėjo iš jo jau niūniuodamas. Paskui Amanda jį pamatė pažvelgusi pro antro aukšto langą, o jis tuo metu kombainu važiavo ant kalvos. Ji į senąjį savo kelionmaišį įsimetė keletą savo ir Rutos drabužių, įsikišo ir banknotus, kuriuos saugojo kavos skardinėlėje. Jei prireiks, jiedvi pasiruošusios išvykti kad ir dabar pat.

Per pietus vidurdienį ir per vakarienę šeštą iš Karlo Amanda girdėjo tik tuos įprastus žodžius ir sakinius, kokius girdėdavo prieš porą dienų, kai dar nebuvo visko sugadinusi atsiverdama jam. Kaip Rutai pamokos, paklausė, ką pavyko parduoti prie prekystalio, ar dar liko vėlyvųjų aviečių; tarstelėjo, kad, duokdie, ryt nelytų. Amanda matė, kaip jis šypsosi Rutai ir Rudžiui, o pati jo žvilgsnio visaip vengė, stengėsi nepakelti akių nuo lėkštės. Bet paskui, po vakarienės, kai visi sėdėjo svetainėje – Ruta skaitė, Amanda adė, Rudis tiesiog sėdėjo užsikėlęs kojas ant pakojos, prieš traukdamas į savo skylę už garažo, – atsitiko netikėtas dalykas.

– Kodėl niekada nepasileidžiam? – paklausė Karlas atidaręs spintelę prie gramofono.

– Kad baisiai senos plokštelės, – nepakeldama akių nuo kojinių pasakė Amanda, bet jis nekreipė dėmesio, pasuko rankenėlę, ir staiga kambarys sutraškėjo suvirpėjo nuo Aleksandro regtaimo ansamblio.

O toliau – dar keisčiau, vėliau galvojo Amanda. Net sunku patikėti, kad taip buvo, bet buvo.

– Ponia, gal galima jus pakviesti? – Formaliai nusilenkęs jis ištiesė jai ranką.

– Karlai… – suglumusi susijuokė ji, purtydama galvą.

Taip šiuose namuose neįprasta. Taip nebūna. Ką jis tuo nori pasakyti? Gal tyčiojasi? Bet Karlas paėmė už rankos ir kilstelėjo, ji nesipriešino ir atsistojo. Iš pradžių Amandai atrodė, kad jis ją tik šiaip tarp baldų vedžioja, bet vėliau suvokė, kad juodu iš tiesų šoka.

– Atitrauk kėdę, Ruta, – sužiopčiojo ji, prisispaudusi prie Karlo, kad neatsitrenktų į sraigtinius laiptus.

Pamatę, kad Rudis su Ruta irgi trypia polkas ir regtaimus, susikeitė partneriais, ir Karlas ėmė mokyti dukrą pirminių fokstroto judesių.

– Mudu su mama jį šokdavome, – paaiškino jis.

Jie pakaitomis rinkosi plokšteles ir užvesdavo gramofoną, kol Rudis griuvo ant kėdės, vėduodamasis raukšlių išvagotą veidą moterišku žurnalu, o Amanda, išgirdusi virtuvėje mušantį laikrodį, prisiminė, kad kitą dieną Rutai į mokyklą, tad mergaitei metas išgerti stiklinę pieno ir į lovą.

Kai namai aprimo, Amanda ant stalo išdėliojo lėkštes ir dubenis rytojaus pusryčiams, stengdamasi kuo mažiau tarškinti indais. Svetainėje ji aptiko Karlą, stumiantį į vietą sofutę.

– Štai, – tarė ji ir lengvai kilstelėjo sofutės galą, vydama priekaištingą susiraukusios motinos žvilgsnį, kodėl ji tokia nemoteriškai stipri. Dabar, kai baigėsi tie keisti šokiai, Amanda dar labiau bijojo Karlo, bet tas baldų pastumdymas išėjo tik į naudą.

– Visai neblogai sugalvojai, – tyliai, kukliai, lyg bandydama nuspėti padėtį pasakė ji.

– Kodėl mes niekada nešokam? Bent jau šeštadieniais galėtume vakare linksmintis. Ir draugų Rutai prikviestume.

– Gal ir taip, – tarė Amanda, lygindama užklotą ant artimiausios sofutės. Ji pajuto, kaip nuo tokio pasiūlymo vėl kyla panika. Taigi su draugais Ruta ir mokykloje prisibūna.

– Kai ką šiandien nusprendžiau, – tarė Karlas, atsisėdo į krėslą ir nusibraukė berniokiškus plaukus nuo kaktos.

Dabar, dingtelėjo Amandai tebelyginant siuvinėto užkloto kraštą – ar tik po skalbimo jis nesusitraukė? – dabar jis tikrai prabils apie Klementą ir Imogenę. Išdėstys, kaip jai teks išpirkti kaltę.

– Aš ieškosiuosi darbo.

– Ką?

Užklotas išslydo jai iš rankų ir nusklendė ant žemės.

– Mano pusseserės Hildos vyras dirba kapitono padėjėju rūdą plukdančiuose laivuose. Galėtų ir mane neblogai įtaisyti.

– Neblogai įtaisyti. Įtaisyti, neblogai įtaisyti, – tarsi iš šalies savęs klausėsi Amanda.

– Tu teisi, mums reikia pinigų, – toliau kalbėjo jis. – Aš ir taip čia per ilgai be naudos užsibuvau. Pats metas padirbėti.

– Nesakyk, kad iš tavęs jokios naudos, Karlai.

Apsimeskim, kad ji nieko neprisipažino, kad jis tiesiog pakluso jai iš praktinių paskatų, nes ji jau geri metai jam taip kalė į galvą. O jis nusprendė išsisukti iš visos šitos painiavos net paprasčiau, negu ji būtų sugalvojusi. Jis ir vėl ją paleidžia, tik šįkart jai nė pakrutėti nereikia. Tačiau Amanda suprato, kad dabar ji ne to nori. Ji buvo pervargusi taip gyventi slapstydamasi, taip vienui viena vilkti baisios tiesos kuprą. Žiūrėdama, kaip jis sėdi ir nevalingai trinasi taip iki galo ir neužgijusią šlaunį, ji pamiršo savo rytinius isteriškus svaičiojimus. Ji dabar norėjo to, ko norėjo aną vakarą, kai jis stovėjo rodydamas į pageltusią albumo iškarpą, kai jai pasirodė, kad jųdviejų sielos kažkaip tyliai stebuklingai sutars, jisai ją supras ir jai atleis. Šįvakar jai kaip niekada norėjosi išsikalbėti apie taip ilgai slėptus įvykius, privertusius juodu eiti tokiais vienišais gyvenimo takais. Ji pasiruošusi jam viską iškloti, kad tik jis, duokdie, jai dovanotų; kad pasakytų, jog ji niekuo dėta; Matilda juk atleido. Amanda žengtelėjo bedugnės link.

– Ir tik dėl pinigų ketini išvažiuoti?

– O dėl ko dar?

Aha, jis nori, kad pasakytų jinai. Tiek to. Galima. Amanda giliai įkvėpė. Tad prašom.

– Aš pamaniau, – pradėjo sakyti ji, drąsiai žvelgdama jam į akis, – kad dėl to įvykio su Klementu Ovensu…

Jis atlošė galvą ir tarsi puse lūpų šyptelėjo, tada atsistojo, priėjo prie praviro lango ir pažvelgė į lauką. Amanda pajuto, kad oras pasikeitęs, pro langą dvelkia vėsa. Po kelių valandų pasitrauks pavargusi vasara, o iš šiaurės atkeliaus karingasis ruduo. Toje vakaro vėsoje vakar dar dūzgę vabzdžiai ir kurkusios varlės šiandien laikėsi ypač tykiai.

– Visa tai buvo taip seniai, – tarė jis abejingam tamsiai mėlynam dangui, – o dabar aš nė kaip reikiant nebeprisimenu, kaip ji atrodė. Siaubas, ar ne? Mėginau, bet niekaip nebeprisimenu. Nors tu ką. Kartkartėmis jos atvaizdas šmėkšteli, ir tiek. – Atsisukęs į ją Karlas prašneko iki skausmo atvirai: – Kai tiek laiko praėjo, negali būti tikras, bet man atrodo, kad aš ją mylėjau. Ir jinai mane. Bet supranti, kai išvažiavau, ji turbūt pasikeitė. Aišku, ji juk ant manęs pyko, vieniša jautėsi. Taip, tai aš puikiausiai suprantu, – kalbėjo jis, kai Amanda pradėjo purtyti galvą. – Ji pati man taip sakė, ir tikrai jos nekaltinu. Juk aš iš tiesų užsirašiau į savanorius su ja nė nepasitaręs, nes bijojau, kad ji manęs neišleis. Aš tik manau, – toliau kalbėjo jis, tik dabar lėčiau, pabrėždamas kiekvieną žodį, tarsi kokį galvosūkį spręsdamas, – kad to kūdikio susilaukė ne mano Matilda, kad ji pasidarė kitokia, tokia, kokios aš nė nepažinojau. Štai kaip man atrodo. Todėl ir apsisprendžiau, – pasakė jis kone maištingai.

Amandai rodėsi, kad krinta į bedugnę prarają, ir kuo toliau, tuo greičiau.

– Karlai, ne! – sumosikavo rankomis ji. – Matė gyvenime… – Bet nesurado tinkamų žodžių.

Jis prisėdo šalia jos ir sugavo ranką, kuria ji, pati to nesuvokdama, daužė į pagalvę.

– Paklausyk, Amanda, gerai manęs paklausyk. Aš suprantu, kad iš dalies ir pats esu dėl to kaltas. Nederėjo man taip paskubom išsidanginti. Nereikėjo pasinaudoti pirma pasitaikiusia proga. Buvai teisi, kai sakydavai, kad norėjau išvykti. Maniau, tai vyro vertas žygdarbis, norėjau jai įrodyti – įrodyti visiems, net pačiam sau, – kad aš tikras vyras. Man buvo nė motais, kad išvykstu už jūrų marių ir kad gal niekada nebegrįšiu. – Jis atsiduso ir nusisuko. – Puikiausiai suprantu: ką nors padarai, o vėliau susigaudai, kad priežastys, kam taip darei, kvailos. Žinau, kartais gyvenimas viską sudėlioja taip, kaip tau nė į galvą neatėjo. Esu tikras, Matė grįžtų, jei tik galėtų, kaip aš grįžau, jei tas kūdikis nebūtų jos pražudęs. Aš tuo tvirtai tikiu.

Amanda sėdėjo nustėrusi – ir dėl to, kad nieko nepasakė, ir dėl viso to nesusipratimo. Kodėl nesako jam, kaip buvo iš tiesų? Karlas, dabar ant sofutės prisėdęs kur kas arčiau, nei ji paprastai jį matydavo, iš veido atrodė kaip svetimas žmogus, tik akys šiek tiek panašios.

– Aš žinau, kaip tu pasiaukojai dėl manęs ir mano dukters, – kalbėjo jis. – Suprantu, turėjai mesti slaugą, kurios taip noriai mokeisi. Ne visos seserys taip aukotųsi. Aš suprantu, kad tikrai neįstengčiau tavo aukos atpirkti. Bet nuo šiol aš bent jau stengsiuosi.

Nieko jis nesupranta, dingtelėjo jai. Jokio sielų sutarimo neįvyko, jos sielos jis taip ir neįžvelgė. O dabar per ją Karlas įsikalė į galvą, kad Matė… ak, vargšė Matė. Vargšas Karlas. Bet su tuo gailesčiu ir gėda jai dilgtelėjo ir pyktis, jau pats savaime gėdingas, kad ir tokioje įvykių virtinėje jai atiteko tik visai šalutinis vaidmuo.

– Karlai, – prašneko ji. „Mano duktė“, – pavadino jis, tarsi Ruta būtų tik jo vieno. „Atpirkti“ – tarsi čia jie derintų kokio sandorio smulkmenas, tarsi ji čia su Ruta ligi šiol būtų gyvenusi ne dėl to, kad ją myli. Kaip tvirtai pirštais suėmęs laiko jai riešą – kaži, ar reikia jaustis saugiai, o gal pabūgti? Pasakyk, ragino ji save, nagi, pasakyk. Amanda uždėjo plaštaką ant Karlo rankos, kad jis suklustų, ir jai prieš akis išsiviepė randas. – Tu tikrai nekaltas, – šiaip taip išspaudė. – Ir Matė nekalta. Kalta aš. Kam ją paleidau.

Aišku, nieko iš to nepaaiškėjo, pripažino Amanda po savaitės, kai Karlas išvažiavo į Šeboiganą, kur turėjo atplaukti „Rebeka Rei“. Jis ją tik dar kelis kartus nieko nenutuokdamas paglostė, sakė, kaip dėkoja, kad ji auginusi Rutą, o ji taip užsikūkčiojo, kad nė žodžio pratarti negalėjo. Užtat dabar tik dar blogiau pasidarė. Jinai jam iš esmės primelavo, leido patikėti, kad Matė buvusi tokia bloga. Amanda priesaikavo sau, kad vos tik jo laivas parplauks į Milvokį, ji išklosianti jam visą tiesą. Ta mintis ją šiek tiek ramino, leido užmigti naktimis. Tiesa, prašvitus ji suprasdavo, kad tas įsipareigojimas toks pat tuščias.

Kol kas Karlas siuntinėjo atvirukus – tai iš Gario, tai iš Duluto, o Ruta juos krovė į dėžutę, kurioje kadaise laikė popierines apykakles.

– Iš kur paskutinįkart atsiuntė? – klausdavo Amanda Rutos, kai kas pasiteiraudavo, kur dabar Karlas.

O kai ji atsakydavo, kad Su Sent Meri ar Grin Bėjuje, žmonės tik caktelėdavo liežuviu ir palinguodavo galvą.

– Tas tai keliauninkas, – pasakydavo, tarsi plaukioti po Didžiuosius ežerus būtų kokia ypatinga egzotika.

Ruta nelabai ir klausydavosi – jau buvo pradėjusi suprasti, kad žmonės visada turi ką nors pasakyti.

Ruta savo atvirukų dėžutę laikė salos namelyje. Jai patikdavo juos apžiūrinėti vienai, nesidalijant su Amanda, užuosti jo cigarečių kvapą, matyti ant grindų šviesos ruoželius ir prisiminti, kaip jis atplėšė keletą lentų, kuriomis buvo užkalęs langus. Žemėlapyje ji susirasdavo visus tuos miestus, iš kurių gaudavo atvirukus, stengdavosi įsiminti paveikslėliuose pavaizduotus namų fasadus ir augaliją, manydama, – nors ir pati suvokė, kad turbūt bergždžiai, – jog jei kartais tėtis negrįžtų, pagal tas nuotrupas ji pati jį susirastų.

Tryliktas skyrius

Amanda

Žmonės klausinėja apie mano ranką – ne tik Ruta, bet ir tie, kuriems visai neturėtų rūpėti. Rodo pirštu, griebiasi už galvos. Siaubas, kokie smalsūs žmonės.

– Kas čia? – klausia. – Ar įkandimas? Kas tau įkando?

Man į ranką galėjo įkąsti ir ligoninėje, kai slaugiau kareivius. Neįsivaizduojate, kokios jėgos žmogus įgauna, kai jį sukausto baimė, kai žino, kad tuoj mirs, kai tave laiko angelu, stumiančiu jį į kapą.

Karlas niekada neklausinėjo. Turbūt nenorėjo žinoti, kas žmogų paverčia gyvuliu.

– Karštoka, tiesa? – paklausė Rėjus, paduodamas Rutai gėrimus, kuriuos atnešė ant padėklo.

– Mmm, – pritariamai numykė ji.

Ruta gurkštelėjo viskio kokteilio su citrinų sultimis, o jis tuo metu atsisėdo ant kėdės. Šypsodamasi ji linktelėjo. Nebežinojo, ką dar pasakyti.

– Taigi, kad karšta, – galiausiai tarė.

Rėjus iš dėkingumo visas net nušvito.

– Kurgi ne! – Prie stalo priėjus Imogenei, jis pašoko ant kojų. – Tau ne per šalta?

– Tikrai ne! – atsakė Imogenė ir sugriebusi jo ranką truktelėjo šokių aikštelės link, o Rutai slapta mostelėjo ranka.

Kai 1936 m. birželį buvo atidarytas naujas paviljonas, į šokius Ruta su Imogene eidavo kiekvieną penktadienį. Paviljonas buvo pastatytas ant ežero kranto, o kai grodavo ansambliukas, vėjelis melodijas nešiodavo po kelis kilometrus. Vasarotojai, palei ežerą išsistatę namelius ar vasarnamius – ir nebūtinai pagal kišenę, bet iš mados, koks esą turi būti vasarnamis, – į paviljoną plaukdavo valtelėmis, o Imogenė su Ruta – „vietinės“, kaip vadino Imogenė, – važiuodavo Lindgrenų fordu.

– Klausyk, tau pėdkelnių akis nubėgo. Gal persimauk, – tarė Imogenė tą vakarą, atvažiavusi pasiimti Rutos.

Bet išeiginių pėdkelnių Ruta daugiau neturėjo, tad merginos keletą minučių apžiūrinėjo nubėgusią akį, vertindamos, ar ji iš tiesų tokia pastebima. Ruta timptelėjo, kad geriau įsižiūrėtų, ir, aišku, drykst – akis nubėgo per visą ilgį.

Tada ji išvis nusimovė pėdkelnes – kam jos, juk ir taip baisiai karšta – ir numetė ant užpakalinės sėdynės. Kai Imogenė pradėjo važiuoti, Ruta nuleido langą, ėmė vėsintis švelniu vėjeliu.

Tikrai karšta. Rėjus buvo teisus, kad ir neoriginalus. O aksominis, drėgnas šokių paviljono oras buvo visas persmelktas kvapų – rūkalai ir pigūs vaisiniai kvepalai, lūpdažiai, šampūnas ir prakaitas mišo su sausmedžiais, žole ir benzino dūmais nuo motorinių valčių. Dėl plikų kojų, kurios mašinoje atrodė pusė bėdos, dabar Rutai buvo drovu. Kai užsikeldavo koją ant kojos, toje vietoje, kur susiliečia šlaunys, kaipmat suprakaituodavo. Užtat ji stengėsi, kad kojos kuo daugiau būtų po stalu.

Tie šokiai jai buvo tikra kančia, nors Ruta ir suprato, kad reikėtų tiesiog linksmintis kaip visi kiti. Brauno verslo koledže visi tik ir kalbėjo apie naująjį paviljoną, ir nors Ruta vos išgirdusi šią naujieną pradėjo jo bodėtis, Imogenė nieku gyvu be jos į šokius nevažiuodavo.

– Nieko nebus, turėsi važiuoti! – Imogenė mintyse jau kratė savo suknelių komplektą, svarstydama, ar nevertėtų tėvų paprašyti atnaujinti garderobą. – Tu tik pagalvok, kiek naujų galimybių atsiveria, Ruta. Juk ten sueis visi. Ir Bobis Hanseris, ir Haroldas Kochas, ir visi tie vasarotojai suplauks.

Bobis Hanseris ir Haroldas Kochas buvo vaikinukai, su kuriais Imogenė kartkartėmis persimesdavo žodžiu kitu, kai jie prieš žvejybą užsukdavo į krautuvėlę. Tiesa, nei vienas, nei kitas niekada nebus tikras žvejys, aiškino ji Rutai.

– Jie tikri jūreiviai, – didžiuodamasi pareiškė ji. – Jachtų klubo nariai. Kalba apie kečų varžybas. Galvą guldau, ir burines roges turi.

– Kokių dar kečų?

– Na, mano galva, tai tokios didelės jachtos. Tikrai.

Imogenė su Ruta dažnai gėrėdavosi sekmadienio popietėmis suplaukiančiomis jachtomis. Išpūtusios bures jos kone visą ežerą užgoždavo, o smulkioms žvejų valtelėms ir laiveliams tekdavo trauktis į pakraščius.

– Norėčiau kada tokia paplaukioti, – dažnai sakydavo Ruta, ir Imogenė draugei pritardavo, pati grožėdamasi ne tik jachtų grakštumu, bet ir jų teikiamu prašmatniu laisvalaikiu.

Nuo kranto jos žiūrėdavo pro Amandos žiūronus, stebėdavo savo pasirinktas jachtas, skaičiuodavo, kiek tądien iškelta burių. Imogenei patiko V7 su mėlynu deniu, nors ir į Bobio geltoną vis pažiūrėdavo, o štai Ruta linko prie jūros žalumo spalvos jachtos.

– Ji Artūro Ovenso, – pasakė Imogenė, ir vaikinui laive pasukus galvą Ruta pro žiūronus pamatė, jog jo akiniai su virvelėmis, kad nenulėktų į vandenį.

Kad Imogenė galėtų geriau susipažinti su Bobiu, Haroldu ir jų draugais, gal su kuriuo ir artimiau susidraugautų ar net vėliau susituoktų – niekada negali žinoti, – Ruta jau keturios savaitės penktadieniais vilkdavosi išeiginę suknelę, kurią prieš trejetą metų jai pasiuvo teta Mandė.

Tetai Mandei šokiai buvo ne prie širdies.

– Kodėl taip nori bendrauti su tais nepažįstamais berniukais? – paklausė ji tą vakarą pro praviras vonios kambario duris. – Tėvui tikrai nepatiktų.

Ruta užsilipo ant unitazo dangčio, norėdama kuo geriau save apžiūrėti veidrodyje virš kriauklės.

– Gerai, – atsakė ji Amandai, su trenksmu nušokusi ant žemės, – aš ir nebendrausiu. – Bandė šukuotis, bet šukos įstrigo susiraizgiusiuose plaukuose ir ji suirzusi atsiduso. – Tik dėl Imogenės einu.

– Pala, leisk, padėsiu. – Amanda paėmė šukas ir mitriai iššukavo neklusnius Rutos plaukus. Tada tvirtai susegė, nekreipdama dėmesio, kad mergaitei gal skauda. Užtat rezultatas išėjo visai neblogas. – Kokie gražūs plaukai, – tarė Amanda, – visai kaip mamos. Negi nesidžiaugi dabar, kad paklausei manęs ir nenusikirpai kasų, vaikydamasi kvailų madų?

Tetai Mandei tikrai nėra ko nerimauti dėl nepažįstamų berniukų, galvojo Ruta, siurbčiodama saldžiarūgštį kokteiliuką. Ir berniukai, ir mergaitės visada kalbasi tik su Imogene. Vos tik jiedvi įžengdavo, jie ją kaipmat nuo Rutos atplėšdavo, gaudydavo kiekvieną jos žodį, palinkdavo su savo kėdėm kuo arčiau jos – tai pridegti cigaretės, tai taurelę siūlydami, tai apie ką papasakoti sumanę. „Ar tu girdėjai?“, „Ar matei?“ – pradėdavo apie ką nors kalbėti, baikščiai dairydamiesi per petį, kad neišgirstų tie, apie kuriuos liežuvauja. Ruta tada patogiai atsilošdavo su savo taure ir šypsodamasi bandydavo klausytis muzikos.

Kai staiga šalia išdygo Bobis Hanseris, Ruta matė, kaip Imogenė iš pradžių apsimetė nustebusi, pavaidino, kad ją reikia įkalbinėti, bet galiausiai paėmė vaikino ranką ir kone su profesionalės tikslumu nusivedė jį į patį šokių aikštelės vidurį. Amanda klysta, pagalvojo Ruta, žiūrėdama, kaip fokstroto ritmu sukasi Imogenė su Bobiu, tėčiui čia tikrai patiktų. Mergaitė prisiminė tą linksmą vakarą prie gramofono. Tiesa, tokių švenčių nebebūdavo per tas trumpas savaites, kai jis grįždavo namo, „Rebekai Rei“ prisišvartavus Milvokyje ar Čikagoje. Jei būtų gyva mama, jis būtinai ją vestųsi į šokius. Būtų visai smagu, jusdama mauduliuką gerklėje svarstydavo Ruta, jeigu ir ją kas taip į šokius vedžiotųsi. Ji atmetė plaukus. Na, bet ar iš viso čia yra vertų dėmesio vaikinų? Iš dalyvių tikrai ne. Tada jai toptelėjo, kaip dažnai toptelėdavo panašiomis aplinkybėmis, kad reikėtų nueiti į tualetą. Juk vis tiek niekas nepastebės, jei ji trumpam pasišalins.

Vinguriuodama tarp staliukų ir tarp šokančiųjų, kartkartėmis stumtelėdama alkūnėmis ir atsiprašydama, jei žmogus nepastebėjęs jos nesijudindavo, šiaip ne taip Ruta spraudėsi iš šokių aikštelės. Kažkokia mergina garsiai susijuokė jai į ausį, vyrukas netyčia užmynė ant kojos, aplink sukosi plonytės suknelės, per sprandus žliaugė prakaitas, muzika ir balsai pynėsi į vieną triukšmingą garsų kamuolį. Ruta stumtelėjo tualeto duris ir įžengė į vidų.

Vėsioje ir beveik tykioje patalpoje ji nuėjo tiesiai prie suolelio, aptraukto rausvu audeklu, pristumto prie sienos po langu, – pati ta vieta merginai, kuriai gal pasidarė kiek silpna ir prireikė ramios vietelės atsipūsti. Nusispyrusi batelius, ji susikėlė kojas ant suolo ir išsitraukė iš rankinuko romaną. Tik pabaigsiu skyrių ir vėl grįšiu, kad kas nepasigestų, pagalvojo ji.

Ruta buvo spėjusi perskaityti vos pastraipą, kai atsilapojo durys ir įgriuvo dvi Rutai iš matymo pažįstamos merginos iš Bobio Hanserio šutvės. Nekreipdama į Rutą dėmesio, viena iš jų nuėjo tiesiai į kabiną, o kita priėjo prie kriauklės ir kone prisispaudė prie veidrodžio, atmetė nuo kaktos plaukus ir ėmė susiraukusi apžiūrinėti odą.

– O ta tai laiko negaišta, ar ne? – su nuleidžiamo vandens srove pasigirdo balsas iš kabinos.

– Nežinau, Zita. Kiek mačiau, jis ją tik šokti pakvietė.

– To ji ir siekia, pažįstu tokias kaip nuluptas. – Šiek tiek patylėjusi, ji dar pridūrė: – O tu ar užuodei jos kvapą?

– Kokį?

– Varguolių kvepalai.

– Jei jau taip sakai, – atsiliepė kita mergina. Atsivožusi pudrinę, ji pasipudravo skruostus.

– Gaila, galėjom kelis buteliukus atsivežti, būtume vietinėms prastūmusios.

– Kad Bobiui visai patinka.

Kabinos durelės prasivėrė ir Zita priėjo prie draugės šalia kriauklės.

– Juk pati žinai, kaip Bobis mėgsta vasaros romaniūkščius. Kai karšta, paskui kiekvieną sijoną laksto. Anądien kliedėjo, kaip ta gražuolė su prijuoste jam krautuvėlėje sliekus rankiojo. Groteskas, ką? – Nusiplovusi rankas, ji palinko prie veidrodžio ir iššiepė dantis.

– Nevalia juo pasitikėti. Pati žinau. – Kita mergina sukryžiavo rankas ant krūtinės.

– O šitą kur dėti? – paklausė Zita, laikydama rankšluostėlį, kuriuo nusišluostė rankas.

– Turbūt atiduok jai, – atšovė jau prie durų pasukusi draugė, mostelėdama galva į Rutą.

Besibraunančią prie savo staliuko Rutą visi stūmė į salės pakraščius, o galiausiai visai prispaudė prie tinklelio nuo uodų, iškabinto aplink visą paviljoną. Apačioje bangelės ritmiškai, tarsi kvėpuodamos, mušė pakrantės akmenukus. Pažvelgusi į tamsaus vandens platybes, ji prisiminė tėvą – o, kad jis imtų ir atplauktų savo valtele, atirkluotų tvirtomis rankomis, vis per petį pasižiūrėdamas, kiek dar liko iki kranto. Jam visi tie žmonės būtų nė motais – atplauktų jis tik jos vienos.

Kai Ruta atsigręžė, kaipmat pajuto, kaip į ją iš kitos šokių aikštelės pusės žiūri Artūras Ovensas. Malonu, kad taip ją pastebėjo – vienišą, paskendusią mintyse, nematomą visų kitų. „Nuo kada man tai svarbu?“ – pyktelėjusi subarė save Ruta ir susiraukusi dėbtelėjo į Artūrą. Parimęs ant turėklo, jis kalbėjosi su tomis dviem mergaitėmis, kurias ji buvo mačiusi moterų tualete. Ko jos apie ją prišnekėjo? Ruta paskubomis nusiyrė prie savo staliuko.

Imogenė su Bobiu tuo metu šoko taip, kad jis ją sukinėjo į kairę ir į dešinę, o ji tik žingsniavo – tai pirmyn, tai atgal. Taip jie buvo matę šokant Fredą Asterą ir Džindžer Rodžers, tačiau tikrovėje šie šokio žingsniai buvo kur kas sudėtingesni. Ruta pastebėjo, kad dabar Artūro dėmesį patraukė Imogenė, kad ir kaip jis stengėsi palaikyti pokalbį su tomis merginomis. Ji matė, kaip jis juokiasi ir linkčioja, bet vis žvilgčioja į Imogenės pusę. Sėkmingai pasiekusi savo saugiąją vietelę, Ruta ėmė atidžiai jį nužiūrinėti, bet taip, kad nespoksotų pernelyg akivaizdžiai, – Imogenei reikės pateikti visas smulkmenas.

Viena iš merginų, su kuriomis jis kalbėjosi – ta, kuri Rutai padavė rankšluostį, – staiga žengė į priekį ir išsitempė jį šokti. Jis kaip tik statė savo taurę ant turėklo, kai Bobis taip įsuko Imogenę, kad ta tiesiu taikymu trenkėsi į ištiestą Artūro ranką.

Kelias akimirkas visi atrodė apstulbę, tada pradėjo trauktis nosinaites. Imogenė, Artūras ir Bobis kvatojosi. Artūrą šokti vedusi mergina atrodė ne tokia patenkinta. Visą tą sceną stebėjusi Ruta sunerimo pamačiusi, kad Imogenė visą pulkelį vedasi prie jų staliuko.

– Čia Bobis, – pranešė ji visiems. – O čia jo pusbrolis Tomas, čia Zita, Kitė, o čia Artūras, – uždėjusi ranką jam ant peties pasakė ji. Tada ji pristatė Rutą ir kitus, sėdinčius prie staliuko. – Tai va, oficialiai esate supažindinti.

Artūras nusišypsojo Rutai ir ji nuraudo. Ar jis pastebėjo, kad jinai jį apžiūrinėjo?

– Ar galite patikėti, šiandien sumėčiau 76, – pareiškė Bobis kitiems. Keletas apsimetė nustebę ir pradėjo berti geriausius savo rezultatus. Ruta visai nenustebo, kad netrukus staliuką užvaldė Imogenė, nors ji gyvenime nebuvo laikiusi golfo lazdos. Tada Bobis dar pašoko su Zita, o Artūras su Imogene.

– O dabar pašok su Ruta, – vėduodamasi abiem rankomis pareiškė Artūrui Imogenė, kai jie grįžo prie stalo.

– Ne, eime į jachtą, – pasiūlė Bobis.

– Vieną šokį, – pasakė Artūras ir ištiesė Rutai ranką.

Šokti Ruta nenorėjo, todėl vyptelėjo Imogenei per petį, eidama paskui Artūrą. Jeigu jau jis pats būtų panorėjęs su ja pašokti, tai būtų ir pakvietęs. Bet Imogenė jau kažką pasakojo Tomui taip mostaguodama rankomis, kad net apyrankės žvangėjo, ir taip purtydama galvą, kad ant pečių plaikstėsi auksinės garbanos. Ruta pasidavė ir atsisuko į partnerį.

– Karštoka, ar ne? – burbtelėjo ji.

Artūras buvo ramus, atsipalaidavęs. Ištiesė jai ranką, nusišypsojo. Ir taip į ją pro savo apskritus akinius pažvelgė, tarsi jos vienos visą vakarą būtų tetroškęs.

Nors grojo paprastą fokstrotą, Rutai niekaip nepavyko pataikyti į taktą. Ji bandė švelniai liestis prie vaikino, laikyti jam ant peties ranką lengvai tarsi drugelį, bet niekaip neprisiderino prie jo šokio ritmo. Todėl iš šalies rodėsi, kad ji ant jo nevėkšliškai pakibusi ir leidžiasi jo sukiojama, o sulig kiekvienu tokiu pasukimu jai vis išsidraiko plaukai.

Bet staiga kai kas atsitiko. Galbūt galiausiai ją pribaigė kaitra, paveikė gėrimas. Vis dar įsikabinusi į jį, dabar Ruta staiga pagavo ritmą ir ėmė judėti koja kojon – sklandžiai, lyg jie šoktų nuo mažumės. Leidosi pritraukiama arčiau. Leidosi vedama, užsimiršo. Sukosi atlošusi galvą, žiūrėjo, kaip skrieja lubos, klausėsi muzikos, davė kojoms laisvę, kad tryptų, kaip joms patinka. Ir šypsojosi nuoširdžia šypsena.

Kai baigėsi šokis ir jis ją atlydėjo prie staliuko, Ruta suglumusi apsidairė; ji negalėjo prisiminti, kuri jos kėdė nei kur paliko krepšį. Atsistojo Bobis ir keliais pastūmė savo kėdę po stalu.

– Tai gal dabar persikelkim į jachtą? Aišku, tamsoje greit nepaplaukiosim, bet gera nuotaika tikrai neišblės.

Taip ir išėjo visi ant molo, stumdydamiesi ir tauškėdami, juos apglobė milžiniškas Paukščių Takas ir ežero vandens tamsuma. Kaip kokiame didžiuliame teatre jų balsai aidėjo nuo vieno ežero kranto iki kito.

Ruta žiūrėjo, kaip grakščiai Imogenė lipa į laivą, ir pati stengėsi ją pamėgdžioti: pirmiausia padavė ranką Artūrui, kad nenuvirstų nuo prieplaukos, paskui pasirėmė į petį Bobiui ir įlipo į laivą. Dar susiraukė, kai per tuos nekenčiamus aukštakulnius galų gale vos neišsisuko kojos.

– Atsargiai, – perspėjo Artūras.

Na, kodėl visi perspėja, kai jau būna per vėlu, dingtelėjo Rutai. Dešinė ranka, kuria buvo įsikibusi į jį lipdama į laivą, drebėjo, tad ji suspaudė ją kaire.

Vos tik visi spėjo susėsti, Bobis paleido variklį ir laivas šovė tolyn nuo paviljono šviesų. Staiga jis pasuko, ir Rutai teko įsikibti Tomo rankos, kad neiškristų. Tada laivas staiga pasuko į kitą pusę, ir Ruta vos neužgriuvo ant Imogenės. Klykaudamos ir kvatodamos Zita su Kite šaukė, kad Bobis taip nekvailiotų, bet tas tik šyptelėjo ir vėl staiga pasuko. Šįkart Artūras parpuolė ant žemės, o ant jo užvirto Imogenė.

Galų gale Bobiui tas žaidimas pabodo, ir jis sumažino apsukas. Iš nedidukės raudonmedžio spintelės pirmagalyje jis ištraukė butelį viskio ir taurių. Ruta pažvelgė į Imogenę, kuri tuo metu atsirėmusi į pagalves ramiai taisėsi sijoną, ir tų dviejų pasipūtėlių, laidžiusių apie ją juokelius tualete, Rutai kone pagailo. Visai Imogenė ne varguolė. Ji čia tiesiog savo stichijoje. Ji ir gimė tam, kad klausytųsi prabangaus variklio gaudimo, kad lakuotais nagučiais glostytų prabangų poliruotą medį, kad grakščiai išlenkusi ranką su žiedeliu, kurį išleistuvių proga jai padovanojo tėvai, laikytų tikro krištolo taurę.

– Atsigulkim ir pažiūrėkim į žvaigždes, – pareiškė Zita ir klestelėjo ant jachtos grindų. Tada prigulė sulenkusi vieną kelį, kad visi jos dailią šlaunį matytų.

Ruta, susidrovėjusi dėl jos, nukreipė žvilgsnį į šalį.

– Baik, Zita, kelkis, – tarė Bobis ir ištiesė jai ranką, bet Zita ją nustūmė.

– Palauk! Aš girdžiu vandenį! – pranešė ji, prispaudusi ausį prie grindlenčių. Tada staiga atsisėdo, sugriebė Rutą už rankos ir pamėgino pasisodinti šalia. – Paklausyk! Išjunk variklį, Bobi.

Bobis padarė kaip lieptas, ir šiek tiek pasimuisčiusi Ruta galiausiai vis dėlto prisėdo ant grindų.

– Klausyk! – paliepė Zita, ir įsitempusi Ruta priglaudė ausį prie lentų. Pro nugludintą medieną ji girdėjo, kaip teliūskuoja vanduo, supa laivą, mėgindamas prasiskverbti į vidų.

Viršuje suskambo Kitės balsas:

– Žinot, ką aš apie šį ežerą girdėjau? – Viena ausimi vis dar klausydamasi ramaus vandens teliūskavimo, Ruta pažvelgė į Kitę, kuri rodė į vandenį. – Per karą kažkokia moteris čia paskandino savo kūdikį. Sako, naktimis girdėti mažylio verksmas. Ar tai tiesa? – Ji pažiūrėjo į Imogenę, tada į Rutą. – Ar jūs kada nors girdite?

– Ne! – kaip kirviu nukirto Ruta ir staiga atsisėdo. – Žinoma, ne. Gryniausi paistalai!

Bet ji net dabar mintyse girdėjo tas kūdikėlio dejones – aimanos tolydžio tilo, bet taip iki galo ir nenutilo. Ji užsimerkė, norėdama tą verksmą nutildyti, bet jis netilo, nors tu ką. Dabar jau nebepriglaudusi ausies prie grindų, Ruta tebegirdėjo ir ežero teliūskavimą, sumišusį su verksmu, ji juto vandenį – jo drėgną liežuvį ausyse, akyse, apglėbiantį ją, traukiantį gilyn.

Ji prasimerkė, bet dabar visos žvaigždės sukosi baisiu greičiu ir atrodė, kad traukia ją į tą pakvaišusį kosminį siautulį. Staiga galinga banga sukilo visi viduriai. Užsiropštusi ant suolo, ji išsivėmė per bortą.

Visi labai susirūpino ja.

– Vis per tą kaitrą, – tarė Kitė. – Mane ir pačią pykina.

– O dar Bobis mus pasupo, – prabilo ir Zita. – Juk prašiau taip nesukinėti.

– Nėra ko žmonių ant laivo dugno guldyti, – atrėžė Bobis.

– Tu teisus, – atsakė Zita. – Atleisk, Ruta.

Ruta paėmė Imogenės siūlomą nosinaitę ir nusišnypštė nosį.

– Man jau geriau. Turbūt aš nepratusi tiek gerti.

– Jei Bobis nebūtų siūlęs tų pigių birzgalų, – pasakė Artūras, – nieko panašaus nė nebūtų įvykę. Aną savaitę nuo jo džino mane irgi supykino.

Ruta pabandė išspausti šypseną, bet labai drebėjo lūpos, o rankos taip tirtėjo, kad teko jas sukryžiuoti ant krūtinės.

– Tau šalta! – sušuko Artūras. – Negi niekas neturite švarko? – Jis nuėjo į pirmagalį ir grįžo nešinas rankšluosčiu, džiūvusiu po dienos maudynių. – Eime su manimi į priekį, – švelniai apgobęs ją per pečius rankšluosčiu pasiūlė jis. – Toliau nuo variklio oras gaivesnis. Bobi, tu juk leisi man pavairuoti?

– Aišku, – atsakė tas ir klestelėjo tarp Zitos ir Imogenės. – Nuplaukim prie tavo namų, pažiūrėkim, ar dar yra nemiegančių.

Artūras paleido variklį ir pasukdamas sidabrinę rankenėlę įžiebė šviesas. Vėl jaukiai užparpė variklis, bet Ruta vis tiek nenustojo drebėjusi. Į visas puses kaip juodas krepas vilnijo vanduo. Jeigu dabar panertų, kaži ar pasiektų krantą?

– Ar seniai čia atvažiuoji? – norėdama apsiraminti paklausė ji.

– Jau daug metų, – atsakė vaikinas. – Pirmąkart čia atvažiavau iškart po karo. Gal kokių penkerių buvau, kai tėtis čia mane atsivežė, ketindamas pirkti žemės. Žinai, ketino joje auginti žąsis – patalynei. Manė, kad paukščiams patiks šalia vandens. – Artūras sukikeno. – Tam galva visokiom išmonėm pramušta.

– Bet galiausiai vietoj žąsų pasistatė namą?

– Na, ne visai taip. Paauginome ir žąsis, vėliau karvelius, tada ožkas, kol jis galiausiai pašiūrėje įrengė fotografijos studiją. Manė išradęs būdą, kaip greit ryškinti juostas, bet išėjo šnipštas. Užtat visus nuotraukomis apdalijo. O dabar kuria revoliucines burines roges. – Žodį „revoliucines“ jis ištarė su neslepiama pašaipa.

– Tai tau jo mintys ne prie širdies?

– Ne, jos puikios. Jis kupinas puikių minčių, tik iš jų dažniausiai nieko doro neišeina, o kai reikia mėžti mėšlą, jis visada pasišalina.

– Esu tave matęs mieste, – po kurio laiko vėl prabilo jis. – Buvai su mama.

– Teta. Mama jau seniai mirusi. – Tada ir nusprendė jam atskleisti daugiau – gal dėl to, kad jis taip apie tėvą papasakojo. – Tiesą sakant, ji paskendo. Įlūžo į ledą.

– Čia? Šiame ežere? – Artūras įsistebeilijo į Rutą, prisiminęs tos tolimos žiemos žnaibius gūsius.

– O dabar čia. Dabar nuo ten iki čia, – nurodinėjo tėvas penkiamečiam Artūrui.

Taip ir stoviniavo berniukas, kvėpuodamas drėgna savo šaliko vilna. Jis didžiavosi padedąs tėvui, nors baisiai šalo kojos, o sugrubusių rankų pirštų ir visai nebejuto. Jis laikė vieną virvutės galą, o tėvas lėtai žingsniavo po sklypą su kitu, kartkartėmis vis stabtelėdamas užsirašyti į knygelę skaičių. Galiausiai jis tarė:

– Gana. Dabar gali pažaisti. Aš trumpam nueisiu prie mašinos.

Ežeras buvo padengtas ledu – ištisa juoda plokštė, kur ne kur lengvai apibarstyta baltu sniegu, ir ant jo vėjyje nardė kelerios burinės rogės, nepastovios kaip vasaros plaštakės. Laikydamas tą virvutę Artūras tiesiog negalėjo atitraukti akių nuo ledu padengto ežero. Nuostabiausias dalykas. Taip ir traukia pavaikščioti vandeniu.

Atleistas nuo darbo, Artūras žengė ant ledo. Dešinys batas kaipmat slystelėjo, bet vaikas išsilaikė nepargriuvęs ir nučiūžčiojo prie būrelio šaltyje susigūžusių žvejų lūšnelių. Ar ledas storas, berniukas nematė – nebuvo matyti, kur baigiasi ledas ir prasideda vanduo. Parklupęs, kad geriau įsižiūrėtų, palinko, pirštinėtomis rankutėmis įsirėmęs į ledą, nosiuke beveik siekė ežerą.

Jis ėmė apžiūrinėti ledą – burbuliukus, įtrūkius, kokį netyčia įkalintą lapelį ar žolės kuokštą; tie skaidrūs piešiniai, atrodė, tęsiasi iki begalybės. O žuvys kur? Nė pats nejusdamas jis taip ir patraukė keturpėsčias toliau, masinamas paties ledo.

Pasigirdo burzgimas – perspėjimas, kad kažkur netoliese burinės rogės. Pakėlęs akis, Artūras išvydo vienas, lekiančias prie kranto. Jau atrodė, kad tuoj tuoj rogės visu greičiu rėšis į uolas, bet jos staiga apsisuko, sugirgždėjo pavažos, burė pasuko prieš vėją ir – vuf – pagavusios tinkamą oro srovę, rogės vėl šovė į ežero vidurį. Iš šliuožiančių pro vaiką rogių į jį sužiuro du kaukėti veidai, viena pirštinėta ranka jam mostelėjo. Artūras irgi jiems pamojavo ir keletą metrų bandė juos vytis.

Kai staiga paslydo viena koja, jis instinktyviai pažvelgė žemyn ir ištiesė rankas, kad sušvelnintų krytį. Jei ta moteris nebūtų buvusi įšalusi lede, jis būtų įpuolęs tiesiai jai į glėbį. Pirmiausia jis pamatė išpurtusią pilką plaštaką, tada visą ranką, rausvai violetinį klostuotą audinį ir galiausiai veidą. Jis buvo atsisukęs kaip tik į jį išverstomis mėlynomis akimis, pravira burna, klykiančia be garso, įkalinta tame bedugniame ledo luite.

Berniukas pamėgino atsistoti ir bėgti, bet kaipmat vėl paslydo ir žnektelėjo atgal – tarsi moteris būtų laikiusi jį už batuko ir traukte traukusi prie savęs. Galiausiai jis šiaip taip nuslydo tolėliau, taip keliais ir ropojo iš visų jėgų, kol galiausiai priropojo prie kranto.

Pajutęs po kojomis kietą žemę, Artūras pradėjo klykti ir taip klykdamas su mažomis pertraukėlėmis kvapui atgauti leidosi bėgti į kalvelę prie mašinos. Kai jį nutvėrė tėvas, vaikas įsikniaubė jam į petį, mėgindamas pasislėpti nuo to jį iš po ledo šaukiančio veido.

– Kas? – paklausė tėvas, iš pradžių sunerimęs, paskui bandydamas vaiką apraminti, galiausiai suirzęs. – Ar pargriuvai? Galvytę susitrenkei? Susižeidei? Kas? Kas tau, po paraliais, atsitiko?

Artūras taip spaudėsi prie tėvo raktikaulio, kad net akis paskaudo, bet galiausiai nežiūrėdamas mostelėjo vandens pusėn. Tėvas pastatė vaiką ant žemės, ir juodu nuėjo prie ežero krašto. Ten Artūras sustojo kaip įbestas, o kai tėvas paėmė jį už rankos ketindamas vestis toliau, berniukas visu kūnu atsilošė.

– Gerai, tai palauk čia, – pyktelėjęs suburbėjo tėvas. – Niekur nepradink, aš tuoj.

Artūras žiūrėjo, kaip tėvas šiek tiek praskėtęs rankas seka jo keliais pramintu takeliu ploname sniege. Matė, kaip jis sustoja, susverdėja, susiima ir iš lėto parklumpa. Vaikas matė, kaip jis pirštinėta ranka pravalo sniegą. Tada atsistojęs grįžta ant kranto.

– Kaip ji įstrigo lede? – paklausė Artūras, kai ranką vėl saugiai paėmė tėtis ir juodu pamažu patraukė įkalnėn prie mašinos.

– Neįsivaizduoju.

– Ar nereikėtų jos ištraukti?

– Palikim tai šerifui, Artūrai.

Šerifas iš namo išėjo už kelnių užsikišęs servetėlę. Pasilenkęs prie mašinos mirktelėjo Artūrui.

– O dabar nuvežkite vaikinuką namo, – pasakė jis, kai Artūro tėtis vėl įlipo į mašiną. – Žinome, kas ji tokia. Surasime.

Taip ir paliko jie tą moterį tarp ledų.

– Čionai, – pranešė Artūras ir sustabdė laivą, priplaukusį prie plačios pievos – pilkos po naktiniu dangumi. Veja gana stačiai kilo į viršų, o ant kalvelės puikavosi baltas namas su kolonomis.

– Gražu, – atsikvėpė Imogenė, kaip Ruta pastebėjo, apsimesdama, kad niekad nežvelgdavo į šituos namus iš irklinės valties ir nespėliodavo, kas galėtų juose gyventi.

– Tai kada kitas vakarėlis, Artūrai? – paklausė Zita. Ji užlipo ant suolelio už Artūro, atseit kad geriau matytų, pasirėmė jam į pečius, kad nenukristų. – Pernykštis pranoko visus kitus. Pameni, Kite? Popietę maudėmės, o kaip vakare šokome palei valčių stoginę. Tomai, ar tu dar nepamiršai, kaip Edis tave nustūmė nuo molo? – Mergina nusikvatojo šiek tiek per linksmai, tad dirbtinai. – Artūrai, būk geras, prižadėk, kad surengsi dar vieną, – kalbėjo ji. – Surenk, antraip visa vasara šuniui ant uodegos nueis! – Ji pasilenkė taip arti, kad plaukai užkrito Artūrui ant skruosto. – Ar pažadėsi?

– Negi nesi girdėjusi, kad užėjęs sunkmetis? – pasisukęs į jos pusę paklausė jis.

– Vadinasi, reikia, kad kas prablaškytų slogutį!

– Tai dabar visą vakarą čia ir prakiurksosim? – paklausė Bobis. – Duokš vairalazdę.

Tad jaunuoliai persėdo: Bobis su Zita įsitaisė priekyje, pakėlusi akis ir šiek tiek patraukusi sijoną, Imogenė pasikvietė šalia sėsti Artūrą į Bobio atlaisvintą vietą, o Ruta prisėdo prie Rėjaus. Kitė su Tomu liko gale ir dabar tyliai sau apie kažką šnabždėjosi.

– Čia ne taip karšta, – pasakė Rėjus.

– Ne, – nusišypsojo jam Ruta. Ak, tas Rėjus. – Visai čia malonu.

Bobis vėl įjungė variklį, ir jie vėl patraukė glotniu juodo vandens paviršiumi, piešdami ploną baltą strėlę. Ruta godžiai pasilenkė į pučiamą šiltą orą.

Amanda

Kasiau porą svogūnų iš darželio nepatogiai pritūpusi, nes negalėjau pasilenkti, ir pajutau, kaip ant peties kažkas numetė gilę.

– Ei! – surikau, žvelgdama į tankmę.

Kita atsitrenkė man į ranką. Kai ji nukrito ant žemės, pamačiau, kad ten visai ne gilė, o žaidimo rutuliukas.

– Vidun! – pro langą sušnypštė Matė. – Paskubėk!

– Kas?

– Ššš. Rudis, – iš lūpų išskaičiau aš.

Paskubomis apžvelgiau vandenį. Taip, tikrai plaukia. Irkluoja į mus nugara – dar pora yrių, ir jau trauks valtį mūsų pakrantėje.

Trinktelėjo tinklelis nuo vabzdžių, ir Matilda su Ruta prie šono išskubėjo prie vandens. Pasilenkusi kaip įmanydama žemiau, nuskutau prie durų iš kiemo pusės.

Pro vieną iš priekinių langų žiūrėjau, kaip juodu kalbasi, mačiau, kaip Rudis kelissyk išmeta mažylę į orą, tada iš valties ištempia porą sunkių medžiaginių maišų. Kai nešinas vienu iš jų pasuko prie namo, pašokau kaip nudilgyta. Šoviau pro tas pačias kiemo duris ir užsidariau išvietėje.

Per pastarąjį mėnesį šiek tiek primiršusi, koks gėdingas mano būvis, dabar, alsuodama išvietės tvaiku ir pro mėnulio pavidalo išpjovą duryse stebėdama namą, gerai tą prisiminiau.

Nesijudinau, kol nepamačiau, kad Matė manęs ieško. Ji sugriebė mane už rankos ir papurtė.

– Kaip tu mane išgąsdinai, Mande! Jau maniau, kad į ežerą puolei.

Tą vakarą pirmąkart vasarą pasikeitė vėjas ir papūtė vėsesnis rytys. Apklosčiau Matę su Ruta vilnone antklode, pati irgi tokią ant lovos užsimečiau. Po vasariškų medvilnės užklotų – tikra sunkenybė. Palindusi po šilta antklode, pasijutau tarsi prispausta prie lovos ir netrukus užmigau.

Brauno verslo koledže Ruta su Imogene mokėsi stenografuoti ir mašinraščio. Imogenei sekėsi kuo puikiausiai. Po dviejų savaičių ji jau nežiūrėjo į pirštus. Po keturių supyškindavo du puslapius diktuojamo teksto be menkiausios klaidelės. Aišku, skaičiuoti jai irgi sekėsi kaip per sviestą. Išspręstus uždavinius atiduodavo kuo švariausius, lapai baltutėlaičiai, be braukymų ar taisymų.

O štai Rutai sekėsi nekaip. Imogenė ją buvo įtikinusi, kad be sekretorės įgūdžių – nė iš vietos, bet Ruta labai pasiilgdavo dėl mokslų mesto darbo namų apyvokos daiktų krautuvėlėje. Parašiusi porą eilučių, ji mintimis nusikeldavo kur nors kitur, o pirštai imdavo painiotis ir spaudyti ne tas raides. Buvo neįmanoma prisiminti, kiek tarpelių reikia padaryti tarp siuntėjo adreso ir datos, tarp datos ir adresato, tarp adresato ir pasveikinimo. Ir išvis, kam to reikia, kam reikia, sukdavo galvą ji, traukdama lapą po lapo, kurių mašinėlė niekaip nenorėdavo atiduoti. Atsilikusi nuo klasės draugų, ji imdavo maigyti bet kokius klavišus. Kai reikėdavo apskaičiuoti, kiek ponas P skolingas poniai M ir kokias mokės palūkanas, Ruta paraštėse imdavo paišyti žmogeliukus su juokingomis skrybėlaitėmis. Imogenė pripažino, kad kai kurie žmogeliukai visai vykę.

– Nesuk galvos, – pasakydavo ji, pasilenkusi ištaisyti Rutos stenografijos klaidų, kai nematydavo mokytoja, – tu juk kūrybinga asmenybė.

Imogenė nusprendė, kad jiedvi su Ruta būsiančios šiuolaikiškos moterys. Baigusios mokslus, kartu Čikagoje atidarys reklamos agentūrą. Ji rūpinsis verslo reikalais, spręs, ko reikia, nes išmano, ko nori žmonės. Ruta būsianti meno vadovė, rašysianti tekstus. Imogenė dar nebuvo sugalvojusi, iš ko agentūra versis, bet jau vaizdavosi, kaip rimti verslininkai pilkais kostiumais ir su akiniais brangiais rėmeliais nustebę gėrisi jų reklamos pavyzdžių originalumu, stiliumi ir įtaiga.

Ruta įtarė, kad Imogenė tai bus nusižiūrėjusi kokiame filme. Pati mintis ją šiek tiek baugino, bet jeigu Imogenė taip nori, ji mielai prisidės. Ruta vis daugiau piešdavo, bandydavo įvaldyti naujoviškas technikas, apie kurias perskaitydavo žurnaluose. Rašalu paišydavo moteriškus batelius, akvarele – vaisius, anglimi eskizuodavo paplūdimyje dūkstančias šeimas po didžiuliais skėčiais iš spalvoto popieriaus skiaučių. Ji mėgdavo vaizduotis butą, kuriame abi mieste gyventų, kaip po langais atsistoję draugai švilptų, kad jos juos įsileistų. Eidamos iš darbo, užsuktų nusipirkti produktų, o kepdamos vištą ir pjaustydamos salotas su mažyčiais grybukais niūniuotų per radiją leidžiamas melodijas.

– Aš išsekusi, galutinai išsekusi! – pareiškė Imogenė, kai pirmadienį mokykloje prasidėjo pietų pertrauka. – Daugiau gyvenime tų batų nesiausiu.

Ji pamankštino dailias kojas ir pakišo po stalu prie mašinraščio kabineto lango.

– Ką šį savaitgalį veikėte? – paklausė Liliana. Ji žinojo, ko iš jos tikimasi. Ruta su Imogene dažnai pietaudavo su Liliana ir Mertle – sesutėmis iš Barabu.

– Buvome šokiuose – žinot, paviljone.

– Ak, šokiuose. – Mertlė mirktelėjo kaip visažinė, bet Rutai tokie jos mirktelėjimai visai nepatiko. Mertlė buvo už jas visas vyresnė ir jau išsiskyrusi. Ir visur įžvelgdavo ką nors gašlaus. – Gal ką įdomaus matėte?

– Ne, – greit atsakė Ruta.

– Taip, – pasakė Imogenė. – Ruta susipažino su įdomiu vyruku.

– Eik jau. Koks jis, Ruta? – Liliana taip užsikvempė ant stalo, kad net iš sumuštinio išbyrėjo salotų su kiaušiniu.

Ruta iki popietės labai norėjo pabaigti namų darbą – stenografuoti du puslapius, – kurį visą savaitgalį atidėliojo.

– Nieko ypatingo, Liliana. Jam patinka, kaip Genė šoka, ir tiek. Kaip visiems.

– Kada pagaliau leisi tau patvarkyti plaukus, Ruta? – paklausė Mertlė, tada pasiūlė draugėms cigarečių ir galiausiai užsirūkė pati. – Vyrai žiūrėtų ir kaip tu šoki, jei neatrodytum kaip kokia senamadiška panelė mokytoja.

– Mertlė moka tvarkyti plaukus, Ruta, – tarė Liliana. – Štai ir mane aptvarkė. Nukirpo, sušukavo bangelėmis.

– Ir padažiau, – pridūrė Mertlė. – Po tais chna dažais Lilianos plaukai kaip pelės.

– Tikra tiesa, – pritarė Liliana.

Ruta tokiai šnekai užėjus į seseris žiūrėdavo tuo mažos mergaitės su juodu dantuku žvilgsniu, tarsi keistuolės būtų jos, o ne ji. Bet dabar ji kaip niekada ligi tol plačiai joms nusišypsojo. Galų gale jos juk tik nori padėti.

– Mano tetai patinka šitaip, – pasakė ji. – Man irgi netrukdo.

Prasivėrė kabineto durys, pro jas įėjo ir susikišęs rankas į madingų kelnių kišenes lėtai atžingsniavo mašinraščio mokytojas, jaunasis ponas Braunas. Jį visi vadino jaunuoju, kad atskirtų nuo tėvo, mokyklos įkūrėjo, nors Rutai su Imogene mokytojas visai neatrodė jaunas. Kadaise jis turėjo ambicijų, bandė įsitvirtinti Milvokyje, bet kažkas jį ten nuvylė. Plaukus jaunasis ponas Braunas šukuodavosi atgal, kad gerai matytųsi garbanos, jo nagai visuomet būdavo puikiai sutvarkyti. Kiti mokytojai ir rankoves pasiraitodavo, ir kreida kaklaraištį išsitepdavo, o štai kad per pamokas švarką nusimestų jaunasis ponas Braunas, niekas neįsivaizduodavo. Imogenė sakydavo, kad jis nieku gyvu nenori skirtis su vidinėje švarko kišenėje laikoma gertuve.

– Kaip mano mergaitės? – paklausė jis, uždėjęs vieną ranką Imogenei, kitą Rutai ant peties ir pasilenkęs visai prie pat jų. Su studentėmis jis elgdavosi tėviškai – tuo dangstydamasis galėdavo tai kurią paglostyti, tai perbraukti per plaukus. Ruta nevalingai krūptelėjo, kaip arklys, kuriam ant sprando nutūpė musė. Užvertusi sąsiuvinį, ji ėmė apžiūrinėti viršelį, laukdama, kol jis nueis toliau.

O Imogenė pažvelgė jaunajam ponui Braunui tiesiai į akis ir ryžtingai linktelėjo.

– Rutai reikia pabaigti darbą, – pasakė ji. – Ar jums ko prireikė?

Ponas Braunas atsitiesė.

– Ne, ne, – susakė. – Man kavos pertraukėlė. – Jis nukėlė ranką nuo Imogenės peties, užtat stipriau spustelėjo Rutą.

Imogenė jam pavymui net išsiviepė.

– Kurgi ne, kavos. – Tada vėl atsigręžė į drauges. – Įdomu, ar Artūras Ovensas šią savaitę ateis į šokius? Gal tau ką sakė, Ruta?

– Aš tau jau viską išklojau, ką jisai man sakė, – nė nežiūrėdama į Imogenę, atsakė Ruta. Tada pakišo sąsiuvinį Imogenei. – Parodyk, kaip trumpinami dvibalsiai ir dvigarsiai – neprisimenu, nors tu ką.

– Jei labai panorėtum, prisimintum, – kiek suirzusi atsakė ji, bet paėmė Rutos atkištą pieštuką.

Kaip tik tada į klasę įžengė moteris cinamono spalvos kostiumėliu ir su skrybėle, bet ne įprasta moteriška skrybėlaite, o naujoviška, su plunksna, pakreipta taip, kad pusę veido uždengtų.

– Gal galėtumėte pasakyti, kur ieškoti pono Brauno?

– Ar jaunojo, ar senojo? – prašneko Liliana.

Moteris sudvejojo.

– Nežinau. Aš ieškau sekretorės.

– Tai senojo, – tarė Imogenė ir pašoko ant kojų. – Mielai palydėsiu jus iki jo kabineto.

– Matėte, kokie jos batai? – sušnabždėjo Imogenė, vėliau grįžusi į savo vietą.

Išėjusi iš direktoriaus kabineto, moteris pažvelgė į jų stalą ir kilstelėjo ranką Imogenei, ši irgi viešniai pamojavo.

– Ką tu jai pasakei? – paklausė Ruta.

– Nežinau, – gūžtelėjo pečiais Imogenė. – Kad labai daug ko čia išmokau.

– Bet juk tavo lygis dar tik antras! – užginčijo Liliana.

– Užtat spausdinu greičiau negu dauguma ketvirto lygio studentų. Be to, jai reikia grakščios merginos, gebančios atsakinėti į telefono skambučius, tartis dėl susitikimų ir dėlioti tvarkaraščius. Aš juk tikrai susitvarkysiu. Ar ne, Ruta?

Grakščios, gebančios atsakinėti į skambučius. Ne Imogenės žodžiai, dingtelėjo Rutai, bet puikiai ją apibūdina. Bent iš dalies.

Ponas Braunas išėjo iš kabineto ir prikabino prie skelbimų lentos raštelį.

IEŠKOMA PAGALBININKĖ

Asmeninė sekretorė. Turi spausdinti mašinėle diktuojant.

Turi mokėti mandagiai kalbėti telefonu.

Patirtis nebūtina.

Teresa Ovens, V290, Paežerės kelias N3040.

Keturioliktas skyrius

– Ruta, tu būtinai turi pamatyti tą namą!

Pakeliui po pirmosios darbo dienos pas Ovensus Imogenė užsuko pasisveikinti su Ruta ir Amanda.

– Ką, tu dviračiu važiuoji? – paklausė Amanda. – Juk po valandos užlis.

– Ne, tėvai davė fordą. Pamaniau, geresnis įspūdis bus. Tik paklausykit, kokie namai.

Timptelėjusi Rutai už rankos, kad prisėstų prie virtuvės stalo, Imogenė pradėjo jai pasakoti apie kambarius, kuriuos jai parodė ponia Ovens, pirštu ant staltiesės braižydama, kas kur, ir stengdamasi kuo tiksliau prisiminti spalvas, audinius ir apstatymą.

– Du židiniai? Tai bent švaistymasis! – šūktelėjo Amanda. – Kam reikia dviejų židinių?

– Na, kambarys didelis. Abiejuose galuose po židinį – jei nori ramaus vakaro, užtenka vieno, o kai šventi kaip reikiant, užsikuri abu. Ji tą kambarį vadina gyvenamuoju. Juk visai tinkamas pavadinimas, tiesa? Kur kas… na, nežinau… gyvesnis terminas. Aišku, palyginti su jų namu mieste, šis – visai paprastutis.

– Kurgi ne, – trumpai teatsakė Amanda. – Imogene, Ruta pasakojo, kad dėl šio darbo metei mokslus Brauno koledže? Juk judvi siekėte daugiau – ne tik spausdinti kažkokios ponios laiškus. Ar ne į reklamą ketinote mestis?

Amanda pirma vienai merginai, paskui kitai padavė po lėkštę su pyragaičiais prie kavos.

Ruta jau norėjo vieną paimti, bet Imogenė sugriebė jai už riešo.

– Pala, Ruta, paragauk šito. – Iš rankinės ji išsitraukė suplotą trikampį sluoksniuotą pyragaitį, suvyniotą į nosinaitę. – Specialiai tau nugvelbiau. Negi ne puikus? Mokos skonio, – atsargiai ištarė naujovišką žodį Imogenė. – Ovensų virėjas iš Austrijos. Ar žinojai, kad austrai – geriausi konditeriai? Mane ponia Ovens tiek visko išmokys. Ji – įvairiausių komitetų prezidentė. Net sėdi tos ligoninės, kurioje jūs esate dirbusi, valdyboje, panele Starki. Ruta, tu nepatikėsi, ko valgėme vakarienės… tai yra pietų – agurkų sumuštinukų be plutelių, užsigerdamos šalta arbata su mėtos lapeliu. Kokia gaiva. Ponia Ovens sako, kad prie namų būtina auginti mėtų krūmelį – specialiai arbatai. Žinai, kuo papuošė lėkštę – tik papuošė, nors ir valgyti būtų galima? Žemuogėmis – tomis mažytėmis uogelėmis, kur miške auga. Nuo papuošimo visas patiekalas priklauso, sako ponia Ovens.

– Kam dėti į lėkštę to, ko vis tiek nevalgysi? – paklausė Ruta.

Amanda giliai įkvėpė, kad nesudrebėtų balsas.

– O kur tuo metu, kai apžiūrinėjai namus, buvo ponas Ovensas?

– Jis Doro apygardoje. Dėl kažkokių laivų, jei gerai supratau. Artūrą irgi pasiėmė, – pridūrė Imogenė specialiai Rutai.

„Rebeka Rei“, lengviau atsikvėpė Amanda, plaukia į Dulutą, visai į kitą pusę negu Doro apygarda.

– Na, ką, Imogene, – tarė ji, – labai įdomūs įspūdžiai, bet tau turbūt jau metas? – Čia ji prisivertė nusišypsoti. – Nes mama dar pamanys, kad mes tave pagrobėme.

Taip ir slinko savaitės – Imogenė puikavosi ponios Ovens jai atiduotu padėvėtu kašmyro nertiniu, pagal savo darbdavę pasirinko naujas kojines, ėmė kalbėti ligi tol negirdėtomis intonacijomis. Sykį, neradusi namie Rutos, ji paliko draugei laiškelį. Parašyta buvo ne ta įprasta pakrypusia rašysena – žodžiai atrodė kažkokie ištęsti, pilna išlinkimų, kilpelių ir suapvalinimų. Merginą tikrąja to žodžio prasme apsėdo, pamanė Amanda, skaitydama laišką. Tačiau žinojo, kad ją tiesiog graužia pavydas.

Amanda

Dabar kūdikis jau labai stiprus – kur kas stipresnis už mane. Padarė mane savo įkaite – krūtys išpampusios, pilvas didžiulis, jo oda stangri ir įsitempusi kaip serbento luobelė. Visos mano kūno reikmės – tik jam, visas maistas, net mano miegas. Baisiausiai vargina.

Ant sofutės svetainėje priverčiau apklotų ir pagalvių – ten iš ryto šiaip taip nukėblindavau ir didumą dienos prakiurksodavau, žiūrėdama pro langą į banguojantį ežerą – tyrą melsvą telkinį tarp mano raizgaus lizdelio ir rudų, gelsvų ir raudonų ano kranto statinių. Apie maudymąsi dabar ir kalbos būti negalėjo. Pasirėmusi į šaltą sieną ir nepatogiai susivysčiusi į tą kokoną žiūrėdavau į tamsiai mėlyną vandenį ir matydavau, koks jis neapsakomai gražus. Slidus ir nepatvarus. Toks, kokiu nevalia pasitikėti.

Bandžiau skaityti seną laikraštį, bet į galvą visai nelindo mintys. Taip ir išslydo puslapiai ant grindų, sukrito į netvarkingą krūvelę. Kai aš tokia bejėgė, viskas akyse nyksta. Daržas apleistas. Moliūgai, bulvės ir svogūnai skendi piktžolėse. Kambarėlyje, kur miega Ruta, pilna pagalių pagaliukų, spalvotų lapų, akmenukų ir net ežero maurų – tarsi viskas savaime iš lauko į vidų sueina. Grįžus šaltam orui, į vidų priropojo visokių vorų, Ruta dažnai susigūždavo kokioje kertelėje ir pravirkdavo, piršteliu rodydama į kokį ilgakojį.

– Ruta, liaukis! – pasakiau pamačiusi, kad vėl tas pat. – Apsiprausk veidą.

Pasikėlusi nuo sofutės, sunkiai nupėdinau į virtuvę. Ruta atbidzeno iš paskos. Paėmiau šluostę, norėdama suvilgyti, bet ji jau buvo drėgna ir vietomis miltuota.

– Ak, Ruta, – atsidusau ir sudribau ant kėdės. – Pažiūrėk, iki ko prisigyvenome.

– Laukan, – pasakė ji. – Noriu laukan.

– Gerai. Tuoj susagstysiu megztuką. – Pabučiavau jai į kaktą ir pravėriau kiemo duris. – Atsargiai. Neik prie vandens.

Žvilgčiodama į ją pro langą pabandžiau apeiti virtuvę, įvertinti, kokia baisi čia netvarka.

– Mate! – šūktelėjau aš, ieškodama draugijos. Bet tada prisiminiau, kad ji išplaukė į ūkį.

Paėmiau krūvelę knygų ir laikraščių, jos paliktų ant spintelės. Dieve, nuo kada virtuvėje laikome skaitinius?

Nunešiau juos į svetainę, bet ten viskas jau ir taip buvo apkrauta, tad knygas iš virtuvės pernešiau į Matildos kambarį ir sudėjau ant nepaklotos lovos. Taip ji bent jau turės jas kur nors sudėti, prieš eidama miegoti.

Tada pažvelgiau pro langą, kur Ruta. Kieme nematyti. Priėjau prie šoninio lango ir ėmiau jos raudono megztuko dairytis darže. Nieko. Nuskubėjau prie priekinio lango. Ten ir pamačiau – stovinčią ant akmenų ir žiūrinčią į vandenį.

Atidariusi duris, sušukau:

– Ruta! Tučtuojau namo!

Bet jai nė motais – lyg būtų nė neišgirdusi. Kad ir kaip man buvo sunku judėti, prie kranto nulėkiau kaip kulka. Jeigu mergytė būtų kritusi į vandenį, turbūt būčiau ją sugavusi dar ore, bet, ačiū Dievui, nekrito. Pasiėmusi ilgą lazdą, suko vandenyje verpetus, ir tiek.

Akmenys saulėje, nors ir žvarboku oru, buvo maloniai šilti. Prisėdau šalia jos ir suėmiau ranka už kojelės, kad būtų ramiau. Tarp akmenų kilo ir slūgo vanduo. Tas nuolatinis judėjimas patraukė mano žvilgsnį. Ir pastebėjau kažką boluojant.

Tarp akmenų buvo įstrigęs kažkoks lapelis, ir vanduo dar nebuvo nusinešęs jo gilyn. Bandžiau jį ištraukti, bet į tarpą netilpo pirštai.

– Ruta, paskolink man savo lazdelę.

Įkišusi lazdą tarp akmenų, sugebėjau prisistumti lapelį arčiau ir galiausiai ištraukiau. Vokas buvo adresuotas Karlui. Matilda turbūt jį pametė, lipdama į valtį.

Aš, aišku, žinojau, ką daryti. Dar prieš septynetą mėnesių tikrai būčiau jį grąžinusi Matei neatplėštą. Bet dabar buvau kitokia. Man kilo pagunda. Magėjo sužinoti, ką Matė parašė apie mane. Kodėl turėčiau jai grąžinti? Jei nebūčiau jo suradusi, jis būtų pradingęs visiems laikams. Gal man jį čia pamėtėjo likimas? Taip tais mėnesiais mąsčiau – gal tyčia jis čia manęs laukia.

Tam tikra prasme Karlą buvau ištrynusi iš atminties. Galų gale jis juk taip toli ir greičiausiai gyvas nebegrįš – kam apie jį begalvoti? Kai vaizduodavausi, kaip Matė augins mano kūdikį, manydavau, kad viskas bus visai taip, kaip yra dabar, tik gyvensime ne trise, o keturiese. Mano kūdikis bus ir mano, ir Matės, kaip ir Ruta dabar mūsų abiejų. Toje mano įsivaizduojamoje šeimoje Karlui vietos nebuvo. Nebus nei girgždančių lovos spyruoklių, nei paslaptingų šypsnių, nei vakarienių su obuolių padažu, o ne rabarbarų, nes vyrui, matote, visada norisi saldžiai.

O štai Matės vizija akivaizdžiai buvo visai kitokia. Tame laiške ji papasakojo viską, ką padariau, išdėstė visus mūsų planus. Buvau pritrenkta. Žvelgiau į save, išguldytą popieriuje nelygiomis juodomis Matės raidėmis: visą savo kvailybę, visą gėdą. Ir negalėjau žiūrėti. Negalėjau leisti, kad jis visa tai sužinotų – tas Karlas su savo šnekomis apie arklius, nepriekaištingais šokių žingsneliais ir inkilais. Visai nereikia man jam atsiverti.

Dar pastebėjau, kad laiške ji tarsi kitas žmogus. Turbūt tai ir buvo baisiausia. Lapuose, skirtuose jam, ji kalbėjo visai kitaip negu su manimi. Ir ne tik rašydama apie intymius dalykus – galų gale tai savaime suprantama, – bet ir apie kasdienius reikalus. Tame laiške savosios Matės beveik neatpažinau. Labai aiškiai supratau: kai grįš jisai, mano Matės nebeliks nė kvapo, man tarp jų vietos nebus.

Kuriam laikui dar galima jo atsikratyti. Galų gale, kuo ilgiau jis negrįš, tuo daugiau šansų, kad ir visai pradings.

– Ruta, surask man štai tokio didumo akmenį, – paprašiau ir sugniaužiau jos rankutę į kumštelį.

Kai atnešė, suglamžiau laišką, įvyniojau į jį akmenį ir iš visų jėgų sviedžiau į vandenį. Akmuo su laišku pūkštelėjo ir paniro po vandeniu.

– Kaip gražiai, – tarė Ruta. – Mesk dar!

– Tau laikas pogulio.

Tą vakarą per vakarienę Ruta mamai pareiškė:

– Teta Mandė įmetė laišką, tik pūkšt.

– Laišką? Turbūt norėjai pasakyti – akmenį, ar ne, Ruta? – paklausė Matė.

Ruta pažvelgė į mane.

– Taip, Ruta, – pasakiau aš. – Pameni, akmenukas buvo toks. – Suėmiau į saują jos rankutę ir vėl sugniaužiau – ne per stipriai, kad neskaudėtų, bet pakankamai, kad mergytė suvoktų, jog aš kalbu labai rimtai.

Pusę šešių ryto Amandos širdis daužėsi kaip pašėlusi, dėl vėsaus ir drėgno rudeniško oro ji tik dar smarkiau sukosi. Paskubomis pamelžė penkias karvutes, pašėrė kitus penkis gyvulius, kuriuos jiedvi su Ruta dar laikė. Kadangi Karlas taip retai rodydavosi namie, Rudis baigė nusenti, o žemės ūkio gaminių supirkimo kainos buvo tokios, kokios buvo, pūdymavo visi laukai, išskyrus tuos du, kuriuos ji nuomojo Džo Taliui. Jei pasuks keliu į miestą, tikrai jį sutiks, bet išsiruošė ji ne į miestą. Įsimetusi į kišenę pyragaitį, ji pasuko takeliu į mišką.

Kai tik sužinojo, kad Imogenė dirba pas Teresą Ovens, Amanda pradėjo kaip galėdama dažniau stebėti Ovensų namą. Ankstyvą rytmetį kol kas ji matydavo tą patį reginį: Klementas su savo ultramarino spalvos chalatu – greičiausiai kilpiniu – nulipa žalios pievelės šlaitu ir patraukia prie savo išgirtosios valčių stoginės – namelio šlaitiniu stogu, apkabinėtu papuošimais ir su gebenėmis ant palangių. Jis vis dar buvo išvaizdus, jei ne daugiau – bent jau jai pro žiūronus taip atrodė. Žingsniuodavo jis pasitikinčio savimi žmogaus žingsniu, bet ne išdidžiai; judesiai atrodė šiek tiek apdairesni nei anksčiau, tarsi labiau apgalvoti.

Jis tingiai praėjo pro namelio priebutį, užlipo ant molo, koja išbandė jo tvirtumą, apžiūrėjo, ar per naktį niekas neatsirišo ir neatsilaisvino. Likus kokiam ketvirtadaliui molo, nusimetė chalatą prie kojų. Bet nenėrė, kaip tikėjosi Amanda, tik atsisėdo ant molo krašto, pirmiausia pamirkė kojas, o tada lyg į vonią pamažu įlindo visas. Jo yriai buvo vingiuoti, bet atsargūs, rankas iškeldavo iš vandens ir griebdavo kitą vandens grybšnį. Paplaukęs porą dešimčių metrų, paniro po vandeniu. Išniręs atgal plaukė krauliu. Tą atstumą nuplaukęs du kartus, vėl sustojo prie molo ir įsikibo į jo kraštą. Po minutės ar poros išlindo iš vandens.

Nenusišluostęs apsivilko chalatą, Amanda pastebėjo, kaip jis iš kišenės išsitraukia mažytę dėžutę, atvožia, išėmęs iš jos kažką pasideda ant liežuvio ir išsitiesia visu ūgiu po šildančia saule, susidėjęs ant krūtinės rankas kaip numirėlis karste.

Devintą stačiu keliuku atsargiai kilnodama kojas, kad nepargriūtų, atžingsniavo Imogenė, tada bėgte užbėgo laipteliais į viršų, sijonas tik sušvytravo. Viršuje ji stabtelėjo, pažvelgė į ežerą, vieną ranką pridėjusi prie artimiausios kolonos, gėrėdamasi tarsi ką tik užkariautu vaizdu. Galiausiai žengė į priebutį, sustojo prie masyvių durų ir pranyko toje baltoje gerklėje su kolonomis – Ovensų namuose.

Bet šiandien po poros minučių durys prasivėrė dar kartą ir į priebutį vėl išėjo Imogenė. Nulipusi laipteliais, patraukė šlaitu žemyn prie ežero. Amanda griuvo ant valties dugno, pasislėpė, vildamasi, kad mergaitė jos neatpažins. Bet Imogenė nė nesidairė į vandenį. Pritūpusi prie dekoratyvinių lelijų, pradėjo jas pjauti.

„Negi ta moteris nežino, kad jos tuoj nuvys?“ – pasipiktino Amanda, bet gėlės jai kaipmat išgaravo iš galvos.

Ji nė nepastebėjo, kaip atsistojo Klementas, tik pamatė, kad jis jau stovi. Ne, ne stovi, o eina paplūdimiu, susisupęs į savo mėlynąjį chalatą.

– Bėk, Imogene, bėk, – susizgribo šnabždanti Amanda, juokingai prigludusi prie valties dugno.

Jis jau visai šalia merginos. Amanda mintyse girdėjo, kaip jis švelniu kaip brangus viskis balsu mandagiai klausia, gal galėtų padėti nunešti gėles. Ji matė, kaip jis ištiesia ranką, kaip Imogenė ją paima ir atsistoja iš žalios lapijos. Klementas pakvietė merginą pasivaikščioti, viena ranka mostelėdamas į tą pusę, kurion norintis ją vestis, ir švelniai uždėjo ranką jai ant nugaros. Amanda puikiai žinojo, kas dedasi, – net iš tolo žiūrėdama pro žiūronus. Juos ji buvo taip prisispaudusi, kad kelias akimirkas nematė nieko daugiau, tik raudonį.

Imogenė su Klementu užlipo į kalvą, linksmai juokaudami, atsisuko vienas į kitą veidu. Prie laiptų į namą jis įdėjo jai į glėbį gėles, ir juodu išsiskyrė: jis nuėjo tiesiai į virtuvę, o ji – prie pagrindinių laukujų durų. Tačiau palipęs vieną laiptelį jis stabtelėjo. Apsisukęs nusekė Imogenę žvilgsniu, pažiūrėjo, kaip merginai lipant iškart po du laiptus apie kelius plazda sijonas.

O Ruta toliau kamavosi Brauno koledže.

– Na, papasakok apie Imogenę, – prašė Liliana. – Ką ji vakar pietų valgė?

– Niekaip nesuprantu, kodėl didžioji Imogenė negali rasti minutėlės ir pati mums papasakoti, – pasiskundė Mertlė. – Ruta pusę pikantiškų smulkmenų nutyli.

Ir ji buvo teisi – nemokėjo Ruta pasakoti. Mėgindavo draugėms perpasakoti, ką apie ponią Ovens ir namus buvo sakiusi Imogenė. Pasakojo apie kilimus, apie vaizdą į ežerą, apie komitetus, kolonas, sumuštinukus be plutelių, net apie lėkščių puošmenas, bet tie jos pasakojimai būdavo labai jau pilki ir nuobodūs.

Rutai viskas buvo pilka ir nuobodu. Tą rytą šiek tiek atvėso – ženklas, kad vasara eina į pabaigą, bet vėsa Rutą ne gaivino, o liūdino. Rytas koledže, kaip visada erzinantis, be Imogenės buvo nuobodus ir varginantis, varė į depresiją. Ji pažvelgė į nusitrynusias ir dėmėtas gelsvas sienas, pastebėjo ant palangės keletą negyvų musių.

– Na, bet geriausia, – tarė Mertlė, – kad kartkartėmis ją tuose erdviuose namuose palieka vieną su tuo gražuoliuku. Su juo tikrai rasčiau ką veikti.

– Imogenė visai ne tokia kaip tu, Mertle, – atsakė Ruta.

O pati Imogenė kuo toliau, tuo labiau žiūrėjo išvaizdos, išbandė visus vietos krautuvėlės kvepalus, stengdavosi per vieną savaitę dukart nesirengti tos pačios suknelės. Kad ir kaip ją masino ankstesnė mintis su Ruta atidaryti reklamos agentūrą, pradėjusi dirbti Teresai Ovens Imogenė nebebuvo tokia naivi ir suprato, kad nieko joms neišeitų. Žingsnis, kurį vaizduotėje ji stengdavosi apeiti – kaip tarsis susitikti su įtakingais vyrais ir svarbiomis moterimis, – buvo vienu metu ir neišvengiamas, ir neįmanomas. Jųdviejų su Ruta tokie žmonės tikrai nesiklausytų.

Su keliais tokiais ji susipažino ponios Ovens svetainėje. Jie mandagiai padėkodavo už dailiai išspausdintus tekstus. Kartais net jos nuomonės tuo ar kitu klausimu pasiteiraudavo – aišku, ji jiems patikdavo, kaip ir visiems, – bet viena iš jų ji tikrai niekada nebus.

Gal – jei šaltai siektų tikslų. Ar jei būtų be galo protinga. Jei turėtų bent koledžo išsilavinimą, gal ir įstengtų juos kuo nors nustebinti. Bet kaip tik to jai ir trūksta. Imogenė savo galimybes vertino blaiviai. Žinojo esanti pakankamai protinga, absoliučiai patikima ir pasitikinti savimi. Žinojo turinti užsispyrimo, gerai atrodanti ir net žavinga esanti. Bet puikiai suprato ir tai, kad vien šių savybių karjerai negana. O štai gera žmona ji tikrai būtų, jei susirastų tinkamą vyrą.

Pirmąkart pamačiusi Artūrą šokiuose, Imogenė jį palaikė veikiau Bobio Hanserio prielipu, o ne savarankišku žmogumi. Tiesą sakant, ji vylėsi, kad jį įsižiūrės Ruta – dėl to ir pasiūlė šokti; taip galų gale jie visi keturi gal susidraugautų. Imogenei visai nepatiko mintis, kad į Bobio šutvę būtų priimta ji viena, o Ruta liktų nuošalyje. Bet tą vakarą Rutai jo rodomas dėmesys Imogenei padarė gerą įspūdį.

Kai ji pradėjo dirbti Teresos sekretore, Artūras dažnai irgi būdavo namuose, juokaudavo, net trukdydavo jai su savo projektais. Terasoje jis buvo sukonstravęs didžiulį Bruklino tilto modelį, ir tai rodė nemažą jaunuolio talentą. Bet vis atsiklijuodavo kuri nors detalė, ir jis jos prašydavo ją palaikyti, kol jis teps klijais. Jai pasirodė, kad Artūro labai miela šypsena – kur kas išdaigesnė ir atviresnė už Bobio. O ir akys už storų akinių tokios nepaprastai dvasingos. Jis tikrai perspektyvus, šeima gera. Greit tas darbas jai pasidarė malonus dėl laukimo, kada jis išdygs kabineto tarpduryje, netrukus Imogenė liovėsi važinėti fordu ir iki pat išnaktų laiką leisdavo baltame name su kolonomis, kol galiausiai Artūras savo dviviečiu pontiaku parveždavo ją namo.

Jos planas tapti ponia Ovens rutuliojosi visai neblogai, tik štai Rutą įtraukti darėsi vis sunkiau, kad ir kaip Imogenė stengėsi.

– Vakar vakare jis mane išsiplukdė žiūrėti saulėlydžio. Jautiesi kaip žuvėdra, Ruta, taip tyliai ir sklendi vandens paviršiumi. Kitą kartą paprašysiu, kad ir tave pasiimtų.

– Tiek to, – atsakė Ruta.

Įjungusi radiją už žvejybos reikmenų krautuvėlės prekystalio, ji ėmė ieškoti stoties.

– Bet aš noriu, kad ir tu plauktum. Noriu, kad jis ir tau patiktų.

– Jisai man patinka.

– Mus sieja panašūs pomėgiai – kelionės ir muzika. Jam irgi labai patiko „Siaubinga tiesa“ – pameni, kaip ėjau iš proto dėl to filmo? Be to, jis mane moko naujausių svingo judesių. Leisk, aš ir tave pamokysiu – galėsim kitą penktadienį visi pasišokti.

Ruta atkartojo Imogenės judesius, bet pasakė:

– Tu juk niekur nesi buvusi. Net Čikagoje.

– Bet labai noriu – tai svarbiausia.

Ruta liovėsi šokusi.

– Į Čikagą nuvažiuosim, – reikšmingai pasakė ji, – kai subręsim reklamos agentūrai.

Nebeįstengė tylėti. Privalėjo priversti Imogenę pripažinti, kad ji jaukia visus jų planus. Nevalia ramiai žiūrėti, kaip ji slysta iš rankų, tarsi nebūtų nieko prisižadėjusi.

Imogenė atsiduso.

– Taip, žinau, prižadėjau su tavimi važiuoti.

– Juk pati to norėjai! Įkišai mane į Brauno koledžą, o dabar pati ten nebesimokai!

– Žinau, taip ir buvo. – Imogenė užėjo už prekystalio ir atsisėdo ant aukštos kėdės. Pasėdėjo kelias akimirkas susiėmusi rankomis galvą, tada pažvelgė į Rutą. – Reikalas tas, kad dabar man aišku, jog tai tebuvo žaidimas, vaikiška fantazija.

„O kaip plaukimas žiūrėti saulėlydžio?“ – dingtelėjo Rutai. Ta mintis jai nuskambėjo kone kaip iš pigaus romaniūkščio.

– Ruta, niekam nė motais mūsų idėjos. Artume dieną naktį, jeigu iš viso darbo gautume…

– Aišku, gautume!

– Gerai. – Imogenė iškėlė rankas. – Taip, darbo turbūt gautume. Ponia Ovens pažadėjo man ką nors Čikagoje surasti, jei tik panorėčiau. Ne reklamos srityje, bet darbą.

Ruta tylėjo.

Imogenė perbraukė pirštais per kasos mygtukus.

– Bet, – pridūrė ji, – atrodo, manęs daugiau ten netraukia. Suprask mane, negaliu užgniaužti jausmų jam. Aš tave tikrai suprasčiau, – pridūrė ji, – tavimi dėta.

„To nė neprireiktų, – toptelėjo Rutai, – nes man tu visada pirmesnė. Ir išvis su manimi taip net negalėtų būti.“ Bet pasakė tik tiek:

– Žinoma, aš tave suprantu.

– Bet, Ruta, – Imogenė persisvėrė per prekystalį ir paėmė draugę už rankų, – noriu, kad mes visi trys bendrautume. Tau jis patinka, ar ne? Ir tu jam. Tai gal ir draugaukim trise?

Ruta suprato, kad taip nebūna, o po tos keistos nakties laive neturėjo nė menkiausio noro vėl susitikti su Artūru, bet juk Imogenė taip gailiai prašo.

– Galima, – atsakė ji. – Žinoma, draugaukim, jei taip nori.

Imogenė su Artūru dienai baigiantis dabar jau atvažiuodavo Rutos pasiimti į koledžą, ir jie visi važiuodavo į Frederiko krautuvėlę pieno kokteilių. Artūras skolindavo Rutai knygas, jie apie jas kalbėdavosi.

– Kaip tau patiko „Dvasininko prievolė“?

– Kad nežinau. Iki galo visai įdomu buvo, bet pabaiga – tikras siaubas.

– Nemanai, kad jam reikėjo vesti Statirą?

– Ne, mano galva, jis padarė baisią klaidą. Susipančioti su viena moterimi, kai iš tiesų myli kitą? Nevalia taip.

– Bet juk teisinga prisiimti atsakomybę už tai, kad ją suvedžiojo. Juk jis elgėsi taip, tarsi ketintų ją vesti, net jau žinodamas, kad labiau myli Džesę.

Ruta atsiduso.

– Na, dėl to man jis patinka, bet vis tiek atrodo, kad už nekaltą klaidą tai pernelyg didelė kaina. Na, iš pradžių jam gal net atrodė, kad ją myli.

– Didelė kaina? Bet juk ji ne tokia ir prasta, ką?

– Aišku, ne, bet tai kitas dalykas – ką jis jai daro. Pagaliau kodėl jis mano esąs toks jau ypatingas? Atėmė iš moters galimybę susirasti tikrai mylintį žmogų. Negi jis mano, kad niekas kitas nepamiltų? Jis pats tai buvo pamilęs.

– Tu man panaši į Džesę.

– Oi, ne, – papurtė galvą Ruta ir nuraudusi palinko prie šiaudelio. – Į Džesę aš visai nepanaši.

– Kas ta Džesė? – paklausė Imogenė sėsdama ant aukštos baro kėdės. Ji buvo išbėgusi apžiūrėti skrybėlaitės Džeksono krautuvėlėj, kol jiems buvo plakami kokteiliai.

– Bohemos atstovė, – paaiškino Artūras. – Menininkė. Atsisako savo didvyrio sužinojusi, kad jį jau yra mylėjusi kita.

– O jis ar ją myli?

– Žinoma. Tokios kaip ji jis visą gyvenimą ieškojo.

– Tada ji kvailė, – tarė Imogenė. – Meilėje ir kare visos priemonės tinkamos.

– O tau neatrodo, kad yra svarbesnių už meilę dalykų? – paklausė Ruta.

– Ne. Tokių nėra, – atsakė Imogenė. Paragavusi kokteilio, susiraukė. – Gal nederėtų man jo gerti.

– Tikiuosi, mano motina tau neprišnekėjo tų savo kvailysčių, – tarė Artūras.

– Prišnekėjo, bet jei manai, kad atrodau normaliai…

– Normaliai? Aišku, – nusišypsojo jis, – atrodai geriau negu normaliai.

Nors Artūro mašina buvo dvivietė, jie į ją tilpdavo ir trise – Imogenė atsiremdavo Artūrui į petį, o Ruta prisispausdavo prie durų. Amanda, laukdama Rutos prie virtuvės lango, matė, kaip mergaitė vos sustojus automobiliui šaute iššauna lyg kamštelis.

Išlindusi pro langą Imogenė jai pamojo.

– Ryt lauksim aštuntą!

Amanda atidžiai stebėjo Ovensų šeimą, tad žinojo, kieno automobilis, ir spėjo, kas prie vairo.

– Ar jie rimtai? – paklausė ji šiek tiek vėliau, kai pripylė kavos pirma Rutai, tada sau ir prisėdo prie stalo.

Kadangi Karlas buvo išvykęs, vakarieniavo jos dviese. Pavasarį Rudis apsisprendė, kad ūkyje dirbti jis jau per senas, bet dar ne per senas vesti. Ceremonija įvyko jų svetainėje. Amanda iškepė vestuvių pyragą, Ruta pianinu sugrojo tris dainas, ir Rudis išsikraustė į žmonos namus mieste.

– Kas rimtai?

– Imogenė su Ovensų vaikinuku.

– Nežinau, – gūžtelėjo pečiais Ruta. Jai dažnai susidarydavo įspūdis, kad Imogenę reikia saugoti nuo smalsių tetos klausimų. Kas jai darbo?

Amanda susiraukė.

– Tikiuosi, ji bus protinga.

– Kad Artūras – visai normalus vaikinas. Mielesnio nepažįstu. – Ruta ir pati nustebo, kad taip sako ir galvoja. Negi jinai jam tikrai panaši į Džesę?

Atsargiai, šmėkštelėjo Amandai, dabar neverta per daug jaudintis, gal tai tik mokinukės susižavėjimas. Juk dar prieš kelias savaites Imogenė buvo įsižiūrėjusi kitą vaikiną.

– Na, aš tik sakau, kad jie vasarotojai, – tarė ji. – Tikiuosi, ji pati supranta, kad su vasarotojais rimtai geriau nesusidėti.

Vis tiek, galvojo sau, reikia neprarasti budrumo. Ji jautėsi taip, lyg su ja kas žaistų – iškrečia ką ir valiūkiškai šypsodamas žiūri, kaip ji reaguos. Kol kas teisingų žingsnių ji nedarė. Aišku kaip dieną. Kad ir kokių ketinimų vedama, sudėtingoje situacijoje ji visada pasikliaudavo nuojauta, bet vėliau pasirodė, kad jos širdis – tikra kvailė, kad nevalia ja pasikliauti. Štai ir dabar – vėl ne taip, kaip reikia. Net šįvakar laukė pasislėpusi už užuolaidos grįžtančios Rutos, nors nerimauti reikia dėl Imogenės. Jeigu jau atvirai, vienintelis jai nusisekęs dalykas – kad išaugino Rutą.

Amanda apmetė akimis virtuvę, vakarienės indams plauti vandenį pumpuojančią Rutą. Ims tuoj kokį ir sudaužys; dažnai sudaužydavo, paskubomis barškindama lėkštes, nekreipdama dėmesio į darbą. Amanda ir pati pagyvėdavo nuo tos gaivališkos Rutos energijos, o štai merginos nerangumas jai patiko kur kas mažiau. Ruta per neatsargumą indus daužydavo dažnai, užtat Amanda nebuvo sudaužiusi nė vieno trapaus daikto nuo to karto, kai Matės ir Karlo vestuvių dieną sukūlė mamos krištolo vazą. Kad daiktai liktų sveiki, galvojo ji, trindamasi nykštį, reikia labai susikaupti.

Nuvežęs Imogenę namo, Artūras be tikslo leidosi kaimo keliukais. Tą vasarą išsišakojo kelias, kurį jam buvo parinkę ir uoliai nužymėję tėvai, kelias, kuriuo jis lig tol nuolankiai ėjo. Brolis galėtų jį įtaisyti į banką, arba jis pats pradėtų savo verslą – tėvai buvo aiškiai išreiškę karščiausią viltį finansuoti bendrovę, įsteigtą ir vadovaujamą Artūro E. Ovenso. Tačiau jam nedavė ramybės ir stabdė įkyri mintis, kad galbūt yra ir visai kitoks kelias – kurio jis dar neįžvelgia, bet kuris tikrai glūdi kažkur po vešlia tėvų lūkesčių ir vilčių lapija. Artūras neturėjo menkiausio supratimo, kaip prasibrauti pro tą lapiją, nežinojo, ar jam patiks tai, ką ji slepia, tačiau lygiai taip pat jis nenorėjo ir aklai eiti kitų jam pramintu keliu. Jis negalėjo nustygti vietoje, jautė, kaip širdyje tvenkiasi nenumaldomos jėgos, netrukus išsviesiančios jį nežinia kokia kryptimi – tik kol kas visai neaišku kokia. Vasarą jis buvo nusprendęs padykinėti, bet dabar jau ruduo.

O dar ta mergina, Imogenė. Toks įspūdis, kad jis ją vaizduotėje susikūrė – kaip tą vakarą susipažino, kaip po savaitės vėl ją pamatė prie mamos stalo: švytinčią ir čiauškančią, pasipuošusią gražia šypsena ir užkrečiančią skardžiu juoku. Jis jai tikrai krito į akį, o ir mama leido suprasti, kad neprieštarautų jų draugystei.

– Kartais visai ne pro šalį pradėti nuo nulio, – pasakė ji. – Mergina atvira įtakai, ir tai gerai. – Teresa Ovens buvo įsitikinusi, kad meilėje liberalumas svarbu.

Imogenė gabi, išvaizdi ir akivaizdžiai ambicinga. Klausosi radijo koncertų, mokosi atskirti kompozitorius, vis klausinėja motinos apie paveikslus ant jų sienų. Kai motina jai nupirko bilietą į „Lėlių namus“ Milvokyje, Imogenė bibliotekoje susirado kūrinį ir dukart jį perskaitė, ir dar pasiėmė „Hedą Gabler“ bei „Laukinę antį“. Sėdėdamas teatre šalia Imogenės, akies krašteliu jis pastebėjo, kaip mergina lūpomis taria tekstus. Jis suprato, kad elgiasi gal šiek tiek globėjiškai, bet jam tas jos kultūros troškimas pasirodė labai žavus. Be išvaizdos ir žavesio, dar jam patiko jos pasitikėjimas savimi. Ji puikiai žino, ko nori, ir kryptingai siekia. Jam magėjo susidraugauti su tokiu žmogumi – su moterimi, kuri paims jį už rankos.

O štai Imogenės draugė jį glumino. Nuo pat to vakaro, kai Ruta jam papasakojo apie motinos žūtį, jis norėjo jai pasakyti: „Aš ją suradau. Tai juk moteris tarp ledų.“ Juk jos motina pro sustingusį tamsų ledą jį kadaise pakvietė, kad jis ją atrastų – aptiktų visą pamėlusią, išsprogusiomis akimis; ir dabar dėl to jis jautė kažkokią keistą trauką prie Rutos, kuri mieliau laikydavosi nuošaliau. Vaistinėje jam taip magėjo paimti tą jos garbaną, kuri vis užkrenta ant veido, ir užsivynioti ant piršto. Ji paprasta, ne daugiau. Veido spalvą ir gymį nusakyti sunkoka, akys per plačios, o lūpos per siauros. Tačiau ji vis tiek kažkaip traukė tuo uždarumu, gal net slaptumu. Artūras žinojo: su Ruta jis nukeliautų ten, kur dar niekada nėra buvęs; sunku net įsivaizduoti kur.

– Gal pavairuok tu, – pasakė Imogenė Rutai kitą vakarą. – Aš šiandien pernelyg nervinuosi. Be to, tau reikia pratintis.

Imogenė dar vasarą šiek tiek mokė Rutą vairuoti, bet dabar viskas buvo tiesiog išgaravę. Net paleisti variklį jai pasisekė tik iš kažkelinto karto, o sukdama į kelią nė nežvilgtelėjo į kairę.

– Juk šįvakar jis turėjo mane pasiimti, Ruta.

– Bet sakei, kad važiuoja iš miesto. Kad vėluos. Jis tik norėjo būti tikras, kad ir tu atvažiuosi.

– Iš mandagumo. O gal iš smalsumo. Arba… nežinau, bet galėtų pagaliau ir į tikrą pasimatymą pasikviesti, jeigu tikisi, kad mūsų draugystė nenutrūks, kai jis išvyks į miestą.

Visą dėmesį Ruta buvo sutelkusi į kelią.

– Ar jau sakiau, kad vakar padovanojo keturlapį dobilą?

– Ne, – paklusniai atsakė Ruta. Ji labai norėjo, kad visa tai kaip nors baigtųsi – arba tegu Imogenė su Artūru susieina galutinai, arba tegu išsiskiria. Kaip jai pabodo ištisai klausytis jos postringavimų apie jį. – Tikriausiai kaipmat įsidėjai į kokią poezijos knygą tarp lapų.

Imogenė prajukusi užsidengė veidą rankomis.

– Taip, – pripažino ji. – Nežinau, ką reikės daryti, jeigu jis dar dels. Man atrodo, aš jį kaip reikiant įsimylėjau, dievaž.

Tada Imogenė atsitiesė sėdynėje ir staiga prabilo visai kitokiu balsu:

– Manau, pirmiausia pašoksiu su Bobiu, tada gal dar su Rėjumi. O jis tegu palaukia. Tegu pasuka makaulę. Bėda ta, kad panorėjęs jis su manimi kad ir kasdien gali susitikinėti. Turbūt nesuvokia, kad jeigu nori ir toliau mane taip matyti, anksčiau ar vėliau turės man kai ką pasakyti.

Ruta įvairavo mašiną į aikštelę prie šokių paviljono. Vos tik išjungus variklį, pro pravirus langus kaipmat ėmė skverbtis nuotaikinga melodija. Paskutiniai vasaros šokiai. Vešlūs medžių lapai jau buvo bepradedą blukti, netrukus pasaulis įlįs į kietąjį kiautą. Jau po mėnesio turbūt bus nebeįmanoma prisiminti tų slopinančių, švelnių vasaros vakarų. Po mėnesio Artūras Ovensas gal jau bus išvažiavęs.

Imogenė trinktelėjo automobilio dureles.

– Gerai, Ruta, – tarė ji, įsikibusi į draugę, kad neparvirstų su naujosiomis aukštakulnėmis basutėmis ant žvyruoto tako, – jei pamatysi, kad mes norim pabūt vieni, juk pagelbėsi man? Pakalbink Rėjų. Juk žinai, jam su tavimi labai patinka kalbėtis – jis tave laiko rimtu žmogumi. Arba pasiūlyk jam pakviesti šokti tą baisią Zitą.

Po greito ir gyvo šokio ansambliukas dabar grojo lyriškesnę, svajingą melodiją, švytintis paviljonas, rodės, plaukte plaukė tamsiu ežeru, jei pažvelgsi tinkamu kampu. Net Ruta tai pajuto, giliai įkvėpusi skaudžiai malonaus artėjančio rudens oro.

– Jo vis dar nėra? – sušnabždėjo Rutai Imogenė, kai Rėjus atlydėjo ją iki staliuko.

Ir kaip tik tą akimirką jis prie jų priėjo.

– Tau už nugaros, – sušnabždėjo Ruta, o Imogenė atsigręžė ir jį sustabdė. Vedamas jos už rankos į šokių aikštelę, jis atsigręžė per petį į Rutą, bet ta buvo nusisukusi ir kalbėjosi su Rėjumi.

– Šįvakar jau nebe taip tvanku, ar ne? – paklausė Rėjus.

– Taip, dabar gera. – „Artūras į mane pažvelgė“, – dingtelėjo Rutai ir ji susigėdo.

– Jeigu nori, galėtume pašokti, – pasiūlė Rėjus.

– Gal šiek tiek vėliau. – Kaip kvaila ir niekinga norėti, kad Artūras į tave pažvelgtų. Galvojant apie tai, Rutai net paširdžius nudiegė.

– Tada nueisiu, paimsiu ko išgerti. Tu ko nors norėtum?

– Taip, Rėjau, būk geras, atnešk man to, ko ir sau. – Laukdama, kol vaikinas grįš su gėrimais, Ruta mėgino guostis tuo, kad ji tiesiog kvaila. Galų gale žvilgsnis, malonus gestas, šokis, tuščias komplimentas – visa tai, aišku, ničnieko nereiškia, tik ji, kvailė, išsigalvoja. Bet argi tai ne siaubinga? Juk jųdviejų su Artūru nesieja joks tikras ryšys, o mintyse ji vis tiek išduoda Imogenę.

Ruta atsistojo nuo stalo ir nuėjo pažiūrėti pro tinklelį į spindinčias Nagavokio paplūdimio šviesų girliandas kitapus ežero. Bangelės, aiškiausios mėnesienoje, bet neregimos ten, kur šešėlis, atrodo, plakasi kur kas greičiau negu dieną, lyg kokia kunkuliuojanti pakvaišusi upė būtų. Joms marguliuojant susidaro įspūdis, kad pats paviljonas plūduriuoja į priešingą pusę, Ruta net turėklo įsikibo, kad nepargriūtų. Ji pažvelgė per petį į žmonių veidus – vieni atlošę galvą juokėsi, kiti palinkę į priekį mąstė.

– Nagi, Ruta, – paragino ją Imogenė ir timptelėjo už rankos, – mes einam į laivą.

Kaip ir anksčiau, Artūras vieną po kitos prilaikė merginas, su aukštakulniais lipančias nuo prieplaukos, o žemiau atsistojęs Bobis padėjo joms tinkamai įlipti į jachtą. Visi kalbėjo, juokavo, priminė Bobiui, kad nepamirštų gėrimų, erzino jį dėl ryto lenktynių.

– Man net galva buvo pradėjusi suktis žiūrint, kaip tu vis suki ratus apie tą ženklą, – pasakė Artūras.

– Juk turėjau ir tau duoti progą pasivyti. Tu dar halsą gaudei, o aš jau vyniojausi spinakerį.

– Užtat Meinardas su Artūru pasirinko gerąją ežero pusę prieš vėją, – įsiterpė Kitė. Ruta pastebėjo: mergina prabilo tik tam, kad parodytų suprantanti, apie ką vaikinai šneka, o jiedvi su Imogene visai nieko netuokia.

Kitė stabtelėjo, bet netrukus irgi įsikibo Artūrui į ranką ir įlipo į laivą.

– Neteisinga, kad tu visada įlipi paskutinis.

– Mano darbas man patinka – kad tik Bobis be manęs neišplauktų.

Kitė metė Artūrui reikšmingą žvilgsnį.

– Ar užimti tau vietą?

– Aišku. – Atsakė jis nustebęs, dingtelėjo Rutai, lyg suglumęs, bet vis tiek atsakė. – Aišku.

Kitė linktelėjo.

– Tada iki greito. – Į savo vietą ji nuėjo nuleidusi akis, laisvąja ranka mostaguodama ore.

Iš paskos einanti Imogenė irgi sužiuro į Artūrą, o Ruta išvydo jos šypseną, lyg ta kvailė ką tik nebūtų sugadinusi viso vakaro. Ji vos vos pirštų galiukais palietė jo delną.

– Bobi, – nusisukusi šūktelėjo Imogenė ir pastatė aukštakulnį batelį tiesiai ant borto, – sugauk mane!

Šokti jam į glėbį ji visai ir neketino – tai pernelyg nutrūktgalviška. Bet į jachtą ji įžengė pernelyg greitai, visą dėmesį turbūt sutelkusi į tą apsimestinį atsainumą, o kaip koją dėti – ir nepagalvojo. Ji suspėjo priliesti Bobio petį, o jis kaip tik apkabino ją per juosmenį, bet kažkaip neišlaikė pusiausvyros, ir jie abu žnektelėjo ant laivo grindų. Imogenė kaipmat prapliupo kvatotis ir aikčioti.

– Imogene, ar nesusitrenkei? – Į laivą įšoko Ruta, o Artūras paskui ją.

– Ne, viskas gerai! Oi, atrodo, susitrenkiau! – Bandydama kūno svorį perkelti ant vienos kojos, ji suunkštė ir susmuko ant sėdynės.

– O toji mūsų kaimo mergužėlė dar ir gabi aktorė, – sušnabždėjo Kitei Zita.

– Nieko man nėra, – tikino Imogenė, bet Artūras neatlyžo, kad nuveš ją namo, tad ji leidosi išvedama iš jachtos ir nukeliama nuo prieplaukos.

– Jis kasdien mane lanko! – džiugiai suriko Imogenė sekmadienį nuo kušetės mamos svetainėje. Žodžius ir bučinius, kuriais jis galiausiai išreiškė savo ketinimus, ji nutylėjo.

– Negi buvo verta?

– Gal manai, kad aš taip griuvau tyčia? – Ji pasilenkė ir pasitrynė ištinusią kulkšnį, uždėtą ant pagalvių krūvelės. – Nors taip užpykau ant tos Kitės, kad vos neišstūmiau jos į vandenį.

– Taip, ji tikrai bjauri. Gal nebebendraukim su tais žmonėmis.

– Bet jos Artūro draugės. Jeigu mudu su juo…

– Kokia tu miela, Ruta, kad taip Imogenei padedi, – nutraukė dukros mintį staiga į kambarį užėjusi ponia Lindgren. Atsistojusi už Imogenės, ji ėmė glostyti dukrai plaukus.

– Kaip dvokia rankos! – bandė prieštarauti Imogenė, bet vis tiek atrėmė galvą į motinos ranką.

– Šimtą kartų sakiau, – atlaidžiai kalbėjo ponia Lindgren, – kad su tais batais vieną kartą apvirsi, bet ar ji kada manęs klauso?

– Kaip aš tau padedu, Imogene?

– Mama, tu man neleidi nė jos paprašyti. – Imogenė atsigręžė į Rutą. – Esmė ta… kad dėl tos mano kulkšnies visi kaip pamišę. Daktaras Karbleris liepia dar bent dieną ta koja nevaikščioti, o mama bijo, kad kopdama į tą kalvą su ramentais būtinai apsivošiu. Labai nenoriu nuvilti ponios Ovens. Gal galėtum ryt nueiti už mane?

– Bet aš niekam tikusi sekretorė.

– Nesvarbu. Jinai tavęs nevaikys. Aš daugiausia atsiliepiu į skambučius ir rūšiuoju paštą. Tai gali bet kas. Viskas paprasta: asmeniniai laiškai, sąskaitos, labdara. – Ji pavaizdavo, kaip į atskiras krūveles dėlioja laiškus. – Apmokėk sąskaitas, išsaugok čekius, o dėl labdaros – ponia Ovens asmeniškai kiekvieną laišką peržiūri ir tau pasako, ką daryti.

– Tetai Amandai nepatiks, kad praleisiu paskaitas. Juk ji už jas moka.

– Gal jai nė nesakom? Juk viena dienelė, Ruta.

Ruta krimstelėjo nykščio nagą.

– Na, vieną dieną tikrai nieko neatsitiks. Bus ne pro šalį pasitikrinti, ar moku dirbti tuos darbus, kurių mus ten moko. O ką veikti, kol atneš laiškus?

– Susirasi veiklos, pamatysi. Esu tikra, nuo anos savaitės bus užsilikę keli neatspausdinti ir neišsiųsti laiškai. Arba paprašyk Artūro, kad aprodytų namus.

– Šito tai jau nedarysiu!

– Juokauju. Nesirūpink, vis tiek tau kas nors pasakys, ką reikia daryti. – Ruta jau ėjo pro duris, kai ją pasivijo Imogenės balsas: – Tik nepamiršk gražiai apsirengti.

Penkioliktas skyrius

Amanda

Lapkritį kūdikis buvo jau toks didelis, kad paeidavau tik atsilošusi. Tikriausiai dėl to Džo pastebėjau tik tada, kai jis jau žingsniavo pievele namo link. Aš stovėjau prie priekinių laiptų ir pamažiukais nuo tako šlaviau giles. Nebuvo kur slėptis – nukritus lapams negalėjau nė už kokio krūmelio užlįsti. Išpampęs pilvas visu gražumu kyšojo iš už plono šluotkočio.

Leidausi bėgti. Kad ir kokia sunki, kad ir kokia nerangi, nieko geresnio nesugalvojau. Užbėgusi už namo, išstūmiau Matildą į priekį.

Džo atplukdė laišką: grįžta Karlas.

Kieme Matilda pradėjo šokti. Pagriebė nuo žemės Rutą ir ėmė suktis šokio ritmu. Šoko, sukosi. Šoko su Džo, su Ruta – juk Karlas grįžta. Sėdėjau ant nedidukės Rutos lovelės ir stengiausi užgniaužti kylančią paniką, o viduje visai kaip Matė šoko ir sukosi kūdikis, kartkartėmis vis pasispardydamas.

Prieš išeidamas Džo Matildai papasakojo ir liūdną istoriją. Taip ir įsivaizdavau jį: kepurė rankoje, nulenkta galva, dedasi nepastebėjęs manęs ir išpampusio mano pilvo. Vargšė Merė Luiza ir vėl pagimdė negyvą mergaitę.

Amanda tiesiu taikymu skrodė ūkanotą ežerą, vieną ranką uždėjusi ant mažutės keturių arklio galių „Evinrude“ valtelės krašto, kurią Džo jai atidavė, kai pats įsigijo galingesnę. Variklis taip garsiai burzgė, kad ji neįstengė susikaupti, bet reikėjo mąstyti. Ji dar nenusprendė, ką ir kaip sakyti, bet Artūras turi palikti ramybėje Imogenę – tai aišku kaip dieną, – o Klementas, jeigu ką rezga… bet apie tai net galvoti baisu. Šiaip ar taip, tvirtai pasakė ji sau, atėjo metas ryžtingai įsikišti: gana jau, kad jis jai gyvenimą sugadino.

Kuo artyn jo valčių stoginė, tuo aštresnis kvapas, Amanda net atsilošė. Tikriausiai rytą kažkas pjovė žoles – palei krantą vandenyje buvo daugybė žolių, tarp kurių kur ne kur bolavo negyvos žuvelės. Išjungusi variklį, kad žolių stiebais neapsivytų propeleris, paskutinius metrus prie prieplaukos ji nusiyrė. Pririšusi valtį, iššoko ir atsisėdo ant lentų, ant kurių rytais matydavo jį besideginantį. Ištiesusi kojas, ji atlošė smakrą, kad pagautų keletą saulės spindulėlių. Ir nusisuko į ežerą – į priešingą pusę nuo pievelės, kuria jis ateis. O jeigu ligi jam pasirodant ją čia pamatys dar kas, tegu mato.

– Streikuoja variklis? – uždainavo jis žemu balsu ir aiškiai, kaip jinai ir prisiminė.

Amanda grįžtelėjo ir pažvelgė į jį per petį. Apakinta skaisčios ryto saulės, iš pradžių ji tepamatė šviesą ir šešėlius. Jis kaip tik nuo žolės žengė ant smėlio, ranka prisidengęs nuo saulės akis.

– Gal padėti?

Ji neatsakė – neįstengė. Atrodė, gerklė staiga taip užtino, kad nė žodžio. Amanda tirtėjo. Nereikėjo čia plaukti, dingtelėjo jai: kokia saviapgaulė manyti, kad toji išdavystė jos jau nebegrauš. Ji iš lėto į jį atsisuko, sulenkė kojas, prisitraukė prie smakro kelius ir tvirtai apkabino rankomis. Kai jis priėjo prie prieplaukos, saulė jau nebespigino tiesiai į akis.

– Eme?

Jis prisimerkė, tada susiraukė, paskui paskubomis grįžtelėjo į namą ir atskubėjo prie jos. Nuo jo svorio prieplaukos lentos ėmė siūbuoti, tad sulig kiekvienu jo žingsniu Amanda vis kilstelėdavo ir vėl nusileisdavo.

Priėjęs jis iš įpratimo linktelėjo paduoti jai rankos. Stodamasi ji skruostu perbraukė per jo chalato kraštą. Jis atsiduoda tuo pačiu muilu, kuriuo kvepėjo prieš daugybę metų, ir Amanda staiga prisiminė tuos kelis mėnesius. Taip, kokią akimirką ji pasijuto laiminga – tuo artumu Klementas tarsi patvirtino, kad kadaise Amanda buvo jauna, graži ir trokštama, kad ją prisimena, o tą akimirkos malonumą dar sustiprino kartus suvokimas, kad tie laikai seniai praėję. Šitas vyras ją pažinojo – kadaise, pasitaisė ji mintyse, – ir tuo anais laikais su kaupu pasinaudojo.

Jis žiūrėjo į ją ir žiūrėjo, iš nuostabos purtydamas galvą.

– Eme, tu tik pažiūrėk. Pažiūrėk, kokia tu.

Kad ir kaip ji priešinosi, tokios jo pagyros labai glostė savimeilę. Tačiau rado jėgų atsitraukti, gailėdamasi, kad ir vėl jį taip prisileido.

– Mums reikia pasikalbėti.

– Žinoma, žinoma, Eme. Bet… – jis gana nervingai, pastebėjo Amanda, apmetė akimis abi ežero puses, – gal ne čia. Klausyk, – guvesniu balsu tarė jis, – gal šokam į tavo laivelį ir paplaukiam toliau nuo šito dvoko?

Amanda dvejojo. Viena vertus, nesinori užtrukti, bet kaip Klementui viską papasakoti, ji irgi dar nebuvo sugalvojusi. „Tegu tavo sūnus nelenda prie mano draugės dukters“? Skystoka.

– Gerai, – tarė ji. Juk tikrai, bus daug paprasčiau kalbėtis ne ant jo prieplaukos, tiesiai žmonai po langais.

Kai tik jis įlipo į jos valtelę, Amanda suvokė, kaip to žmogaus nekenčia. Jis keletu yrių pasiyrė toliau nuo žolių, o ji ir toliau jo nekentė – nekentė, kam taip užtikrintai irkluoja; kadaise ir su ja taip užtikrintai elgėsi. Tada ji truktelėjo variklio virvelę, ir laivelis suburzgė. Pamažu, be menkiausio ratilėlio genami mažojo varikliuko, juodu plaukė vis tolyn į ežerą.

Variklio gausmo perrėkti nė vienas nebandė. Galų gale Klementas, Amandai per petį stebėdamas tolstantį krantą, tarė:

– Na, turbūt jau galima ir sustoti.

Amanda pamatė, kad nuo kranto jie jau nebeįžiūrimi, nebent stebėtojas turėtų žiūronus.

– Na, Eme, kokios bėdos? Ar tau reikia pinigų?

Dabar įsistebeilijo jinai.

– Pinigų? Ne, aišku, ne.

– Šiais laikais daug kas prašo. Ir nereikia gėdytis. Aš tikrai mielai padėsiu, jeigu tik reikia. Nežinau kiek, bet šiek tiek galėčiau tau paskolinti.

– Klementai, liaukis. Pinigų man nereikia.

– Tai ko tada reikia?

Ji nusisuko į vandenį. Ko? Ką ji norėjo pasakyti? Kad Imogenė mūsų dukra. Ar tai? Ji prasižiojo.

– Gal tu pūkštelėk į vandenį, išsimaudyk.

– Ką?

– Na, juk rytą vis tiek ketinai maudytis. Ir maudymosi aprangą apsirengei. Tai išsimaudyk, jei jau nuplaukėm nuo tų nelemtų žolių.

Akivaizdžiai suglumęs, jis iš pradžių nieko nepasakė, tada pradėjo rištis chalato diržą.

– Na, gerai, – pasakė. – Gal aš taip ir padarysiu. Stengiuosi kasdien bent po porą ratukų apiplaukti. Tada galėsim dar pasiplaukioti. Gal pasieksim tą salą, apie kurią tiek man tada pasakodavai.

Aha, salą prisimena. Amanda pajuto begalinį dėkingumą, bet čia pat susigėdo ir pyktelėjo ant savęs už tokį suskydimą. Kaip keista, galvojo ji, žiūrėdama, kaip jis rengiasi ir lipa ant sėdynės. Jis taip laisvai šalia jos jaučiasi, lyg niekur nieko – lyg jai nebūtų dėl ko jo nekęsti, lyg juodu būtų visai neseniai išsiskyrę geruoju, lyg nebūtų visų tų siaubingų įvykių. Jis įšoko į vandenį, atsispirdamas per kelias pėdas stumtelėjo valtį. Taip, jo požiūriu, nieko siaubingo ir nenutiko. Ji paverkė, jie išsiskyrė, ir tiek. O gal jam atrodo, kad ji nori grįžti, toptelėjo jai. Kad jai jau nusispjauti, jog jis vedęs. Nevalia taip, susigriebė ji, žiūrėdama, kaip jis lėtai plaukia nuo valties. Gal jam tiesiog smagu ją vėl matyti. Tikriausiai jis mano, kad jinai jam atleido.

Ruta pakišo ranką po suknele ir užsitraukė ant peties nusmukusią petnešėlę. Pusė devynių. Visu pusvalandžiu per anksti. Apačioje taip gundančiai mirguliuoja ežeras. Ežero pakraščiuose valtelėse žvejai, kuriems nereikia rytais dirbti, o tolumoje iš laivelio į vandenį pūkštelėjo žmogus, ryški ryto saulė apšvietė baltą jo kūną.

Ji patraukė prie teliūskuojančių bangelių ir netrukus nusileido kalvele palei betoninę krantinę. Visai šalia irzliai banguoja ežeras, šiuo metu kaip tik nusekęs iki kone žemiausios metų ribos. Vandeny plūduriuoja daugybė baltų ir rausvų plūdžių, rudų popiergalių, į kokius paprastai vyniojami sumuštiniai, dvokiančių negyvų žuvelių pilvais į viršų – vargšelės įsipainiojo tarp žolių. Ruta pasitraukė. Galima į darbą ir šiek tiek anksčiau nueiti.

– Kavos? – paklausė tarnaitė, nuvedusi Rutą į viršų, į šviesų kambarį, kuriame palei vieną sieną stovėjo uždengiamas rašomasis stalas.

– Ačiū, ne. – Ruta prisidengė ranka pradegintą sijono vietą, kurią tik dabar pastebėjo.

– Panelė Lindgren visada geria kavos. Su grietinėle ir trimis gabalėliais cukraus. Labai saldžiai. – Moteris nemaloniai susiraukė – taip ir išėjo iš kambario, uždarė duris, palikusi Rutą graužtis, kam atsisakė kavos.

Ji įkišo į stalo spynelę raktą. Ar palaukti, ar pačiai atrakinti? Galėjo Imogenė ir tiksliau nurodyti. Ruta pradėjo žingsniuoti po kambarį, apžiūrinėdama graviūras ir knygų nugarėles, nors visai nesuvokė, į ką žiūri. Ji nenorėjo būti užklupta besmalsaujanti. Vaizdavosi, kad tuoj tuoj įsiverš ponia Ovens su plačių pečių cinamono spalvos kostiumėliu ir skrybėle su plunksna – nors turbūt namie ji taip nesirengia – ir pradės bartis, ko Ruta dykinėja. Imogenė juk minėjo, kad reikės kažką spausdinti.

Ruta grįžo prie stalo, pasuko raktelį ir atvožė stalą. Taip, viduje buvo spausdinimo mašinėlė „Remington“ ir atverstas stenografuotojos sąsiuvinis su dailiais Imogenės užrašais. Atsisėdusi ant kėdės, Ruta paėmė vieną švarų lapą ir įdėjo į mašinėlę.

Po dvidešimties minučių ji užsikniaubusi ant mašinėlės svarstė, ar galima per klaidą spustelėtą i pataisyti į l, o gal puslapį pradėti spausdinti iš naujo, kaip buvo išmokyta Brauno koledže. Tada prasivėrė durys.

– Man nebūtina, kad būtų tobula, svarbu, kad įskaitoma, – pasakė ponia Ovens. Ponia Ovens, suprato Ruta, į kambarį tikrai nesiveržtų staiga. Ji – didinga ir šaltakraujė moteris; su savo pilka suknele ji atrodė kažkuo panaši į didįjį pilkąjį garnį. Grakščiai priėjusi, ji ištiesė merginai ranką. – Jūs turbūt Rouzė. Aš labai dėkinga, kad sutikote šią savaitę pavaduoti Imogenę. – Jos švelni ir lygi oda kaipmat Rutai priminė pačios rašaluotus pirštus. – Negi Elena nepasiūlė kavos? – Rutai nespėjus nieko atsakyti, ponia Ovens jau skambino įtaisu ant sienos. – Elena, būk gera, atnešk kavos dviem. Nepamiršk grietinėlės ir cukraus. – Tada atsisuko į Rutą ir sušnabždėjo: – Elenai labai nepatinka saldumynai.

Kokią valandą ponia Ovens vaikštinėjo po kambarį ir diktavo tezes kalbos, kuria ketino įtikinti savo sluoksnio žmones aukoti vaikų iš vargingų šeimų vasaros stovyklai.

– Padėkite man, Rouze. Noriu pasakyti ką nors apie gryną orą, koks jis svarbus, kaip svarbu fizinis aktyvumas gryname ore augančiam kūnui ir sielai. Kaip galime tikėtis, kad tie vaikeliai užaugs dori piliečiai, jei nesupažindinsime jų su sveika kaimo aplinkos nekaltybe? Taip bus geriau, Rouze, rašykite.

Tada, kai Ruta geriausias mintis spausdino mašinėle, ponia Ovens užgulė telefoną.

– Na, ką, – atsiduso ji padėjusi ragelį po trečio skambučio, – tai šiandien turbūt tiek tų darbų. Man reikia nueiti paaikčioti į naująjį Šv. Juozapo ligoninės plaučių ligų skyrių. Jei galėtumėte išspausdinti tai, ką susakiau, ir surašyti darbus į kalendorių, būčiau labai dėkinga. Jeigu kas kirstųsi, praneškite. – Ji padavė Rutai keletą laiškų. – Elena, aišku, atneš jums pietus. Kai išalksite, susisiekite su ja namų telefonu.

– Gerai, – atsakė Ruta, nors žinojo, kad Elenos vaikyti tikrai neišdrįs.

– Na, tai iki rytojaus? Ar jau Imogenė ateis?

– Gal jau Imogenė.

– Na, ką gi, Rouze, – ištiesė savo glotniąją ranką moteris, – jūs man labai padėjote. Ačiū. – Ir išėjo.

Ruta sėdo prie mašinėlės. Lapas, kurį ji įsuko, buvo prabangiai storas ir švelnus, sodraus atspalvio – visai ne toks kaip tos permatomos šerpetotos draiskanos, ant kokių jie verčiami rašyti koledže. Pakėlusi prieš šviesą mergina išvydo, kad pačiame lapo vidury kaip koks slaptas bučinys boluoja vandens ženklas. Kodėl ji nepasakė poniai Ovens, kad jos vardas ne Rouzė?

Miela p. Šmit, man buvo be galo malnu

Ruta atsargiai ištraukė lapą iš mašinėlės ir įdėjo naują.

Miela p. Šmit, man byvo

Miela r.

Mei

Ruta iš mašinėlės išplėšė jau ketvirtą lapą. Jei kas taip traukdavo koledže, turėdavo susimokėti baudą už inventoriaus gadinimą. Nenorėdama, kad ponia Ovens pamatytų, kiek gražių brangiųjų lapų ji prigadino, mergina sulenkė juos perpus ir įsikišo į rankinę.

Tada atsistojo, kaupdamasi dar sykį apėjo kambarį ir vėl atsisėdo. Galvą baisiai badė segtukas. Ji vieną po kito išsisegė visus, ieškodama kaltininko, kol galiausiai plaukai laisvai nukrito ant nugaros.

Išskyrus rašomąją mašinėję, visa kita ant stalo buvo įmantriai išpuošta vandens tema. Ji pakėlė peiliuką laiškams atplėšti sidabrinėmis kriaunomis su žvyneliais – visai kaip žuvies. Už jo stovėjo emaliuota varlytė su iškištu liežuvėliu – pašto ženklų dėžutė. Ištraukusi kelis palaižė ir priklijavo prie vokų. Adresus išspausdins vėliau. Tada atsisuko į darbų knygelę, aptrauktą butelio žalumo aplanku ir su auksiniu rašikliu, įstatytu į specialų žiedelį aplanko krašte. Ruta tvarkingai surašė visus darbus ir susitikimus iš atvirukų ir laiškų, kuriuos buvo davusi ponia Ovens. Iš pradžių rašė pieštuku, jei netyčia suklystų, o vėliau tas raideles apvedžiojo auksiniu rašikliu.

Suskambus telefonui ji net pašoko. Ar atsiliepti? Ruta dvejojo. Telefonas vis skambėjo – antras, trečias, ketvirtas skambutis. Kodėl nekelia Elena ar kas kitas apačioje? Galiausiai sulig šeštuoju skambučiu ji pakėlė ragelį.

– Alio.

Bet niekas neatsakė.

Ruta ėmė vartyti darbų knygelę: pusryčiai karių namuose, arbata Šv. Onos ligoninėje, S. Lemonas, Eivisės namai, sodininkų klubas, labdaros renginys bibliotekoje, sporto klubas, Raudonasis Kryžius, moterų klubas, vakarienė su Džonsais. Ruta suvaidino, kad atsiliepia telefonu:

– Klausau, čia ponios Ovens sekretorė… Tuoj pažiūrėsiu… Galėčiau jus įsprausti trečiadienį tarp pusės trijų ir trečios – ar tiktų? Ačiū. Laimingai. – Gaila, kad niekas nebeskambina.

Ruta užvertė darbo kalendorių ir įkišo rašiklį į vietą. Atsistojo nuo darbo stalo, nuėjo prie stalo, kur sėdėjo ponia Ovens, ir paėmė rašalinį parkerį, lyg jis būtų jos nuosavybė. Pabandė pasirašyti ant seno voko – Ruta Safira Noiman. Pro langą buvo matyti atšlaitė ir nelyg suglamžyta folija saulėje mirguliuojantis ežeras.

Galiausiai ji vėl priėjo prie darbo stalo ir įdėjo į mašinėlę naują lapą.

„Miela p. Šmit, – kapojo ji lėtu, bet vienodu ritmu, – man buvo be galo malonu aną ketvirtadienį su jumis kalbėtis.“

Mamos darbo kambario duris patyliukais pravėrė Artūras. Pastaruoju metu jis mėgo nustebinti Imogenę, kai išeidavo motina, – tylutėliai prisėlinti, kad ji nė nepastebėtų, ar bent jau dėtųsi, jog nepastebi. Pamatęs, kad nugara į jį prie stalo sėdi ne Imogenė, pirmiausia jis susigėdo dėl tokio savo poelgio. O kai atpažino, kad tai Ruta, jis net apmirė. Iš netikėtumo, ramino jis save. Iš gryniausio netikėtumo, ir tiek.

– Labas, – stovėdamas tarpdury pasakė jis.

Sukdamasi ji riešu užkliudė rašalo buteliuką, bet spėjo mikliai sugauti, kol jis nenukrito ant grindų ir nesubjaurojo persiško kilimo. Ruta suglumusi aiktelėjo ir padėjo buteliuką kuo toliau ant stalo, kad vėl neužkliudytų.

– Atleisk. Nenorėjau tavęs nugąsdinti.

Jis žengė du žingsnius į kambarį. Daugiau nebuvo ką ir sakyti.

– Imogenė grįš ryt. Vėliausiai trečiadienį.

– Ar apsirgo?

Karštligiškai tvarkydamasi plaukus, Ruta du smeigtukus įsikišo į burną.

– Jai kol kas negalima varginti kojos, ji nevaikšto, – kaip galėdama aiškiau pro sukąstus dantis pasakė ji.

– A, koja, aišku. Ar jai jau geriau?

– Kad ne. Todėl ir negalima vaikščioti.

Šalia Artūro ji labai nervinosi. Jis taip į ją žiūrėjo, lyg iš jos ko tikėtųsi – kokio juokelio ar šiaip linksmo posakio. Ruta neprisiminė, kad būtų jam sudariusi juokdarės įspūdį.

– Taigi, negalima vaikščioti. – Jis paėmė varlę su pašto ženklais ir vėl padėjo. – Tu labai miela, kad jai padedi.

Ji gūžtelėjo pečiais.

– Vis geriau negu į koledžą eiti. Nekenčiu jo.

– Kodėl tada lankai? – Ir vėl ta keista šypsenėlė, lyg ko lauktų.

– Nes Imogenė sumąstė, kad man reikia išmokti spausdinti, o ten to moko. Aišku, ne ko aš ten pramokau, – nuoširdžiai pridūrė, – bet ne dėl mokytojų kaltės.

Jis nusijuokė.

– Spausdinti ne taip ir svarbu.

– Tau gal ir ne. O man svarbu – bent jau turėtų būti svarbu. Gal nepastebėjai, bet darbai patvoriais nesimėto.

– O ką, tu nori visą gyvenimą spausdinti?

– Ne, – prisipažino ji. – Nelabai. Bet ne visada gauni tai, ko nori.

– Turbūt. – Artūras perėjo per kambarį prie lango ir pažvelgė į ežerą. – Kitą savaitę pradedu dirbti broliui, – pasakė jis, barbendamas pirštais į stalą. Tada atsisuko į ją. – Klausyk, nevalia šiandien sėdėti kambary.

– Nevalia?

– Vasara, galima sakyti, baigėsi. Reikia naudotis proga.

Ruta dvejodama pažvelgė į įpusėtą lapą.

– Tu eik, o man dar laiškus pabaigti reikia.

– Juk, sakei, nemoki spausdinti.

– Tavo mamai pažadėjau išspausdinti.

Paėmęs nuo stalo pluoštelį ranka rašytų laiškų, jis suskaičiavo lapus.

– O jeigu aš išspausdinčiau, ar eitum?

– Tu nemoki!

– Dar ir kaip moku. – Jis stumtelėjo ją alkūne nuo kėdės. Tada pasiraitojo rankoves ir pasitaisė kėdę, kad būtų patogiau, lyg ruošdamasis sunkiam darbui. – Ak, ponia Šmit, – tarė jis trindamasis rankas, skaitydamas įpusėtą laišką. – Ką čia tokio tai poniai Šmit parašius?

Jis pradėjo spausdinti, ryžtingai pakaitomis dviem pirštais mušė klavišus, kas pusę minutės energingai perkeldamas eilutę. Ruta, žiūrėdama, kaip gimsta eilutės, kad ir per vėlai, bet prisiminė, kad reikia prisidengti pradegintą sijono kraštelį.

– Tėvas prieš keletą metų išmokė, – pradėdamas kitą laišką tarė Artūras. – Aiškino, kad reikia neatsilikti nuo naujovių. Ir pasakysiu – dabar tikrai nesigailiu. – Jis greit ir lyg drovokai į ją žvilgtelėjo, skimbtelėjo mašinėlės varpelis.

Ruta žiūrėjo, kaip mikliai ir užtikrintai laksto jo pirštai, migdoma nuolatinio tratėjimo. Galiausiai Artūras ištraukė paskutinį lapą. Tada sudėjo visus juos į krūvelę, sukratė, kad lygiai sugultų, ir padėjo ant stalo.

– Na, dabar gal jau einam?

Toje mašinoje tik su juo, be įsispraudusios per vidurį Imogenės, Ruta nedrąsiai atsilošė sėdynėje, suvokdama, kad tarp jos šlaunies ir jo – tik oro tarpas. Žiūrėti ji stengėsi į dangų – tyrą, giedrą – ir į neseniai nupjautus laukus. Tiesa, po kurio laiko Ruta nusiramino. Atsidariusi iki galo langą, ji iškišo ranką ir ėmė gaudyti oro sroves. Vėjas vėl sujaukė jos šukuoseną, bet ji leido taršyti plaukus, tik prilaikė viena ranka, kad galiukai nečaižytų veido.

– Per greitai? – paklausė jis ir vėl į ją pažiūrėjo tuo drovoku skersu žvilgsniu kaip tada prie mašinėlės.

– Ne. Man patinka.

Jie važiavo pro laukus ir ūkius, tvartus ir svirnus, krautuvėles su užrašais ant sienų BAKALĖJA ALUS JAUKAS, ALUS MAISTAS GALANTERIJA ir SŪRIS VIŠTOS ALUS.

– Kur važiuojam? – galiausiai paklausė Ruta.

– Nežinau, – gūžtelėjo pečiais Artūras. – Gal paiškylaukim? Tu išalkusi?

– Baisiai.

Jis sustojo prie kitos visa kuo prekiaujančios krautuvės – baltutėlės nuo kalkių sienos ir du maži langeliai. Viduje Artūras nuėjo prie šaldytuvo, o Ruta iš lėto nusekė jam iš paskos. Jai ta krautuvėlė patiko – panaši į urvą, maloniai drėgna ir vėsi po to sauso vėjo važiuojant. Vaikščiodama tarp lentynų, apžiūrinėdama pakelius – mėlynių, braškių, aviečių uogienių, kukurūzų dribsnių, muilo drožlių, degtukų – ji užuodė iš pradžių naftalino rutuliukus nuo kandžių, tada actą, gvazdikėlius, cigaretes ir pridvisusį prakaitą.

– Ką tu su juo darai?

Ruta net pašoko nuo to gergždžiančio šnypštimo už nugaros ir numetė ant grindų skardinę tuno. Į ją piktai žvelgė senis, vos siekiantis jai iki peties.

– Nieko, – atsakė ji ir pasilenkė pakelti skardinės. Padėjusi ją ant lentynos, ji nuskubėjo prie durų. – Aš pabūsiu lauke, Artūrai, gerai? Palauksiu lauke.

Kas tam pamišusiam seniui suteikė teisę su ja šitaip kalbėti? Ji atsirėmė į šiltą baltą kalkių sieną. Reikėjo sakyti, kad jie šiaip kartu važiuojantys draugai. Kad mėgaujasi paskutinėmis šiltomis vasaros dienomis. Ruta gailėjosi, kad kartu nevažiuoja Imogenė.

Vėliau jau mašinoje juodu žvalgėsi į gražius vaizdus ir dailius namelius, dar nudžiugo, kad ir skonis jų visai panašus. Pradėjo kalbėtis apie pažįstamus žmones, prisiminė visokių istorijų apie juos. Artūras Rutai papasakojo, kad gal norėtų išmokti statyti tiltus, o Ruta jam išklojo, kaip Amanda ją mažą buvo išmokiusi įtūžti ir šuniškai loti, kad valdžia pripažintų netinkama mokyklai.

– Parodyk, – paprašė jis, o kai ji pradėjo amsėti, jis ėmė taip skaniai juoktis, kad net mašiną sumėtė.

Paskui Artūras įsuko į mažesnį keliuką.

– Ar žinai, kur važiuoji? – paklausė ji, kai keliukas susiaurėjo iki purvino tako.

– Mudu su tėvu kažkur čia sustodavome. – Jis pasilenkė apsidairyti pro langą.

Galiausiai Artūras nusivedė ją prie upelio, sudėjo akmenis alui atvėsinti. Juodu susėdo ant žolės, jis kišeniniu peiliuku papjaustė dešros, o ji paplėšė duonos.

– Ryt jau grįš Imogenė, – pasakė ji, bet kaip dėliodama sumuštinius ant rudo popieriaus skiautės tarp jų.

– Tikrai? Gerai.

– Taip, ta jos kulkšnis tikrai jau gyja. Buvo smarkiai sutrenkta, bet dabar jau gyja. Mama tik norėjo pasaugoti, kad galutinai pasveiktų.

– Ir labai gerai.

Jis atnešė alaus, tada pažiūrėjo, kaip ji ryja skystimą. Nuo aprasojusio butelio Rutai ant sijono nukrito lašas.

– Kaip dar nenoriu kitą savaitę išvažiuoti nuo ežero, – pasakė jis.

– Bet žiemą čia nyku. Jis balkšvas ir tuščias kaip mėnulis.

– O man ir taip patiktų. Ir žiemą galima susirasti veiklos ore, ne tik lakstyti iš namo į namą, kaip mes mieste lakstom.

– Kad ir mes žiemą iš namo į namą lakstom, – nusijuokė Ruta, – jei nieko nenutinka.

– Na, bent jau savaitgaliais turėsiu čia ko važinėti. – Jis nuraudo ir peštelėjo keletą kuokštų žolės – ji sutraškėjo kaip avelės rupšnojama.

Dėl Imogenės, dingtelėjo jai. Jis myli Imogenę. Ar jai liūdna dėl to, kad jis turės Imogenę, ar kad Imogenė turės jį? Turbūt ir viena, ir kita. Abu ją pames. Bet ji juk Imogenės draugė – ir tai svarbu. Ir liks jos draugė – net jei jos nebus šalia.

– Imogenė būtų tikrai gera žmona, – pasakė ji.

– Aš irgi taip manau, – rimtai atsakė jis. – Bet koks vyras džiaugtųsi, tokią gavęs.

Staiga jis sviedė nupeštas žoles į orą ir jos kaip konfeti pabiro jiems ant galvų.

– Eime pasivaikščioti.

Vienas stiebelis pakibo kaip tik Rutai virš akies. Artūras ištiesė ranką ketindamas jį nuimti, o kai pirštu palietė jai kaktą, Ruta pajuto staigų dilgtelėjimą. Liaukis, sudrausmino ji save. Nevalia taip.

Tada ji guviai atsistojo ir nusibraukė nuo suknelės žoles.

– Ne, – pasakė. – Jau temsta. Teta nerimaus. Gal geriau jau važiuojam namo.

Šešioliktas skyrius

Amanda

Turiu pripažinti, ant vandens buvo visai miela: bangeles gainioja švelnus vėjelis, o kūną maloniai glosto ir šildo saulutė. Tą rytą gražus oras iš prieplaukos į ežerą išviliojo tris jachtas – jos plaukiojo pirmyn ir atgal tamsiai mėlynu vandeniu, švysčiodamos sniego baltumo trikampėmis burėmis dangaus žydrynėje. Klementas maudėsi taip arti, kad purslai nuo jo kojų tiško man ant skruostų. Negi to negana? Negi negana? Juk kadaise mūsų laimė buvo tikra, net jeigu jis ją puoselėjo melu. Kodėl aš, išsigalvojusi, kad turiu būti išskirtinė ir vienintelė mylimoji, pasislėpiau nuo tokių malonumų?

Po antro rato jis baisiai šnopuodamas įsikibo į valtį. Dabar, kai jo plaukai buvo šlapi ir prigludę prie galvos, pastebėjau, kokie jie išretėję. Norėjau pasilenkusi paimti jį už rankos. Ššš, norėjau nuraminti, ššš, viskas gerai. Pailsėk. Lipk į laivelį ir atsipūsk. Buvo liūdna žiūrėti į jį tokį menką – o juk kadaise toks gyvybingas vyras buvo, – bet tas jo gležnumas man savotiškai ir patiko.

Aišku, tai, ką mačiau tą rytą prieš kelias dienas, netiesa. Klementas nebe toks, koks buvo anksčiau. Imogenė jam visai nė motais. Iš įtarumo prisigalvoju nebūtų dalykų.

Norėjau jam apie ją papasakoti. Norėjau, kad sužinotų, jog mudu vis dėlto paleidome į pasaulį tokią.

– Noriu tau papasakoti apie Imogenę, – pasakiau. – Imogenę Lindgren.

Jis tik pašnairavo į mane ir atsiduso. Taip, manau, atsiduso.

– Ji – miela mergaitė, ar ne? – tarė jis. – Tiesą sakant… jei nebūčiau toks senas… – Jis nusisuko nuo manęs ir pažvelgė kažkur toli į kitą krantą, tada vėl atsisuko. Gal net pamerkė akį, nors galėjo ir nevalingai mirktelėti nuo varvančio vandens. – Bet kas žino, kokios šiais laikais merginos? – vėl prašneko jis. – Gal dar ne viskas prarasta.

Kalbėdamas jis apgręžė ir stumtelėjo valtį, tad paskutinius jo žodžius prarijo vandens kliokimas. Bet aš išgirdau. Nes kitaip nebūtų manęs taip nudilgęs siaubas.

Staiga pajutau, kad mano venomis teka nebe kraujas, o pati saulė savo karštį varinėja. Norėjau vožti jam į šoną su valtimi, perrėžti glotnią, baltą nugarą propeleriu, suplėšyti rėžiais kaip nudrengtą paklodę. Bet neperrėžiau. Žinoma, ne. Tokių dalykų niekaip nepadaryčiau.

Tada atsistojau valtyje ir surikau iš visų jėgų, kad visas ežeras išgirstų:

– Ji tavo dukra! Tavo dukra!

Bet jis nesustojo. Piktai patraukiau už virvelės, suburzgė variklis. Tikriausiai jis pakėlė galvą, bent jau išgirdęs triukšmą. Sumišęs turbūt žiūrėjo, kaip plaukiu nuo jo tolyn. Bet aš nesigręžiojau.

Variklis buvo toks silpnas, taip beprotiškai lėtai traukė, kad nuo jo atsiplėšti reikėjo, kaip tada pasirodė, valandos, o iki kranto – kelių dienų. Pusiaukelėje išsviedžiau iš valties tą kilpinį jo chalatą. Jis sumosavo savo medžiaginėmis rankomis, tekštelėjo į ežerą ir prisisunkęs vandens ėmė pamažu grimzti.

Tempdama iš vandens į krantą valtį, vaizdavausi, kaip Klementas lipa iš vandens ir prašo sumuštinio. Po šitokio ilgo plaukimo turbūt bus išalkęs kaip žvėris, bet mano įsiūtis akivaizdžiai kitų jo apetitų neapmalšino. Bent jau per tas žoles turės prasibrauti. Tikras siaubūnas! Pabaisa! Ant odos dar jutau jo kvapą, tad įsibridusi tryniausi rankas, apsiprausiau veidą, visą degantį iš įsiūčio.

Nagavokio ežeras ne iš didžiųjų, jį perplaukti sugebėtų bet kas. Iš kur galėjau žinoti, kad jis neįstengs padaryti to, ką lengvai įveikia dešimtmetis? Buvau pamiršusi, kad silpna jo širdis.

Ar tikrai? Jei nuoširdžiai, nežinau.

Septynioliktas skyrius

Amanda

Kai kūdikis susiruošė, aš pati buvau dar nepasiruošusi. Aš norėjau amžiams likti toje skaistykloje – nei pirmyn, nei atgal. Bet vaikui juk neįsakysi. Mano norai nė motais – reikia, tai reikia.

Skausmai užėjo šviesios, geliamai žvarbios dienos vidurdienį. Nepaisydama pavojų, buvau paskutinį kartą išėjusi pasigėrėti gamta, rodžiausi pasauliui. Džiaugiausi vėjo gūsiais, čaižančiais ką tik užsitraukusį žalsvą ežero leduką, iš šalčio nuriedėjo kelios ašaros. O tada viduriuose vėl susitraukė.

Apie septintą nutekėjo vandenys. Sterilizavau žirkles, bandydama ginti mintis apie tą nelemtą vakuumo dėžutę, padėjau jas šalia tvarsčio ant švaraus rankšluosčio. Batus sustačiau vieną šalia kito po lova Matildos kambaryje – tame, kuriame ir buvome nusprendusios būti. Nusivilkau suknelę ir tvarkingai pakabinau ant kabliuko už durų. Vargšelė Matilda puldinėjo iš virtuvės į kambarį – tai su stikline vandens, tai su kokiu apklotu, kad nebūtų dyka. O aš buvau ramutėlė. Pasiruošusi.

Tada surietė sąrėmiai – aš turbūt taip surikau, kad labai nusigando Ruta.

– Tetai Mandei skauda?

– Nebijok, mažute, – pasakė Matilda, ištiesusi ranką mažylei. – Eime į tavo kambarį.

Ruta papurtė galvelę.

– Taip, jau eikim. Būk gerutė, Ruta.

Bet Ruta atsitūpė ir, Matildai nespėjus sugriebti, paropojo po lova, dar ir kilimėlį kaip barikadą įsitraukė.

Matilda bandė ją ištraukti, bet Ruta įsikibo į lovos koją ir užbliovė. Man šovė geresnė mintis. Išsiropščiau iš lovos ir nuėjau į virtuvę mėtinio saldainėlio.

– Žiūrėk, Ruta, – kiek galėdama žemiau nuleidusi ledinuką, pasakiau. – Ša, neverk. Teta Mandė turi saldainį.

Tada mane taip suėmė sąrėmis, kad žioptelėjau. Ledinukas barkštelėjo ant žemės, aš įsikibau Matės. Ji man padėjo įlipti į lovą, o Rutą tuokart palikome.

Ruta plūduriuoja veideliu į apačią, jos kūnelis ištįsęs sūpuojasi tarp bangų kaip mėlynas kilpinis chalatas. Irkluok, toliau, irkluok, štai – plaukai, griebk, trauk, tempk iš vandens. Amanda pabudo pirštais grabaliodama orą, žiopčiodama, lyg po vandeniu kvėpuoti bandydama. Ruta nepaskendo, tvirtai pasakė sau ji. Ji gyva ir sveika.

Užmigta jos su visais drabužiais, vienas suknelės kraštas dar drėgnas – sušlapo, traukdama valtį iš vandens. Apykaklė pakilusi ir veržia gerklę – gal dėl to ji taip ir duso per miegus. Amanda prasisegė dvi viršutines sagutes.

Diena jau ritasi į pabaigą, bet dar netemsta. Netrukus turėtų grįžti Ruta, jeigu dar negrįžo.

– Ruta! – atsistojusi laiptų viršuje šūktelėjo žemyn Amanda. Nieko.

Pasisukusi ji pamatė savo atvaizdą laiptų aikštelės veidrodyje – oda nuo saulės paraudusi, plaukai susivėlę ir susiraizgę, suknelė susiglamžiusi. Amanda nedrąsiai kilstelėjo ranką prie skruosto. Apvalainais veidais ji niekada nepasižymėjo, bet pastaruoju metu kaulai dar labiau išsikišo, o skruostai įdubo. Ant galvos atsirado keli žili dryžiai.

„Kokia mergaitė sugeba šitaip išsimurzinti?“ – mintyse suskambėjo motinos žodžiai, bet taip aiškiai, kad Amanda net atsigręžė, beveik tikra, kad pamatys ją stovinčią su plaušine ir namie virto levandų muilo plytele. Bet tai būtų apačioje, virtuvėje, prie vonelės, šalia viryklės. Karlas jau seniai įrengė vonios kambarį viršuje, atitvėręs Rutos kambario kampą – to, kuriame kadaise gyveno Amanda su Matilda.

Pasiėmusi iš spintos švarią suknelę, pakabino ant vonios kambario durų. Kol į vonią bėgo vanduo, ji kepamąja soda nusišveitė dantis, su valikliu išblizgino kriauklę ir unitazą. Iš plaukų dar dabar sklido tas ryto žolių ir negyvos žuvies tvaikas. Reikės kaip reikiant trinkti, nors turbūt iki vakaro plaukai nebespės gerai išdžiūti.

Amanda iš lėto įlipo į vonią. Pati nesuvokė, kokia buvo sušalusi ir įsitempusi, šiltas vanduo padėjo atsipalaiduoti. Atsigulė, leido laisvai plūduriuoti rankoms ir kojoms. Tingiai ėmė glostytis – pilvą, šlaunis, šonus ir minkštą duobutę po gerkle, krūtinę. Tada pasinėrė, kad kaip reikiant permirktų plaukai. Vanduo švelniai pakilo, kaip šiltas gobtuvas apsėmė galvą, o plaukai kaip kokios žolės pasklido apie kaklą ir krūtinę. Vanduo apsėmė ausis, jas kaipmat užgulė, pranyko visi oro garsai, Amanda niro vis gilyn.

Staiga ji pašoko, išsiropštė iš vonios, nuo rankų ir kojų pirštų apvarvėjo kilimėlis. Greit apsirengė, rankšluosčiu apsivyniojo galvą. Tada, nė gerai nenusišluosčiusi, ant drėgno kūno ėmė rengtis drabužius. Reikalas tas, kad Amanda baisiai norėjo valgyti. Kiek laiko jau nevalgiusi? Reikia sutaisyti vakarienę. Po dienos kovų su mašinėlėmis Ruta irgi grįžta praalkusi.

Skutant paskutinę bulvę, lauke sučiužėjo keliuko akmenėliai. Pribėgusi prie lango, Amanda pažvelgė laukan. Vyrukas, tas Ovensų sūnelis – ir Klementas, ir ne jis, – padeda iš mašinos išlipti Rutai. Amanda nusivyniojo nuo galvos rankšluostį ir užsirišo skarą. Bet mašinos durelės trinktelėjo, paskui dar sykį, variklis užburzgė ir triukšmas nutolo; į virtuvę Ruta atėjo viena.

– Buvai su Ovensų sūnumi? – kaip įstengdama abejingiau paklausė Amanda. Kilstelėjo viralo puodo dangtį ir jos veidą apgaubė garai.

– Ar su Artūru? Jis mane pavėžėjo.

– O Imogenės ne?

– Ne.

Tai dabar dar ir Rutą sekti reikės? Amanda susiraukė, stebėdama stalą dengiančios dukterėčios judesius.

– Ar tu… – ji pritilo, nelabai žinodama, kaip geriau pasakyti, – ko nors gėrei? – subtiliai pabaigė klausimą.

– Aišku, ne.

Vien nuo minties apie tėvą ir sūnų Amandai vėl kaipmat sukilo pyktis – aitrus kaip tulžis. Kodėl anie taip priskreto prie jos ir jos artimųjų? Bet, aišku, mąstė Amanda, ji pati kalta. Slapstydamasi, apsimetinėdama, meluodama tam tikra prasme ji pati nepaleido Klemento Ovenso. Po tos lemtingosios nakties su juo pati ir užsiveržė kilpą, su ja pastaruosius dvidešimt metų ir gyvena. Kogi stebėtis, kad, užuot pranykęs, jis dabar pasidvigubino?

Na, bet nieko, bandė ramintis ji. Vasara tuoj baigsis, jie išvažiuos sau. Beliko susiimti ir dar keletą dienelių luktelėti.

Ruta grįžo gyva ir sveika, tuoj jiedvi pavalgys maistingą vakarienę, įtikinėjo save Amanda, dėdama Rutai į lėkštę raudonųjų kopūstų. Vadinasi, viskas gerai. Viskas taip, kaip turi būti, apžvelgusi stalą pagalvojo ji, išskyrus vieną smulkmenėlę.

– Kaip manai, Ruta, gal obuolių padažo pasiimkim? Yra šaltojoje. Gal atnešk?

– Obuolių padažo nenoriu.

– Bet gal pasiimkim. Šaltojoje, žaliam stiklainėly.

– Šįvakar tikrai nenoriu obuolių padažo.

– Bet vis tiek paimk. Vaisių šiandien neturime, o jie – labai svarbu. Bent jau ant stalo pasidėkim, jei kartais vėliau apsigalvotume.

– Aš tik noriu, kad Imogenė būtų laiminga, – stodamasi nuo stalo tarė Ruta. – Daugiau nieko.

Ne, šįvakar apie Imogenę kalbėti nereikia – ne šįvakar, kai viskas turi eiti sklandžiai.

– Žinoma, mes visi norime, kad Imogenė būtų laiminga. Ruta, viršutinėje lentynėlėje, už pieno. Žinai, ar tik nebus per šaltas? Kaip tau atrodo? Turi būti ne per šaltas, kad mėsos neataušintų. Gal minutėlę pašildykim, kad nebūtų toks šaltas?

– Bet juk mudvi ketinome išsinuomoti butą!

– Butą? Kokį butą?

Amanda šiek tiek atsistūmė kėdę. Staiga ji pasijuto tarsi supančiota, nes kojos buvo po stalu.

– Jokio buto nebėra. Pranyko butas. Imogenė ištekės už Artūro Ovenso. Jis dar nepasipiršo, bet pasipirš.

Nuo tų padrikų žodžių junginių Amandai ausis užgulė tarsi kokia tiršta masė ir ėmė spengti. Ji atsitraukė nuo stalo, purtydama galvą.

– Ne, – tvirtai, kone nuotaikingai pasakė. – Ne, tai neįmanoma.

– Teta Mande, kas tau? Ar tau negera? Ar nutiko kas?

Amanda taip staigiai atsistojo, kad net kėdė už jos parvirto.

– Privalome jiems sutrukdyti.

– Ką čia šneki? Kas tau yra? – Ruta apėjo apie stalą ir pridėjo tetai prie šaltos ir drėgnos kaktos ranką. – Gal tu prigulk. Ar norėtum prigulti? – paklausė ji, vesdama Amandą į svetainę. Šnekėti ji bandė rūpestingu balsu, bet buvo labai išsigandusi. Ar ne dėl to Amanda kadaise gulėjo Šv. Mykolo ligoninėje? – Gal iškviesti daktarą Karblerį?

– Ne! Nieko nereikia, Ruta, nieko. Svarbu, kad tu šalia.

Dabar jiedvi stoviniavo prie senos sofutės, bet kai Ruta pamėgino tetą paguldyti, Amanda įsikabino ir pasisodino ją šalia.

– Prižadėk, kad man padėsi, Ruta, – sušnabždėjo ji. – Prisiek.

– Aišku, padėsiu. Kas yra?

Amanda ir toliau šnabždėjo, tarsi taip žodžiai būtų ne tariami, o savotišku sąmonės srautu eitų tiesiai merginai į sielą.

– Imogenė – Klemento Ovenso dukra.

Ji visai išprotėjo, toptelėjo Rutai. Mergina nevalingai atsitraukė nuo Amandos – ir išsigandusi, ir tuo pat metu šlykštėdamasi, ją kone supykino, užspaudė gerklę.

– Liaukis, – subarė ji. – Kas tau dabar? Nesielk šitaip. – Ji pajuto norą vožtelėti tetai, bet Amanda pravirko, tad Ruta tik patrynė jai petį. – Teta Mande, juk pati supranti, kaip kvailai verki. Nežinau, kas ko tau pripasakojo, bet juk nevalia tikėti visomis paskalomis. Ponas Ovensas ir ponia Lindgren nė nepažįstami. Be to, ponia Lindgren to nepadarytų! – Rutai kažkas toptelėjo. – Man atrodo, žinau, kas čia leidžia paskalas. Kaip jos drįsta? Begėdės Zita su Kite. Jos dar pasigailės.

Bet Amanda jau nebeverkė. Kaip žvėris letenomis suėmė Rutai už peties.

– Liaukis tu, Ruta! Pažiūrėk man į akis! Paklausyk manęs! Niekas nieko neišsigalvojo, tai mano reikalas. Niekas kitas nežino – tik aš. Aš vienintelė. Aš žinau, kad jis Imogenės tėvas, nes motina esu aš. Ji – mano dukrelė.

Ruta ištrūko iš Amandos glėbio ir kuo skubiau nusisuko, užsidengusi rankomis ausis.

– Baik! Kaip gali tokius dalykus kalbėti?

Jei Amanda dabar būtų staiga pareiškusi, kad dangus žalias, o žolė raudona, Ruta ir tai turbūt nebūtų taip suglumusi, nebūtų pasijutusi tokia įžeista. Atsisukusi į Amandą, dabar jau ji sušnabždėjo:

– Bet juk tu tvirtinai, kad kūdikis pramanytas.

Ruta

Mamos kojelės vaikšto pirmyn atgal, pirmyn atgal. Teta Mandė tik rėkauja taip baisiai.

– Ša, ša, – sakau aš, bet manęs niekas negirdi. Padedu galvą ant „dabar gulsiu miegoti“ ir žiūriu į ledinuką. Į mane žiūri tetos Mandės batai. Dabar reikia pasistengti būti gerai mergytei ir patylėti. – Ša, ša, – kartoju aš, bet manęs vis tiek niekas neklauso. Spyris, mamytės batelis į ledinuką. Jis pririeda prie manęs, aš jį pakeliu, nurenku pūkelius. Nieko, dar geras. Teta Mandė irgi taip pasakytų. Kad nukrito ant grindų, nieko baisaus.

Teta Mandė vis rėkauja.

– Nieko, nieko, – kartoja mamytė. – Viskas bus gerai.

O aš tai žinau, kad tai melas. Aš tyliu ir čiulpiu, tyliu ir čiulpiu. Aš gera, bet vis tiek tie riksmai. Norėčiau, kad nebešūkautų.

– Baikit, – vos girdimai sušnabždu. – Aš pabūsiu ramiai ir jūsų klausysiu.

Ledinukas toks aštrus, kad įsipjaunu liežuvį. Kraujas saldus, aš ryju.

– O dabar jau miegosiu, – sakau, bet ir toliau žiūriu.

Dabar į lovą atsigulė ir mama. Noriu į lovą ir aš, bet bijau. Tie šauksmai – kada jie pasibaigs! O tada staiga ima ir pasibaigia.

– Mande, – prabyla mamytė. – Mergytė.

Bet juk mergytė po lova.

Pravirksta kūdikis, pabandau verkti ir aš, bet verksmas ne mano.

– Reikia jai pasakyti, teta Mande.

Ataušusį jautienos troškinį su raudonaisiais kopūstais – regis, šiuo patiekalu buvo mėginta vaizduoti mėlynes ir nubrozdinimus – suvertusios į kibirą šunims ir kiaulėms, jos vėl susėdo prie virtuvės stalo. Amanda pripylė porą puodelių kavos, tarsi moterys aptarinėtų paprastus kasdienius reikalus.

– Ne, – papurtė galvą Amanda. Tada įsibėrė į kavą cukraus. – Ne, reikia pamąstyti, Ruta. Galvok. – Šaukšteliu Amanda nervingai maišė kavą – pirmyn ir atgal, dzingsėdama į puodelio kraštus. – Imogenei negalima šito sužinoti.

– O ką galvoti? Kaip rengtis į vestuves? Jei nepasakysi tu, papasakosiu aš.

Amanda iš paskutiniųjų stengėsi kalbėti ramiai, kantriai. Ir kalbėjo žiūrėdama tiesiai Rutai į akis. Mergina kalba neprotingai, reikia jai padėti susiprotėti.

– Nedaryk to. Pagalvok apie Merę Luizą. Juk ji, ko gero, numirtų, jei Imogenė šitaip sužinotų. Ar jei iš viso sužinotų. – Beveik nedrebančiomis rankomis ji pakėlė puodelį ir siurbtelėjo. Amanda pajuto, kad jos argumentai dukterėčiai daro įspūdį, kad ji klausosi. Nevalia nusileisti. – Ne, šitaip su Mere Luiza pasielgti būtų baisi neteisybė. Juk ji tokia gera motina. Tu ir pati sutinki, Ruta, ar ne? – Kai Ruta nieko neatsakė, Amanda pakartojo klausimą: – Na, ir pati sutinki, kad Merė Luiza – puiki motina?

– Taip! – netekusi kantrybės šūktelėjo Ruta. – Taip, bet šiuo atveju tai visiškai nesvarbu.

– Ak, Ruta, tu pati dar nesi motina. Kai būsi, suprasi.

Ruta suirzusi taip smarkiai pastūmė puodelį, kad ant stalo papylė kavos.

Amanda caktelėjo liežuviu.

– Tu dabar susijaudinusi, Ruta, bet pabūk mano kailyje. – Ji atsistojo paimti šluostės. – Pagalvok apie Imogenę, – tarė ji, valydama stalą. – Pagalvok, Ruta, kaip sužinojusi jautiesi pati. Pabandyk įsivaizduoti, kaip būtų jai – staiga sugriūva viskas, kas gera. Nebelieka nieko, kuo ji tikėjo. Tu juk myli Imogenę. Negi tikrai nori jai papasakoti, kaip ji iš tiesų atkeliavo į šį pasaulį? Pati pagalvok, kaip geriau, Ruta.

– Ar taip, kaip tu pagalvojai? – Žodžiai virtuvėje nuskambėjo kaip šautuvo šūviai.

Amanda dabar stovėjo prie kriauklės, pakišusi po bėgančiu vandeniu šluostę. Staiga ji pasilenkė, lyg suriesta mėšlungio, ir susmuko ant grindų prie kriauklės, kakta įsibedė į spintelę.

– Nenoriu, kad ji imtų manęs nekęsti, Ruta, – pro sukąstus dantis iškošė Amanda. – Tiesiog negaliu to leisti.

– Ša, – pradėjo raminti tetą Ruta, pritūpusi šalia ir bandydama padėti jai atsistoti. – Tai pasakysime Artūrui arba ponui Ovensui. Tegu jie sugalvoja, kaip ją atstumti.

– Bet jeigu pasakysime jiems, Ruta, sužinos ir jinai. Tikrai sužinos. – Amanda persibraukė per veidą šluoste. Įkvėpusi gižaus jos kvapo, ji pasiruošė paskutiniam argumentui. – Pati žinai, neklystančių nėra, – prabilo ji, atsukusi Rutai nugarą. O kai atsisuko, ištiesė pečius, bet atpakalia ranka vis tiek laikėsi įsikibusi kriauklės. Ir prabilo rūsčiu balsu: – Klaidą padarei net ir tu, Ruta.

– Ką čia kalbi? – Ruta prisiminė jo pirštus sau ant kaktos, net veidas užkaito.

– Imogenę man būtų auginusi tavo mama. Būtumėte augusios kaip sesės. Tai smagu būtų buvę, ar ne? Bet argi tu paklausysi, kai paliepiau nulipti nuo ledo? Ne. – Amanda papurtė galvą. – Nepaklausei. Lakstei sau lyg niekur nieko. O tada… – Ji nudelbė akis, bet po akimirkos vėl pakėlė ir įsistebeilijo į Rutą. – Mama žuvo, o man teko atiduoti savo kūdikėlį.

Ruta atsitraukė ir sukryžiavo ant krūtinės rankas. Bet Amandos žodžiai ją pervėrė.

– Ne, aš… – sulemeno ji. Bet pradėjo šnopuoti, nes juk iš tiesų tada lakstė. Net dabar, stovėdama ant medinių virtuvės grindų, jaučia, kaip slysta iš po kojų žemė, kaip tada jos iš paskutiniųjų bandė užsikabinti už slidžių juodumos luitų, prisimena, kad niekaip nebegalėjo išsikepurnėti, kad ir kaip stengėsi.

Amanda pirštų galiukais perbraukė Rutai per sprandą. Švelniai prisitraukusi dukterėčią, uždėjo ant nulenktos jos galvos smakrą.

– Nieko, ramiau, – tykiai niūniavo ji, palengva svyruodama į šalis. – Juk buvai dar visai mažytė. Nieko dorai nesupratai. Bet matai, – jos balse pasigirdo didžiavimosi gaidelė, – aš dėl tavęs atsisakiau visko. Visko. Jei man nebūtų reikėję užimti tavo mamos vietos, juk būčiau ir į darbą grįžusi, ir gal savo šeimą sukūrusi. Bet pasirinkau tave. Tai štai, Ruta, – atsiduso ji, dabar jau kone linksmai, – tai štai, ar tau neatrodo, kad turiu teisę ir tavęs paprašyti šiokios tokios paslaugos?

Įkyri mėnesiena skverbėsi į Rutos kambarį, blyškioje šviesoje negalėdama nurimti, ji vartėsi nuo vieno šono ant kito. Bandė apsiprasti su mintimi, kad dėl visko kalta ji – ar gal veikiau kad pati nesuvokdama truktelėjo virvelę, dėl kurios vėliau iširo visa jų šeima. Ir kam reikėjo tada jai bėgti tuo tamsiu ledu? Nuo ko jinai bėgo? Atrodė, kad vos už kelių centimetrų negailestingai muša sekundes virtuvės laikrodis. Atsisėdusi lovoje, ji sviedė pagalvę į sieną, skiriančią jos kambarį nuo Amandos. Pagalvė garsiai dunkstelėjo į gipso sieną, bet atsako jokio.

Išlipusi iš lovos Ruta apsirengė, bet nė nesistengė apsieiti tyliai. Išeidama iš namų, ji nuo kablio prie durų nusikabino seną tėvo striukę.

Mėnesiena dienos šviesai nė iš tolo neprilygo, miško keliuku traukiančiai Rutai buvo sunkoka dėlioti kojas. Sulig kiekvienu žingsniu atrodė, kad tuoj prasiskirs žemė, kaip pasitaiko tamsoje apsiskaičiavus, kiek laiptų pakopų perlipai. Ruta nesuprato, ko eina prie ežero; žinojo tik kad reikia išeiti iš namų į gryną orą, pabandyti nusikratyti Amandos paslapčių naštą.

Atsukusi veidą gaiviam nakties vėjeliui, Ruta apėjo valtį, atrišo virvę. Tada įstūmė valtį į vandenį ir pradėjo irkluoti.

Po kokių dešimties yrių ji pastebėjo, kad šlampa kojos. Pamiršo kaištį įkišti. Persisvėrusi per laivagalį, ji sukišo pirštus į teliūskuojantį palei valties kraštus vandenį ir nesunkiai surado guminį kamštelį. Bet skylėje kažkas buvo.

Ištraukusi kliuvinį, ji pamatė, kad tai sidabrinė dėžutė su dangteliu, išraižytu ryškiais art deco motyvais. Pasidėjusi dėžutę ant delno, Ruta spragtelėjo skląstelį – dėžutėje tabletės, kaip monetos mažulytėje brangenybių skrynutėje. Ruta kurį laiką plūduriavo neirkluodama, blizgindama rankogaliu dėžutę ir galvodama, kas ją čia būtų galėjęs palikti. Gal koks valkata įsisuko valtyje nakvoti? Kartkartėmis tokių nutikimų pasitaikydavo, bet valkatos paprastai palikdavo ne dailias skrynutes, o tuščią butelį ir senų kojinių bei prakaito tvaiką.

Buvo laikai, dingtelėjo Rutai, kai tokią mielą dėžutę ji būtų palaikiusi mamos dovana – tuos ilgus metus dėžutė pragulėjo ežero dugne, o dabar, kai ji atėjo prie valties, dėžutė kaip tik joje ir įstrigo. Buvo laikai, kai ji būtų tekina lėkusi apie radinį pranešti Amandai – kaip nešdavo aptiktus strėlių antgalius, paukščių kiaušinius ar iškasenas. Jos kartu iš kartono būtų pastačiusios mažutį laivą – piratų, kurie esą ir prigrobė visokio gėrio, gal net žemėlapį papaišiusios ir pakasusios dėžutę po alyvų krūmu. Kitą kartą ji tokį radinį būtų įsikišusi į kišenę ir parodžiusi Imogenei, ir jiedvi būtų prisigalvojusios nebūtų istorijų apie jaunuolį, sergantį kokia romantiška liga – kad ir džiova, – atstumtą turtingų tėvų ir pasmerktą klajoti po pasaulį už tai, kad išdrįso įsimylėti ne savo luomo merginą. Mergaitės būtų slapčia nužiūrinėjusios vakarais ant laiptų vakarieniaujančių valkatų veidus, bandydamos surasti ir išgelbėti gražųjį vaikiną, pametusį vaistų dėželę.

Bet visi tie laikai praėjo, galvojo Ruta, kempine šluostydama nuo valties dugno pribėgusį vandenį. Savo mamos ji beveik visai nebepamena, Amanda turėjo atiduoti dukrą svetimiems, o Imogenė myli tą, už kurio negalės ištekėti. Negi tikrai dėl visko kalta ji? Suėmusi smarkiai išgręžė kempinę. Dieve, juk jai tada tebuvo treji.

– Kodėl manęs niekas nesustabdė? – šūktelėjo ji tamsai. Kažkur palei krantą sulojo šuo.

– Tylėk! – sušuko kažkas tamsiame krante.

Šuo ir toliau lojo, bet Ruta nebesiryžo triukšmauti. Įsimetė dėžutę į kišenę ir irklavo toliau.

Namo saloje raktas kabėjo ant vinies pastogėje, kur jinai jį buvo palikusi anąkart, kai atplukdė naujus tėvo atvirukus. Tačiau durų iškart daryti nedrįso, tylutėliai apėjo namą, žvilgčiodama pro skyles tarp lentų, kuriomis buvo užkalti langai – tiesa, dabar visai jau retai. Tik įsitikinusi, kad visi tamsūs pavidalai viduje – tai lova, spintelė, stalas ar komoda, ji atrakino duris ir įėjo.

Miegamojo spintelės stalčiuose ištikimai laikėsi mamos kvapas – dabar Ruta suvokė, kad taip atsiduoda levandos. Atsigulusi ant grindų, ant žalio pinto kilimėlio, ji pažvelgė po lova. Kaip čia ankšta – negi ji anuomet tikrai įstengė taip palįsti, kai klausėsi, kaip gimsta vaikelis? Kai klausėsi Imogenės.

Susirangiusi ant pliko čiužinio, Ruta užsiklojo tėvo striuke. Jeigu jiedvi su mama tada įlūžo, jau visai migdama svarstė ji, ir mama paskendo, o ji ne, kas tada ją išgelbėjo? Ir kodėl neišgelbėjo mamos?

Aštuonioliktas skyrius

Nuo tada, kai Klementas Ovensas ryte išėjo paplaukioti, praėjo visa diena ir naktis.

– Jis paliko mašiną, – vis kartojo Teresa Ovens. – Štai dėl ko man neramu. Be mašinos jis paprastai nė iš vietos nepajuda. – Šį savo įsitikinimą ji po keletą kartų kartojo visiems vaikams. Ir Elenai, paskui virėjai Anai ir Ogiui, kuris rūpinosi kiemu ir mašinomis. – Ar tikrai visos mašinos vietoje? – ji keliskart jo klausė ir vėl perklausė.

Klausimas Ogį žeidė. Juk ponia puikiai žino, kad jų šeima turi tris automobilius, ir visi trys kuo saugiausiai stovi garaže. Tačiau jis kaskart kantriai aiškindavo:

– Taip, ponia Ovens, visos mašinos vietoje. Šįkart visos.

Savo nerimą ji išsakė ir šerifui, nors ir visoms trims mašinoms stovint garaže šerifas Kucas neatmetė tikimybės, kad Ovensas pradingo tyčia. Tokių atvejų šerifo darbe pasitaiko ne vienas ir ne du.

Tačiau šitas vyrukas nepasiėmė nė vieno kostiumo – nė poros batų, bent jau anot žmonos. O šiaip žmonos tokių dalykų pasigenda pirmos. Be drabužių žmogus paprastai nepradingsta – nebent nori, kad kiti manytų, jog jis nebegyvas. Ir tokių istorijų šerifas Kucas girdėjęs.

Kita vertus, jo galva, geriausia pradėti nuo to, kas akivaizdžiausia. Tačiau jei Ovensą būtų sutraukęs mėšlungis, labai keista, kad ant prieplaukos nėra chalato, nors tarnaitė dievagojasi, kad jis juo vilkėjo.

Trečią dieną buvo apieškomas ežeras. Paieška buvo standartinė; būtų buvę neįmanoma nepastebėti tokio akivaizdaus įrodymo, jeigu jis plūduriuotų tiesiai visiems prieš akis. Kai niekas nieko nerado, šeima lengviau atsiduso, bet šerifas iš patirties žinojo, kad skenduoliai Nagavokio ežere iškyla ne taip greit. Jau keletą dešimtmečių žmonės ežere laidojo medžius ir traktorius, ištisas valčių flotiles, net namus. Kai tiek šiukšlių, lavonas gali nesunkiai įsipainioti ar už ko užsikabinti.

Imogenė Rutai kone kas valandą skambinėjo ir pranešinėjo naujausias žinias. Kadangi niekas nieko nežinojo, tai ir ji nelabai turėdavo ką pranešti, bet peno kalboms vis tiek nestigo. Virėja susigalvojo, esą ponas Ovensas susidėjęs su Čikagos banditais. Ponia Ovens pastebėjo, kad iš vaistinėlės dingusi dėžutė su vaistais nuo širdies. Vairuotojas Ogis įtarė kerštingą vyrą – šiuos paskutinius žodžius Imogenė šnabždėte sušnabždėjo į ragelį.

Ji, žinoma, visą tą laiką buvo pas Ovensus. Jeigu ne ji, tai nė vienas iš jų nei valgę būtų, nei bluosto sudėję. Ponia Ovens nenorėdavo Imogenės išleisti namo net dantų išsivalyti, o ir Artūrui akivaizdžiai jos reikėjo. Atvyko ir sesuo su vyresniuoju broliu. Visi jie kaipmat ją pamėgo, o sesuo net pasiūlė apsinakvoti jos miegamajame.

– Artūras sako, kad ir anksčiau jis taip kelioms dienoms pradingdavo ir negrįždavo, kiti tuo tarpu susirūpinę sienomis laipiodavo, – papasakojo Imogenė kitą dieną po paieškos.

– Vadinasi, grįš.

– Bet Artūras sako, kad dabar viskas kitaip. Anais kartais jis leisdavosi išlydimas. Namiškiai bent jau žinodavo, kad jis kažkur išvažiuoja, net jei nežinodavo kur ir kuriam laikui. Visada atsisveikindavo – niekada taip nepradingdavo kaip į vandenį.

Padėjusi ragelį, Ruta pradarė savo staliuko stalčių ir pažvelgė į rastąją sidabrinę dėžutę. Nedrąsiai prisilietė pirštu prie dangtelio. Ką tai reiškia?

Negi Klementas Ovensas kaip koks valkata miegojo jų valtyje? O gal Amanda jo vaistus nugvelbė? Bet kam palikti juos valties dugne? Gal juodu kartu toje valtyje plaukė? Plaukė, o dabar dingo kaip skradžiai žemę. Arba vandenį. Kaip ir Rutos mama kadaise pradingo. Kaip tik per plauką nepradingo ir pati Ruta.

– Ruta! – iš apačios atskriejo Amandos balsas. Ruta taip aiškiai įsivaizdavo, kaip ji stovi viena ranka stipriai įsikibusi laiptų kolonos, kad net krumpliai atsikišę. – Ką pasakoja Imogenė?

Ruta prasižiojo. Tada susizgribo prikimusi ir atsikrenkštė.

– Nieko, – silpnu balsu atsišaukė ji, tada pabandė dar sykį: – Nieko naujo.

Ruta

Nežinojau nė ką manyti – tik tiek, kad teta Mandė turbūt plaukiojo su Artūro tėvu po to karto, kai valtį prieš geras kelias savaites buvau pasiėmusi aš. Nors, tiesą sakant, nebuvo ko taip jau stebėtis, žinant, kad juodu pažįstami. Tačiau apie tai pasiryžau niekam nepasakoti, net pačiai Imogenei, bent jau kol atsiras ir viską paaiškins pats ponas Ovensas. Man dar dingtelėjo, kad teta Mandė juk gali jį slėpti kur nors ūkyje, todėl nulipusi į rūsį ar į šaltąją kartkartėmis norom nenorom žvalgydavausi per petį. Bijojau, kad ji dar ne visas savo paslaptis man išklojo, tad nenorėjau, kad jos mane imtų ir užkluptų kaip perkūnas iš giedro dangaus.

Dar mažiau norėjau painiotis jos pinklėse, todėl kaip įmanydama stengiausi ją įtikinti, kad kol neatsiras ponas Ovensas, Artūras su Imogene tikrai nesituoks. Tad jos planą galima atidėti.

– Bet juk sakei, kad jinai dieną ir naktį jų namuose gyvena. Dieną ir naktį, – pakartojo ji, ir man teko pripažinti, kad taip ir yra.

Kai jau teta Mandė ką susigalvoja, tai nieku gyvu jos neperkalbėsi. Tą vakarą ji įgriuvo į mano miegamąjį, mojuodama sulenktais lapais, kuriuos buvau parsinešusi iš Ovensų. Turbūt išgraibė iš šiukšliadėžės.

– O šitie iš kur? – paklausė ji.

– Iš ponios Ovens. Pridariau klaidų.

– Juk jie puikiai tiks. Jinai tikrai atpažins popierių, tiesa? – Ji iškėlė lapą prieš šviesą ir prisimerkusi ėmė apžiūrinėti vandens ženklą.

Aš timptelėjau lapą, norėdama atimti.

– Aišku, nederėjo man tiek prigadinti, bet ten jų tikrai visa krūva. Vargu ar pastebės.

– Ne, turiu galvoje Imogenę. Imogenė juk tikrai supras. – Ji švelniai, tarsi glostydama perbraukė per lapą. – Juk jinai kasdien ant tokių rašo. Mano Imogenė prisimins tokį gerą popierių.

Kai įlipau į lovą, ji pieštuku nusibrėžė vos matomą liniją ir pasiėmusi virtuvines žirkles ėmė karpyti mano eilutes su klaidomis. Kitą rytą ji sudėliojo penkis lapus man prieš lėkštę.

– Kuris tau gražiausias, Ruta? Kuris tiesiausias?

Nenorėjau į juos žiūrėti.

– Nežinau, – kaip galėdama niūriau atrėžiau.

Ji atrodė įskaudinta.

– Juk jau kalbėjome – maniau, tu supranti, Ruta, kad taip tik geriau bus. Imogenei. Juk nori padėti Imogenei, ar ne? Tie meilės reikalai reikaliukai juk tėra vaikų žaidimai. Patikėk. – Ji mėgino uždėti man ant galvos ranką, bet išsisukau. Ne apie Imogenę ji galvoja. Apie save – tik apie save. – Kaip tau šitas? – paklausė, rodydama į vieną iš apkarpytų lapų.

Nors nieko neatsakiau, ji dėjosi, kad aš pritariu.

– Na, ką, pabandysim ant jo.

– Jis turbūt ant savo vardu pažymėtų lapų rašo, – pasakiau aš.

Ji akimirką sukluso, tačiau papurtė galvą.

– Ne, tų tai niekaip nenugvelbtum. Net jeigu patektum į jo kambarį, juk nežinai, kur jie sudėti.

– Tikrai į jo kambarį nesliūkinsiu!

– Aišku, ne. Tokių dalykų tavęs neprašyčiau. – Ji patapšnojo man per petį. Elgiasi lygiai taip pat kaip tada, kai bandė neleisti manęs į mokyklą, dingtelėjo man. Vis mane liesdavo tarsi tikrindama, ar aš vis dar su ja, ar mudvi kartu. Tada man tai visai patiko.

Kai tą popietę grįžau iš pamokų, ji įgrūdo man rudo popieriaus ir rašiklį.

– Ruta, privalai man padėti. – Nusivedusi mane į virtuvę, pamėgino pasodinti ant kėdės. – Man niekaip neišeina parašyti taip, kaip jis sakytų. Tu jį pažįsti, Ruta, žinai, kaip jis kalba.

– Tik striukę pasikabinsiu.

– Būk gera, Ruta, – sekdama man iš paskos prašė ji, abiem rankom nešina tuo apgailėtinu popiergaliu. – Prašau, viena aš tikrai nesusitvarkysiu.

Priskreto, nors tu ką. Kaip visada tokiais atvejais pristodavo. Griebusi popierių, susmukau ant kėdės. Kėdės kojos paliko dryžį ant medinių grindų. Tačiau sėdėdama prie to tuščio lapo ir jusdama, kaip teta Mandė nervingai sukinėjasi šalia, trindamasi randą ant nykščio, aš supratau, kad kažkas tarp mūsų pasikeitė. Ne dėl to, kad ji prašo pagalbos – visada prašydavo pagalbos, patarimo, nuomonės. Bet anksčiau ji manęs klausdavo tik norėdama, kad patvirtinčiau jos jau padarytą sprendimą. Klausdama, ar man labiau patinka užuolaidos su geltonais dryžiais, ar su mažais raudonais karučiais, ji jau žinodavo, kokios labiau patinka jai ar, kaip pati sakydavo, „kurios geresnės“. Dažniausiai atspėdavau jos nuomonę, ir ji apsidžiaugdavo. O šįkart kitaip. Šįkart jai iš tiesų reikia mano pagalbos; šįkart jai atrodo, kad aš žinau, kaip geriau. Be manęs šįkart ji nė iš vietos.

– Sėskis, – pasakiau ir paėmiau rašiklį. – Negaliu susikaupti, kai tu taip maliesi aplinkui. – Ir pradėjau rašyti.

Galų gale juk reikia parašyti.

Ne, čia jos žodžiai. Parašyti nereikia – galimi ir kiti variantai. Bet slapčia aš sau prisipažinau, kad ir pati to noriu ne ką mažiau negu teta Mandė. Netgi norėjau, kad ta mūsų pramanyta istorija būtų tikra.

Šeštas bandymas tetai Mandei jau patiko.

– Puiku, Ruta. Puiku. Pati gyvenime taip nebūčiau sugalvojusi.

Mieloji Ruta,

kreipiuosi į tave tamsiausią savo gyvenime valandą patarimo, nes žinau, kaip tu myli Imogenę ir tikrai geriausiai žinai, kaip suteikti jai laimės. Man nutiko sunkiai paaiškinamas ir net pačiam nesuvokiamas dalykas, kurio būčiau visomis išgalėmis siekęs išvengti, net jei būtų reikėję paaukoti būsimą laimę. Tokio dalyko nėra kaip gražiai paaiškinti, todėl parašysiu tiesiai – įsimylėjau kitą. Taigi, ir parašiau. Imogenė man visada bus brangi, bet brangi kaip sesuo, ne kaip žmona. Štai mano baisioji paslaptis.

Jai aš jos neatskleisiu, jeigu tu man taip patarsi. Žinau, mudu su Imogene galėtume gyventi laimingai. Tikrai galėčiau jai suteikti patogų ir džiaugsmo kupiną gyvenimą. Bet imdamas į žmonas ją dabar, nors myliu kitą, juk elgčiausi neteisingai ir negražiai. Jeigu ją paleisčiau dabar, ji juk tikrai susirastų žmogų, vertą jos ir ją mylintį. Žinau, taip ir būtų geriau, bet nieku gyvu nedrįstu jai to prisipažinti. Rašau tau, kuri ją pažįsta geriau nei bet kas kitas, ir žino, kaip jai tokiu atveju būtų geriau pranešti. Ką man daryti?

Man pasirodė šiek tiek per oficialu. Žodžiai „tamsiausią valandą“, „baisioji paslaptis“ ir „būsima laimė“ atrodė tokie knygiški, nenatūralūs, bet teta Mandė pasakė, kad vyras kaip tik taip ir rašytų, norėdamas pranešti išties svarbų dalyką.

Jo parašas puikavosi kadaise jo paskolintoje knygoje. Tiesa, viso laiško jo rašysena juk neparašysi. Šiaip ar taip, svarstė teta Mandė, Imogenei visai nepasirodys keista, jeigu jis tokį laišką išspausdins mašinėle. Kas žino, kaip tokie laiškai iš tiesų rašomi?

Turėjau išspausdinti per pertrauką tarp pamokų, bet išsitraukusi iš kuprinės negalėjau prisiversti nė pažvelgti į jį. Būčiau išmetusi į šiukšliadėžę, bet pabijojau, kad kokia Mertlė ar Liliana dar ims ir iš smalsumo išsitrauks.

– Per daug žmonių buvo, – pamelavau grįžusi namo. – Neįsivaizduoju, kaip reikės išspausdinti.

Teta Mandė užlipo į viršų ir užsidarė.

Tačiau ryte ji vėl buvo pakilios nuotaikos.

– Aš žinau, kad šiandien rasi progą išspausdinti, Ruta, – pasakė ji. – Negalime delsti. Niekada nežinai, kas gali nutikti.

Tą vidurdienį, kai Liliana, išėjusi į koridorių sumuštinio, parlėkė klykdama, kad ten moteris atnešė kačiukų, kaipmat sumojau, apie kokią moterį ji šneka – viena iš mūsų tvarto kačių kaip tik maitino vėlyvąją vadą.

Niekaip nebūčiau pamaniusi, kad kačiukai šitaip parūptų visai klasei verslo studentų, bet parūpo. Bent jau merginos, su kuriomis paprastai pietaudavau, dabar turėjo užsiėmimą ir nekaišiojo nosies, ką čia kalu mašinėle. Net Mertlė, kuri užėjo į klasę man tarškinant antrą pastraipą, ant peties buvo užsidėjusi mažą rainiuką.

– Kodėl nesakei, kad tavo teta tokia miela, Ruta? Jai atrodo, kad šitas mažylis – kaip tik man. – Ji pakštelėjo mažyliui į galvelę, o katinukas, išsigandęs, kad taip aukštai iškeltas, gailiai sumiaukė. – Mažiuk, kas dabar tau? – burkavo ji, sūpuodama kačiuką prie krūtinės. – Galiu pabaigti tavo darbą, o tu kol kas išeik pasilabinti. Braunas nė nepastebės skirtumo.

– Kad aš jau beveik baigiau, – pasakiau kuo nerūpestingiau ir pamojau jai, kad eitų.

Spausdinau lėtai ir padariau tik tris klaideles. Jas ištaisiau užspausdinusi žodžius iksais. Dėl klaidų per daug galvos nesukau. Toks laiškas ir negali būti tobulai tvarkingas.

Tą vakarą prisiminiau senelio plunksnakotį storu kotu – vyriškai rankai. Padažiusi į juodą rašalą pradėjau pratintis raityti Artūro parašą – rašiau ir rašiau, kol parašas pasidarė toks kaip knygoje. Galiausiai žodžius „Artūras Ovensas“ rašiau taip lengvai, tarsi tai būtų mano vardas ir pavardė. Kitapus stalo sėdinčios tetos Mandės akys spindėte spindėjo. Parašėme.

Tą vakarą niekaip negalėjome išsiskirti – net prieš miegą. Ji atsekė paskui mane į kambarį, pažiūrėjo, kaip rengiuosi, o apklojusi man petį prigulė ant antklodės šalia manęs, kaip priguldavo vaikystėje, kad saugiai užmigčiau kaip reikiant iš visų pusių apkamšyta, tada jos galva gulėdavo už mano galvos ant pagalvės.

Pabudusi išgirdau ją jau besisukinėjančią virtuvėje, malančią kavą. Ankstyvą rytmetį laiškas ant mano staliuko pasirodė aiškiai suklastotas. Bet aš vis tiek pabandysiu, tariau sau, dėl tetos Mandės. O jei nieko neišeis, juk galima iškloti tikrąją tiesą.

– Laba diena, – atidariusi duris tarė Elena. – A, čia jūs, – susiraukė. – Kažin ar šiandien ponia Ovens turi darbo. Šiaip ar taip, yra panelė Lindgren.

– Aš ir noriu susitikti su Imogene, su panele Lindgren.

– Tokiu metu panelė Lindgren čia neturėtų kviestis draugių.

– Ji manęs nesikvietė. Na, ilgai netruksiu. Man reikia su ja pasikalbėti labai rimtu klausimu.

– Ar ką nors žinote apie poną Ovensą?

Ruta nustebusi papurtė galvą.

– Ne, ne apie jį.

Netarusi daugiau nė žodžio, Elena uždarė duris, Ruta taip ir liko mindžikuoti. Kai jau norėjo vėl pabelsti, duris atidarė Imogenė.

– Ruta! – Imogenė apkabino draugę. – Iš kur sužinojai, kad noriu tave pamatyti? Eime pasivaikščioti, – pasakė ji ir uždarė duris. – Reikia šiek tiek nuo šių namų pailsėti.

– Man neramu, – prabilo ji leidžiantis šlaitu prie ežero. – Nesuprantu, ar jie labiau norėtų, kad jis būtų pabėgęs, ar kad nebegyvas.

Supamos vėjo genamų bangelių ir mirksėdamos nuo spiginančios saulės atšvaitų vandenyje, jos nužingsniavo iki pat prieplaukos galo. Žvarbokas vėjas leido suprasti, kad vasara gyvuoja paskutines dieneles. Jei ne Klemento Ovenso dingimas, prieplauka, ant kurios jos stovėjo, būtų buvusi prieš kelias dienas išmontuota, o ir pats Ovensų namas jau stovėtų tuščias.

Ruta siaubingai nervinosi.

– Noriu tau kai ką parodyti, – galiausiai įsidrąsino ji, drebančiais pirštais iš kišenės išsitraukusi laišką. Duodant jį Imogenei taip daužėsi širdis, jog jau atrodė, kad ji tuoj kaip varliukė liuoktelės į vandenį.

Vėjas visaip bandė išplėšti lapą iš rankų, bet Imogenė jį laikė tvirtai, vis iš naujo skaitė laišką.

– Nieko nesuprantu. Jis jį atsiuntė tau?

Ruta linktelėjo.

– Kada?

– Prieš dieną ar porą. Tiksliai nežinau. Vakar atėjo paštu.

Imogenė vėl perskaitė laišką.

– Vis tiek nesuprantu, – pakartojo ji. – Kaip jis gali mylėti kitą? Kas ji tokia? – Ji pažvelgė į Rutą tokiomis skausmo palaužtomis akimis, kad Rutai sudrebėjo pirštai, ji norėjo išplėšti draugei iš rankų laišką ir viską papasakoti. Nebenorėjo toliau meluoti. Ne, norėjo sušukti, jis myli tik tave ir nieko daugiau.

– Negali būti. Kad jis daugiau su jokiomis moterimis nesusitikinėja. Netikiu. – Pakėlusi lapą, ji perskaitė vėl.

Nuo Imogenės rankoje tirtančio laiško pradėjo virpėti ir Rutos rankų bei kojų pirštai, žandikaulis. Sukandusi dantis, ji nukreipė žvilgsnį į tolumoje ežere boluojančią trikampę burę. Po kojomis svyravo lentos, ją pradėjo pykinti. Staiga Imogenė sugriebė ją už rankos, ji atsigręžė ir pamatė, kad draugė žvelgia į krantą. Prie jų per prieplauką žingsniavo Artūras.

Iš pradžių Rutą suėmė panika, kad tuoj paaiškės jos apgaulė. Jų apgaulė. Jųdviejų su teta Mande. Ji susitvardė, kad trūktelėjusi Imogenės laikomą ranką nepultų nuo prieplaukos žemyn. Laikykis, paramino ji save, ša. Tada užsimerkė. Jeigu viskas paaiškės, tegul. Ir gerai. Juk nuo pat pradžių ji to troško. Padėdama tetai Mandei ji padarė viską, ką galėjo. Bet sumanymas neišdegė. Artūras ims dievagotis jokio laiško nerašęs, Imogenė juo patikės. Tada abu susiraukę sužiurs į ją. Ką ji tokio žinanti?

O ji jiems išklos tiesą. Bus labai sunku pasakoti tokius dalykus apie jo tėvą – ypač dabar, kai Klementas Ovensas dingo; o kaip užsius teta Mandė. Išduota teta Mandė imtųsi… Ruta nė įsivaizduoti nedrįso, kas dėsis. Išprotės? Puls žudyti?

Imogenė jau kiša jam tą laišką.

– Artūrai, ar tai tiesa?

– Kas ar tiesa? Ar žinia apie tėvą? Kas parašyta?

– Nė nemėgink apsimetinėti. Pats puikiai žinai, kas parašyta. Pasakyk – ar tiesa?

Jis bandė sugriebti laišką, bet jinai jį atitraukė.

– Pasakok, – piktai pareikalavo Imogenė, priėjusi prie pat jo. – Tai myli kitą? – Šiuos paskutinius jos žodžius pakeitė rauda. Iš susijaudinimo ji ir patį laišką netyčia paleido iš rankų, jį išplėšė vėjo gūsis.

Ne, Imogene, iš paskutiniųjų mintyse meldė Ruta, kitos jis nemyli. Ji, galima sakyti, girdėjo, kaip jis tai sako, vaizdavosi, kaip jis tuoj griebs ją į glėbį ir prisitrauks prie savo karšto kūno.

Bet Artūras atsitraukė.

– Kodėl dabar to manęs klausi? – Jo veidas plykstelėjo pykčiu. – Gal nebegyvas mano tėvas. Negaliu dabar apie tai kalbėtis!

– Aš ir nenoriu kalbėtis. – Imogenės balsas buvo ramutėlis, bet slapčia ji ranka pasiekė už nugaros stovinčios Rutos ranką. – Aš tik noriu išgirsti paprastą atsakymą – taip ar ne?

Artūras nudelbė akis. Dabar jis Rutai pasirodė panašus į kokią išdaigą iškrėtusį susigėdusį berniukėlį. Vanduo akmenukus prie kranto daužė kurtinančiai. Atsakyk, galvojo Ruta, sakyk „ne“. Tačiau tas tykus jos metamas gelbėjimosi ratas praskriejo pro šalį.

– Nežinau, – sušnabždėjo jis.

Imogenė žioptelėjo ir susvyravo, Ruta vos spėjo sugauti griūvančią draugę, bet Imogenė akimirksniu atgavo jėgas. Palinkusi į priekį, ji abiem rankom trinktelėjo Artūrui į krūtinę. Nebuvo ji labai stipri – jeigu jis būtų tvirtai stovėjęs, būtų išlaikęs pusiausvyrą, bet turbūt iš tos nuostabos, o gal iš mandagumo ar tiesiog sumojęs, kad taip bus geriau, žengtelėjo porą žingsnių atbulas ir pūkštelėjo į vandenį. O Imogenė klibikščiuodama sužeistąja koja pasileido tekina stačiu šlaitu į viršų prie keliuko, vedančio į namą, kaip burėmis plevėsuodama rankogaliais ir sijonu.

Devynioliktas skyrius

Ruta

Imogenė manęs laukė keliuko, nuo namo vedančio prie pagrindinio kelio, pusiaukelėje. Pabėgėjusi tiek, kad nebūtų matoma iš namo, ji pasuko į mišką ir susmukusi ant žemės ėmė raudoti. Pasilenkiau prie jos, bet negalėjau prisiliesti. Mane buvo apėmusi tokia baisi gėda, kad net rankas ir šonus diegė. Per mane ji čia šitaip draskosi – per mane ir tetą Mandę. Kaip kokios žiežulos mudvi užkerėjome Artūrą, kad jis pamiltų kitą.

– Jaučiuosi kaip paskutinė kvailė, – galiausiai pasakė Imogenė, pakėlusi galvą ir nusišluosčiusi nosį.

– Visai ne kvailė. – Visaip ruošdamasi vis dėlto iškloti tiesą palytėjau jai plaukus. – Jis tave myli, – pasakiau. Būčiau bet ką pasakiusi, kad ją pralinksminčiau, bet tais savo žodžiais ir pati tikėjau. – Tądien, kai tave pavadavau, jis man pats prisipažino.

– Tu jį tą dieną matei? – šniurkštelėjo Imogenė ir pamažu atsisėdusi atsirėmė į medį.

– Taip, mes… – Bet apsigalvojau ir nieko daugiau nebesakiau. Prisiminusi tą popietę, net susigūžiau. Susidėjusi rankas ant krūtinės stengiausi neprisiminti, kaip pasijutau, kai jis pirštu perbraukė man per kaktą. – Jis sakė, kad tu puiki, – garsiai pasakiau. – Pasakė, kad bet kuris vyras džiaugtųsi tave į žmonas gavęs.

– Bet kuris, tik ne jis. – Imogenė dabar rovė žoles apie kelius – traukė po vieną smilgelę ir mėtė šalin. – Nekenčiu jo, – tarė ji, sugriebusi visą kuokštą žolių. – Nekenčiu jo visa širdimi. – Kai žolė lengvai nepasidavė, ji nulenkė galvą, padėjo ją ant kelių. – Aš jį šitaip myliu! Kaip jis taip galėjo? – Vienu kumščiu ji ėmė daužyti žemę. – Ak, Ruta, – staiga žioptelėjo ji. – Tu neįsivaizduoji, kaip man skaudu. Skausmas toks, tarsi viduje kas būtų įtrūkę.

Kodėl jai atrodo, kad aš neįsivaizduoju? Žinojau, koks baisus tas jausmas. Juk ir aš panašiai jaučiausi, kai ji tik most, ir pakeitė visus mudviejų planus, kai supratau, kad tokia, kokia buvo anksčiau, ji nebebus.

– Gal dėl tėvo taip. Kaip manai? Nereikėjo man jo taip spausti. Galų gale juk jam dabar turbūt irgi baisiai sunku, koks siaubas. Jis nesuvokia, ką daro.

Nusisukau. Miškas čia buvo toks tankus, kad tesugebėjau įžvelgti per porą metrų, nors žinojau, kad po mėnesio nukris lapai, ir visas ežeras bus kaip ant delno.

– Žinai, – sugriebiau Imogenę už rankos. Norėjau, kad ji manimi patikėtų. – Važiuojam į Čikagą.

Ji truktelėjo ranką, bet aš nepaleidau.

– Pameni, kaip anksčiau kalbėdavom. Tu įsidarbinsi, kur ponia Ovens tave įtaisys. Gal ir man ką suras. Šiaip ar taip, ir pati susirasiu. – Paleidau jos ranką ir atsitiesiau. Laukiau.

Imogenė prisidėjo pirštus prie burnos ir dantimis atplėšė odelę.

– Sakai, į Čikagą?

– Taip. Važiuojam į Čikagą. Kaip ir tarėmės.

– Bet mes ten nieko nepažįstam. Kur apsistotume?

– Aš pažįstu. Vieną tokį žmogų. – Nebegalėdama ilgiau nusėdėti, stryktelėjau ir pradėjau žingsniuoti. – Ten gyvena tetos Mandės draugė, panelė Foks. Kol rasim butą, galėsime pagyventi pas ją. Ji vis mane kviečia apsilankyti, tik teta Mandė niekada neleidžia.

– O kodėl manai, kad dabar leis?

– Ne, neleis, bet aš vis tiek važiuosiu. Ji man ne viršininkė. Net ne mama. – Pasijutau, tarsi viduriai, ligi tol tvirtai surišti, pritvirtinti kaip propeleris ant žaislinio sklandytuvo, dabar būtų staiga atsilaisvinę ir ėmę suktis ratu. Taip, išvažiuosiu. Juk pilna pasaulyje vietų, miestų, kurių nesiekia tetos Mandės valdžia, kur nejusiu jos pirštų, vis traukiančių, stumiančių, šukuojančių ir glostančių, kur nereikės galvoti, ar beatsiras Klementas Ovensas, nei sukti galvos, kodėl paskendo mama. Pagaliau nuo jos išsilaisvinsiu.

– Gerai, – lėtai pasakė Imogenė. – Gerai. Važiuokim.

Nevalia delsti, dingtelėjo man. Kuo greičiau.

– Tai ir važiuokim dabar pat. Šįvakar. – Vaizdavausi tetą Mandę sėdinčią prie savo kavos kaip vorą, audžiantį savo lipnų tinklą, į kurį paskui mane susuks.

– Šįvakar? Ruta, man dar tėvus įkalbėti reikia. Ir susidėti daiktus. Su ponia Ovens pasikalbėti. Nežinau, kada ji begalės bendrauti su savo draugėmis. Jai dabar ir taip rūpesčių per akis, supranti? O ir tau su panele Foks reikia susisiekti.

– Pasakysime, kad išvykstame trumpam. Tėvams pranešk, kad nori atsipūsti, – mostelėjau į pakalnę, – na, užsimiršti. Gal po kelių dienų ir grįšim. Gal mums nė nepatiks. Bet pamėginkim. Kodėl nepamėginus?

Ji pažvelgė į mane, genama pagundos, bet ir prisibijodama – taip pat kaip kadaise, kai pasakiau, kad atiduosiu Bertui Vaisui savo pajuodusį dantį.

– Gerai, – tarė galiausiai, – jeigu panelė Foks sutiks, susitikim šįvakar geležinkelio stotyje.

Ji irgi atsistojo ir pasitaisė plaukus bei suknelę. Veidas atrodė pragiedrėjęs, lyg ašaros jį būtų nuplovusios. Ir akys beveik nepaburkusios. Niekas nebūtų patikėjęs, kad dar prieš minutę ji palaužta ir sugniuždyta gulėjo ant žemės.

Vieną akimirką, mudviem einant vingiuotu keliuku, ji sustojo ir atsisuko atgal.

– Pasirodė, kad jis paskui mus seka. Kad sustabdys ir pasakys, kad visa tai – didžiulis nesusipratimas. Koks nors išbandymas. – Ji pažvelgė į mane. – Kaip manai, gal jis galų gale ir pats supras, kad mane myli?

Pamaniau, kad greičiausiai ir supras. Ir aš pati atsigręžiau, tikėdamasi išvysti jį skuodžiantį tarp medžių. Bet pasakiau tvirtu balsu:

– Ne. Tau jo ir nereikia, Imogene. Važiuokim kartu – tik mudvi. – Net susigūžiau, kaip panašiai į tetos Mandės balsą tie žodžiai nuskambėjo.

Amanda

Buvau galutiniai nusikamavusi, kai Matė pakėlė ir prinešė arčiau tą besirangantį, besimosikuojantį į varliūkštį panašų padarėlį. Matė nušluostė kūdikį ir susupo į antklodėlę, tada paguldė man ant krūtinės, ir mergytė kaipmat apžiojo spenelį, taip truktelėjo, kad net suskaudo. Tarsi norėdama patikrinti, ar jis tikras.

– Mūsų mažylė, – atsiduso Matilda, glostydama švelnią jos galvelę. – Leisk, aš palaikysiu.

Kaip jiedvi drauge gražiai atrodė – visai kaip Mergelė Marija su kūdikėliu. Taip ir išliko tas jų paveikslas.

– Aš būsiu tavo mamytė, mažyle, – sušnabždėjo ji. – Myliu tave, avele mano. – Tada pažvelgė į mane ir nusišypsojo.

Aš užsimerkiau. Turėjau jaustis dėkinga, turėjo užlieti nenusakomas palengvėjimas. O buvau baisiausiai nusiminusi. Kas aš tokia, jei mamytė bus Matilda? Ne, negaliu leisti, kad teta Mande mane vadintų toji, kurią išmaitinau savo krauju. Neįstengsiu, nors tu ką. Ir nors gyvenime sau to neatleisiu, tą akimirką nekenčiau Matės, kad pasisiūlė, kad man suklupus pasielgė teisingai, kad atvėrė širdį, kai aš pati elgiausi savanaudiškai. O labiausiai nekenčiau jos už tai, kad manė, jog džiaugsiuosi, matydama, kaip ji atima iš manęs kūdikį.

– Ne, – pasakiau aš. – Jinai mano. Atiduok. – Tik ji manęs nebeišgirdo, nes aš jau miegojau.

Kai pabudau, dar buvo vidurnaktis. Vėjas pūtė į langą, bet vaikelis jaukiai sau miegojo stalčiuke, kurį buvome paruošusios. Jaučiausi kaip apdujusi nuo vaistų. Raumenims ir smegenims verkiant reikėjo poilsio, bet pamažiukais tyliai išsiritau iš lovos.

– Ša, ša, mano mažutėle, – šnabždėjau, nors mažylė ir taip tylėjo.

Nusikabinau nuo durų suknelę, išsitraukiau iš po lovos batus. Mautis kojines buvo nelengva, bet reikėjo apsirengti kuo šilčiau. Mudvi su dukrele bėgsime.

Nusidanginsime, kur šilta. Gal į Kaliforniją. Pasikeisiu pavardę. Pasakysiu, kad vyras žuvo kare. O koks skirtumas? Niekam juk nė motais. Paramos iš ūkio man nereikia – ačiū tėvukui, aš slaugė.

Matilda man atleis. Galų gale jai taip ir pačiai bus geriau – laimingai sau gyvens su Karlu ir Ruta, neslėgs jos manoji paslaptis. O vieną gražią dieną, gal net visai netrukus, sugrįšime jų aplankyti, gal net pabūsime, kad Ruta pamiltų jaunesniąją pusseserę, kaip aš kadaise pamilau Matę. Kodėl aš iš pat pradžių apie tai nepagalvojau?

Susupau mažylę į dar keletą apklotų, ir ji dabar labiau panėšėjo į ryšuliuką, o ne į vaiką. Dukrelė nepabudo, tik patogiau įsisuko, pradėjo sulpčioti, per miegus ieškodama pienelio. Apsivilkau paltą, apsimoviau pirštines, užsidėjau kepurę, į kišenę susikišau pusę pinigų. Ir viskas. Ko mums dar reikia? Juk išmaitinsiu mažylę. Neleisiu sušalti.

Kai pravėriau duris, manęs vos neparbloškė žvarbaus vėjo gūsis. Jaukiame name buvau pamiršusi, kaip lauke šalta, nuo vėjo susitraukė oda. Šiaip ar taip, dar tik lapkritis, prisiminiau aš, dar ne gili žiema. Prasisagsčiau paltą ir prisiglaudžiau ryšuliuką prie krūtinės. Nieko mums neatsitiks. Be to, ir turi būti šalta, kad ledas laikytųsi.

Taip, ledas. Stovėjau ežero pakrantėje ir mąsčiau. Visos properšos juk vis tiek jau užsitraukė, dėl to nėra nė menkiausios dvejonės. Nerimavau dėl to žalsvumo, kurį regėjau tą popietę. Nelabai, tik truputį. Ne, visai truputį. Pripažinsiu, save laikiau gana nebloga žinove, ledu eidavau itin lėtai ir atsargiai, įsiklausydama į kiekvieną trakštelėjimą, nedarydama staigių judesių. Labiau nerimavau, kad galiu su brangiuoju nešuliu paslysti, o ne kad įlūšiu.

Atsargiai užlipau ant ežero ir po keletą centimetrų pradėjau slinkti į priekį. Taip maudė kojas, kad vis tiek nebūčiau greičiau paėjusi. Vieną akimirką vos negrįžau apsisukusi, kai pagalvojau, kiek dar teks sukarti kilometrų iki stoties. Bet ledas tikrai stiprus – dėl to nedvejojau. Taip, mudvi tikrai išlaikys. Lėtai, bet nesustodamos tolome ir tolome ežero ledu.

– Palauk!

Per vėją vos išgirdau plonytį balselį.

– Palauk manęs, teta Mande!

Atsisukusi išvydau, kaip Ruta atbula nuo akmens lipa ant ledo.

– Ruta, sustok! – sušukau.

Mergytė atsisuko į mane, bet nesustojo.

Dėdamasi daiktus, Ruta nė nepasirūpino užsidaryti kambario durų. Durys Amandos niekada nesulaikydavo – ji be ceremonijų užeidavo patvarkyti knygų lentynose ar daiktų ant Rutos staliuko, stengdamasi nepraleisti pro akis nė menkos smulkmenėlės. Keletą kartų Ruta bandė parodyti tetai, kad nereikėtų taip brautis, nepriekaištingai susitvarkydavo kambarį, bet tada Amanda tiesiog perdėliodavo jai daiktus stalčiuose.

O dabar taip daug yra ką tvarkyti. Kambarys baisiausiai sujauktas – ant lovos ir grindų tyso palaidinukės, po kojomis traška plaukų segtukai, ant kėdės sumestos knygos kartu su kelnaitėmis. Bet Amanda tarpduryje stovėjo tyliai.

– Nesuprantu. Jeigu laiškas suveikė, kam reikia kažkur išvažiuoti? Kodėl viskas negali būti taip, kaip buvę?

– Mes ir išvažiuojame dėl to, kad laiškas suveikė, – atsakė Ruta, grūsdama drabužius į seną Amandos kelionmaišį. – Privertei mane parašyti tą laišką, o dabar Imogenė taip kremtasi. Mes ją baisiai nuskriaudėme, supranti? – Norėdama sustiprinti žodžių poveikį, ji iškėlė apatinuką ir juo pagrūmojo.

Amanda susigūžė.

– Ruta, kaip vulgaru. Nevalia taip mosuoti apatiniais.

– Vargšelė, kaip aš ir maniau. – Ruta įsimetė apatinuką į kelionmaišį. – Jinai mano, kad Artūras jos nemyli, kad niekada nemylėjo. Laiko save kvaile, kad iš viso juo patikėjo.

– Nieko, nusiramins. Praeis šiek tiek laiko, ir ji džiaugsis. Mes ją išgelbėjome, Ruta. – Amanda pirštais trynėsi nykštį. Ruta vos nesuriko iš pykčio.

– Bet jinai to nė nenutuokia, ar ne? – tik sušnypštė ji.

– O tu tai žinai. Žinai, kad kitaip nebuvo galima.

Ar tikrai? Ir kam iš viso tą laišką rašė? Nes privertė Amanda? O gal pati sau šansą įžvelgė? Bet Ruta žinojo – jei Amanda nebūtų jos į visas tas pinkles įtraukusi, pati ji nebūtų taip žemai puolusi.

– Nebesvarbu, – pasakė. – Dabar ji nori išvažiuoti, ir aš važiuosiu su ja.

– Ruta, aš sugalvojau. – Amanda įėjo į kambarį ir kalbėdama pradėjo lankstyti palaidinukę, tada padėjo ją ant sujauktos lovos, dailiai ištiesino petukus ir dar palygino pirštais. – Nuplaukime visos trys kelioms savaitėms į salą? Dar ne per šalta, kai gelsta lapai, ten bus labai gražu. Tu, aišku, neprisimeni, koks ten gyvenimas, bet saloje labai atsipalaiduosime. Ten taip tyra. O kai grįšime, Ovensai jau bus išvažiavę. – Ir dar sykį patapšnojo dailiai sulankstytą palaidinukę.

Ruta liovėsi krovusi daiktus.

– Kol neatsiras ponas Ovensas, jie niekur nevažiuos.

Amanda kurį laiką patylėjo įsisprendusi.

– Klementas buvo puikus plaukikas, – galiausiai pasakė ji. – Vargu ar bus paskendęs.

– Girdėjau, ir mano mama gerai mokėjo plaukti.

– Ruta, ką čia šneki?

Ruta tiesiai pataikė, buvo matyti iš Amandos veido ir baimės jos balse – tikros baimės. Net pati Ruta pabūgo, užsegė kelionmaišį – kas, kad gal ne viską susikrovė. Vienintelis noras – bėgti iš čia.

– Nieko, tiek to. Praleisk mane.

Amanda atsistojo tarpdury.

– Neik, Ruta. Negaliu tavęs išleisti.

– Kodėl? Mano mamą tai paleidai, ar ne? Mane išgelbėjai, o mamai leidai paskęsti. Tai štai, dabar ir mane gali paleisti. Viena mažiau ar daugiau. – Ištraukusi ranką iš Amandos pirštų, ji pasileido laiptais žemyn.

– Ruta, sustok, grįžk! – Amanda sustojo laiptų viršuje. Vieną koją kyštelėjo prie krašto. O juk būtų visai nesunku. Akimirka ore ir ji trenktųsi į žemę. Visai paprasta.

Amanda pakėlė ranką nuo turėklo. Krisiu, Ruta. Krisiu, jei nesugrįši, dingtelėjo jai. Išgirdusi užsitrenkiančias duris, ji neteko pusiausvyros.

Ruta

Eiti į traukinį buvo sunkiau, nei maniau. Kelionkrepšis nepatogiai painiojosi po kojom, daužėsi į jas, be to, buvau prisidėjusi tiek knygų, kad kas kokius dešimt žingsnių reikėdavo stabtelėti ir perimti krepšį į kitą ranką. Namų keliuko gale ir vėliau, jau įsukusi į kelią, pamaniau pro medžius girdinti tetos Mandės balsą. Atsisukau į namą ir sulaikiusi kvapą įsiklausiau. Ne, nieko – tas balsas skambėjo tik mano galvoje. Išstūmiau jį savo pačios balsu. Eik, nestoviniuok, raginau save, eik ir nesustok. Nes pavėluosi į traukinį.

Šiek tiek šlubčiodama nuo krepšio svorio, kepurnėjausi žemyn kalvele pro Jungblutų ganyklą, pakėlusios galvas mane nulydėjo trys Gernsio veislės karvutės. Tada ėmiau klumpinti į Ledyno kelio kalną, o nugara žliaugte žliaugė prakaitas – vilkėjau žieminį paltą, nes neturėjau kaip jo įsidėti. Viršūnėje praėjau pro šaltąją – ji jau buvo beveik tuščia, paruošta žiemos derliui. Maniau, eidama pajusiu, kaip pamažėl tįsta ir galiausiai nutrūksta mano saitas su teta Mande, bet nieko panašaus nejutau, tik begalinį nuovargį ir beprotišką jaudulį, kad reikia skubėti. Pagaliau paskutinė mylia iki Nagavokio.

Tikėjausi, kad savo automobiliu mane aplenks Lindgrenai – ponia Lindgren nervingai tikrins, ką dukra įsidėjo kelionei, o ponas Lindgrenas pyptelės ir sustos šalikelėje manęs paimti. Bet kelias buvo tuščias, namai, pro kuriuos ėjau, tylūs ir ramūs. Žinojau: juose kaip tik dabar šeimos sėdasi prie vakarienės stalo.

Galiausiai skaudamomis rankomis ir visa permirkusi nuo prakaito užsitempiau kelionkrepšį nulaipiotais mediniais laiptais ant perono. Apsidairiau, akimis ieškodama būrelio žmonių – Imogenės su tėvais, bet peronas buvo tuštutėlis. Taip įtemptai ėjus, skaudėjo žandikaulį, nes keliavau tvirtai sukandusi dantis. Pamaniau, kad nebespėjau į traukinį – pajutau kartėlį, bet kartu ir palengvėjimą.

– Ruta!

Atsisukau nuo bėgių ir pamačiau prie manęs skubančią Imogenę.

– Kur lagaminas? – paklausiau.

– Mašinoje. – Pridususi Imogenė pasilenkė ir paėmė mano krepšį.

– Tėvai leido pasiimti mašiną?

– Mašina ne tėvų. Mus nuveš Meinardas Ovensas. Na, Artūro brolis. Aš tau apie jį pasakojau. – Imogenė atsitiesė ir padėjo mano krepšį ant žemės. – Artūras jam papasakojo, kas atsitiko, – paaiškino ji, – ir jis atvažiavo pažiūrėti, kaip aš laikausi. Ar nereikia kokios pagalbos. Jis sako, kad jiems visiems labai manęs trūks, o Artūras – kvailys per visą pilvą. O jis, Meinardas, atseit kitoks.

– Ką čia kalbi? Tai dabar jau myli jį?

– Ak, Ruta, – Imogenė caktelėjo liežuviu. – Nieko panašaus. Aišku, jis baisiai mielas, bet aš negalėčiau… tik ne dabar, po visų tų įvykių. Ne taip greit. Jaučiuosi siaubingai, Ruta. Jis man širdį sudaužė. Kol apgis žaizdos, praeis nemažai laiko.

Bet apgis – aišku kaip dieną. Tiesą sakant, jau spėjo apgyti. Gal teta Mandė ir teisi – tos jaunystės meilės ne tokios ir gilios. Imogenės nekaltinau. Juk Artūro ji širdyje visą gyvenimą nesinešiojo, kaip aš nešiojausi tetą Mandę.

Tetą Mandę, kurią ėmiau ir pamečiau. Staiga pajutau atsivėrusią tokią tuštumą – panašią į tą, kokia atsivėrė išlupus juodąjį dantį. Bet nei erdvės, nei nevilties šulinio. Viskas buvo tvirta.

Imogenė suėmė mano ranką.

– Baik, Ruta.

– Ką baigti?

– Tu visai kaip teta, kai ji užsimiršusi trinasi tą savo baisų randą.

Nuleidau rankas prie šonų, bet supratau, kodėl tas saitas nenutrūko, nors maniausi išsilaisvinusi. Tiesiog ji taip giliai manyje įaugusi, kad niekada neįstengsiu jos atsikratyti. Net jei pasikeisčiau pavardę ir išsitrenkčiau į patį žemės kraštą ir niekada nebegrįžčiau, ji vis tiek manęs nepaleistų. Įsipainiojo kaip dagys į plaukus. Ne, dar giliau – įaugo kaip koks kaulas ar organas. Liejosi į mano kraują sulig kiekvienu įkvepiamu oro gurkšniu.

– Kaip gerai, kad mudvi išvažiuojam, Ruta. Tu buvai teisi. Dabar reikia kaip tik to. – Imogenė paėmė mane už rankos, norėdama vestis, nes stovėjau kaip įbesta, bet dar pasilenkusi šnibžtelėjo: – Galėjom seniausiai išvažiuoti.

– Tikrai, galėjom, – atsakiau, bet taip ir nepajudėjau iš vietos.

– Ruta. Meinardas laukia. – Ji pakėlė mano krepšį, bet dėl sunkumo nesiskundė. – Jam šįvakar teks pirmyn ir atgal važiuoti.

– Taip, – atsakiau. Ji patraukė peronu šiek tiek pirmiau manęs, susijaudinusi, norėdama kuo greičiau išvažiuoti. Gal dėl to jos mosavimo rankomis ar nekantraus žvilgsnio, kurį metė, pamačiusi, kad aš vis dar stoviu – nežinau, – bet staiga pajutau, kad, šitiek metų priešais mačiusi du veidus, tik dabar supratau, kokie jie panašūs. Juk ji tetos Mandės dukra. Sunku patikėti, kaip aš pati nesumojau. Ir kaip tik tada, pastebėjusi tarsi tetos Mandės žvilgsnį Imogenės akyse, neišlaikiau.

Teta Mandė, aišku, savanaudė, bet ji gyvena tik dėl manęs. Gal dar šiek tiek dėl Imogenės, bet daugiausia dėl manęs. Savo Imogenę atidavė svetimiems, o manęs nepaliko. Kaip aš dabar galiu pamesti žmogų, kuris taip mane myli?

– Imogene, – tariau, kai ji atsigręžė. – Aš niekur nevažiuosiu. Negaliu – atleisk man.

Pamaniau, kad ji supyks. Juk pati ją prikalbinau. Tačiau ji tik atsiduso ir įsižiūrėjo man į veidą. Turbūt suprato, kad šis mano atsisakymas – ne šiaip užsispyrimas nelįsti į ežerą, neiti į šokius ar nevaidinti sekretorės pas Ovensus. Ji nė nebandė manęs įkalbinėti.

– Ar tikrai?

Linktelėjau.

Ji grįžo ir sustojo prieš mane.

– Kaip manai… – pradėjo sakyti, bet nutilo. – Nesupyk, bet tada aš turbūt važiuosiu be tavęs.

– Nori važiuoti viena?

– Nenoriu, – atsakė ji. – Norėčiau, kad ir tu kartu važiuotum. Bet jeigu tu negali… Na, juk tu man ir atvėrei akis, įkalbėjai, kad mums ten bus gerai. Tikrai bus.

Apmirusi įsikišau ranką į kišenę ir atkišau jai lapelį popieriaus, ant kurio buvau užsirašiusi Elizos Foks adresą.

– Ar panelė Foks sutiks?

Linktelėjau.

– Aš palaukčiau, kol tu gal apsigalvosi, bet tie žmonės, kuriems paskambino ponia Ovens, manęs laukia jau pirmadienį. Pati liepei paskubėti.

– Aš pati kalta, – atsakiau. – Tu važiuok.

– Vis tiek paieškosiu butuko mums abiem, dėl viso pikto.

– Aha, dėl viso pikto.

Prie perono krašto ji sustojo, prasisegė rankinuką ir ėmė kažko raustis.

– Ar ką pamiršai? – paklausiau, taip ir suspurdėjo širdis nuo minties, kad gal ir ji bus apsigalvojusi.

– Štai, – pasakė ji pribėgusi prie manęs. – Pasaugok man. – Ir įspraudė man į saują mėlynąjį rutuliuką.

Priėjau prie perono krašto ir pažiūrėjau, kaip ji sėdasi į automobilį. Ji mojavo tol, kol pranyko iš akių, o aš mojavau ir toliau, kitoje rankoje spausdama tą rutuliuką. Juk tik į Čikagą išvažiuoja, raminau save. Per porą valandų ten galima nukakti. Nors žinojau, kad taip nebus. Iš patirties žinojau – kai jau žmogus iškeliauja, tai dažniausiai ir nebegrįžta. Išskyrus tetą Mandę. Ji dėl manęs grįžo. Ir dabar grįšiu dėl jos aš.

Dvidešimtas skyrius

Ruta

Šią vasarą atvažiuoja Imogenė. Su vyru – rodos, Džekas vardu – ir su dukrele Luiza. Pavadinta močiutės garbei, pasakė teta Mandė ir mirktelėjo man. Taip, mirktelėjo. Dabar dažnai pastebiu, kokia ji turbūt būdavo anksčiau, dar mano mamos laikais. Paskendus mamai, ji susiėmė ir visą gyvenimą laikėsi, kad nepasiduotų kaltei ir sielvartui.

Tą vakarą, kai Imogenė išvažiavo į Čikagą, radau ją be sąmonės tysančią prie laiptų sulaužyta ranka, raktikauliu ir trimis šonkauliais.

– Žinojau, kad pareisi, – sušnabždėjo ji, kai su daktaru užkėlėme ją ant sofutės. – Žinojau, kad vieną dieną pas mane grįši.

– Manęs tik tris valandas nebuvo, – pasakiau, bet ji turbūt nė neišgirdo.

Slaugiau ją. Ji vis man sakydavo, ką daryti, ir girdavo, kad puikiai tvarkausi. Kad mano labai švelnios rankos. Skaitydavau jai, ruošdavau mėgstamiausius jos patiekalus. Kartkartėmis išbandydavau ir ką nors naujo, kad ir itališką vištienos troškinį su daržovėmis – abi nusprendėme, kad jis išėjo net labai vykęs.

– Tavo mama panašiai gamindavo, – pasakė ji.

Supratau, kad ji taip nori mane užvesti ant kelio, kad papasakočiau, bet bijojau pradėti.

– Kai bėgau ledu… – ryžausi, bet nutilau.

– Na? – padrąsino ji mane.

– Kai bėgau ledu, – pakartojau, – nuo ko iš tiesų bėgau?

– Nuo ko? – Ji šyptelėjo ir ėmė lankstyti pirštus, kaip buvo nurodęs gydytojas. – Nuo nieko nebėgai, Ruta. Tiesiog bėgai – pas mane.

Kai tik jau buvo galima ją palikti vieną namie, puoliau į valtį ir nuplaukusi į vidurį ežero išmečiau į vandenį sidabrinę dėžutę. Kitą rytą vienas ekskursantas iš dviaukščio garlaivio pastebėjo prie Štolcų valtinės betono pamatų plūduriuojantį pono Ovenso lavoną. Tai turėjo būti paskutinis to sezono plaukimas, bet dėl tokio radinio garlaivis dar plaukiojo tris savaites iki spalio vidurio.

Spausdinimą mečiau. Pasirodo, vis dėlto aš ūkininkė. Visada mokėjau elgtis su gyvuliais, o ir traktorių vairuoti ne taip sunku – daug paprasčiau negu spausdinti mašinėle. Su pono Talio pagalba net anuos metus baigėme be nuostolių. Tėvą įkalbėjau mesti „Rebeką Rei“, kad galėtume surinkti gerą bandą, kuri pradės nešti nemažą pelną. Nenuneigiama – kai Europoje baigėsi karas, ir mūsų ekonomika smarkiai ūgtelėjo.

Ūkyje man patinka. Tai lyg visai atskiras pasaulis – nekintama visata, kurioje gyvuliai žino, kada išeiti, kada pareiti, kada ėsti, miegoti, vėl ėsti. Man patinka žinoti, kad netrukus vešliai sužaliuos juodi laukai, žiūrėk, nespėsi apsisukti, o jau kukurūzų lapai vienas į kitą trinasi. Ar kad pernokę pomidorai ima ir prasprogsta, ar kad sušalusi žemė užmiega po balta marška. Ūkyje žemė kupina savų paslapčių, oras kartais iškrečia užgaidų, o žmonės tarsi ne tiek svarbu.

Artūras Ovensas dukart man piršosi. Kad ir kaip mano širdis meldė pasakyti „taip“, aš vis dėlto atsisakiau. Suprantate, kraustytis juk niekur negaliu, o jis, baigęs mokslus, veikiausiai irgi nenorėtų apsigyventi ūkyje – juk šalyje reikia tiek naujų tiltų, ir ne tik šalyje – visame pasaulyje, tvirtina jis. Sekmadieniais jis vis tiek atvažiuoja iš miesto. Padeda apsidirbti, o tada leidžiamės pasivaikščioti į mišką ar važiuojame pasivažinėti. Žiemą, jei ne per daugiausia sniego, jis pavėžina savo burinėmis rogėmis. Taip susiglaudę ir lekiame su vėju – kojos rogėse sustyra į ledą, o vėjas taip čaižo veidus, kad net ašaros pasipila, kandžioja skruostus. „Greičiau, – šaukiu aš, – greičiau!“ Tada jis paguldo burę, kad viena pavaža net į orą pakyla – jei staiga po mumis prasivertų ledas, tą properšą kaipmat perskristume.

Imogenė prašo, kad atvažiavusi galėtų pagyventi saloje. Sako, kad vyrui ten patiks. Man dilgtelėjo, kad staiga mūsų saloje atsiras kažkoks Džekas, bet teta Mandė pasakė:

– Teks priprasti. – Žinau, ji teisi.

Pralaukėme ankstyvą pavasarį, kol galų gale ledas pokšėdamas ir traškėdamas atsileido, ir vieną šviesų rytą ežeras ir vėl atgijo raibuliuojančiomis bangelėmis kaip niekur nieko. 1941 m. balandžio 13 d. Pats tas laikas pabaigai. Su paltais, pirštinėmis ir kaliošais išstūmėme valtį ir nuplaukėme į salą paruošti namo Imogenei.

Išsilaisvinusios iš ledo bangelės laisvai teliūskavo į valtelę, vis suputodamos ar išsviesdamos į gaivų pavasario orą purslų. Panardinau ranką ir ją kaipmat sukaustė ledinis šaltis. Turbūt ir aną naktį taip jaučiausi – kai skendau.

Amanda

Ruta buvo išbėgusi be paltuko – vienais naktiniais marškinėliais ir šlepetėmis. Be perstojo kaleno dantukais. Net iš tolo mačiau, kaip tirta.

– Grįžk į namą, Ruta!

Bet ji neklausė. Labai atsargiai užsilipo ant ledo, ištiesusi rankutes, kad neprarastų pusiausvyros, vienoje saujoje vis dar spausdama tą mėtinį ledinuką.

– Sakau, grįžk!

Tą kartą ji pajuto, kad šaukiu labai piktai. Sustojo, bet atgal nepasuko. Sustojo ir puolė į ašaras. Regis, ir mano dukrelė tą verksmą išgirdo, nes irgi pravirko.

– Neverkit, – pasakiau joms abiem. – Tylos. Prašau nusiraminti. Negalima verkti.

Man ir pačiai jau tvenkėsi ašaros. Buvo baisiai šalta, o aš – visai išsekusi.

Toli Rutai už nugaros blykstelėjo šviesos trikampiukas – prasivėrė namo durys.

– Palauk, teta Mande, palauk. Būk gerutė. Palauk manęs! – sušuko Ruta ir pasileido tekina per slidų ežero ledą.

Man krauju plūdo širdis, bet žinodama, kad išgirdusi jos balsą Matilda mesis paskui mus, nusisukau į tamsų krantą ir leidausi eiti toliau. Ėjau kaip galėdama greičiau, slidinėdama ant netvirto ledo, stengdamasi kojas dėlioti tolygiai, bijodama, kad manęs nepagautų, kad nepargriūčiau. Sulig kiekvienu žingsniu kūdikis vis labiau klykė.

– Ruta, grįžk! – sušuko Matilda. – Mande, parvesk ją! – Man rodėsi, kad girdžiu už nugaros garsius jos žingsnius. – Amanda, grįžk! Grįžk!

Jos šauksmą dabar girdi visi aplink ežerą gyvenantys žmonės, jei tik langas praviras. Bet teūžia ausyse vėjas, o akys težiūri į tamsą. Tikrai nebegrįšiu. Kūdikis mano.

Matė sugriebė Rutą.

– Neškis Rutą namo, Mate! Lipk nuo ledo!

Bet Matilda neklausė. Buvome jau gana toli nuėjusios, ji ir toliau sekė paskui mane, prisispaudusi Rutą prie krūtinės.

– Grįžk, Mate! – šaukiau iš paskutiniųjų. Dar prieš sutreškant ledui supratau, kad abiejų svoriui jis per silpnas.

Tada ir triokštelėjo. Išsigandusi sustojau. Matė irgi išgirdo.

– Pastatyk Rutą ant ledo! – sušukau, bet mano žodžius užgožė vėjas.

O štai Matės šauksmai mane pasiekė aiškiai ir garsiai – lyg tiesiai į ausį būtų man šaukusi.

– Mande, būk gera, grįžk. Sugrįžk pas mane!

Kadangi ledas skilinėjo jau ir aplink mane, toliau eiti pabūgau. Nusprendžiau grįžti.

Kai tik pasukau atgal, tai ir nutiko – ir dabar vos sumerkusi akis regiu tą vaizdą: triokštelėjo ledas, man širdis į kulnus nusirito. Matilda, nešina Ruta, pasviro kairėn ir įsmuko iki juosmens, tada iki pečių ir visai pranyko – abi murktelėjo po vandeniu.

Pasileidau bėgti. Ledu bėgti sunku – o dar su naujagime ant rankų. Išgirdau taškymąsi.

– Mande, padėk! Padėk man, Mande!

Bet manęs tarsi kojos neklausė. Paslydau. Suklupau. Atrodė, kad niekada nebepribėgsiu. Palikusi kūdikį ant ledo, bandžiau ir bandžiau, mečiausi į priekį, šaukdama Matę vardu.

Kai pasiekiau properšą, Matilda jau buvo išstūmusi Rutą ant ledo, bet pati pradingusi. Atsigulusi ant pilvo, sukišau rankas į juodumą. Koks šaltas vanduo. Bandžiau užgriebti, kol rankos sugrubo, bet taip nieko ir nepasiekiau.

Ir tada nežinia kaip pirštai patys įsipainiojo į Matės plaukus. Švelniai truktelėjau, kad nepaleisčiau.

Ji žioptelėjo ir išniro.

– Mate!

Permirkusias jos rankas apvijau sau apie kaklą. Akimirką ji taip ir pakibo mano glėbyje.

Bet ledas mūsų neišlaikė. Man po petimi įlūžo gabalas, veidas murktelėjo į juodą vandenį. Matė ir vėl paniro, bet aš ją išlaikiau – rankoje spaudžiau jos naktinių marškinių apykaklę. Dabar jau ją laikau ir nieku gyvu nepaleisiu, net jeigu ji mane nusitemps į dugną.

O ji ir tempė. Ledas po kitu petimi irgi sutrūko. Pabandžiau paropoti atbula, pakraipyti klubus, kojų pirštais ir keliais įsikasti į ledą. Juk aš tokia stipri, o ji tokia mažytė – buvau tikra, kad vis tiek ją ištrauksiu ir sugebėsiu saugiai parvesti visas mus namo. Tada sueižėjo ledas man po krūtine.

Jeigu Matilda dar sykį nebūtų išnirusi, jei nebūtų iš visų jėgų dar sykį išplaukusi ir žioptelėjusi brangaus oro, žuvusios būtume visos – Ruta su Imogene sušalusios ant ledo, o mudvi su Mate prigėrusios. Bet ji išniro. Išsižiojusi įkvėpė, o tada suleido dantis man į pirštą ir iš visų jėgų sukando.

Aš būčiau ir toliau laikiusi, nebūčiau jos paleidusi. Nė skausmo nejutau. Bet pirštai patys atsilenkė. Atsilenkė, ir viskas. Ir Matė išsprūdo.

Aš dar bandžiau ją sugriebti. „Mate!“ – šaukiau, įkišusi galvą į juodą stingdantį vandenį. Bet jos nebebuvo. Kad ir kiek graibiau, ji nebegrįžo.

Galiausiai išvydau nejudantį Rutos šešėliuką ant tamsaus ledo. Šitiek laiko praėjo. Giliai iškvėpiau pro sušalusias lūpas. Prispaudžiau sugrubusius kraujuotus pirštus jai prie kakliuko, bandydama užčiuopti pulsą. Bet per vėlu – ir ji nebegyva.

Pakėliau ją ir nunešiau ten, kur buvau palikusi kūdikį, suvyniojau jas abi į savo megztinį ir kaip galėdama greičiau pasileidau per ledą.

Ir atsitiko stebuklas. Prisispaudusi prie to mažyčio šilto kūnelio, Ruta atgijo. Sugrįžo į gyvenimą. Pasiekusi krantą, išgirdau, kaip ji sukosėjo.

Žinojau, kad Merė Luiza bus gera motina, todėl kūdikį atidaviau jai. Ji ištiesė rankas ir paėmė mergytę, lyg būtų jau jos laukusi, lyg būtų žinojusi, kad ji jai skirta. Nežinojau, ką jai sakysiu.

– Koks siaubas, – galiausiai išstenėjau. Ir nenoromis papasakojau istoriją apie tarnaitę, kurią buvo sugalvojusi Matė. – Mergytė vardu Imogenė, – pasakiau. – Paimk ją, būk gera.

Kodėl Ruta su naktiniais marškinėliais? Maniau, jie to paklaus. O Matilda kur? Kur Matė? Aš ir pati norėjau šaukti. Bet visas jų dėmesys dabar Imogenei.

Netrukus mudvi su Ruta išsliūkinsime, bet kol kas laikiau ją prisispaudusi laisvoje Lindgrenų lovoje, šildžiau. Prisispaudusi ją kiek galėdama, jaučiau, kaip stiprėja jos pulsas.

Tu būsi mano, dingtelėjo man. Pasiliksiu tave. Bandysime gyventi iš naujo.

Padėkos

Esu be galo dėkinga Caitlin Flanagan už beribį dosnumą – ir už kandžius redaktorės patarimus, ir už draugystę. Jei ne su ja perversti puslapiai, daugybę kartų būčiau viską metusi, tad jeigu šio romano siužetas bent šiek tiek įtikinantis, tai tik dėl puikios jos nuojautos. Dar noriu padėkoti Jennifer Rudolph Walsh, kuri, pasitelkusi visą kompetenciją ir pasitikėjimą savimi, padarė tai, ko pati tikrai nebūčiau padariusi. Jiedvi su Deb Futter, kurios budri akis pastebėjo mano pražiopsotas skyles, savo atsidavimu knygai iš pagrindų pakeitė mano gyvenimą. Linda Rudell-Betts padėjo pradėti ir palaikė rašant. Mary Ewens Meyer pateikė daugybę trečiojo ir ketvirtojo dešimtmečio gyvenimo Viskonsino ūkyje prie ežero detalių, o Jennifer Stuart Wong dalijosi psichologine nuovoka. Timothy Audley, Kathleen Buster, Anthony Meyeris, Nicholas Meyeris, Sue Parilla, Ann Schwarz, Carol Waite ir Barbara Wallraff – visi man suteikė žinių kuo įvairiausiais klausimais: nuo ūkininkavimo subtilybių iki nėštumo. Esu dėkinga Alanui Busteriui, patarusiam mesti darbą, Thomui Flanaganui – už nuolatinius padrąsinimus, Brianui Mortonui už patarimus dėl pirmųjų skyrių, Barbarai ir Carol Faculjak už tai, kad entuziastingai skaitė pirmuosius apmatus, o Shelley Wall Reback – už ryžtingą atsiliepimą apie vieną svarbiausių siužeto elementų. Jaučiuosi skolinga Mitchellui Duneieriui, Mirai Kamdar, Henningui Gutmannui, Lindai Kent, vėl Caitlin Flanagan ir ypač Silvanai Paternostro bei Jamesui Chace’ui už pagalbą ieškant tinkamo agento, Belindai Cooper už švarius knygos lapus, kai sustreikavo spausdintuvas, ir Monai Simpson, kad rūpinosi mano sveiku protu. Labiausiai dėkoju Benjaminui Schwarzui, be kurio nebūčiau nei pradėjusi, nei baigusi ir kuris redaguodamas viską sudėliojo į savo vietas. Jis, be kita ko, pats geriausias skaitytojas, kokį tik pažįstu.

Skaitytojo vadovas

Šiame laiške Christina Schwarz atsako į daug klausimų, kuriuos jai asmeniškai ir raštu užduoda skaitytojai, kai pasirodė „Lapkričio vaikas“.

Mielas skaitytojau,

„Lapkričio vaikas“ gimė dėl to, kad vaikystėje turėjau keistą kaimynę. Ji buvo kažkuo panaši į Bu Radlį iš romano „Nežudyk strazdo giesmininko“ – sunkiai perkandama atsiskyrėlė. Kiek man žinoma, žmonės apie ją šnekėdavo, bet su ja pačia – beveik niekada. Mano močiutės sesuo su ja jaunystėje draugavo. Pasak tetos Margaret, ji buvo iš tokių, kurios laukia mašinoje, kai vyras linksminasi.

Suaugusiesiems, kaip dabar suprantu, ta moteris tebuvo didelių erdvių vengianti ekscentrikė, o vaikui – tokia įdomi. Gyveno ji erdviame name ir turėjo didžiulį sklypą, aptvertą grandinine tvora. Ji laikė du vokiečių aviganius, kurie aplodavo visus pro šalį keliu einančius žmones. Jos sklype stovėjo keletas ūkinių pastatų, iš jų viename, kaip man kažkas papasakojo (o gal ir pati nusprendžiau), buvo paukštidė. Dar žmonės kalbėjo, kad sykį ji oriniu pistoletu šovusi į porą paauglių, bandančių eiti jos paežere. Vejas ji pjaudavo sodo traktoriuku, veidą paslėpusi po plačia moteriška skrybėle, bet kažkodėl tuo įprastiniu elgesiu ji tik dar labiau visus traukė – buvo beveik normali, nors ir ne visai.

Iš pradžių buvau sumaniusi išgalvoti istoriją apie jos gyvenimą, kupiną tragiškų išdavysčių, dėl kurių ji ilgainiui ir atsisakiusi bendrauti su aplinkiniais. Maniau, pradėsiu nuo jos vaikystės ir papasakosiu visą istoriją iki tol, kol ji, aštuoniasdešimtmetė, užsidariusi savo tvirtovėje tuoj griebiasi šautuvo, vos tik pamato kokį vaikigalį.

Nieko neišėjo. Pirmiausia istorija pradėjo strigti, kai mano veikėjai – iš kurios vėliau išsirutuliojo iš dalies Ruta, iš dalies ir Amanda – buvo per trisdešimt, kiek ir man dabar. Tačiau galvodama apie ją aš po truputį sukūriau tą pasaulį, kuriame vėliau apsigyveno „Lapkričio vaiko“ veikėjai. Dar visai iš pradžių parašiau sceną, kur Ruta stebi, kaip šoka Imogenė. Tada parašiau epizodą, kur Ruta, Imogenė ir Artūras tarsi mokosi vairuoti; ta scena dabar saugoma failų aplanke su daugybe kitų scenų, kurios galiausiai nebetilpo į galutinį romano variantą. Galvojau apie Rutos vaikystę. Įdomu, kokia ji buvo mergytė? Kas ją augino? Prisiminiau vieną svetimų globojamą mergaitę, su kuria vaikystėje kartu laukdavome mokyklinio autobuso, bet ji lipdavo į mažesnį autobusiuką, vežantį į kitą mokyklą; ji buvo dar viena įdomi ir paslaptinga asmenybė iš mano vaikystės, ir prisiminusi ją parašiau tą skyrių, kur padėti auklėti Rutos atvyksta Hilda. Dar prisiminiau tėčio pasakojimą iš savo vaikystės apie brolį ir seserį, ūkyje auginusius du įvaikius. Tam tikra prasme iš čia išsirutuliojo Amanda su Karlu – iš pradžių juos buvau sugalvojusi kaip brolį ir seserį.

Kai galutinai susiformavo Amanda, ji užgožė visus kitus veikėjus. Labai aiškiai girdėjau jos balsą, jo toną, dažnai net šiurkščius, pašaipius žodžius, netrukus labai prie jos prisirišau. Kadangi jos buvo toks aiškus balsas, pradėjau atskiras scenas rašyti pirmuoju asmeniu. Man patiko galimybė romane tą patį įvykį parodyti kelių skirtingų veikėjų akimis – iš to ir pasakojimo pirmuoju ir trečiuoju asmeniu kaitaliojimas.

Kurį laiką neapsisprendžiau, ar Amanda – suaugusi Ruta, ar Rutos globėja. Nors galiausiai ji tapo mergaitės globėja, tam tikra prasme, manyčiau, ji – ir viena, ir kita. Norėjau, kad Ruta šiek tiek atkartotų Amandą, nes juk Amanda ją augino, be to, yra ir giminystės ryšys. Iš dalies tyčia norėjau šiokio tokio pasikartojimo, ir dėl to romano veiksmą įspraudžiau tarp dviejų pasaulinių karų. Nors nesu gerai susipažinusi su tokiomis teorijomis, man įdomus požiūris, kad žmonių ir šeimų, giminių gyvenimai sukasi ciklais, nes vyresnės kartos neišvengiamai veikia jaunesnę.

Dabar suvokiu, kad „Lapkričio vaikui“ įspūdžių sėmiausi iš vaikystės, nes tais laikais viskas atrodo dramatiška – juk vaikas nesupranta daugelio kasdienių dalykų ir kai kurių įvykių bei santykių sąsajų. Dėl tos ne iki galo suvokiamų dalykų traukos knygos veiksmą nukėliau į praeitį. Daugybė mano tėvo giminės kartų gyveno Viskonsino pietryčiuose, ir mano protėviai buvo glaudžiai susiję su ežeru, prie kurio kūriau Nagavokį. Pirmuosius dešimt savo gyvenimo metų pragyvenau virš valtinės, kuri kadaise priklausė mano proprosenelio vasarnamiui, ir tą vasarnamį pavaizdavau kaip Ovensų namą. Neišvengiamai įpyniau močiutės sesers, pačios močiutės, tėvo ir dėdžių pasakojimų apie tą namą. Man, nuo tų laikų perskirtai vienos kartos, o dar vaikui, tie pasakojimai buvo ganėtinai neaiškūs. Tai buvo net ne ištisi pasakojimai, o veikiau šviesų ir šešėlių žaismas, kur kartkartėmis šmėkšteli koks Mažius ar Princesė. Tada susidariau gana ryškų nepažįstamo ir iki galo neperprantamo pasaulio vaizdą; tuo jis mane ir traukė – nes supratau, kad taip iki galo jo niekada ir neperkąsiu. Visos „Lapkričio vaiko“ detalės – kad ir betoniniai vamzdžiai mokyklos aikštelėje, parade susipažinusi ir vėliau susituokusi porelė ar dvidenis garlaivis ežere – yra išgalvotos, tik, manyčiau, tikras laikotarpio pajautimas.

Nesakyčiau, kad „Lapkričio vaikas“ – istorinis romanas, tiesiog jo veiksmas rutuliojasi praeityje, tad tikiuosi, kad ir veikėjai mąsto ir elgiasi kaip tais laikais, o ne kaip dabar. Man reikėjo pasakojimą įpinti į tokį laiką, kurio kanonais remiantis Amanda padarytų šį tą labai gėdingo, tačiau kad tuo pat metu netaptų pabaisa. Tokia situacija ir šiais laikais būtų įmanoma (tiesa, vien tik vienišos motinos čia jau nebepakaktų), bet man atrodo, kad šiandien žmonės kur kas atlaidesni kitiems ir patiems sau, ir tai gal padeda išlaikyti sveiką dvasią, – o gal anaiptol, – bet draminė įtampa tikrai ne tokia stipri.

Faktus ėmiausi tikrinti tik sudėliojusi į knygą remdamasi bendrosiomis žiniomis ir vaizduote, todėl kartais turėdavau bėdos. Pavyzdžiui, apie Pirmojo pasaulinio karo gripą buvau šiek tiek girdėjusi dėl to, kad prieš kurį laiką mane buvo užbūrusi Anne Porter su savo „Blyškiu arkliu, blyškiu raiteliu“, bet tik jau ganėtinai vėliau sugalvojau, kad labai patogu ponų Starkių atsikratyti paaukojus juos epidemijai. Patikrinau datas ir stumtelėjau visą pasakojimą pusmečiu anksčiau, kad neatsirastų istorinių neatitikimų. Tiesą sakant, tos minties vos neatsisakiau, nes tuomet Matilda turėjo ne iškristi iš valties vasarą, kaip buvau sugalvojusi iš pradžių, o įlūžti į ežerą. Kokį mėnesį dvejojau – man tai atrodė neįsivaizduojama. Taigi, matote, kiek mažai težinojau fabulą, rašydama kūrinį.

Apskritai siužetas man buvo pats sunkiausias kūrybos elementas – todėl jo „Lapkričio vaike“ yra mažumėlę per daug. Nors ir pati mėgstu skaityti knygas, neperkrautas siužeto vingrybių – kaip antai Barbaros Pym, vienos iš mėgstamiausių mano autorių, – regis, pati tokių rašyti nemoku. Bent kol kas. Dabar rašau visai kitokį romaną nei „Lapkričio vaikas“, nors ir vėl pagrindinės veikėjos – moterys, geriausios draugės. Jame pasakojama apie klaidingus tikslus, veiksmas vyksta dviejuose miestuose šiais laikais ir, kad ir kaip keista, bent kol kas atrodo, kad tai bus juodojo humoro romanas.

Nuoširdžiai Jūsų

Christina Schwarz

Content

Schwarz Christina Lapkričio vaikas