Шницлер Артур

Laisvės linkui

Arthur Schnitzler

Laisvės linkui

Leidykla „Versus aureus“, 2011

ISBN 978-9955-34-316-5

Versta iš:

Arthur Schnitzler. Der Weg ins Freie

Knygos vertimą remia ES programa KULTŪRA (2007–2013)

Iš vokiečių kalbos vertė Regina Ivanauskienė

Redaktorė Bronė Vinevičienė

Viršelio dailininkė Reda Žukė

© Regina Ivanauskienė, vertimas į lietuvių kalbą, 2010

© „Versus aureus“ leidykla, 2011

1 SKYRIUS

Georgas fon Vergentinas šiandien prie stalo sėdėjo vienui vienas. Felicijonas, vyresnysis jo brolis, po ilgesnio laiko vėl panoro pietauti su draugais. Bet Georgo dar per daug netraukė vėl pasimatyti su Ralfu Skeltonu, grafu Šėnšteinu ar kitais ponaičiais, su kuriais šiaip jau mėgdavo pasišnekučiuoti; kol kas nebuvo linkęs į jokį bendravimą.

Tarnas nurinko stalą ir dingo. Georgas prisidegė cigaretę, paskui, kaip pratęs, ėmė žingsniuoti po didelį, nelabai aukštą trilangį kambarį pirmyn atgal ir stebėjosi, kaip ši menė, daugelį savaičių jam atrodžiusi lyg apniukusi, vis dėlto pamažėle atgauna ankstesnį jaukų vaizdą. Nejučiomis žvilgsnį sustabdė ties galustalėje stovinčiu tuščiu krėslu, ant kurio per atdarą vidurinį langą sruvo rugsėjo saulės šviesa. Jam dingojosi, kad vos prieš valandą matė jame sėdint tėvą, mirusį prieš du mėnesius; mat aiškių aiškiausiai teberegėjo net menkiausius velionio judesius, kad ir jo įprotį atstumti kavos puodelį, užsidėti pensnė, vartyti brošiūrą.

Georgas galvojo apie vieną iš paskutinių jųdviejų su tėvu pokalbių baigiantis pavasariui, prieš pat persikraustant į vasarnamį prie Bledo ežero. Anuomet Georgas buvo ką tik sugrįžęs iš Sicilijos, kur su Greise praleido balandį; tai buvo melancholiška ir nuobodoka atsisveikinimo kelionė prieš mylimajai galutinai sugrįžtant į Ameriką. Jis ir vėl pusmetį ar ilgiau nieko rimta nedirbo; neužrašė netgi melancholiškojo adagio, išgirsto bangoms šniokščiant, kai vieną audrotą rytą vaikštinėjo Palermo pakrante. Anuomet jis paskambino tą temą tėvui, improvizavo pasitelkdamas perdėtą harmonijų gausą, kuri kone nustelbė paprastutę melodiją. Jam įsijautus į audringai moduliuojamą variaciją, tėvas iš kitapus fortepijono paklausė: „Na, kurgi, kur?“ Georgas, lyg susigėdęs, leido nuaidėti garsų pliūpsniui, ir tada kaip visuomet širdingai, bet ne tokiu lengvu tonu kaip paprastai tėvas užvedė su sūnumi kalbą apie jo ateitį. Anas pokalbis, tarsi apsunkęs dėl kažkokios nuojautos, šiandien išplaukė Georgui iš atminties.

Jis stovėjo prie lango ir žvelgė į lauką. Parkas buvo ganėtinai tuščias. Ant suolelio sėdėjo senyva moteris, apsigaubusi senamadiška mantilija, siuvinėta juodo stiklo karoliukais. Pro šalį ėjo auklė, vedina berniuku. Kitas vaikas, visai dar mažas, husaro uniforma, prisisegęs kardą ir už diržo užsikišęs pistoletą, lėkė priešakyje, išdidžiai dairėsi aplinkui ir atidavė pagarbą invalidui, kuris pėdino taku ir rūkė. Parko gilumoje aplink paviljoną sėdėjo keli žmonės, gėrė kavą ir skaitė laikraščius. Lapija buvo dar gana tanki, parkas atrodė slogus, dulkinas ir šiaip kur kas vasariškesnis, nei paprastai būva vėlyvomis rugsėjo dienomis. Georgas atsirėmė delnais į palangę, palinko į priekį ir stebėjo dangų. Po tėvo mirties nebuvo išvykęs iš Vienos, nors turėjo dėl ko. Būtų galėjęs su Felicijonu važiuoti į Šėnšteinų dvarą; ponia Ėrenberg maloniu laišku kvietė atvažiuoti į Auhofą, o ir kelionei dviračiais per Karintiją ir Tirolį – šią išvyką seniai buvo planavęs, bet vykti vienas nesiryžo – būtų lengvai radęs bendrakeleivį. Tačiau mieliau liko Vienoje ir laiką leido vartydamas ir tvarkydamas senus šeimos popierius. Jis rado dokumentų net apie savo prosenelį Anastazijų fon Vergentiną, kilusį iš Reino srities ir po santuokos su panele Reko įgijusį seną, jau kada negyvenamą pilaitę prie Bolcano. Aptiko ir dokumentų, bylojančių apie savo senelio, artilerijos pulkininko, 1866 metais žuvusio prie Chlumo [Austrijos–Prūsijos karo mūšis, įvykęs 1866 m. birželio 3 d. Chlumo kaime prie Sadovo (Čekija), nulėmęs Austrijos pralaimėjimą, po kurio Šlėzvigas, Holšteinas, Lauenburgas ir daug Vokietijos žemių buvo prijungtos prie Prūsijos (čia ir toliau – vertėjos pastabos).], gyvenimo istoriją. Jo sūnus, Felicijono ir Georgo tėvas, atsidėjo mokslo, daugiausia botanikos, studijoms ir Insbruke gavo filosofijos daktaro laipsnį. Būdamas dvidešimt ketverių susipažino su jaunute mergina iš senos austrų tarnautojų šeimos. Ji, veikiausiai norėdama išsivaduoti iš kuklių, kone varganų šeimos gyvenimo sąlygų, o ne vedina vidinio pašaukimo, baigė dainavimo mokslus. Baronas fon Vergentinas pirmą kartą ją pamatė ir išgirdo žiemą per vieną koncertą giedančią „Missa solemnis“, ir jau gegužę ji tapo jo žmona. Antraisiais santuokos metais gimė Felicijonas, o trečiaisiais – Georgas. Po trejų metų baronienė ėmė sirguliuoti, tad gydytojai išsiuntė ją į pietus. Kadangi ligos neskubėjo trauktis, namų ūkį Vienoje teko išardyti, ir taip jau susiklostė, kad baronas su šeima daugelį metų turėjo gyventi klajoklio gyvenimą ir tenkintis viešbučiais. Dalykiniais ir studijų reikalais jis kartais vykdavo į Vieną, bet sūnūs motinos beveik niekuomet nepalikdavo. Jie buvo apsistoję Sicilijoje, Romoje, Tunise, Korfu, Atėnuose, Maltoje, Merane, Rivjeroje, galiausiai Florencijoje, gyveno anaiptol ne plačiai ir vis dėlto kaip pridera jų luomui, bet ne taip taupiai, kad pamažėle nebūtų sunaudota nemenka barono turto dalis.

Kai motina mirė, Georgui buvo aštuoniolika. Nuo tada praėjo jau devyneri metai, tačiau jo prisiminimai apie aną pavasario vakarą neblėso, kai tėvo ir brolio lyg tyčia nebuvo namie, jis vienas stypsojo prie mirštančios motinos lovos, o pro paskubomis atplėštus langus kartu su pavasario oru skaudžiai ir garsiai veržėsi vaikštinėjančių žmonių kalbos ir juokas.

Likę šeimos nariai su motinos palaikais grįžo į Vieną. Baronas atsidėjo studijoms su nauju, sakytum, nirtulingu įkarščiu. Anksčiau jis buvo laikomas tik mėgėju iš aukštuomenės, dabar į jį imta žiūrėti visai rimtai net ir akademiniuose sluoksniuose, o už tą įvertinimą, kad buvo išrinktas botanikų draugijos garbės prezidentu, turėjo būti dėkingas ne vien atsitiktinumo nulemtai bajoriškai pavardei. Felicijonas ir Georgas užsirašė į teisės fakulteto klausytojus. Bet pats tėvas po kurio laiko leido jaunėliui nuspręsti, ar nevertėtų atsisakyti universitetinių studijų ir toliau lavinti turimus muzikinius polinkius; sūnus su dėkingumu ir palengvėjimu pasinaudojo tokiu leidimu. Tik net ir savo pasirinktoje srityje nepasižymėjo didele kantrybe ir ištisas savaites galėjo užsiimti įvairiausiais dalykais, smarkiai nutolusiais nuo pasirinkto kelio. Šitas polinkis užsižaisti ir buvo ta priežastis, dėl kurios jis ir įniko kuo rimčiausiai vartyti anuos senus šeimos popierius, tarsi būtų buvę labai svarbu ištyrinėti praeities slėpinius. Ne vieną jaudinamą valandą praleido prie laiškų, kuriais keitėsi jo tėvai jaunystės metais: ilgesingų ir paviršutiniškų, melancholiškų ir ramių, kuriuos beskaitant jo akyse vėl atgijo ne tik mirusieji, bet ir kiti primiršti žmonės. Šitaip prieš akis stojo mokytojas vokietis liūdna blyškia kakta, per ilgus pasivaikščiojimus mėgęs jam deklamuoti Horacijų; rudas padūkęs vaikiškas Makedonijos princo Aleksandro veidas, jo draugijoje Georgas Romoje ėmė pirmas jojimo pamokas; lyg pasakoje, tarsi juodomis linijomis blyškiai mėlyname horizonte nubrėžta stūksojo Cestijaus piramidė, kokią vakaro prieblandoje Georgas ją pamatė pirmą kartą jodamas iš Kampanijos namo. Jei jis atsiduodavo svajoms, pasirodydavo jūros pakrantės, sodai, gatvės, o jis nebūtų galėjęs pasakyti, iš kokio kraštovaizdžio, kokio miesto atmintis juos išsaugojo; prošal pleveno figūros, kai kurios visiškai aiškios, nors tik kartelį sutiktos probėgšmais, o kitos, su kuriomis praleido drauge daugelį dienų, tolimos ir miglotos. Peržiūrėjęs anuos senus dokumentus, Georgas ėmėsi tvarkyti savo popierius ir sename žaliame aplanke aptiko muzikinius eskizus iš vaikystės; žinojo kažkur juos esant, bet buvo visiškai pamiršęs jų turinį, tad jie lengvai galėjo būti jam pateikti kaip kito žmogaus kompozicijų apmatai. Vieni iš jų maloniai ir skausmingai nustebino, nes atrodė, kad juose esama pažadų, kurių galbūt jis niekuomet neišpildys. Ir vis dėlto kaip tik pastaruoju metu ėmė jausti, kad jame kažkas bręsta. Matė tai lyg paslaptingą, bet aiškią liniją, nuo tų pirmųjų viltingų žaliojo aplanko rankraščių besidriekiančią naujų sumanymų link. Georgas žinojo, kad tas dvi dainas iš „Vakarų Rytų divano“, jo sukomponuotas vieną tvankią šios vasaros popietę, kai Felicijonas tysojo hamake, o tėvas, įsitaisęs krėsle, dirbo vėsioje terasoje, ne kiekvienas būtų sukūręs.

Tarsi užkluptas visiškai netikėtos minties, Georgas žengtelėjo nuo lango. Dar niekuomet nebuvo taip aiškiai suvokęs, kad jo gyvenimas po tėvo mirties buvo, sakytum, nutrūkęs. Apie Aną Rosner, kuriai buvo nusiuntęs anų dainų rankraščius, per tą laiką nebuvo nė pagalvojęs. Ir dabar nuo minties, kad kada panorėjęs gali išgirsti melodingą žemą jos balsą ir jai dainuojant akompanuoti šiek tiek dusloku pianinu, jį apėmė malonus jaudulys. Prisiminė seną namą Paulano gatvelėje, žemas jo duris, prastai apšviestus laiptus, kuriais buvo kopęs ne daugiau kaip tris ar keturis kartus, taip prisimenami pamilti pažįstami dalykai.

Kitapus gatvės dunksančio parko medžių lapija nuvilnijo lengvas vėjelis. Virš Šv. Stepono bažnyčios bokšto smaigalio, kuris kyšojo tiesiai priešais langą ir buvo atskirtas parko bei gerokos miesto dalies, pasirodė skysti debesėliai. Georgo laukė ilga, jokiomis prievolėmis neapsunkinta popietė. Per du gedulo mėnesius – taip jam regėjosi – visi ankstesni ryšiai apsilpo ar nutrūko. Jis prisiminė painų ir chaotišką pralėkusios žiemos ir pavasario šurmulį, ir prieš akis kaip gyvi iškilo įvairiausi prisiminimai: kelionė uždaru fiakru su ponia Mariane apsnigtu mišku. Kaukių vakarėlis Ėrenbergų namuose su giliamintėmis vaikiškomis Elzės pastabomis apie „Hedą Gabler“, kurioje ji tvirtino jaučianti atradusi giminingą sielą, ir su skubriu Sisi bučiniu iš po juodų kaukės nėrinių. Kalnų žygis per sniegą iš Edlacho į Raksą su grafu Šėnšteinu ir Oskaru Ėrenbergu, kuris nors ir neturėdamas įgimto potraukio kopti į aukštikalnes, mielai pasinaudojo proga prisidėti prie dviejų kilmingų ponų. Vakaras „Ronacher“ [„Ronacher“ – garsūs ano meto koncerų, varjetė ir pokylių rūmai, pavadinti projekto užsakovo Antono Ronacherio pavarde. Vėliau daug kartų perstatyti ir modernizuoti. Dabar „Ronacher“ – viena iš garsiausių Vienos muzikos ir teatro scenų.] teatre su Greise ir jaunuoju Labinskiu; po keturių dienų jis nusišovė; niekuomet niekas dorai ir nesužinojo kodėl: dėl Greisės, dėl skolų, dėl gyvenimo nuobodžio ar galiausiai dėl emocijų protrūkio. Keistas, šalčiu nutvilkęs pokalbis su Greise kapinėse ant tirpstančio vasario sniego, praėjus dviem dienoms po Labinskio laidotuvių. Vakaras karštoje aukštaskliautėje fechtavimosi salėje, kur Felicijono špaga susikryžiavo su grėsmingu italų meistro ginklu. Naktinis pasivaikščiojimas po Paderevskio [Ignacy Janas Paderewskis (1860–1941) – garsus lenkų pianistas, kompozitorius ir politikas.] koncerto, per kurį tėvas kaip niekuomet anksčiau atvirai pasakojo apie aną tolimą vakarą, kai velionė motina toje pačioje salėje, iš kurios tąkart jiedu ėjo, giedojo „Missa solemnis“. Ir jam prieš akis stojo aukšta rami Anos Rosner povyza, parimusi į pianiną su gaidų lapu rankoje, mėlynas šypsančias akis nukreipusi į klavišus, o jis netgi girdėjo jos balsą aidint savo sieloje.

Šitaip stoviniuojantį prie lango ir žvelgiantį į pamažėle gyvėjantį parką, jį, sakytum, ramino mintis, kad nė su kokiu žmogumi nėra saistomas jokių artimesnių santykių ir kad vis dėlto esama žmonių, su kuriais gali juos užmegzti, kurių draugijon vėl gali įžengti vos panorėjęs. Podraug jautėsi nuostabiai pailsėjęs, pasirengęs darbui ir laimei kaip niekuomet anksčiau. Jis buvo kupinas gerų ir drąsių ketinimų, džiaugsmingai suvokė esąs jaunas ir nepriklausomas. Nors truputį gėdydamasis jautė, kad – bent jau šią akimirką – jo liūdesys dėl pasimirusio tėvo labai pasilpęs. Tačiau pateisindamas šią apatiją guodėsi, kad taip yra dėl neskausmingos mirties, skirtos tam brangiam žmogui. Tėvas vaikštinėjo sode, šnekučiuodamasis su abiem sūnumis, staiga apsidairė tarsi išgirdęs tolimus balsus, paskui pažvelgė aukštyn, į dangų, ir netikėtai susmuko ant pievos nė nesuvaitojęs iš skausmo, lūpoms nė nesutrūkčiojus.

Georgas žengė atgal į kambarį, susiruošė ir patraukė iš namų. Jis ketino keletą valandų pasivaikščioti, kur akys ves, o vakare pagaliau padirbėti prie savo kvinteto, tam darbui jam atrodė atėjęs deramas nusiteikimas. Jis perėjo gatvę ir įžengė į parką. Tvankuma atlėgo. Senyva moteris su mantilija tebesėdėjo ant suolo ir žvelgė nieko nematančiu žvilgsniu. Smėlėtame apskritime apie medžius žaidė vaikai. Visos kėdės aplink paviljoną užsėstos. Meteorologijos būdelėje buvo įsitaisęs glotniai nusiskutęs vyriškis, Georgui pažįstamas iš matymo ir kritęs į akį dėl panašumo su senuoju Grilparceriu [Franzas Grillparzeris (1791–1872) – austrų rašytojas ir dramaturgas.]. Prie tvenkinio iš priekio žingsniavo guvernantė, vedina dviem dailiai aprengtais vaikučiais, ir žvelgė į jį švytinčiomis akimis. Išėjęs iš parko ir įžengęs į Žiedo gatvę jis susitiko Vilį Eislerį ilgu tamsiai dryžuotu rudeniniu paltu ir buvo jo užkalbintas:

– Laba diena, barone. Sugrįžote į Vieną?

– Jau seniai esu sugrįžęs, – atsakė Georgas. – Po tėvo laidotuvių niekur nebuvau iš čia vykęs.

– Taip, taip, suprantama... Leiskite dar kartą jums...

Vilis spustelėjo Georgui ranką.

– O ką jūs veikėte šią vasarą? – pasiteiravo Georgas.

– Daug ką. Žaidžiau tenisą, tapiau, švaisčiau laiką, praleidau keletą smagių ir kur kas daugiau nuobodžių valandų...

Vilis bėrė greitakalbe, lyg tyčiomis nutaisytu kimoku balsu, aštriai, familiariai, su visokiais akcentais: vengrišku, prancūzišku, Vienos, žydišku.

– Beje, toks, kokį mane matote, – kalbėjo jis toliau, – šiandien ryte grįžau iš Peremislio.

– Karinės pratybos?

– Tikrai taip. Paskutinės. Sakau tai su liūdesiu. Mat sparčiai artėju prie karšinčiaus amžiaus, o juk man visuomet patiko vaikštinėti geltonais atraitais, žvanginti pentinais, tarškinti kardu, skleisti gresiančio pavojaus nuojautą ir neišmanių lavaterių [Johannas Kasparas Lavateris (1741–1801) – šveicarų rašytojas, teologas ir poetas. Labiausiai išgarsėjo keturių tomų veikalu „Fizionomika“, kuriame iškėlė ir išplėtojo idėją, kad žmogaus išvaizda atspindi jo prigimtį.] akyse būti prakilniu grafu.

Jie toliau žingsniavo palei miesto parko pinučių tvorą.

– Gal einate pas Ėrenbergus? – paklausė Vilis.

– Ne, neketinau.

– Paklausiau, nes tas kelias veda pas juos. Beje, ar girdėjote, kalbama, kad panelė Elzė susižadėjusi.

– Tikrai? – nutęsė Georgas. – Su kuo gi?

– Spėkite, barone.

– Nejau su rūmų tarėju Viltu?

– Oi, kaip juokinga! – šūktelėjo Vilis. – Jis tikriausiai apie tai nė negalvoja! Šiais laikais susigiminiavimas su Ėrenbergais galėtų apsunkinti jam ministro karjerą.

– Su rotmistru Ladisku? – toliau spėliojo Georgas.

– Ak, panelė Elzė pernelyg protinga, kad pakliūtų į jo pinkles.

Dabar Georgas prisiminė, kad Vilis prieš keletą metų su Ladisku susipliekė. Vilis pajuto Georgo žvilgsnį, truputį nervingais pirštais pasukiojo šviesių pagal lenkų madą nukarusių ūsų galiukus ir abejingai greitakalbe pabėrė:

– Ta aplinkybė, kad su rotmistru Ladisku kartą patyriau nesutarimų, negali man kliudyti lojaliai pripažinti, kad jis – prasigėręs paršas. Mat jaučiu neįveikiamą, net krauju nenuplaunamą antipatiją žmonėms, prisipuntantiems pas žydus ir vos išėjus ant laiptų pradedantiems juos dėti į šuns dienas. Kol prieisime kavinę, dar galėčiau palūkėti. Bet nesivarginkite toliau spėliodamas. Tas laimingasis esąs Heinrichas Bermanas.

– Negali būti! – šūktelėjo Georgas.

– Kodėl? – nustebo Eisleris. – Juk galiausiai kuris nors juo taps. Nors Bermanas ir ne Adonis, bet jis kelyje į šlovę; o tobulą raitelio ir atleto derinį, apie kokį Elzė, matyt, svajojo, juk vargu ar ras. Dabar jai dvidešimt ketveri, nuo Salomono akibrokštų ir juokelių jai tikriausiai jau šiurpu... taigi...

– Salomono?.. Ak, taip... Ėrenbergo.

– Jūs irgi jį pažįstate tik kaip „S“? „S“, aišku, reiškia Salomoną. Ir kad ant durų lentelės parašyta tik „S“, yra jo nuolaida saviškiams. Jei būtų jo valia, priėmimuose, rengiamuose ponios Ėrenberg, jis mieliausiai rodytųsi vilkėdamas kaftanu ir užsileidęs tam tikras garbanėles.

– Taip manote?.. Juk jis nėra toks jau labai dievotas?

– Dievotas... Oi, kaip juokinga! Su dievotumu tai, žinia, nesusiję. Tai tik kandumas, daugiausiai nukreiptas į sūnų Oskarą su jo feodaliniais siekiais.

– Šit kaip, – numykė Georgas šypsodamasis. – Argi Oskaras nėra jau seniai pakrikštytas? Juk jis – dragūnų atsargos karininkas.

– Ak, dėl šito... Na, aš irgi nekrikštytas ir vis dėlto... Taip, visuomet pasitaiko išimčių... Turint šiek tiek gerų norų... – jis nusikvatojo ir kalbėjo toliau: – Beje, kai dėl Oskaro, tai jis tikrai bevelytų būti katalikas. Bet malonumas eiti išpažinties jam kol kas dar pernelyg brangiai kainuotų. Tikriausiai tai numatyta ir testamente, kad Oskaras nepersimestų į kitą tikėjimą.

Jiedu priėjo kavinę „Imperial“. Vilis sustojo.

– Esu sutaręs susitikti su Demeteriu Štancidesu.

– Prašom perduoti jam labų dienų.

– Ačiū. Ar neužeitumėte drauge suvalgyti porcijos ledų?

– Dėkoju, dar truputėlį pasivaikščiosiu.

– Mėgstate vienatvę?

– Į tokius bendrus klausimus sunku atsakyti, – atsiliepė Georgas.

– Suprantama, – sutiko Vilis, netikėtai surimtėjo ir kilstelėjo skrybėlę. – Turiu garbės atsisveikinti, pone barone.

Georgas ištiesė jam ranką. Jis nujautė, kad Vilis – žmogus, be perstogės ginantis savo poziciją, net jei nėra būtino reikalo.

– Iki pasimatymo, – tarstelėjo nelauktai širdingai.

Jam, kaip jau ne kartą, atrodė kone keista, kad Vilis yra žydas. Jau senasis Eisleris, Vilio tėvas, komponuojantis smagius Vienos valsus ir dainas, išmanantis apie meną ir senienas, kolekcionuojantis, o kartais ir parduodantis antikvarinius daiktus, kadaise laikytas garsiausiu Vienos boksininku, savo milžinišku stotu, ilga, žila, vešlia barzda ir monokliu labiau panėšėjo į vengrų magnatą nei į žydų patriarchą. Dėl polinkio, pomėgio ir plieninės valios Vilis žmonėse buvo įgavęs apgaulingą apsigimusio kavalieriaus gyvavaizdį. Nuo kitų jaunų savo luomo ir siekių žmonių Vilis skyrėsi tuo, kad niekuomet neneigė savo kilmės, nereikalavo pasiaiškinimo ar satisfakcijos už kiekvieną dviprasmišką vypsnį, o progai pasitaikius pasišaipydavo iš senų prietarų ar tuštybių.

Georgas pėdino toliau. Ausyse tebeskambėjo paskutinis Vilio klausimas. Ar jis mėgstąs vienatvę?.. Prisiminė, kaip Palerme vaikštinėdavo vienas ištisus rytus, kol Greisė, kaip buvo pratusi, iki pietų vartydavosi pataluose. Greisė... Kažin, kur ji dabar?.. Nuo tada, kai jiedu atsisveikino Neapolyje, negavo iš jos jokios žinios, beje, kaip ir buvo sutarta. Jis prisiminė tamsiai mėlyną naktį, plevenančią virš vandenų, kai po ano atsisveikinimo vienas vyko į Genują, ir tą keistą, tylų, sakytum, kokioje pasakoje girdimą dainavimą dviejų vaikučių, sėdinčių karietos viršuje šalia miegančios motinos, tvirtai vienas prie kito prigludusių ir apsisiautusių vienu pledu.

Jausdamas vis didėjantį pasitenkinimą, jis vaikštinėjo tarp žmonių, vangiai, kaip įprasta sekmadieniais, žingsniuojančių prošal. Retsykiais vienas kitas prielankus moterų žvilgsnis susi tikdavo su jo akimis, tarsi norėdamas paguosti jį, tokią gražią šventadienio popietę vaikštinėjantį vienišą, su visais išoriniais skiriamaisiais gedulo ženklais. Ir vėl jam prieš akis iškilo paveikslas. Pamatė save vėlų vakarą, po karštos birželio dienos gulinėjantį kalvotoje pievoje. Aplinkui tamsuma. Toli apačioje žmonių knibždėlynas, juokas ir šurmulys, spindintys lampionai. Visai netoliese tamsoje girdėti mergaičių balsai... Jis užsikuria pypkutę, kurią paprastai rūko tik kaime; degtuko šviesoje mato dvi dailias, visiškai jaunutes valstiečių mergiotes, dar kone vaikus. Plepa su jomis. Joms baugu, nes aplink taip tamsu, glaudžiasi prie jo. Staiga pasigirsta poškėjimas, dangumi šmėsteli raketos. Iš apačios pasigirsta garsus „ak!“ Bengališkos ugnelės, violetinės ir raudonos, pakibusios apačioje virš nematomo ežero. Mergaitės lekia nuo kalvos, dingsta. Paskui vėl stoja tamsa, o jis tyso vienišas, žvelgia aukštyn į tamsą, besigviešiančią prislėgti jį savo slopumu. Tai buvo jo tėvo mirties išvakarių naktis. Ir tą naktį jis pirmąsyk prisiminė tik šiandien.

Jis pasuko iš Žiedo gatvės ir nuėjo Vydeno [Wieden (vok.) – Vienos rajonas.] link. Ar Rosneriai šią gražią dieną bus namie? Šiaip ar taip, verta nueiti tą kelio galiuką, tenai jį traukė labiau nei pas Ėrenbergus. Elzės jis visiškai nesiilgėjo, ir ar ji tikrai bus Heinricho Bermano sužadėtinė, ar ne, jam beveik nerūpėjo. Seniai ją pažinojo. Jai buvo vienuolika, o jam keturiolika, kai jiedu Rivjeroje žaidė tenisą. Anuomet ji panėšėjo į čigoniukę. Aplink kaktą ir skruostus sūkuriavo melsvai juodos garbanėlės, o ir išdykusi ji buvo kaip berniūkštis. Jos brolis jau anuomet dėjosi lordu, Georgas ir šiandien netveria nešyptelėjęs – prisiminė, kai vieną dieną tas penkiolikmetis promenadoje pasirodė šviesiai pilku durtiniu, baltomis, juodais siūlais grandininiu dygsniu siuvinėtomis pirštinėmis ir monokliu akiduobėje. Ponia Ėrenberg anuomet buvo trisdešimt ketverių, ori, didžiulio stoto, bet vis dar graži, šydu pridengtomis akimis ir dažniausiai labai nuvargusi moteris. Georgas negalėjo pamiršti, kaip vieną dieną jos sutuoktinis, milijonierius šovinių fabrikantas, užklupo saviškius ir vien savo pasirodymu mikliai padarė galą visam Ėrenbergų aristokratiškumui. Georgas vis dar matė tą vaizdą, kai anas nelauktai pasirodė per pusryčius viešbučio terasoje. Tai buvo žemas liesas ponas pražilusia vešlia barzda ir japono akimis, vilkintis prastai išlaidytą flanelės kostiumą, ant apskritos galvos užsivožęs tamsią šiaudinę skrybėlę, apjuostą raudonais ir baltais dryžiais margintu kaspinu, apsiavęs juodais dulkinais batais. Jis kalbėjo labai ištęstai, visuomet, sakytum, kandžiai, netgi apie nereikšmingiausius dalykus; ir kaskart jam pravėrus burną iš pažiūros ramiame jo sutuoktinės veide šmėstelėdavo slepiama baimė. Ji bandė atsikeršyti elgdamasi su vyru pašaipiai, bet prieš jo beatodairiškumą buvo bejėgė. Oskaras, jei buvo įmanoma, elgėsi lyg koks prašalaitis. Jo veide šmėkščiojo truputį netvirta panieka ne visai gerbtinam gimdytojui, jis vis žvilgčiojo jaunųjų baronų pusėn tikėdamasis supratimo. Tik Elzė anuomet tėvui buvo labai meili. Vaikščiodama promenada mielai įsikibdavo jam į parankę, o kartais prie visų žmonių puldavo ant kaklo.

Florencijoje, likus vieneriems metams iki motinos mirties, Georgas vėl pamatė Elzę. Anuomet ji ėmė piešimo pamokas pas seną žilą susitaršiusį vokietį, apie kurį sklandė legenda, kad kadaise jis buvęs garsenybė. Apie save mokytojas skleidė gandus, esą jis, pajautęs mąžtant genialumą, atsisakęs ankstesnės labai garsios savo pavardės ir išsikraustęs iš tos vietovės, kurioje kūrė, bet jos pavadinimo niekuomet neminėdavo. Dėl jo žlugimo, jei tikėsime paties kalbomis, kalta buvo demoniška moteriškė, kurią jis buvo vedęs. Sykį ji, pavyduliavimo priepuolio apimta, suniokojo vertingiausią jo paveikslą ir, iššokusi pro langą, užbaigė savo gyvenimą. Tas žmogus, nors net septyniolikmetis Georgas įžvelgė tam tikrą jo, apgaulingo pajaco, atmainą, buvo pirmas Elzės susižavėjimo objektas. Anuomet ji buvo keturiolikos, vaikystės padūkimas ir natūralumas jau dingęs. Stovint priešais Ticiano „Venerą“ Uficių galerijoje, jos skruostai liepsnojo iš smalsumo, lūkesčio ir susižavėjimo, o akyse žaidė miglotos būsimų potyrių nuojautos. Su motina ji dažnai užsukdavo į namus, kuriuos Vergentinai nuomojosi prie Lugano. Poniai Ėrenberg savo vangia ir sąmojinga maniera bandant prablaškyti sergančią baronienę, Elzė su Georgu stovėdavo prie lango, ne pagal amžių protingai kalbėdavosi apie prerafaelitų meną ir šypsodavosi prisiminę ankstesnius vaikiškus žaidimus. Kartais pasirodydavo ir Felicijonas, lieknas ir dailus, žvelgdavo šaltomis pilkomis akimis pro daiktus ir žmones, pusbalsiu, kone niekinamai pratardavo kelis mandagius žodžius ir prisėdęs prie motinos lovos švelniai glostydavo ir bučiuodavo jos ranką. Paprastai jis greitai vėl išeidavo palikdamas Elzei aitrų seno aristokratiškumo, šaltakraujiško gundymo ir elegantiškos paniekos mirčiai dvelksmą. Merginai vis atrodydavo, tarsi jis trauktų prie žaidimų stalo, kur lošiama iš šimtatūkstantinių sumų, į žūtbūtinę dvikovą arba pas kunigaikštienę raudonais plaukais ir ant naktinio stalelio laikomu durklu. Georgas prisiminė truputėlį pavyduliavęs tiek apgavikiškam mokytojui, tiek savo broliui. Staiga dėl taip ir neatskleistų priežasčių mokytojas buvo atleistas, o netrukus Felicijonas su baronu fon Vergentinu išvyko į Vieną. Tuomet Georgas dar dažniau nei anksčiau skambindavo damoms fortepijonu kitų kompozitorių ir savus kūrinius, o Elzė menku, šiek tiek ausį rėžiančiu balsu iš lapo dainuodavo lengvesnes Šuberto ir Šumano dainas. Kartu su savo motina ir Georgu ji lankydavo galerijas ir bažnyčias. Atėjus pavasariui draugija važinėdavosi kalvotu keliu arba vykdavo į Fjezolę, o Georgas su Elze keitėsi šypsulingais žvilgsniais, bylojančiais apie gilesnį sutarimą, nei jo iš tiesų būta. Šitaip – ne visai nuoširdžiai – santykiai klostėsi ir toliau, kai šeimos sugrįžo į Vieną. Regis, kaskart iš naujo, jiems kelis mėnesius nesimačius, Elzę maloniai jaudino visąlaik draugiškas Georgo elgesys. Ji pati išoriškai kasmet atrodė vis labiau pasitikinti savimi, o viduje vis labiau nerimo. Elzė gana anksti atsisakė visų savo meninių siekių ir laikui bėgant atrasdavo vis naujų jai skirtų gyvenimo kelių. Kartais ateityje regėjo save aukštuomenės dama, gėlių švenčių rengėja, didelių pokylių globėja, aukštuomenės labdaringų vaidinimų dalyve; dar dažniau manėsi skirta būti didele menų žinove ir karaliauti kokiame nors meno salone tarp dailininkų, muzikų ir poetų. Paskui vėl užsisvajodavo apie daugiau nuotykių žadantį gyvenimą: sensacingos vedybos su amerikiečių milijonieriumi, pabėgimas su smuikininku virtuozu arba ispanų karininku, demoniškas visų prie jos priartėjusių vyrų pražudymas. Tačiau kartais jai atrodydavo, kad didžiausia siekiamybė – tykus gyvenimas kaime šalia darbštaus dvarininko; tuomet ji išvysdavo save būryje vaikų, ko gera, anksti pražilusiais plaukais, su romia likimui atsidavusios moters šypsena lūpose sėdinčią prie neištaigingai padengto stalo ir rimtuoliui sutuoktiniui braukančią nuo kaktos raukšles. Bet Georgas visuomet jautė, kad Elzės polinkis į patogumą, stipresnis nei pati nujaučia, sergės ją nuo neapgalvoto žingsnio. Ji patikėdavo Georgui kai kuriuos dalykus, niekuomet nebūdama visiškai atvira, nes dažniausiai ir rimčiausiai puoselėjo norą tapti jo žmona. Georgas tai puikiai žinojo, bet ne tik dėl to naujausias gandas apie jos sužadėtuves su Heinrichu Bermanu atrodė jam ne itin tikėtinas. Tas Bermanas buvo liesas bebarzdis žmogus niūriomis akimis ir truputį per ilgais glotniais plaukais, pastaruoju metu pagarsėjęs kaip rašytojas. Bermanas savo elgsena ir povyza Georgui nežinia kodėl priminė fanatišką žydą mokytoją iš provincijos. Jis neturėjo nieko, kas galėtų Elzę sužavėti ar bent maloniai sudominti. Tiesa, ilgiau su juo pasikalbėjus tas įspūdis pasikeitė. Vieną praėjusio pavasario vakarą Georgas su Bermanu drauge išėjo iš Ėrenbergų namų, jiedu taip įsijautė jautriai kalbėdamiesi apie muziką, kad iki trijų nakties praplepėjo ant Žiedo gatvės suolelio.

Keista, pamanė Georgas, kiek daug visokiausių dalykų, kurių nė neprisimindavau, šiandien šauna į galvą. Jis jautėsi taip, lyg šią rudens vakaro valandą palengva bustų iš skausmingai slogaus daugelį savaičių trukusio susimąstymo.

Dabar jis stovėjo priešais Paulano gatvės namą, kuriame gyveno Rosneriai. Pažvelgė į trečią aukštą. Vienas langas buvo atviras, balto tiulio užuolaidos, per vidurį susegtos į daiktą, pleveno judinamos lengvo vėjelio.

Rosneriai buvo namie. Kambarinė įleido Georgą vidun. Ana sėdėjo priešais duris su kavos puodeliu rankoje ir žvelgė į įžengiantį. Jai iš dešinės tėvas skaitė laikraštį ir rūkė pypkę. Jis buvo švariai nusiskutęs, tik per skruostus driekėsi dvi siauros žilos barzdos juostos. Reti keisto žalsvai pilko atspalvio plaukai prie smilkinių buvo sušukuoti priekin ir atrodė kaip prastos gamybos perukas. Jo akys buvo vandens spalvos, paraudusiais pakraščiais.

Kūninga motina prisiminimais apie gražesnius metus apsiausta kakta žvelgė priešais save. Jos jaukiai sunertos rankos ilsėjosi ant stalo. Ana lėtai pastatė puodelį ir linktelėjo nebyliai šypsodamasi. Georgui įžengus abu seniai ketino stotis.

– Tik jau prašom nesivarginti, labai prašau, – prabilo Georgas.

Prie šoninės sienos kažkas subraškėjo. Tai Juozapas, šeimos sūnus, pakilo nuo sofos, ant kurios gulėjo.

– Reiškiu pagarbą, pone barone, – pasisveikino labai žemu balsu, ranka lygindamas ties kaklu susimetusį geltonai languotą šiek tiek dėmėtą švarką.

– Kaip jaučiatės, pone barone? – paklausė senis, stovėjo prakaulus, šiek tiek sulinkęs ir nė neketino sėstis, kol Georgas neatsisės.

Juozapas atitraukė jam kėdę, stovinčią tarp tėvo ir sesers. Ana ištiesė svečiui ranką.

– Ilgai nesimatėme, – pratarė ji ir gurkštelėjo iš puodelio.

– Pergyvenote liūdnus laikus, pone barone, – tarstelėjo ponia Rosner su atjauta balse.

– Taigi, – pridūrė ponas Rosneris. – Smarkiai apgailestaudami skaitėme apie šią didžią netektį... O juk jūsų gerbiamas tėvas, kiek mums žinoma, visuomet buvo kuo puikiausios sveikatos.

Jis kalbėjo labai palengva, tarsi vis ketintų dar ką nors pridurti, retsykiais kairiu delnu brūkštelėdamas per galvą, o klausydamasis linksėjo.

– Taip, tai nutiko labai netikėtai, – tyliai patvirtino Georgas, nudelbęs akis į tamsiai raudoną išblukusį kilimą po kojomis.

– Taigi, taip sakant, staigi mirtis, – patikslino ponas Rosneris visiems aplinkui tylint.

Georgas išsiėmė iš portsigaro cigaretę, pasiūlė ir Juozapui.

– Širdingai dėkoju, – tarė Juozapas, paėmė cigaretę ir nusilenkė, iš niekur nieko sumušdamas kulnais.

Pridegdamas baronui cigaretę, tarėsi juntąs į jo švarką nukreiptą svečio žvilgsnį ir atsiprašomai burbtelėjo dar žemesniu nei paprastai balsu:

– Kontorinis drabužis.

– Kontorinis drabužis sietinas su žodžiu „kontora“, – paprastai pasakė Ana, nežiūrėdama į brolį.

– Panelė linkusi ironizuoti, – linksmai atsiliepė Juozapas, tačiau iš tramdomo jo kalbos tono buvo galima justi, kad, esant kitokioms aplinkybėms, jis pasakytų anaiptol ne taip švelniai.

– O užuojauta tikrai buvo visuotinė, – vėl prakalbo senasis Rosneris. – „Naujojoje laisvojoje spaudoje“ skaičiau nekrologą apie gerbiamą jūsų tėtušį... Parašytą, jei gerai pamenu, rūmų patarėjo pono Kernerio. Labai pagarbiai parašytą. O ir mokslas patyrė didžiulę netektį.

Georgas sutrikęs linktelėjo ir nudelbė žvilgsnį į savo rankas.

Ana prašneko apie tai, kur praleidusi vasarą.

– Veisenfelde buvo nuostabu, – kalbėjo ji. – Išsyk už mūsų namo augo miškas su labai gerais lygiais takais... Ar ne, tėtuši? Ten buvo galima vaikštinėti ištisas valandas nesutinkant nė vieno žmogaus.

– O ar turėjote ten pianiną? – paklausė Georgas.

– Buvo ir jis.

– Siaubingas kledaras, – pasiskundė ponas Rosneris. – Daiktas, galintis sugurinti akmenį ir išvesti žmogų iš proto.

– Ne toks jau ir baisus, – gynė instrumentą Ana.

– Mažajai Glaubingerių dukrai visai tinkamas, – pridūrė ponia Rosner.

– Mažoji Glaubinger – tai vietinio pirklio dukra, – paaiškino Ana. – Mokiau ją skambinimo pradmenų. Daili maža mergaičiukė ilgomis šviesiomis kasomis.

– Tai buvo paslauga tam pirkliui, – tarstelėjo ponia Rosner.

– Taip, bet reikia pasakyti, – pridūrė Ana, – kad daviau ten ir tikrą, tai yra mokamą pamoką.

– Kaip? Ir Veisenfelde? – nustebo Georgas.

– Į vasaros iškylą atvykusiems vaikams. Beje, gaila, pone barone, kad nė sykio mūsų kaime neapsilankėte. Ten jums būtų tikrai patikę.

Georgas tik dabar prisiminė Anai užsiminęs, kad vasarą, išsirengęs paiškylauti dviračiais, galbūt ją aplankysiąs.

– Poną baroną toje vasarvietėje tikriausiai nebūtų visiškai tenkinusios tenykštės gyvenimo sąlygos.

– Kodėl gi? – nustebo Georgas.

– Mat ji nepritaikyta išlepusių didmiesčių gyventojų poreikiams.

– Ak, nesu išlepęs, – patikino Georgas.

– Ar nebuvote nė Auhofe? – kreipėsi Ana į Georgą.

– O ne, – skubiai paneigė jis. – Ne, ten nebuvau, – kalbėjo jis toliau jau nebe taip gyvai. – Žinia, buvau pakviestas... Ponia Ėrenberg buvo tokia maloni... Praleisti vasarą gavau įvairių kvietimų. Bet buvau linkęs vienas likti Vienoje.

– Tiesą sakant, man gaila, – kalbėjo Ana, – kad su Elze veik nesimatome. Juk žinote, kad mudvi mokėmės viename institute. Žinoma, tai buvo jau seniai. Iš tikrųjų ją mėgau. Gaila, kad laikui bėgant šitaip atitolstama.

– Ir kodėl taip nutinka? – paklausė Georgas.

– Tikriausiai dėl to, kad visa ta aplinka man nėra itin patraukli.

– Ir man, – pritarė Juozapas pūsdamas į orą dūmų ratilus. – Jau keleri metai ten nesilankau. Atvirai sakant... Nežinau, kokia pono barono pozicija tuo klausimu... Izraelitams nesu prielankus.

Ponas Rosneris pažvelgė į sūnų ir prakalbo:

– Ponas baronas lankosi tuose namuose ir jam atrodys gana keistai, mielas Juozapai...

– Man? – maloniai paklausė Georgas. – Su Ėrenbergų namais manęs nesieja jokie artimesni ryšiai, nors mielai pasišnekučiuoju su abiem damom.

Paskui dar klausiamai pridūrė:

– Panele Ana, bet argi praėjusiais metais nedavėte Elzei dainavimo pamokų?

– Taip. Bet veikiau tai buvo korepeticijos...

– Šiais metais tikriausiai vėl šituo užsiimsite?

– Nežinau. Iki šiol dar nesu gavusi iš jos jokių žinių. Gal Elzė visiškai atsisakys savo sumanymo dainuoti.

– Taip manote?

– Taip būtų kone geriausia, – švelniai atsakė Ana. – Nes, tiesą sakant, ji visuomet labiau cypčiojo, nei dainavo. Beje, – dabar ji kalbėjo žvilgtelėjusi į Georgą, – tos dainos, kurias man atsiuntėte, labai gražios. Ar jums jas padainuoti?

– Jas jau peržiūrėjote? Kaip miela.

Ana atsistojo. Ji kilstelėjo rankas prie smilkinių ir tarsi tvarkydamasi brūkštelėjo per banguotus savo plaukus, kurie buvo gana aukštai sukelti, ir dėl to jos stotas atrodė dar aukštesnis, nei iš tiesų buvo. Plona auksinė laikrodžio grandinėlė buvo dusyk apsukta apie atvirą kaklą, karojo ant krūtinės ir pradingo už pilkos odos diržo. Veik nepastebimu kūno judesiu ji paragino Georgą sekti iš paskos.

Jis pakilo ir tarstelėjo:

– Jums leidus...

– Prašom, labai prašom, žinoma, – atsiliepė Rosneris. – Ponas baronas bus toks malonus truputį pamuzikuoti su mano dukra. Labai puiku, labai puiku.

Ana nužingsniavo į gretimą kambarį. Georgas nusekė įkandin palikdamas atviras duris. Baltos tiulio užuolaidos priešais atvirą langą buvo susegtos į daiktą ir tyliai plazdėjo.

Georgas atsisėdo prie pianino ir išbandė kelis akordus. Tuo tarpu Ana priklaupė prie senos juodos vietomis paauksuotos etažerės ir išsiėmė natas.

Georgas perėjo prie pradinio savo dainos akordo.

Ana įstojo ir pagal Georgo melodiją dainavo Gėtės žodžius:

Tavo lūpas ir krūtinę,

Žvilgsnį tavąjį laimėt –

Man pirma ir paskutinė

Lūkesčių aistros prasmė.

[J. V. Gėtė. „Vakarų Rytų divanas“. Iš „Suleikos knygos“. Vertė Antanas Danielius.]

Ana stovėjo už jo ir per petį žiūrėjo į gaidas. Kartais ji šiek tiek palinkdavo į priekį, ir tuomet smilkiniu jis pajusdavo jos lūpų kvėpčiojimą. Merginos balsas buvo daug gražesnis nei išlikęs Georgo atmintyje.

Gretimame kambaryje pasigirdo šiek tiek per garsus kalbėjimas. Nesiliaudama dainuoti Ana privėrė duris.

Tai buvo Juozapas, neįstengiąs ilgiau tramdyti savo balso.

– Dar užšoksiu į kavinę, – pareiškė jis.

Jokio atsakymo. Ponas Rosneris tyliai barbeno į stalą, o jo žmona iš pažiūros abejingai linktelėjo.

– Tad sudie.

Prie durų Juozapas grįžtelėjo ir ne itin tvirtai paprašė:

– Mama, gal turėtum minutėlę laiko...

– Klausau tavęs, – atsiliepė ponia Rosner, – juk tai nebus kokia nors paslaptis.

– Ne. Tai tik dėl to, kad ir šiaip privalau tau atsiskaityti.

– Ar būtina eiti į kavinę? – paprastai paklausė senasis Rosneris nepakeldamas akių.

– Kalbame ne apie kavinę. Apskritai... Galite manimi patikėti, kad man pačiam labiau patiktų, jei nereikėtų iš jūsų skolintis. Bet ką žmogui daryti?

– Žmogui reikia dirbti, – tyliai ir skausmingai pratarė senasis Rosneris, o jo akys paraudo.

Ponia liūdnai ir priekaištingai žvilgtelėjo į sūnų.

– Taigi, – burbtelėjo Juozapas, atsisegė ir vėl užsisegė kontorinį švarką, – tai iš tiesų... dėl kiekvieno guldeno...

– Ššš... – nutildė jį ponia Rosner, žvilgtelėdama į privertas duris, pro kurias dabar, Anai baigus dainuoti, aidėjo tik prislopintas Georgo skambinimas.

Juozapas į motinos žvilgsnį atsakė niekinamai mostelėjęs.

– Tėtušis sako, kad privalau dirbti. Tarsi jau nebūčiau įrodęs sugebąs.

Jis pamatė į save klausiamai atgręžtas dvi poras akių.

– Taip, aš tai įrodžiau, ir jei šitai priklausytų tik nuo mano gerų norų, galėčiau visur užsidirbti. Bet tiesiog ne mano būdui viską pakęsti. Nesileisiu apšaukiamas viršininkų, jei kokį kartelį ketvirtį valandos pavėluoju... ar panašiai.

– Ta istorija mums žinoma, – pertarė jį ponas Rosneris pavargusiu balsu. – Bet galiausiai, jei jau apie tai kalbame, tau reikės vėl ko nors pasižvalgyti.

– Pasižvalgyti... Gerai... – atsakė Juozapas. – Bet daugiau niekas manęs nebenuves į žydo įmonę. – Tai mane tarp pažįstamų... Taip, tuo žingsniu apsijuokčiau prieš visus savo draugus.

– Tavo draugus... – nutęsė ponia Rosner. – Kokie jie, tie tavo draugai? Kavinių paukščiai.

– Taigi prašom, jei jau apie tai prakalbome, – vėl prabilo Juozapas, – tai ir vėl susiję su tuo guldenu. Dabar kavinėje manęs laukia pasimatymas su jaunuoju Jalaudeku. Būčiau papasakojęs jums tik tuomet, kai reikalas būtų jau sėkmingai pasisukęs... Bet matau, kad turiu atskleisti kortas pirma laiko. Taigi Jalaudekas – tai municipalinio patarėjo Jalaudeko, to garsiojo popieriaus prekeivio, sūnus. O senasis Jalaudekas, kaip žinia, labai įtakingas asmuo partijoje... Labai artimas „Krikščioniškasis šauklys“ leidėjo, pavarde Celtinkelis, bičiulis. Dabar laikraščiui jie ieško jaunų malonių manierų žmonių, suprantama, krikščionių, skelbimų verslui plėtoti. Šiandien kavinėje turiu susitikti su Jalaudeku, nes jis man pažadėjo, kad jo senis rekomenduos mane Celtinkeliui. Tai būtų išties puiku... Tuomet išsikapstyčiau iš balos. Ir visai netrukus jau galėčiau per mėnesį pelnyti šimtą ar net šimtą penkiasdešimt guldenų.

– Ak, Dieve... – atsiduso senasis Rosneris.

Lauke suskambo varpelis. Rosneris pakėlė akis.

– Tai veikiausiai jaunasis daktaras Štauberis, – pasakė ponia Rosner ir susirūpinusi pažvelgė į duris, pro kurias buvo girdėti dar tylesnis Georgo grojimas.

– Taigi, mama, kaip, tiesą sakant, bus? – nekantravo Juozapas.

Ponia Rosner paėmė piniginę ir atsidūsėjusi padavė sūnui sidabrinį guldeną.

– Labai dėkui, – padėkojo Juozapas ir nusigręžė eiti.

– Juozapai, – šūktelėjo ponas Rosneris. – Juk nelabai mandagu išeiti kaip tik tuomet, kai ateina svečias.

– Oi, labai ačiū, juk visko neaprėpsiu.

Pasigirdo beldimas į duris, ir į kambarį įžengė daktaras Bertoldas Štauberis.

– Labai atsiprašau, pone daktare, – burbtelėjo Juozapas, – kaip tik susirengiau išeiti.

– Prašom, – šaltai atsiliepė daktaras Štauberis, ir Juozapas dingo.

Ponia Rosner paprašė jaunąjį daktarą sėstis. Jis atsisėdo ant sofos ir grįžtelėjęs ton pusėn, iš kur skambėjo pianino garsai, sukluso.

– Ten groja baronas Vergentinas, – paaiškino ponia Rosner šiek tiek sutrikusi. – Kompozitorius. Ana ką tik dainavo.

Šeimininkė rengėsi stotis ir pakviesti dukrą.

Daktaras Bertoldas, švelniai paėmęs jos ranką, sulaikė ir maloniai paprašė:

– Ne. Prašom netrukdyti panelės Anos, tikrai nereikia. Aš visiškai neskubu. Beje, tai mano atsisveikinimo vizitas.

Pastarąjį sakinį Bertoldas, sakytum, iškošė per jėgą, tačiau kartu maloniai šypsojosi, patogiai atsilošė į sofos kampą ir dešiniu delnu suglostė trumpą vešlią barzdą.

Ponia Rosner sužiuro į jį tiesiog išsigandusi.

Ponas Rosneris paklausė:

– Atsisveikinimo vizitas? Ar ponas daktaras pasiėmė atostogų? Juk parlamentas, kaip rašė laikraščiai, dar tik visai neseniai susirinko.

– Aš atsisakiau savojo mandato, – atsakė Bertoldas.

– Ką?! – šūktelėjo ponas Rosneris.

– Taip, atsisakiau, – pakartojo Bertoldas ir išsiblaškęs šypsojosi.

Staiga muzika nutilo, privertos durys atsidarė. Pasirodė Georgas ir Ana.

– O, daktaras Bertoldas, – nustebo Ana ir, jam mikliai atsistojus, ištiesė ranką. – Ar seniai atėjote? Gal girdėjote mane dainuojant?

– Ne, panele Ana, deja, praleidau tą progą. Girdėjau tik keletą pianino garsų.

– Baronas Vergentinas, – pasakė Ana lyg pristatydama. – Juk ponai pažįstami?

– Žinoma, – atsakė Georgas ištiesdamas Bertoldui ranką.

– Daktaras atėjo pas mus atsisveikinti, – paaiškino ponia Rosner.

– Ką? – nustebusi šūktelėjo Ana.

– Mat aš išvykstu, – pasakė Bertoldas rimtai ir neperprantamai žvelgdamas Anai į akis. – Atsisakau politinės karjeros, – ir dar pridūrė ironiškai: – Tikriau sakant, kuriam laikui ją nutraukiu.

Sukryžiavęs ant krūtinės rankas, Georgas rymojo prie lango ir žvelgė į Aną iš šono. Ji atsisėdo ir ramiai žiūrėjo į Bertoldą, stovintį tiesiai, dešine ranka pasirėmusį į sofos atlošą, tarsi ketinantį sakyti kalbą.

– O kur išvykstate? – paklausė Ana.

– Į Paryžių. Noriu padirbėti Pastero institute. Grįžtu prie senosios savo meilės, prie bakteriologijos. Tai švaresnis darbas nei politika.

Sutemo. Veidai tapo neryškūs, tik Bertoldo, stovinčio tiesiai priešais langą, kakta dar bolavo šviesoje. Jo antakiai trūkčiojo. Tiesą sakant, jis savotiškai gražus, pamanė Georgas, kuris nejudėdamas rymojo lango kampe ir jautėsi apimamas malonios ramybės.

Tarnaitė atnešė uždegtą lempą ir pakabino virš stalo.

– Bet žurnalai, – prakalbo ponas Rosneris, – dar nepaskelbė jokio pranešimo, kad ponas daktaras atsisakė mandato.

– Būtų buvę ankstoka, – atsakė Bertoldas. – Mano bendrapartiečiai žino apie mano ketinimą, bet tas dalykas dar nėra oficialiai paskelbtas.

– Ši žinia, – postringavo ponas Rosneris, – tam tikruose sluoksniuose neišvengiamai sukels didelę sensaciją. Ypač po audringų paskutinių debatų, į kuriuos taip ryžtingai įsitraukė ponas daktaras. Pone barone, tikriausiai skaitėte, – grįžtelėjo jis į Georgą.

– Turiu prisipažinti, – atsakė Georgas, – kad parlamento pranešimų neseku taip reguliariai, kaip iš tikrųjų būtų privalu.

– Būtų privalu... – atlaidžiai pakartojo Bertoldas. – Tikrai neprivalu, nors nepasakytum, kad paskutinis posėdis būtų buvęs neįdomus. Bent jau kaip įrodymas to, kiek žemai gali smukti viešos institucijos lygis.

– Debatai buvo išties karšti, – įsiterpė ponas Rosneris.

– Karšti?.. Na taip, ką mes Austrijoje vadiname karštumu. Širdyje visi buvo abejingi, o išoriškai – storžieviai.

– O apie ką buvo diskutuojama? – pasidomėjo Georgas.

– Buvo diskutuojama dėl Golovski proceso interpeliacijos... Teresės Golovski.

– Teresė Golovski... – pakartojo Georgas. – Pavardė man lyg ir žinoma.

– Aišku, ji jums žinoma, – patikino Ana. – Juk pažįstate Teresę. Kai paskutinį kartą lankėtės mūsų namuose, ji kaip tik rengėsi išeiti.

– Ak, taip, – numykė Georgas, – jūsų draugė.

– Drauge jos nepavadinčiau; draugystei būtinas tam tikras vidinis atitikimas, o jo tarp mūsų nelabai esama.

– Juk neatsižadėsite Teresės, – tarė daktaras Bertoldas šypsodamasis, bet atšiauriai.

– O ne, – gyvai atsiliepė Ana, – tikrai nė negalvoju. Aš netgi ja žaviuosi. Apskritai žaviuosi visais žmonėmis, kurie geba šitaip rizikuoti dėl to, kas iš esmės jų neliečia. O jei tai jauna mergina, daili jauna mergina kaip Teresė... – šiuos žodžius ji skyrė Georgui, kuris susidomėjęs klausėsi, – tai man imponuoja dar labiau. Turėtumėte žinoti, kad Teresė yra viena iš socialdemokratų partijos vadovių.

– Ar žinote, kuo ją palaikiau? – paklausė Georgas. – Pradedančia aktore!

– Pone barone, puikiai pažįstate žmones, – pareiškė Bertoldas.

– Ji iš tiesų kadaise norėjo siekti sceninės karjeros, – santūriai patvirtino ponia Rosner.

– Ak, liaukitės, maloningoji ponia, – atsakė Bertoldas, – kuri gi mergaitė, turinti truputį vaizduotės, be to, gyvenanti kukliomis sąlygomis, kokiu nors gyvenimo tarpsniu bent jau nesvajojo apie tai?

– Gražu, kad esate jai atlaidus, – šyptelėjo Ana.

Bertoldas per vėlai suprato savo pastaba palietęs vis dar jautrią Anos sielos stygą. Tačiau juo tvirčiau jis dėstė toliau:

– Galiu patikinti jus, panele Ana, būtų gaila prarasti Teresę, nes nesunku numanyti, kiek daug ji dar gali nuveikti partijos labui, jei nebus išplėšta iš jos kelio.

– Laikote tai galimu dalyku? – paklausė Ana.

– Žinoma, – atsakė Bertoldas. – Teresė turi dvi galimybes: arba vieną kartą ji prisikalbės...

– Arba? – įsiterpė susidomėjęs Georgas.

– Arba ištekės už barono, – trumpai užbaigė Bertoldas.

– Nelabai supratau, – nepatenkintas burbtelėjo Georgas.

– Sakydamas „už barono“, suprantama, pajuokavau. Vietoj „barono“ įterpkime „princą“, taip bus aiškiau.

– Ak, šit kaip... Dabar daugmaž įsivaizduoju, ką turite omenyje, pone daktare... Bet dėl kokios priežasties parlamentas jos ėmėsi?

– Ak... Praėjusiais metais, per didįjį angliakasių streiką, Teresė Golovski sakė kalbą viename Bohemijos užkampyje. Toje kalboje ji tariamai nepagarbiai paminėjo kažkurį imperatoriaus rūmų narį. Ji buvo apkaltinta ir išteisinta. Iš to galima spręsti, kad kaltinimas nebuvo stiprus. Vis dėlto prokuroras padavė apeliacinį skundą, buvo paskirtas teismas ir Teresė nuteista du mėnesius kalėti, beje, ji dabar atlieka tą bausmę. Negana to, pirmoje instancijoje ją išteisinęs teisėjas buvo perkeltas į kitą vietą... kažkur prie Rusijos sienos, iš kur atgal nebegrįžtama. Na, dėl šios bylos mes pateikėme interpeliaciją, mano požiūriu, labai švelnią. Ministras atsakė gana veidmainiškai, džiūgaujant vadinamosioms valstybę palaikančioms partijoms. Leidau sau į tai atsikirsti, gal kiek energingiau, nei pas mus įprasta; o kadangi priešininkų suolai negalėjo atsakyti nieko dalykiška, bandė mane pribaigti šūkavimais ir plūdimais. Koks buvo stipriausias tam tikros rūšies valstybės sergėtojų argumentas prieš mano samprotavimus, jūs, pone barone, juk įsivaizduojate.

– Nagi, koks? – susidomėjo Georgas.

– Užsičiaupk, žyde, – atsakė Bertoldas susiaurėjusiomis lūpomis.

– Ak... – sutrikęs atsidūsėjo Georgas ir papurtė galvą.

– Tylėk, žyde! Užsičiaupk! Žydas! Žydas! Gult! – tęsė Bertoldas, regis, paniręs į prisiminimus.

Ana įsižiūrėjo prieš save. Georgas manė, kad šito jau pakaktų. Stojo trumpa nesmagi tyla.

– Tai dėl šito? – lėtai paklausė Ana.

– Ką turite omenyje? – nesuprato Bertoldas.

– Dėl to atsisakote mandato?

Bertoldas papurtė galvą ir nusišypsojo.

– Ne, ne dėl to.

– Ponas daktaras, suprantama, nekreipia dėmesio į tokius šiurkščius įžeidinėjimus, – pareiškė ponas Rosneris.

– Negalėčiau šito tvirtinti, – atsakė Bertoldas. – Tačiau, šiaip ar taip, reikia būti pasirengusiam tokiems puldinėjimams. Mano mandato atsisakymo priežastis yra kita.

– Ar būtų galima ją sužinoti?.. – paklausė Georgas.

Bertoldas žvelgė į jį atidžiai ir podraug išsiblaškęs. Paskui maloniai atsakė:

– Žinoma, galima. Po savo kalbos nuėjau į bufetą. Ten tarp kitų sutikau vieną iš kvailiausių ir įžūliausių mūsų tautos laisvai išrinktų atstovų, tą, kuris, kaip paprastai, ir per mano kalbą buvo gerklingiausias... popieriaus prekeivį Jalaudeką. Žinoma, aš jo nepaisiau. Jis statė ant stalo ką tik išgertą stiklą, pamatęs mane nusišypsojo, linktelėjo ir smagiai, lyg niekur nieko, pasisveikino: „Reiškiu pagarbą, pone daktare, taip pat pageidausite ko nors gaivinamo?“

– Neįtikėtina! – šūktelėjo Georgas.

– Neįtikėtina... Ne, veikiau austriška. Juk mūsų šalyje piktinimasis toks pats netikras, kaip ir žavėjimasis. Tik piktdžiuga ir neapykanta talentui pas mus tikros.

– Na, ir ką atsakėte tam vyrui? – smalsavo Ana.

– Ką atsakiau? Nieko, suprantama.

– Ir atsisakėte mandato, – truputėlį pašaipiai užbaigė Ana.

Bertoldas nusišypsojo. Bet jo antakiai trūkčiojo kaip visada, kai jausdavosi nemaloniai ar skaudžiai kliudytas. Buvo per vėlu jai pasakyti, kad, tiesą sakant, kaip ir ankstesniais laikais atėjo klausti jos patarimo. Ir vis dėlto jis jautė protingai pasielgęs, kai vos įėjęs užsikirto kelią atsitraukti: pranešė visai netrukus išvažiuosiąs į Paryžių, o apie mandato atsisakymą – kaip apie įvykusį faktą. Dabar juk suvokė, kad Ana vėl išsprūdo jam iš rankų, galbūt ilgam. Žinoma, jis nemanė, kad kuris nors žmogus tikrai gali Aną atimti iš jo visiems laikams; pavyduliauti šitam elegantiškam jaunam menininkui, taip ramiai stovinčiam ten, prie lango, sunertomis ant krūtinės rankomis, jis anaiptol negalėjo. Jau ne pirmą kartą nutinka, kad Ana kurį laiką, sakytum, užkerėta sklando jam nepažįstamoje stichijoje. Ir prieš dvejus metus, kai mergina rimtai ketino atsidėti scenai ir pradėjo studijuoti vaidmenis, jis kurį laiką manė visiškai ją praradęs. Vėliau, kai dėl nepatikimo balso Ana buvo priversta atsisakyti artistės planų, atrodė vėl pas jį grįžtanti; tą laikotarpį jis sąmoningai ramiai pralaukė, nes prieš imdamas ją į žmonas norėjo šio to pasiekti moksle ar politikoje, kad ji iš tikrųjų juo žavėtųsi. Jis jau buvo kelyje į sėkmę. Toje pačioje vietoje, kur ji dabar sėdi ir žvelgia jam į veidą atviromis, bet lyg svetimomis akimis, Ana kadaise turėjo pasidėjusi paskutinio jo medicinos filosofijos darbo, pavadinto „Negalutinės pastabos apie ligų fizionomiją“, korektūros lankus. O tuomet, kai jis perėjo prie politikos, tuo laiku, kai sakydavo kalbas rinkėjų susirinkimuose, rengėsi naujai profesijai gilindamasis į rimtas istorijos ir nacionalinės ekonomikos studijas, Ana nuoširdžiai džiaugėsi jo įvairiapusiškumu ir energija. Dabar su tuo jau baigta. Regis, pamažu ji ėmė aštresniu žvilgsniu nei anksčiau įžvelgti kaip tik jo klaidas, kurios ir jam pačiam anaiptol nebuvo nežinomos, o ypač jo polinkį svaigti nuo savo žodžių, tad Anos akyse jis ėmė vis labiau prarasti pasitikėjimą savimi. Kalbėdamas su ja ar jai girdint jis jautėsi it nesavas. O ir šiandien nebuvo savimi patenkintas. Jausdamas apmaudą, kuris jam pačiam atrodė smulkmeniškas, Bertoldas suvokė, kad susitikimą bufete su Jalaudeku pavaizdavo nepakankamai įtaigiai ir kad savo pasidygėjimą politika būtų galėjęs perteikti daug įtikimiau.

– Tikriausiai esate teisi, panele Ana, – prakalbo jis, – pasišaipydama, kad dėl šio kvailo nutikimo atsisakiau mandato. Parlamentaro gyvenimas nevaidinant komedijų apskritai neįmanomas. Būčiau turėjęs šito nepamiršti ir vaidinti drauge su kitais, ko gera, išgerti į to mane viešai išplūdusio žmogėno sveikatą. Tai būtų patogu, austriška ir galbūt netgi teisingausia.

Jis vėl įsismagino ir gyvai tęsė:

– Juk galiausiai esama tik dviejų būdų, kuriais politikoje faktiškai galima šio to pasiekti: arba įstabiu lengvabūdiškumu, visuomeninį gyvenimą laikant smagiu žaidimu, iš tiesų esant abejingam, niekuo nesipiktinant ir išliekant visiškai šaltam žmonėms, kurių gerovė ar vargas galiausiai turėtų priklausyti nuo politikų veiklos. Aš toks nesu ir nežinau, ar kada nors toks tapsiu. Tiesą sakant, kartais šito sau linkėdavau. O kitas būdas – už tai, ką manai esant teisinga, būti pasirengusiam kiekvieną akimirką visą savo egzistenciją, visą gyvenimą tikrąja šio žodžio prasme...

Staiga Bertoldas nutilo. Į kambarį įžengė jo tėvas, senasis daktaras Štauberis, ir buvo širdingai pasveikintas. Georgui, pristatytam ponios Rosner, jis padavė ranką ir taip maloniai pažvelgė, kad Georgas išsyk pajuto jam prielankumą. Jis akivaizdžiai atrodė jaunesnis, nei buvo. Ilgoje šviesrudėje barzdoje bolavo vos kelios pavienės žilos gijos, o lygiai sušukuoti ilgi plaukai tankiomis sruogomis krito ant plataus sprando. Neįprastai aukšta senojo Štauberio kakta visai kresnokai plačiapetei jo povyzai teikė tam tikro orumo. Atrodė, kad jo akys, jei tik su tam tikru ketinimu nežvelgdavo į ką nors geraširdiškai ar išmintingai, ilsisi už nuvargusių vokų, tarsi besirengdamos kitam žvilgsniui.

– Pažinojau jūsų motiną, pone barone, – gana tyliai pasakė Georgui.

– Mano motiną, pone daktare?

– Vargu ar mane atsiminsite. Anuomet buvote mažas kokių trejų ar ketverių metų pyplys.

– Buvote jos gydytojas? – paklausė Georgas.

– Retkarčiais lankydavau ją pavaduodamas profesorių Duchegą; mat buvau jo asistentas. Anuomet jūs gyvenote Habsburgų gatvelėje, sename name, kuris seniai nugriautas. Dar ir šiandien galėčiau nupasakoti, kaip buvo apstatytas kambarys, kuriame mane priėmė garbusis jūsų tėvas... deja, jis taip pat per anksti mirė... Ant rašomojo stalo stovėjo bronzinė šarvuoto riterio, laikančio vėliavą, figūra. O ant sienos kabėjo Van Deiko paveikslo iš Lichtenšteino galerijos kopija.

– Taip, – atsakė Georgas, nustebintas geros gydytojo atminties, – visiškai teisingai.

– Bet aš būsiu nutraukęs gerbiamų ponų pokalbį, – pasakė daktaras Štauberis truputį melancholiškai dainingu ir vis dėlto jam būdingu santūriu tonu sėsdamasis į sofos kampą.

– Daktaras Bertoldas, mūsų nustebimui, ką tik pranešė, – paaiškino ponas Rosneris, – kad jis pasiryžęs atsisakyti savojo mandato.

Senasis Štauberis nukreipė ramų žvilgsnį į sūnų, o šis taip pat ramiai jį atrėmė. Georgui, pastebėjusiam šį akių žaismą, atrodė, kad tarp jųdviejų esama nebylaus sutarimo be žodžių.

– Taip, – atsakė daktaras Štauberis, – tiesa, manęs tai nenustebino. Man visuomet atrodė, kad Bertoldas parlamente sėdi tik kaip svečias, ir aš iš tikrųjų džiaugiuosi, kad jį užvaldė savotiškas tikrosios savo profesijos ilgesys. Taip, taip, Bertoldai, tavo tikrosios, – pakartojo jis lyg atsakydamas į surauktą sūnaus kaktą. – Juk tai iš anksto nenulemia ateities. Niekas mums taip neapsunkina gyvenimo, kaip tai, kad dažnai tikime baigtiniais dalykais... Ir kad prarandame laiką gėdydamiesi klaidos, užuot ją pripažinę ir paprasčiausiai ėmę gyventi kitaip.

Bertoldas paaiškino ketinąs išvykti ne vėliau kaip už aštuonių dienų. Toliau atidėlioti esą beprasmiška. Galimas daiktas, kad Paryžiuje jis neužsibūsiąs. Jo studijos galinčios pareikalauti keliauti ir kur nors toliau. Be to, nutaręs nedaryti atsisveikinimo vizitų, nes – dar pridūrė – šiaip ar taip, visiškai atsisakęs ankstesnių metų bendravimo tam tikruose biurgeriškuose sluoksniuose, kuriuose jo tėvas, gydytojas, plačiai veikė.

– Argi nebuvome šią žiemą kartelį susitikę pas Ėrenbergus? – paklausė Georgas su tam tikru pasitenkinimu.

– Buvome, – patvirtino Bertoldas. – Beje, su Ėrenbergais mus sieja tolimos giminystės ryšiai. Keisčiausia, bet jungiamoji mūsų grandis yra Golovskių šeima. Bandyti smulkiau jums, pone barone, šitai išpasakoti būtų bergždžias darbas. Turėčiau prašyti jus leistis į kelionę per Timišoaro, Ternapilio ir panašių malonių vietovių civilinės metrikacijos skyrius ir religines bendruomenes, o šituo nenorėčiau jūsų varginti.

– Beje, – liūdnai pridūrė senasis daktaras Štauberis, – ar ponas baronas žino, kad visi žydai saistomi giminystės ryšių?

Georgas maloniai nusišypsojo. Bet iš tiesų jis buvo veikiau sunervintas. Jo supratimu, nebuvo visiškai jokios būtinybės, kad ir senasis daktaras Štauberis oficialiai jam praneštų išpažįstąs judaizmą. Juk jis šitai žinojo ir tai jam nekliuvo. Jam apskritai ta aplinkybė nekliuvo. Bet kodėl žydai visuomet patys pradeda apie tai kalbėti? Kur jis tik nueitų, visur sutikdavo arba žydus, besigėdijančius, kad yra žydai, arba tokius, kurie šituo didžiavosi ir bijojo, kad kas nepamanytų, jog jie gėdijasi.

– Beje, vakar bendravau su senąja Golovski, – toliau kalbėjo daktaras Štauberis.

– Vargšė moteris, – burbtelėjo ponas Rosneris.

– Kaipgi jai sekasi? – pasidomėjo Ana.

– Kaip jai gali sektis... Galite įsivaizduoti... Dukra uždaryta į kalėjimą, sūnus, valstybės išlaikomas savanoris, gyvena kareivinėse... Tik įsivaizduokite: Leo Golovskis – patriotas... O senis kiurkso kavinėje ir žiūri, kaip kiti lošia šachmatais. Pats nebeturi nė dešimties kreicerių susimokėti už lošimą.

– Beje, Teresės įkalinimo laikas turi greitai pasibaigti, – pasakė Bertoldas.

– Dar dvylika ar keturiolika dienų, – patikslino jo tėvas. – Na, Anute, – kreipėsi paskui į merginą, – būtų gražu iš jūsų pusės, jei kokį kartą vėl pasirodytumėte Rembranto gatvėje; senoji ponia kone iki graudulio jumis žavisi. Tikrai nesuprantu kodėl, – pridūrė šypsodamasis ir kone švelniai ją nužvelgdamas.

Bet Ana tik žiūrėjo prieš save ir nieko neatsakė.

Sieninis laikrodis išmušė septynias.

Georgas pakilo, tarsi būtų tik ir laukęs šio ženklo.

– Ponas baronas mus jau palieka? – paklausė ponas Rosneris stodamasis.

Georgas paprašė ten esančių nesitrukdyti ir paspaudė visiems rankas.

– Stebėtina, kaip jūsų balsas primena velionio jūsų tėvo balsą.

– Taip, žmonės man dažnai šitai sako, – atsakė Georgas. – Tiesa, man pačiam taip niekuomet neatrodė.

– Pasaulyje nėra žmogaus, kuris pažintų savo balsą, – pareiškė senasis Štauberis ir tai nuskambėjo lyg populiaraus pranešimo pradžia.

Bet Georgas atsisveikino. Nors jis truputėlį prieštaravo, Ana palydėjo jį į prieškambarį, tyčia – taip atrodė Georgui – palikdama pusiau praviras duris.

– Gaila, kad negalėjome ilgiau pamuzikuoti, – tarė ji.

– Aš taip pat dėl to apgailestauju, panele Ana.

– Ta daina šiandien man patiko dar labiau nei pirmą kartą, kai dainuodama turėjau pati sau akompanuoti. Tik pabaiga truputį... Nežinau, kaip čia pasakius.

– Žinau, ką turite omenyje. Pabaiga konvencionali, tai išsyk pajutau. Tikiuosi, kad greitai galėsiu atnešti jums ką nors geresnio, panele Ana.

– Tik neverskite manęs šito pernelyg ilgai laukti.

– Suprantama, ne. Tad sudiev, panele Ana.

Jiedu šypsodamiesi padavė vienas kitam rankas.

– Kodėl neatvažiavote į Veisenfeldą? – paprastai paklausė Ana.

– Apgailestauju dėl šito, bet matote, panele Ana, iš manęs šią vasarą būtų buvusi ne kokia draugija, kaip tikriausiai galite įsivaizduoti.

Ana rimtai žiūrėjo į jį.

– O ar nemanote, – paklausė ji, – kad būtų buvę galima jums padėti ištverti kai kuriuos dalykus?

– Ana, skersvėjis! – šūktelėjo ponia Rosner iš kambario.

– Tuoj ateinu, – atsiliepė Ana šiek tiek nekantriai.

Bet ponia Rosner jau uždarė duris.

– Kada vėl galėčiau ateiti? – paklausė Georgas.

– Kada jums bus priimtina. Tiesa, tikriausiai turėčiau jums įduoti raštišką savo dienotvarkę, kad žinotumėte, kada būnu namie, bet tai būtų menka pagalba. Dažnai einu pasivaikščioti ar į miestą pirkinių, žiūrėti paveikslų ar į parodas...

– Juk tai galėtume daryti ir drauge, – pasisiūlė Georgas.

– O taip, – sutiko Ana, išsitraukė iš kišenės piniginę ir išsiėmė mažutę užrašų knygelę.

– Ką čia turite? – paklausė Georgas.

Ana sklaidė knygelės lapus ir šypsojosi.

– Palaukite... Ketvirtadienį, vienuoliktą valandą, ketinau apžiūrėti miniatiūrų parodą rūmų bibliotekoje. Jei jus tai irgi domina, galėtume ten susitikti.

– Mielai.

– Tai puiku. Ten galėsime išsyk ir aptarti, kada kitą kartą man akompanuosite.

– Sutarta, – atsakė Georgas, tiesdamas jai ranką.

Jam toptelėjo, kad čia, jiedviem su Ana besišnekučiuojant, ten, kambaryje, jaunasis daktaras Štauberis gali imti pykti ar gal net įsižeisti. Georgas stebėjosi, kad jam ši aplinkybė, regis, buvo nesmagesnė nei Anai, kuri šiaip jau atrodė esanti geraširdė būtybė. Jis ištraukė ranką iš jos delno, atsisveikino ir išėjo.

Kai Georgas įžengė gatvėn, buvo jau visiškai sutemę. Jis lėtai pėdino Elžbietos tiltu pro Operą į miesto centrą ir, netrikdomas aplink siaučiančio triukšmo ir šurmulio, mintyse klausėsi ką tik skambėjusios savo dainos. Jam atrodė keista, kad Anos balsui, taip švariai ir sveikai skambančiam mažose erdvėse, nelemta turėti ateities scenoje ir koncertų salėje, ir dar keisčiau, kad Ana dėl tokios žiaurios lemties neatrodė labai kenčianti. Žinoma, nebuvo tikras, ar Anos ramybė atspindi tikrą jos esybę.

Šiek tiek pažinojo ją jau keletą metų, bet tik aną praėjusio pavasario vakarą jiedu susipažino truputėlį artimiau. Anuomet nemaža draugija Valdšteino sodelyje surengė pobūvį. Žmonės vaišinosi lauke po aukštais kaštonais, linksmi, pakilios nuotaikos ir pakerėti pirmo šilto tų metų gegužės vakaro. Georgui vėl prieš akis iškilo visi anuomet susirinkusieji: ponia Ėrenberg, susibūrimo organizatorė, sąmoningai vaidinanti matroną, ap sitaisiusi laisva tamsia fuliaro [Foulard (pranc.) – lengvas šilkinis audinys švelniu lygiu paviršiumi. Dažniausiai naudojamas kaklaraiščiams, šalikams, kaklaskarėms, moteriškoms suknelėms ir palaidinukėms siūti.] suknia; rūmų patarėjas Viltas, sakytum, užsidėjęs anglų valstybės vyro kaukę, nerūpestingų aristokratiškų manierų, kalbantis vienodu pigoku pranašumą prieš visus daiktus ir žmones liudijančiu tonu; ponia Oberberger pilkai nupudruotais plaukais, žibančiomis akimis ir dirbtiniu apgamėliu ant smakro primenanti rokoko epochos markizę; Demeteris Štancidesas baltais spindinčiais dantimis, blyškia, senos didvyrių giminės nuovargiu paženklinta kakta; Oskaras Ėrenbergas, skleidžiantis eleganciją, kurioje galima įžvelgti šiek tiek mados namų prekybos tarnautojo, jauno dainuojančio komiko ir diduomenės ponaičio bruožų; Sisi Vyner, tamsias besijuokiančias akis kreipianti nuo vieno prie kito, tarsi su kiekvienu ją sietų smagi paslaptis; Vilis Eisleris, kimiu balsu nuotaikingai pasakojantis visokias linksmas istorijas iš savo karinės tarnybos laikų ir žydiškus anekdotus; Elzė Ėrenberg, apimta švelnios pavasario melancholijos, balta angliškos gelumbės suknele, prakilnios damos judesių, kurie žaviai ir kone jaudinamai kontrastavo su vaikišku veideliu ir gležna figūra; Felicijonas, santūrus ir malonus, išdidžiomis akimis, žvelgiančiomis pro svečius į kitus stalus, bet ir jų nekliudžius krypstančiomis į tolumas; Sisi motina, jauna, raudonskruostė ir šneki, norinti visur su visais kalbėtis ir podraug visur visų klausytis; Edmundas Niurnbergeris su kone kauke virtusiu skvarbių akių ir siaurų lūpų paniekos vypsniu, skirtu aukštuomenės šurmuliui, kurį jis kiaurai permato ir kuriame, savo nuostabai, kartais atranda besisukiojantį ir save; galiausiai Heinrichas Bermanas, vilkintis per platų vasarinį kostiumą, užsidėjęs per pigią šiaudinę skrybėlę, pasirišęs per šviesų kaklaraištį, tai garsiau už kitus kalbantis, tai niauriau už kitus tylintis. Paskutinė, be jokios palydos, visai tvirtai jausdamasi pasirodė Ana Rosner, santūriu galvos linktelėjimu pasveikino draugiją ir nesivaržydama prisėdo tarp ponios Ėrenberg ir Georgo. „Pakviečiau ją jums“, – tyliai šnipštelėjo ponia Ėrenberg Georgui, kuriam iki to vakaro Ana veik nerūpėjo. Tie žodžiai, išsprūdę iš ponios Ėrenberg lūpų gal šmėstelėjus kokiai nors minčiai, vėliau tą vakarą pasitvirtino. Nuo tada, kai draugija pakilo ir išsiruošė į smagią kelionę po Praterį [Wiener Prater, arba Wurstelprater – labai senas, didelio ploto Vienos poilsio ir pramogų parkas.], visur: paviljonuose, karuselėse, priešais lėlių teatrą ir grįžtant į miestą – pramogos dėlei buvo patraukta pėsčiomis – Georgas su Ana laikėsi drauge ir aplinkui girdėdami linksmą ir paiką aplinkinių čiauškėjimą galiausiai užmezgė visai pakenčiamą pokalbį. Po kelių dienų jis Aną aplankė ir atnešė, kaip buvo žadėjęs, „Eugenijaus Onegino“ ištrauką fortepijonui ir kelias savo dainas; per kitą vizitą Ana jas ir dar keletą Šuberto dainų jam padainavo; Georgui labai patiko merginos balsas. Netrukus jiedu atsisveikino vasarai be jokio liūdesio ar švelnumo ženklo; Anos kvietimą atvykti į Veisenfeldą Georgas suprato kaip mandagumo gestą; šitaip, jis manė, bus suprastas ir jo pažadas apsilankyti. Šiandienos vizito nuotaika, palyginti su nekaltu ankstesniu jųdviejų bendravimu, Georgui galėjo pasirodyti keista.

Šv. Stepono aikštėje Georgas pamatė, kad kažkoks žmogus, stovintis ant daugiaviečio maršrutinio arklių traukiamo ekipažo platformos, su juo sveikinasi. Šiek tiek trumparegis Georgas išsyk jo nepažino.

– Tai aš, – prabilo ponas nuo platformos.

– Ak, ponas Bermanas! Labas vakaras, – tarė Georgas tiesdamas aukštyn ranką. – Kur važiuojate?

– Į Praterį. Ketinu ten pavakarieniauti. Ar esate numatęs ką nors ypatinga, pone barone?

– Tikrai nieko.

– Tai važiuokime drauge.

Georgas stryktelėjo į ką tik pradėjusį dardėti omnibusą. Vyrai bendrais bruožais pasakojo vienas kitam, kaip praleidę vasarą. Heinrichas buvo Zalckamergute, paskui lankėsi Vokietijoje ir grįžo vos prieš kelias dienas.

– Ak, Berlyne, – tarstelėjo Georgas.

– Ne.

– Pamaniau, kad galbūt kurio nors naujo kūrinio reikalu...

– Neparašiau jokio naujo kūrinio, – pertarė jį Heinrichas truputį nemandagiai. – Buvau Taunuse ir prie Reino, įvairiose vietovėse.

Ką jam veikti prie Reino, pamanė Georgas, bet daugiau nekamantinėjo. Jam krito į akis, kad Bermanas žvelgia išsiblaškęs ir kone apniukęs.

– O kaip jūsų darbai, pone barone? – netikėtai gyvai paklausė Heinrichas, tvirčiau susisupdamas į tamsiai pilką vasarinį apsiaustą, gaubiantį pečius. – Ar užbaigėte savo kvintetą?

– Savo kvintetą? – nustebo Georgas. – Argi pasakojau jums apie savo kvintetą?

– Ne, ne jūs, bet panelė Elzė man sakė, kad kuriate kvintetą.

– Taigi šit kaip, panelė Elzė. Ne, ne kažin kiek pasistūmėjau. Buvau, kaip įsivaizduojate, ne visai tinkamai nusiteikęs.

– Tai taip, – burbtelėjo Heinrichas ir kurį laiką patylėjo. – Gerbiamas jūsų tėvas buvo dar toks jaunas, – padelsęs pridūrė.

Georgas tylėdamas linktelėjo.

– Kaip klojasi jūsų broliui? – netikėtai paklausė Heinrichas.

– Ačiū, tikrai gerai, – šiek tiek nustebęs atsakė Georgas.

Heinrichas nusviedė savo cigarą per turėklus ir išsyk prisidegė naują. Paskui pasakė:

– Tikriausiai stebitės, kad teiraujuosi apie jūsų brolį, su kuriuo kažin ar esu kada nors dorai kalbėjęsis. Bet jis mane domina. Jis mano akyse lyg ir tiesiog tobulo žmogaus tipažas, ir aš laikau jį vienu iš laimingiausių, kokių tik esama, žmonių.

– Gali ir taip, – nutęsė Georgas. – Bet kodėl taip manote, jei menkai jį pažįstate?

– Pirma, jis – Felicijonas baronas fon Vergentinas-Reko, – labai rimtai atsakė Heinrichas ir išpūtė dūmus.

Georgas šiek tiek nustebęs sukluso.

– Jūs taip pat esate Vergentinas-Reko, – toliau kalbėjo Heinrichas, – bet tik Georgas, o tai anaiptol nėra tas pats, ar ne? Be to, jūsų brolis labai gražus. Žinoma, jūs taip pat atrodote neprastai. Bet žmonės, kurių pagrindinė ypatybė yra grožis, juk turi daug daugiau pranašumų nei tie, kurių pagrindinė ypatybė yra gabumai. Mat jei žmogus gražus, jis gražus visuomet, o juk gabieji mažiausiai devynias dešimtis savo gyvenimo laiko praleidžia be menkiausio talento pėdsako. Na, juk taip yra. Kitaip sakant, gražuolio gyvenimo linija yra aiškesnė nei genijaus. Beje, visa tai būtų galima geriau atskleisti.

Kas čia jam užėjo, pamanė Georgas, nemaloniai paveiktas tokių kalbų. Gal jis pavyduliauja Felicijonui... dėl Elzės Ėrenberg?

Jiedu išlipo prie Prateršterno geležinkelio stoties. Jiems iš priekio plūdo sekmadieninių pramogautojų srautas. Vyrai pasuko į pagrindinę alėją, kurioje jau nebuvo tiek daug žmonių, ir lėtai nužingsniavo tolyn. Oras atvėso. Georgas kalbėjo apie rudenišką vakaro nuotaiką, žmones, sėdinčius užeigose, apie kariškių kapelas, griežiančias paviljonuose. Heinrichas iš pradžių, šiaip ar taip, dar atsakinėjo, paskui liovėsi ir galiausiai, regis, menkai jo tesiklausė; tai Georgui atrodė nemandagu. Jis kone gailėjosi prisidėjęs prie Heinricho, juolab kad jam visai nebuvo būdinga taip lengvai priimti skubotus kvietimus; teisinosi sau, kad šįsyk taip nutikę tik dėl išsiblaškymo. Heinrichas žingsniavo šalimais arba kartais keliais žingsniais išsiveržęs į priekį, tarsi būtų visiškai pamiršęs čia esant ir Georgą. Jis abiem rankom tebelaikė suėmęs ant pečių užmestą apsiaustą, mūvėjo ant kaktos užsmauktą minkštą tamsaus pilkumo skrybėlę ir atrodė – netikėtai šitai Georgą ėmė gerokai trikdyti – labai neelegantiškai. Ankstesnės Heinricho Bermano pastabos apie Felicijoną dabar jam atrodė neskoningos ar tiesiog netaktiškos, ir pačiu laiku Georgas prisiminė, kad beveik nė vienas iš jam žinomų Heinricho parašytų kūrinių nėra jam patikęs. Buvo matęs dvi jo pjeses: vieną, kurios veiksmas vyko žemuose liaudies sluoksniuose tarp amatininkų ar fabrikų darbininkų ir baigėsi nužudymu ar tyčine žmogžudyste; kitą – tam tikros rūšies satyrinę visuomenės gyvenimo komediją, per kurios premjerą kilo skandalas ir kuri netrukus dingo iš repertuaro. Beje, Georgas anuomet autoriaus asmeniškai dar nepažinojo ir visu tuo reikalu daugiau nesidomėjo. Jis tik prisiminė, kad Felicijonui pjesė atrodė tiesiog juokinga ir kad grafas Šėnšteinas pasakė: jei būtų jo valia, žydų pjeses apskritai leistų statyti tik Budapešto „Orpheum“ draugijai [Die Budapester Orpheumsgesellschaft – 1889 m. Vienoje Bernhardo Lautzky’o iš liaudies dainininkų ir komikų suburtas ansamblis, pagarsėjęs žydiško žargono komizmu paremtomis programomis, XX a. pradžioje virtęs kabaretu.]. Ypač daktaras fon Breitneris, krikštytas ir objektyvus, piktinosi, kad toks priklydęs vyriokas drįsta į sceną perkelti pasaulį, kuris jam, savaime suprantama, buvo neprieinamas, ir todėl jis negalėjo jo išmanyti. Šitai prisimenant augo Georgo nepasitenkinimas, kad palydovas taip nemandagiai užlėkė į priekį ir atkakliai tylėjo. Tai virto tikru priešiškumu, tad pusiau nesąmoningai jis ėmė pritarti visiems anuomet prieš Bermaną nukreiptiems išpuoliams. Dabar jis prisiminė ir tai, kad Heinrichas nuo pat pradžių buvo asmeniškai jam nesimpatiškas, kad jis poniai Ėrenberg ironiškai atsiliepė apie jos gebėjimą mikliai pagauti ir įtraukti į savo saloną šią naują garsenybę. Elzė, žinoma, išsyk stojo Heinricho pusėn, vadino jį įdomiu, kartais netgi maloniu žmogumi ir ėmė pranašauti Georgui, kad jiedu anksčiau ar vėliau taps gerais draugais. Ir iš tikrųjų, bent jau po ano pokalbio šių metų pavasario naktį ant Žiedo gatvės suolelio Georgas jautė Bermanui tam tikrą simpatiją: ji tvėrė iki šio vakaro.

Jiedu jau seniai praėjo paskutines užeigas. Gretimais tiesi ir vieniša pro medžius į tamsą driekėsi gatvė, buvo girdėti tik paskiri tolimos muzikos garsai.

– Kur dar toliau?! – netikėtai šūktelėjo Heinrichas, tarsi prieš savo valią būtų čionai atitemptas, ir sustojo.

– Tikrai esu niekuo dėtas, – paprastai atsakė Georgas.

– Atleiskite, – atsiprašė Heinrichas.

– Buvote taip giliai paniręs į mintis, – šaltai atsiliepė Georgas.

– Nenorėčiau sakyti, kad paniręs. Bet kartais taip nutinka, kad žmogus pasiklysta savyje.

– Man tai pažįstama, – atsiliepė Georgas jau truputį atlaidžiau.

– Beje, rugpjūtį buvote laukiamas Auhofe, – netikėtai pareiškė Heinrichas.

– Laukiamas? Ponia Ėrenberg buvo tokia maloni mane pakviesti, bet aš anaiptol nepažadėjau. Ar svečiavotės ten ilgesnį laiką, pone Bermanai?

– Ilgesnį laiką? Ne. Keletą kartų buvau nuvykęs, bet kaskart tik keliom valandom.

– Maniau, kad ten, kalnuose, gyvenote.

– Tikrai ne. Buvau įsikūręs apačioje, viešbutyje. Tik kartais iki jų palipdavau. Ten man buvo per daug triukšmo ir sumaišties. Jų namai knibždėte knibžda svečių. Ir didumos ten besilankančių žmonių aš negaliu pakęsti.

Pro šalį pravažiavo atviras fiakras, kuriame sėdėjo vyriškis su dama.

– Juk tai Oskaras Ėrenbergas, – konstatavo Heinrichas.

– O kas ta dama? – paklausė Georgas, žvelgdamas į tamsoje tolstantį šviesulį.

– Nepažįstu.

Jie pasuko į niūrią šoninę alėją. Pokalbis vėl nutrūko. Galiausiai Heinrichas prabilo:

– Panelė Elzė Auhofe man padainavo keletą jūsų dainų. Kai kurias iš jų, beje, buvau jau girdėjęs, manau, dainuojamas panelės Belini.

– Taip, Belini. Dainavo jas praėjusią žiemą per vieną koncertą.

– Taigi panelė Elzė padainavo šitas ir dar keletą kitų jūsų dainų.

– O kas gi jai akompanavo?

– Aš, kaip mokėdamas. Beje, turiu jums pasakyti, mielas barone, kad dainos tąsyk man padarė dar stipresnį įspūdį nei pirmą kartą išgirstos per koncertą, nors panelė Elzė turi kur kas silpnesnį balsą ir mažiau įgudimo nei panelė Belini. Kita vertus, žinoma, nereikia pamiršti, kad panelė Elzė jūsų dainas dainavo nuostabią vasaros popietę. Pro atvirą langą buvo galima žvelgti į kalnus ir ryškiai mėlyną dangų... bet vis dėlto tame gražume būta ir nemenko jūsų muzikos nuopelno.

– Labai malonu girdėti, – atsiliepė Georgas, nesmagiai nuteiktas pašaipaus Heinricho tono.

– Žinote, – tęsė Heinrichas, kaip jam neretai nutikdavo, pro sukąstus dantis ir be jokio reikalo smarkiai kapodamas žodžius, – žinote, iš esmės man nebūdinga, kad žmones, atsitiktinai pamatytus gatvėje, kviesčiausi į omnibusą, tad geriau išsyk jums prisipažinsiu, kad aš... kaip čia pasakius... netikėtai pamatęs jus Šv. Stepono aikštėje, palaikiau tai likimo ženklu.

Georgas nustebęs klausėsi.

– Jūs tikriausiai taip gerai, kaip kad aš, nebeprisimenate to paskutinio mūsų pokalbio ant Žiedo gatvės suolelio.

Tik dabar Georgui toptelėjo, kad Heinrichas anuomet probėgšmais paminėjo jį dominančią medžiagą operai, o Georgas taip pat lyg tarp kita ko ir veikiau juokais pasisiūlė į kompozitorius. Tyčia šaltokai atsakė:

– Ak taip, pamenu.

– Na, tai jūsų nė kiek neįpareigoja, – dar šalčiau nei Georgas atsakė Heinrichas, – juolab kad, tiesą sakant, savo operos medžiagą buvau visiškai pamiršęs iki anos puikios vasaros popietės, kai išgirdau panelę Elzę dainuojant jūsų dainas. Beje, kaip žiūrite į tai, kad čia prisėstume?

Restorano sodelis, į kurį jiedu įžengė, buvo tuštokas. Heinrichas ir Georgas įsitaisė nedidelėje altanoje greta žalios statinių tvorelės ir užsisakė vakarienę.

Heinrichas atsilošė, ištiesė kojas, žiūrėjo į atkakliai tylintį Georgą tiriamomis, kone pašaipiomis akimis ir netikėtai pareiškė:

– Beje, manau, kad neklystu spėdamas, jog ligšioliniai mano darbai jums ne itin prie širdies.

– O! – atsiliepė Georgas truputėlį nurausdamas. – Kodėl taip manote?

– Žinau savo pjeses... ir pažįstu jus.

– Mane? – perklausė Georgas kone įsižeidęs.

– Be abejo, – tvirtai atsakė Heinrichas. – Beje, jaučiuosi pažįstąs didumą žmonių ir šį savo gebėjimą netgi laikau absoliučiu, neabejotinu. Manau, kad visi kiti yra ganėtinai abejotini. Ypač vadinamieji meniniai mano gabumai tėra labai vidutiniški, o ir būdo savybėms būtų galima daug ką prikišti. Vienintelis dalykas, teikiąs man tam tikro tikrumo, iš tiesų tėra suvokimas, kad sugebu pažvelgti į žmonių sielas... į pačias jų gelmes, į visų: sukčių ir garbingųjų, moterų, vyrų ir vaikų, pagonių, žydų, protestantų ir netgi katalikų, kilmingųjų ir vokiečių, nors girdėjau, kad tokiems kaip aš tai esą be galo sunku ar net neįmanoma.

Georgas nepastebimai krūptelėjo. Jis žinojo, kad Heinrichas, ypač dėl paskutinės pjesės, buvo asmeniškai puolamas konservatyviųjų ir radikaliųjų laikraščių. Bet kodėl man turėtų šitai rūpėti, pamanė Georgas. Dar vienas įžeistasis! Iš tiesų visiškai neįmanoma laisvai bendrauti su šiais žmonėmis. Mandagiai, santūriai ir kažin ar sąmoningai prisimindamas senojo pono Rosnerio atsakymą jaunajam daktarui Štauberiui, jis pareiškė:

– Tiesą sakant, įsivaizdavau, kad tokie žmonės kaip jūs nekreipia dėmesio į tuos įžeidinėjimus, į kuriuos, matyt, darote aliuziją.

– Štai kaip... Jūs taip įsivaizdavote? – paklausė Heinrichas kartais jam įprastu šaltu, kone atstumiančiu tonu. – Na, – tęsė jis truputį švelniau, – kartais taip ir būna. Bet, deja, ne visuomet. Daug nereikia, kad būtų pažadinta savinieka, nuolat snaudžianti mumyse. Ir jei kartą taip nutinka, nėra tokio mulkio ir tokio apgaviko, su kuriuo širdyje mes nesudarytume sąjungos prieš save pačius. Atleiskite, kad sakau „mes“...

– Ak, ir man kartais labai panašiai regisi. Žinoma, aš dar neturėjau progos taip dažnai ir taip viešai stoti prieš visuomenę kaip jūs.

– Kad ir būtumėte turėjęs... Visiškai to paties, kas teko man, jums niekuomet nebūtų buvę lemta patirti.

– Kodėl gi? – paklausė Georgas truputėlį įsižeidęs.

Heinrichas skvarbiai įsistebeilijo jam į akis.

– Jūs esate baronas fon Vergentinas-Reko.

– Oi, dėl to! Na, ką jūs... Šiais laikais esama daugybės žmonių, kurie kaip tik dėl to turi išankstinių nuostatų ir progai pasitaikius prikiša žmogui jo kilmingumą.

– Taip, taip, bet prikišama visiškai kitokiu tonu, sutiksite su manimi, ir priekaištas turi visai kitokią prasmę, ar žmogus pavadinamas baronu, ar teškiama į veidą, kad tu žydas, nors tas žydas... jūs jau man atleiskite... kartais gal ir tikresnis aristokratas. Na, nebūtina į mane žiūrėti su tokia užuojauta, – staiga pridūrė atžariai. – Ne visuomet esu toks jautrus. Būnu nusiteikęs ir kitaip, kai mane niekas niekuo negali paveikti. Tuomet galvoju tik viena: ką jūs visi išmanote, ką jūs apie mane žinote...

Jis išdidžiai nutilo, žvelgė pašaipiu, pro tankią altanos lapiją tamsą skrodžiančiu žvilgsniu... Paskui atgręžė galvą, apsižvalgė ir paprasčiausiai, jau visai kitokiu tonu, pasakė:

– Matote, greitai būsime čia vieninteliai svečiai.

– Tuoj kaip reikiant atvės.

– Manau, dar šiek tiek pasivaikščiokime po Praterį.

– Mielai.

Jiedu pakilo ir nužingsniavo. Pievą, pro kurią jiedu ėjo, dengė plonas pilkas rūkas.

– Iki nakties vasaros iliuzija nebetveria. Šilti orai greitai pasibaigs, – kalbėjo Heinrichas labai prislėgtu balsu ir lyg pasiguosdamas pridūrė: – Na, tuomet dirbsime.

Jie priėjo Vurstelpraterį. Iš restoranų skambėjo muzika, ir Georgas išsyk šiek tiek užsikrėtė džiugia triukšminga nuotaika, į kurią staiga pateko išėję iš rudeniško užeigos sodo ir sunkokai besirutuliojančio pokalbio.

Priešais vieną karuselę, iš kurios milžiniška ryla, savo netikrovišku tembru primenanti vargonus, grojo popuri iš „Trubadūro“ ir prie kurios įėjimo šauklys kvietė kelionėn į Londoną, Acgersdorfą ir Australiją, Georgas ir vėl prisiminė pavasarinį vakarėlį su Ėrenbergų draugija. Ant ano siauro suoliuko teritorijos viduje sėdėjo ponia Oberberger su pokylio kavalieriumi Demeteriu Štancidesu šalimais ir veikiausiai pasakojo jam kurią neįtikėtiną savo istoriją: kad jos motina buvusi vieno didžiojo rusų kunigaikščio meilužė; kad ji pati su kažkuriuo garbintoju praleidusi naktį Halštato kapinėse, ten, suprantama, nieko neįvykę; arba kad jos sutuoktinis, garsus keliautojas, viename Smirnos hareme per savaitę užkariavęs septyniolika moterų. O šiame raudonu aksomu išmuštame vežimaityje su prieš ją įsitaisiusiu rūmų patarėju Viltu sėdėjo Elzė, žavinga, kaip tikra dama fiakre Derbio arklių lenktynių dieną, ir vis dėlto savo laikysena bei veido išraiška rodė, kad, esant reikalui, ji galėtų būti tokia pat vaikiška kaip ir kiti naivūs, laimingesni žmonės. Ana Rosner, atsainiai laikydama vadeles, ori, bet šiek tiek valiūkišku veidu, jojo baltu arabų ristūnu; Sisi suposi ant juodbėrio, kuris ne tik sukosi ratu su kitais karuselės gyvūnais ir vežimais, bet ir sūpavosi į šalis. Iš po drąsios šukuosenos, padabintos milžiniška juoda skrybėle su plunksnomis, žybsėjo ir juokėsi įžūliausios akys, virš iškirptų lakuotų batų ir ažūrinių kojinių plevėsavo ir plaikstėsi baltas sijonas. Du nepažįstamus vyrus Sisi išvaizda taip keistai paveikė, kad jie šūktelėjo jai nedviprasmiškai kviesdami. Paskui įvyko trumpas paslaptingas tuoj pat tenai prisistačiusio Vilio ir tų dviejų gana sutrikusių ponų pokalbis; tiedu iš pradžių savo pozicijas dar bandė ginti abejingai prisidegdami naujas cigaretes, bet paskui netikėtai pradingo minioje.

Georgui ypač įsiminė ir balaganas su „iliuzijomis“ bei fotografijomis. Čia, Dafnei [Graikų mitologijoje Dafnė – Penėjo, upės dievo dukra, tėvo paversta lauro medžiu.] virstant medžiu, Sisi į ausį jam tyliai sukuždėjo remember, šitaip atmintyje pažadindama kaukių balių Ėrenbergų namuose; tada ji – tikriausiai ne jam vienam – kilstelėjo nėrinių šydą skubriam bučiniui. Paskui atėjo eilė trobelei, kurioje visa draugija nusifotografavo: trys jaunos merginos Ana, Elzė ir Sisi prakilniomis pozomis, ponai svajingomis akimis prie jų kojų – taip, kad viskas atrodytų lyg iškilminga baigiamoji stebuklinio farso scena. Prisimenant anuos nereikšmingus nutikimus, Georgo atmintyje nuolat šmėkščiojo šios dienos atsisveikinimas su Ana, kupinas maloniausių pranašysčių.

Prieš atvirą šaudymo būdelę stovėjo neįprastai daug žmonių. Netrukus būgnininkas, pataikytas į širdį, ėmė mikliais smūgiais tratinti būgną, tyliai dzingtelėjęs sudužo stiklinis rutulys, šokčiojęs ant vandens srovės, markitantė mikliai pridėjo trimitą prie lūpų ir ėmė grėsmingai pūsti, kviesdama rikiuotis dėl patikrinimo, iš staiga atsivėrusių vartų dundėdamas išriedėjo nedidukas traukinys, nušvilpė tirtančiu tiltu ir buvo prarytas kitų vartų. Kadangi keli žiūrovai vienas po kito nuėjo, Georgas su Heinrichu pasislinko artyn ir pamatė, kad taiklieji šauliai – tai Oskaras Ėrenbergas ir jo dama. Oskaras kaip tik nukreipė šautuvą į erelį, išskleistais sparnais judantį aukštyn žemyn pačioje būdelės palubėje, ir pirmąsyk nepataikė. Nepatenkintas nuleido ginklą, apsidairė, užnugaryje pamatė abu ponus ir pasisveikino.

Jauna dama, pridėjusi šautuvą prie skruosto, žvilgtelėjo į neseniai priėjusius, paskui išsyk vėl kaip reikiant nusitaikė ir spustelėjo gaiduką. Erelis nuleido pašautą sparną ir liovėsi judėjęs.

– Bravo! – šūktelėjo Oskaras.

Dama padėjo šautuvą ant stalo.

– Pakaks, – burbtelėjo ji berniukui, norėjusiam vėl užtaisyti ginklą. – Aš laimėjau.

– Kiek buvo šūvių? – paklausė Oskaras.

– Keturiasdešimt, – atsakė berniukas, – iš viso bus aštuoniasdešimt kreicerių.

Oskaras kyštelėjo ranką į liemenės kišenę, numetė sidabrinį guldeną ir maloningai priėmė būdelės patarnautojo padėką.

– Leisk, – prabilo jis, abi rankas atrėmęs į šonus, viršutine kūno dalimi palinkęs ir žengtelėjęs kairiąja koja į priekį, – leisk, Ami, pristatyti tau ponus, tapusius tavo triumfo liudytojais. Baronas fon Vergentinas, ponas fon Bermanas... Panelė Amelija Reiter.

Ponai kilstelėjo skrybėles. Amelija atsakydama į pasveikinimą kelis kartus pagret linktelėjo. Ji vilkėjo paprastą, baltai margintą fuliaro suknelę, ant jos buvo užsisiautusi lengvą šviesaus geltonio, nėriniais apkraštuotą mantiliją ir mūvėjo juodą, bet labai žaismingą skrybėlaitę.

– Poną fon Bermaną aš juk pažįstu, – tarė ji, kreipdamasi į Heinrichą. – Jus mačiau per jūsų pjesės premjerą praėjusią žiemą, kai išėjote į sceną nusilenkti. Man labai patiko. Sakau tai tikrai ne iš mandagumo.

Heinrichas rimtai padėkojo.

Jie vaikštinėjo tarp vis labiau rimstančių balaganų, žingsniavo pro pamažu tuštėjančius užeigų sodelius.

Oskaras dešine ranka įsikibo į kairiąją savo palydovės parankę, paskui kreipėsi į Georgą:

– Kodėl šiemet neatvykote į Auhofą? Mes visi labai dėl to gailavome.

– Deja, buvau ne itin nusiteikęs bendrystėms.

– Suprantama, galiu įsivaizduoti, – atsakė Oskaras su derama rimtimi. – Aš, beje, tenai taip pat buvau vos keletą savaičių. Rugpjūtį pavargusius savo narius stiprinau Šiaurės jūros vilnyse. Mat buvau Vaito saloje.

– Tikriausiai tenai labai gražu, – tarė Georgas. – Kurie iš ponų visuomet vyksta ilsėtis tiktai tenai?

– Manau, turite omenyje Vynerius, – atsakė Oskaras. – Bent jau tuomet, kai jie dar gyveno Londone, reguliariai ten lankydavosi. Dabar gal tik kas dveji ar treji metai.

– Bet ilgąją „y“ pavardėje jie pasiliko ir Austrijoje, – pasakė Georgas šypsodamasis.

Oskaras išliko rimtas.

– Senasis ponas Vyneris, – atsakė jis, – teisę į ilgąją „y“ įgijo garbingai. Būdamas trisdešimties atvyko į Angliją, buvo ten natūralizuotas ir dar visai jaunas tapo didelio plieno fabriko kompanionu. Dar ir dabar fabrikas vadinamas Bleko ir Vynerio.

– Bet juk žmoną vis dėlto atsivežė iš Vienos?

– Taip. O jam prieš septynerius ar aštuonerius metus mirus, ji su dviem vaikais persikėlė čionai. Bet Džeimsas niekuomet čia neapsipras... Lordas Antinojus, juk jūs žinote, kad ponia Oberberger šitaip jį vadina. Dabar jis vėl Kembridže, kur – labai keista – studijuoja graikų filosofiją. Beje, ir Demeteris keletą dienų praleido Ventnore.

– Štancidesas? – pasitikslino Georgas.

– Ar jūs pažįstate poną Štancidesą? – paklausė Ami.

– Taip.

– Vadinasi, jis iš tiesų egzistuoja! – šūktelėjo ji.

– Taip, bet paklausyk, – įsiterpė Oskaras, – šį pavasarį Ami žirgų lenktynėse Froidenau už jį pastatė ir išlošė krūvą pinigų, o dabar dar klausia, ar jis egzistuoja.

– Panele, kodėl abejojate Štancideso buvimu? – nustebo Georgas.

– Žinote, kaskart, kai nežinau, kur jis, nagi Oskaras, man pasakoma: turėjau susitikimą su Štancidesu, arba: jodinėjau su Štancidesu Prateryje. Štancidesas čia, Štancidesas ten... Labiau primena išsisukinėjimą nei pavardę.

– Na, gal pagaliau nutiltum... – švelniai burbtelėjo Oskaras.

– Štancidesas ne tik egzistuoja, bet ir turi dailiausius juodus ūsus ir aistringiausias juodas akis, kokių tik esama šiame pasaulyje.

– Galimas daiktas, bet kai aš jį mačiau, atrodė lyg pajacas: geltonas striukas švarkiokas, žalia kepuraitė, violetiniai kaspinai.

– Ir už jį pastačiusi ji išlošė keturiasdešimt guldenų, – linksmai pridūrė Oskaras.

– Kur tie keturiasdešimt guldenų... – atsiduso panelė Amelija, paskui staiga sustojo ir šūktelėjo: – Šituo dar nesisukau!

– Tą reikalą galima pataisyti, – paprastai sutiko Oskaras.

Tai buvo milžiniškas ratas, lėtai, didingai besisukantis priešais juos su apšviestomis kabinomis. Jaunuoliai perėjo užtvarą, sulipo į tuščią kabiną ir ėmė kilti.

– Žinote, Georgai, su kuo susipažinau šią vasarą? – paklausė Oskaras. – Su Gvastalos princu.

– Su kuriuo?

– Suprantama, su jauniausiu, Karlu Frydrichu. Jis lankėsi ten inkognito. Princas gerai sutaria su Štancidesu. Nepaprastas žmogus. Galiu jus patikinti, – tyliai pridūrė, – jei kuris nors iš mūsų pasakytų šimtąją dalį to, ką kalba princas, visą gyvenimą neišeitų iš baisaus kalėjimo.

– Pažvelk, Oskarai, – šūktelėjo Ami, – į stalus ir žmones ten, apačioje! Kaip žaisliniai, ar ne? O kaip atrodo ta galybė šviesų anava ten, labai toli, ten tikriausiai bus kelias į Prahą. Ar taip nemanote, pone Bermanai?

– Galimas daiktas, – nesiginčijo Heinrichas, suraukęs kaktą ir per stiklinę sienelę spoksodamas į tamsą.

Kai jie išlipo iš apžvalgos rato kabinos, sekmadienio triukšmas buvo jau bebaigiąs rimti.

– Pupa, – šnipštelėjo Oskaras Ėrenbergas Georgui, Ami su Heinrichu žingsniuojant priešais juos, – nė nenujaučia, kad šiandien paskutinį sykį drauge vaikštinėjame po Praterį.

– Kodėl gi paskutinį? – paklausė Georgas menkai tesusidomėjęs.

– Taip reikia, – atsakė Oskaras. – Tokie ryšiai neturi trukti ilgiau nei metus. Beje, nuo lapkričio galėsite iš jos pirkti pirštines, – pridūrė smagiai, bet ne be liūdesio. – Mat įrenginėju jai nedidelę krautuvėlę. Šitai esu jai tam tikra prasme skolingas, nes buvau išplėšęs ją iš gana stabilios padėties.

– Iš stabilios padėties?

– Taip, ji buvo susižadėjusi. Su futliarų meistru. Ar žinojote, kad tokių esama?

Tuo metu Ami su Heinrichu stabtelėjo prie siaurų ir stačių sraigtinių laiptų, vedančių į iškilią aikštelę, ir lūkuriavo kitų. Visi vieningai sutarė, kad negalima išeiti iš Praterio nepasivažinėjus čiuožyne.

Jie švilpė per tamsą žemyn ir vėl aukštyn bildančiu vežimaičiu tarp juodų medžių viršūnių; įsiklausęs į duslų ritmingą bildėjimą Georgas palengva išgirdo groteskišką trijų ketvirčių takto moty vą. Su kitais lipdamas sraigtiniais laiptais žemyn jis jau žinojo, kad melodiją ves obojus ir klarnetas, o violončelė ir kontrabosas akompanuos. Tikriausiai tai bus skerco, galbūt simfonijai.

– Jei būčiau verslininkas, – ryžtingai pareiškė Heinrichas, – tai statyčiau ilgą kelių mylių čiuožynę, besidriekiančią per pievas, skardžius, miškus, šokių sales; būtų pasirūpinta ir pakeliui laukiančiomis staigmenomis.

Šiaip ar taip, kalbėjo jis toliau, bus atėjęs laikas labiau išplėtoti fantastiškąjį Vurstelpraterio elementą. Jam pačiam kol kas kilusi mintis sukurti naują karuselę, kuri ypatingo mechanizmo padedama suktųsi ir kiltų spirale vis aukštyn virš žemės, kad galiausiai pasiektų, sakytum, bokšto viršūnę. Deja, smulkiau paaiškinti savo sumanymą jis stokojąs reikiamų techninių žinių. Eidamas toliau jis sugalvojo burleskinių figūrų ir jų grupių tirams ir galiausiai prašneko apie būtinybę steigti nuostabų lėlių teatrą, kuriam saviti autoriai turėtų kurti giliamintes smagias pjeses.

Taip jie priėjo Praterio vartus, kur laukė Oskaro fiakras. Susispaudę, bet gerai nusiteikę, jie nuvažiavo į vyno restoraną mieste. Atskirtame kambaryje Oskaras užsakė patiekti šampaną. Georgas sėdo prie fortepijono ir ėmė improvizuoti tema, išgirsta dardant čiuožyne. Ami rymojo sofos kampe, o Oskaras šnibždėjo į ausį įvairiausius ją juokinančius dalykėlius. Heinrichas vėl tapo nekalbus ir tarp pirštų sukiojo savo taurę. Staiga Georgas liovėsi skambinęs ir padėjo rankas ant klaviatūros. Jį apėmė būties netikroviškumo ir beprasmiškumo pojūtis, kaip kartais nutikdavo išgėrus vyno. Atrodė, kad jau daug dienų praėjo nuo tada, kai jis leidosi prastai apšviestais Paulano gatvės namo laiptais, o ir pasivaikščiojimas su Heinrichu rudeniškai tamsia alėja regėjosi tolimiausioje praeityje. Užtat netikėtai gyvai, tarsi tai būtų nutikę tik vakar, prisiminė labai jauną ir labai sugedusią būtybę, su kuria prieš daugelį metų praleido keletą beprotiškų ir smagių savaičių, panašiai kaip dabar Oskaras Ėrenbergas su Ami. Vieną vakarą ta mergina privertė jį pernelyg ilgai laukti gatvėje, netekęs kantrybės jis nuėjo, daugiau jos nebematė ir nieko apie ją nebežinojo. Kaip lengvai kartais klostosi gyvenimas... Jis girdėjo tylų Ami juoką, atsigręžė, ir jo žvilgsnis susitiko su Oskaro akimis, virš šviesios Ami galvutės ieškančiomis jo akių. Georgui tas žvilgsnis pasirodė apmaudingas, jis tyčia Oskaro žvilgsnio išsilenkė ir vėl spustelėjo klavišus, išgaudamas kelis liaudies dainą primenančius melancholiškus garsus. Jis troško užrašyti visa tai, kas šiandien kilo mintyse, ir pažvelgė į laikrodį, kabantį virš durų. Buvo po pirmos. Susižvalgė su Heinrichu, ir jiedu atsistojo. Oskaras kryptelėjo galvą į Ami, užsnūdusią jam prie peties, šyptelėjo ir gūžtelėdamas pečiais parodė, kad ne laikas dabar galvoti apie išėjimą. Abu vyrai paspaudė jam ranką, sukuždėjo labanakt ir išėjo.

– Žinote, ką veikiau, – prabilo Heinrichas, – kol jūs nuostabiai improvizavote tuo atgrasiu fortepijonu? Pabandžiau apmąstyti medžiagą, apie kurią kalbėjau jums pavasarį.

– Ak, medžiagą operai! Juk tai įdomu. Ar nenorėtumėte man apie tai papasakoti?

Heinrichas papurtė galvą.

– Norėčiau, bet bėda ta, kaip ką tik paaiškėjo, kad jos iš tikrųjų nesama. Kaip ir daugumos kitų vadinamųjų mano medžiagų.

Georgas klausiamai sužiuro.

– Pavasarį, kai matėmės paskutinį kartą, turėjote jos galybę.

– Taip, užrašų esama tikrai daug. Bet šiandien tai tėra sakiniai... Ne, žodžiai! Ne, raidės baltame popieriuje. Sakytum, viską būtų palytėjusi mirties ranka. Baiminuosi, kad, vos paliesta, ši medžiaga sugurės kaip pintis. Taip, išgyvenu blogus laikus, ir kas žino, ar ateis geresni.

Georgas tylėjo. Paskui, staiga prisiminęs laikraščio žinutę, kažin kur skaitytą apie Heinricho tėvą, buvusį deputatą daktarą Bermaną, ir spėdamas, kad tai gali būti susiję, paklausė:

– Jūsų tėvas serga, ar ne?

Nežiūrėdamas į jį Heinrichas atsakė:

– Taip, mano tėvas jau nuo birželio gydomas psichiatrijos ligoninėje.

Georgas užjaučiamai pakinkavo galvą.

Heinrichas kalbėjo toliau:

– Taip, siaubingas dalykas. Ir nors pastaruoju laiku mudviejų santykiai nebuvo labai artimi, tai yra ir bus klaikiau, nei įmanu apsakyti.

– Esant tokioms aplinkybėms, – paguodė Georgas, – labai suprantama, kad darbai einasi ne itin sklandžiai.

– Taip, – nutęsė Heinrichas. – Bet priežastis ne tik ta. Tiesą sakant, ta aplinkybė dabartinę mano dvasinę būklę veikia palyginti menkai. Nenoriu pasirodyti esąs geresnis, nei esu. Geresnis!.. Ar tuomet būčiau geresnis?..

Jis nusijuokė, paskui kalbėjo toliau:

– Matote, vakar aš irgi dar maniau, kad viskas, kas mane slegia, susidėjo į daiktą. Bet šiandien gavau neabejotiną įrodymą, kad visiškai niekingi, netgi kvaili dalykai mane sujudina kur kas giliau nei išties esminiai, tarkim, mano tėvo liga. Atgrasu, ar ne?

Georgas žvelgė prieš save. Kodėl, tiesą sakant, aš jį lydžiu, pamanė, ir kodėl Heinrichas tai priima lyg savaime suprantamą dalyką?

Heinrichas kalbėjo toliau pro sukąstus dantis ir be jokio reikalo aštriu tonu:

– Mat šią popietę gavau du laiškus. Du laiškus... taigi vieną iš motinos, vakar aplankiusios tėvą psichiatrijos ligoninėje. Tame laiške buvo parašyta, kad jam prastai, labai prastai; trumpai drūtai, jis veikiausiai ilgai nebetrauks.

Garsiai atsidusęs tęsė:

– Žinoma, galite įsivaizduoti, su tuo susiję dar visa kita. Įvairiausi sunkumai, rūpesčiai motinai, mano seseriai, man. Tik pamanykite: kartu su šiuo laišku atėjo dar ir kitas, taip sakant, visai nereikšmingas. Laiškas nuo personos, su kuria buvome artimi ištisus dvejus metus. Ir tame laiške buvo vieta, pasirodžiusi man šiek tiek įtartina. Vienintelė vietelė... Šiaip jau tas laiškas buvo visai malonus, labai mielas, kaip ir visi šios būtybės laiškai... Ir įsivaizduokite, visą dieną mane persekioja, kamuoja tos įtartinos vietos, kurios kitas apskritai nebūtų pastebėjęs, prisiminimas. Negalvoju apie tėvą pamišėlių namuose, apie neviltin puolusias motiną ir seserį, mąstau tik apie tą nereikšmingą ano paiko laiško, rašyto anaiptol ne kokios nors išskirtinės moteriškės, eilutę. Ji mane ėda, neleidžia jaustis, kaip derėtų sūnui, žmogui... Argi tai ne pasibaisėtina?

Georgas klausėsi nustebęs. Jam atrodė keista, kad šis nekalbus, niaurus žmogus jam, menkai pažįstamam, staiga atsivėrė, ir jis neįstengė atsiginti nemalonaus sumišimo, apėmusio dėl tokio nelaukto atvirumo. Be to, jam atrodė, kad tuos prisipažinimus pelnė ne dėl ypatingos Heinricho jam jaučiamos simpatijos, bet veikiau jautė jo takto stoką, tam tikrą savitvardos trūkumą, kažkurį iš tų dalykų, kuriuos apibūdinti labai tiko žodžiai „prastas auklėjimas“; juos apie Heinrichą jis jau kartą buvo girdėjęs – ar tik ne iš rūmų patarėjo Vilto lūpų? Jiedu ką tik praėjo pro pilies vartus. Virš nebylaus miesto plytėjo bežvaigždis dangus. Tyliai ošė Folksgarteno medžiai, iš kažkur atsklido atriedančio ir nutolstančio vežimo dardėjimas.

Kadangi Heinrichas vėl tylėjo, Georgas sustojo ir pasistengęs draugiškai pareiškė:

– Dabar vis dėlto privalau su jumis atsisveikinti, mielas pone Bermanai.

– O! – šūktelėjo Heinrichas. – Tik dabar pastebėjau, kad lydite mane ilgoką kelio galą, o aš be jokio takto pasakoju jums, tikriau sakant, sau jūsų draugijoje istorijas, kurios negali būti jums įdomios... Atleiskite.

– Nėra ko atsiprašinėti, – tyliai atsakė Georgas, nuo šitos Heinricho savikaltos pasijutęs lyg pagautas, ir ištiesė ranką.

Heinrichas ją paspaudė, burbtelėjo „viso gero, mielas barone“ ir skubiai nužingsniavo, tarsi kiekvieną dar ištartą savo žodį ūmiai būtų ėmęs laikyti įkyrumu.

Georgas žvelgė jam pavymui su užuojauta, podraug su antipatija, ir staiga jį apėmė nevaržoma, kone palaiminga nuotaika, pasijuto jaunas, nerūpestingas ir kviečiamas puikiausios ateities. Jis džiaugėsi žiema, stovinčia prie slenksčio. Ateityje jo laukė viskas: darbas, pramogos, glamonės, ir jam, tiesą sakant, nerūpėjo, kas tuos džiaugsmus atneš. Prie operos teatro akimirką stabtelėjo. Jei jis eis namo Paulano gatvele, tai nebus labai didelis lankstas. Jis šyptelėjo prisiminęs ankstesnių metų vaikštinėjimus po langais. Netoli nuo čia būta gatvės, kur jis praleido ne vieną naktį užvertęs galvą į langą, už kurio užuolaidų, įmigus sutuoktiniui, mėgdavo pasirodyti Marianė. Ta moteris, nuolat žaidžianti su ugnimi, kurios pavojingumu pati netikėjo, niekuomet nebuvo Georgui brangi... Kitas prisiminimas, senesnis nei šis, buvo daug žavingesnis. Būdamas septyniolikmetis jaunuolis, Florencijoje jis daug naktų pravaikščiojo priešais dailios merginos langą. Tai buvo pirma moteriška būtybė jam, skaisčiam, padovanojusi nekaltybę. Ir jis prisiminė valandą, kai pamatė mylimąją, su sužadėtiniu už parankės žengiančią prie altoriaus, kur kunigas turėjo palaiminti santuoką; prisiminė žvilgsnį, pasiųstą jam per baltą šydą atsisveikinant visiems laikams... Jis priėjo tikslą. Tik abiejuose trumpos gatvelės galuose dar degė žibintai, tad jis stovėjo priešais namą visiškoje tamsoje. Anos kambario langas buvo atviras, susegtos balto tiulio užuolaidos, kaip ir popietę, tyliai plazdeno vėjyje. Už jų buvo visiškai tamsu. Georgo širdyje sukirbėjo vos jaučiamas švelnumas. Iš visų būtybių, neslėpusių nuo jo savo prielankumo, Ana jam regėjosi geriausia ir doriausia. Ji, ko gera, buvo ir pirmoji, palaikiusi jo meninius siekius, šiaip ar taip, tikresnė už Marianę, kuriai visuomet skruostais risdavosi ašaros, kad ir ką jis jai skambintų; subtilesnė ir už Elzę Ėrenberg, kuri tetroško puikuotis tardamasi pirmoji atpažinusi jo talentą. Jei kuri ir pajėgtų apmalšinti jo polinkį į lengvabūdiškumą ir nerūpestingumą, paskatinti kryptingesnei, pajamų teikiančiai veiklai, tai tik Ana. Jau praėjusią žiemą jis galvojo pasidairyti kapelmeisterio ar korepetitoriaus vietos kuriame nors Vokietijos operos teatre; jis užsiminė apie savo ketinimus Ėrenbergų namuose, bet niekas į juos nežiūrėjo labai rimtai, o ponia Ėrenberg, motiniška ir mačiusi pasaulio, patarė jam, kaip kompozitoriui ir dirigentui, verčiau surengti turnė po Jungtines Amerikos Valstijas. Elzė dar akiplėšiškai pridūrė: „O ir kokios nors amerikietės turtų paveldėtojos nederėtų paniekinti.“ Prisiminęs šį pokalbį, Georgas pasimėgavo mintimi truputėlį paklaidžioti po pasaulį ir patirti nuotykių, troško pažinti svetimus miestus, susipažinti su žmonėmis, kur nors plačiame pasaulyje pelnyti meilės ir šlovės, galiausiai jam ėmė atrodyti, kad apskritai jo gyvenimas slenka pernelyg ramiai ir monotoniškai.

Jau seniai, mintyse taip ir neatsisveikinęs su Ana, jis išsuko iš Paulano gatvės ir netrukus pasiekė namus. Žengdamas į valgomąjį pamatė iš Felicijono kambario spingsint šviesą.

– Labas vakaras, Felicijonai! – šūktelėjo garsiai.

Atsidarė durys ir išėjo dar visiškai apsirengęs Felicijonas.

Broliai padavė vienas kitam rankas.

– Tik dabar grįžti? – nustebo Felicijonas. – Maniau, kad jau seniai miegi.

Kalbėdamas, kaip buvo pratęs, brolis žvelgė jam pro petį galvą pakreipęs dešinėn.

– Ką gi veikei?

– Lankiausi Prateryje, – atsakė Georgas.

– Vienas?

– Ne, sutikau žmonių: Oskarą Ėrenbergą su dama ir rašytoją Bermaną. Pašaudėme, pasivažinėjome čiuožyne. Buvo visai smagu... Ką čia turi rankoje? – nutraukė savo mintį. – Šitaip ėjai pasivaikščioti? – pridūrė juokais.

Felicijonas kilstelėjo špagą, laikomą dešinėje rankoje, ir ši sutviskėjo lempos šviesoje.

– Ką tik nuėmiau ją nuo sienos. Rytoj imsiuos iš rimtųjų. Turnyras bus jau lapkričio viduryje. Šiemet noriu pabandyti susiremti ir su Forestjė.

– Po paraliais! – šūktelėjo Georgas.

– Tikriausiai pamanei: koks įžūlumas! Ar ne? Bet iki lapkričio vidurio dar daug laiko. Ir kas keisčiausia, man regis, kad šią vasarą, kaip tik per tas šešias savaites, kai šio daikto net nelaikiau rankoje, šio to būsiu išmokęs. Sakytum, mano ranka per tą laiką būtų įgavusi naujų minčių. Nemoku tau paaiškinti.

– Suprantu, ką turi omenyje.

Felicijonas laikė prieš save ištiestą špagą ir meiliai ją apžiūrinėjo. Paskui pasakė:

– Ralfas teiravosi apie tave, Gvido taip pat... Gaila, kad neatėjai.

– Praleidai su jais visą popietę?

– Ne, ne! Po pietų grįžau ir buvau namie. Veikiausiai buvai ką tik išėjęs. Studijavau.

– Studijavai?

– Taip. Turiu rimtai užsiimti mokslais. Ne vėliau kaip gegužę noriu išlaikyti diplomatų egzaminus.

– Taigi tu tvirtai apsisprendei?

– Tvirtų tvirčiausiai. Likti vietininko tarnyboje tikrai nematau prasmės. Juo ilgiau ten sėdžiu, juo aiškiau šitai suvokiu. Beje, tas laikas nebus prarastas. Jie žiūri visai palankiai, jei naujokas keletą metų yra išdirbęs vidaus tarnybose.

– Taigi tikėtina, kad jau rudenį išvyksi iš Vienos?

– Reikia manyti.

– Ir kur jie tave išsiųs?

– Taigi... Jei šitai žinotum.

Georgas žvelgė į tolį. Vadinasi, išsiskyrimas čia pat! Bet kodėl ši žinia taip nelauktai jį sujaudino?.. Juk pats buvo pasiryžęs iškeliauti ir dar visai neseniai kalbėjosi su broliu apie jo ketinimus kitiems metams. Ar vis dar netikėjo jų rimtumu? Jei tik vėl galėtų su juo išsikalbėti, broliškai, nuoširdžiai, kaip aną vakarą po tėvo laidotuvių. Iš tikrųjų tik tuomet, kai gyvenimas jiems atskleisdavo tamsiąją savo pusę, jiedu suartėdavo. Taip, matyt, bus ir ateityje... Reikės tenkintis tuo, kad plepės lyg kokie geri pažįstami. Nusiminęs Georgas dar paklausė:

– O ką veikei vakare?

– Vakarieniavau su Gvido ir įdomia jauna dama.

– Tikrai?

– Mat jis ir vėl patekęs į švelnius pančius.

– Kas ji tokia?

– Baigusi konservatoriją, žydė, griežia smuiku. Bet instrumento ji nebuvo pasiėmusi. Ne itin daili, bet protinga. Ji jį lavina, o jis ją vertina. Gvido nori, kad ji krikštytųsi. Pasakysiu tau – keistas ryšys. Tau būtų visai patikę.

Georgas įsmeigė žvilgsnį į špagą, Felicijono tebelaikomą rankoje.

– Gal norėtum dar šiek tiek pamankštinti ranką, – paklausė jis.

– Kodėl gi ne? – atsakė Felicijonas ir iš savo kambario atnešė antrą rapyrą.

O Georgas didįjį stalą iš kambario vidurio nustūmė prie sienos.

– Nuo gegužės nelaikiau rankoje, – burbtelėjo imdamas špagą.

Jie nusivilko švarkus ir sukryžiavo geležtes. Jau kitą sekundę Georgas buvo paliestas špaga.

– Tęsiam! – šūktelėjo Georgas ir pasijuto lyg ir laimingas, kad narsia poza, su tviskančiu grakščiu ginklu rankoje gali stovėti priešais brolį.

Felicijonas vis kliudė jį kada panorėjęs, pats nepaliestas nė karto. Paskui nuleido špagą ir tarė:

– Tai neturi prasmės, šiandien esi pernelyg nuvargęs. Bet tu turėtum uoliau lankytis fechtavimosi klube. Patikėk, labai gaila, turint omenyje įgimtus tavo gabumus.

Georgas džiaugėsi brolio pagyromis. Jis padėjo špagą ant stalo ir giliai kvėpuodamas nuėjo prie atdaro plataus vidurinio lango.

– Nuostabus oras! – pareiškė jis.

Parke spingsojo vienišas žibintas, buvo visiškai tylu.

Felicijonas priėjo prie Georgo. Georgas abiem rankom rėmėsi į turėklus, o vyresnysis brolis liko stovėti tiesus ir ramiu išdidžiu žvilgsniu nužvelgė gatvę, parką ir miestą. Abu ilgai tylėjo. Jie žinojo abu prisiminę tą patį: šio pavasario gegužės naktį, kai jiedu per parką traukė namo, o tėvas iš to paties, prie kurio jiedu dabar stovi, lango pasveikino juodu nebyliu galvos linktelėjimu. Ir abu kiek pašiurpo pagalvoję, kad visą šią dieną praleido šitaip linksmai, skausmingai neprisimindami to mylimo, dabar jau po žeme gulinčio žmogaus.

– Tad labanakt, – atsisveikino Felicijonas švelniau nei paprastai ir ištiesė Georgui ranką. Šis be žodžių ją spustelėjo, ir abu patraukė į savo kambarius.

Georgas įjungė rašomojo stalo lempą, išsiėmė gaidų lapus ir ėmė rašyti. Tai buvo ne skerco, atėjęs jam į galvą prieš tris valandas drauge su kitais švilpiant per tamsą po tamsiomis medžių viršūnėmis, ne melancholiška liaudies dainų improvizacija, skambinta restorane, o visai naujas motyvas, sakytum, pamažu ir nesulaikomai iškilęs iš slaptų gelmių. Georgas jautėsi, tarsi turėtų tik nevaržyti to nesuvokiamo srauto. Jis užrašė melodiją, kurią įsivaizdavo dainuojamą alto ar griežiamą smuiko. Podraug jo ausyse skambėjo ir keistas akompanimentas; Georgas žinojo jo niekuomet nepamiršiąs.

Kai nuėjo gulti, buvo ketvirta ryto. Atsigulė ramus, kaip žmogus, žinantis, kad niekada gyvenime jam nieko pikta nenutiks, nesibaiminantis nei vienatvės, nei skurdo, nei mirties.

2 SKYRIUS

Paaukštintame erkeryje ant žalio pliušo sofos su siuviniu sėdėjo ponia Ėrenberg, Elzė priešais ją skaitė knygą. Iš už fortepijono tolimesnėje ir tamsesnėje kambario dalyje švytėjo balta marmurinės Izidės galva, o pro atviras duris iš gretimo kambario per pilką kilimą driekėsi šviesos ruožas. Elzė pakėlė akis nuo knygos, pažvelgė pro langą į aukštas Švarcenbergo parko medžių viršūnes, siūruojančias rudens vėjyje, ir lyg šiaip sau tarstelėjo:

– Gal būtų galima paskambinti Georgui Vergentinui ir paklausti, ar jis šįvakar ateis.

Ponia Ėrenberg nuleido siuvinį į skreitą.

– Nežinau, – atsakė. – Prisimeni, kokį iš tiesų žavų užuojautos laišką jam parašiau ir kaip primygtinai kviečiau atvykti į Auhofą? Jis neatvyko, o jo atsakymas buvo pabrėžtinai santūrus. Aš jam neskambinčiau.

– Su juo negalima elgtis kaip su kitais, – atsakė Elzė. – Jis iš tų žmonių, kuriems kartais privalu priminti, kad jie gyvena šiame pasaulyje. Kai tokiems šitai primeni, jie apsidžiaugia.

Ponia Ėrenberg siuvinėjo toliau.

– Juk iš to nieko nebus, – ramiai pareiškė.

– Ir neturi būti, – atrėmė Elzė, – argi vis dar nesupranti, mama? Jis – geras mano draugas, tik tiek, o ir tai su pertrūkiais. Mama, negi iš tiesų manai, kad esu jį įsimylėjusi? Taip, būdama maža buvau, Nicoje, kai mudu žaisdavome tenisą, bet tai jau seniai praėjo.

– Na, o Florencijoje?

– Florencijoje buvau įsimylėjusi veikiau Felicijoną.

– O dabar? – lėtai paklausė ponia Ėrenberg.

– Dabar?.. Tu tikriausiai galvoji apie Heinrichą Bermaną... Bet tu klysti, mama.

– Norėčiau klysti. Bet šią vasarą man išties atrodė, kad...

– Juk sakau tau, – šiek tiek nekantriai pertarė ją Elzė. – Nieko nėra ir nebuvo. Vienintelį kartą, tą tvankią popietę, kai mudu irstėmės valtimi – juk matei mus iš balkono, netgi su operos žiūronais – buvo susidariusi truputėlį pavojinga situacija. Bet jei kokį kartą mudu ir būtume puolę vienas kitam ant kaklo, o to, beje, niekuomet nėra buvę, tai dar nieko nereikštų. Tai buvo vasaros istorija ir tiek.

– Be to, kalbama, esą jis įsipainiojęs į labai rimtus santykius, – pareiškė ponia Ėrenberg.

– Mama, ar turi omenyje... tą aktorę?

Ponia Ėrenberg pakėlė akis.

– Ar jis tau ką nors apie ją pasakojo?

– Pasakojo?.. Tiesiogiai nepasakojo. Bet kai vaikštinėdavome po parką arba vakarais prie ežero, tai jis kalbėdavo veik tik apie ją. Suprantama, neminėdamas vardo... Ir juo labiau jam patikau – juk tie vyrai tokie keistuoliai – juo labiau jis pavyduliavo tai kitai... Beje, jei tik tiek būtų! Kuris jaunas vyriškis nėra įsipainiojęs į rimtus santykius? Gal tu, mama, manai, kad Georgas Vergentinas – tai jau ne?

– Į rimtus?.. Ne. Jam taip niekuomet nenutiks. Jis pernelyg šaltas, pernelyg santūrus, nepakankamai temperamentingas.

– Kaip tik todėl, – paaiškino Elzė tarsi kokia psichologė. – Jis įsmuks į kokius nors spąstus ir nė nepastebės juos užsivėrus. Ir vieną gražią dieną bus vedęs... iš gryno inertiškumo... ypatą, kuriai tikriausiai bus visiškai abejingas.

– Tikriausiai turi konkretų įtarimą, – spėjo ponia Ėrenberg.

– Turiu.

– Marianė?

– Marianė! Mama, juk tai jau seniai išblėsę. Ir niekuomet nebuvo itin rimta.

– Tai kuri gi?

– Na, o kaip, mama, manai?

– Nė nenutuokiu.

– Tai Ana, – burbtelėjo Elzė.

– Kuri Ana?

– Savaime suprantama, Ana Rosner.

– Bet kaip!

– Gali kiek nori stebėtis, bet taip jau yra.

– Elze, juk iš tikrųjų nemanai, kad Ana, tokia santūri būtybė, galėtų šitaip užsimiršti!..

– Šitaip užsimiršti!.. Ne, mama, na tu kartais ir pasakai! Beje, man regis, kad tam nė nereikia didelio užsimiršimo.

Ponia Ėrenberg šyptelėjo, nepasakytum, kad ne be tam tikro pasididžiavimo.

Pasigirdo skambutis į duris.

– Galiausiai jis vis dėlto atėjo, – spėjo Elzė.

– Tai gali būti ir Demeteris Štancidesas, – burbtelėjo ponia Ėrenberg.

– Štancidesas turėtų kada nors atsivesti pas mus tą princą, – lyg tarp kita ko pareiškė Elzė.

– Manai, pavyktų? – paklausė ponia Ėrenberg nuleisdama siuvinį ant kelių.

– Kodėl turėtų nepavykti? – nustebo Elzė. – Juk jiedu tokie artimi.

Durys atsivėrė, tačiau įžengė ne kuris nors iš lauktųjų, o Edmundas Niurnbergeris. Kaip visuomet, jis buvo apsitaisęs kuo rūpestingiausiai, nors ir ne pagal paskutinę madą. Jo durtinys buvo kiek per trumpas, o išsipūtusiame tamsaus atlaso kaklaraištyje kyšojo segtukas su smaragdu. Jau tarpduryje jis nusilenkė, veido išraiška neslėpdamas tam tikros ironijos savo mandagumui.

– Ar aš pirmas? – nustebo jis. – Dar nieko nėra? Nei rūmų patarėjo, nei grafo, nei poeto, nei demoniškosios moters?

– Yra tik moteris, kuri niekuomet tokia nebuvo, – atsakė ponia Ėrenberg tiesdama jam ranką, – ir moteris, galbūt kada nors tapsianti demoniška.

– Ak, esu tikras, – atsakė Niurnbergeris, – kad panelei Elzei pasiekiama ir tai, jei tik ji rimtai šito imtųsi.

Paskui kairiąja ranka lėtai perbraukė per juodus lygius truputį blizgančius savo plaukus.

Ponia Ėrenberg išsakė apgailestavimą veltui jo laukusi Auhofe. Negi jis iš tiesų visą vasarą praleidęs Vienoje?

– Kodėl šituo stebitės, gerbiamoji ponia? Ar vaikštinėčiau kalnų vietove, ar jūros pakrante, ar tarp keturių savo sienų, juk tai iš esmės nelabai svarbu.

– Bet tikriausiai jautėtės labai vienišas, – atsakė ponia Ėrenberg.

– Žinoma, savo vienatvę žmogus suvokia aiškiau, kai greta nėra žmogaus, pabrėžiančio poreikį su kuo nors bendrauti... Bet geriau kalbėkime apie įdomesnius ir viltingesnius žmones nei aš. Kaip laikosi gausūs jūsų taip mėgstamų namų draugai?

– Draugai! – pakartojo Elzė. – Reikėtų pirmiausia žinoti, ką turite omenyje šitai sakydamas.

– Na, visus tuos žmones, kurie dėl vienokių ar kitokių priežasčių sako jums malonius dalykus ir kurių žodžiais tikite.

Atsidarė miegamojo durys, pasirodė ponas Ėrenbergas ir pasveikino Niurnbergerį.

– Ar jau baigei pakuotis daiktus? – paklausė Elzė.

– Jau pasirengęs, – atsakė Ėrenbergas, vilkintis gerokai per plačiu pilku kostiumu ir įsikandęs didžiulį cigarą.

Paaiškindamas kreipėsi į Niurnbergerį:

– Kaip matote, šiandien važiuoju į Korfu... kol kas. Sezonas prasideda, ir man darosi negera nuo būsimų priėmimų Ėrenbergų namuose.

– Juk niekas nereikalauja, – švelniai atrėmė ponia Ėrenberg, – kad pagerbtum juos savo dalyvavimu.

– Ji šitai sugeba, – tarė Ėrenbergas dūmydamas. – Tavo priėmimų, suprantama, bevelyčiau atsisakyti. Bet kai kurį nors ketvirtadienį noriu ramiai pavakarieniauti namie, o ten viename kampe sėdi atašė, kitame – husaras, prie pianino tūlas barškina savo kompozicijas, ant sofos kažkas trykšta sąmoju, o prie lango ponia Oberberger skiria vieną iš eilinių savo pasimatymų, tai jau ima mane nervinti. Vieną dieną valioju šitai pakęsti, kitą nevalioju.

– Ar ketinate visą žiemą praleisti svetur? – pasidomėjo Niurnbergeris.

– Galimas daiktas. Mat ketinu vykti ir toliau, į Egiptą, Siriją, tikriausiai ir į Palestiną. Gal tokie norai kyla todėl, kad senstu, gal kad tiek daug rašoma apie sionizmą ir panašius dalykus, bet kitaip negaliu – prieš mirdamas norėčiau pamatyti Jeruzalę.

Ponia Ėrenberg gūžtelėjo pečiais.

– To, – kalbėjo Ėrenbergas, – mano žmona nesupranta, vaikai – juo labiau. Ką čia slėpti, Elze, tu taip pat nesupranti. Bet pasiskaičius, kas vyksta pasaulyje, kartais pačiam norisi tikėti, kad mums nėra jokios kitos išeities.

– Mums? – pakartojo Niurnbergeris. – Iki šiol nesu pastebėjęs, kad antisemitizmas būtų jums smarkiai pakenkęs.

– Turite omenyje, kad tapau turtingu žmogumi? Jei jums pasakyčiau, kad pinigams neteikiu didelės reikšmės, jūs, žinia, manimi nepatikėtumėte ir būtumėte teisus. Bet, kaip mane gyvą matote, prisiekiu jums, atiduočiau pusę savo turto, kad kartuvėse pamatyčiau aršiausius mūsų priešus.

– Tik būgštauju, – tarstelėjo Niurnbergeris, – kad iškartumėte ne tuos.

– Nedidelis pavojus apsirikti, – atrėmė Ėrenbergas, – jei griebsite pro šalį, tai irgi tokį pat pačiupsite.

– Pastebiu nebe pirmą kartą, mielas pone Ėrenbergai, kad žiūrite į šį klausimą be pageidautino objektyvumo.

Ėrenbergas staiga perkando savo cigarą ir iš įtūžio virpančiais pirštais padėjo jį į peleninę.

– Kai man kuris nors ima kalbėti tokias paikystes... ir dargi... atsiprašau... o gal jūs krikštytas? Juk šiais laikais negali žinoti.

– Aš nekrikštytas, – ramiai atsakė Niurnbergeris. – Bet, tiesa, ir ne žydas. Jau seniai nepriklausau jokiai konfesijai; dėl labai paprastos priežasties – niekuomet nesijaučiau esąs žydas.

– Jei jums kokį kartą Žiedo gatvėje įlenks cilindrą, nes jūsų nosis, atsiprašant, šiek tiek žydiška, jausitės kaip užgautas žydas, galite būti tikras.

– Bet, tėtuši, ko gi tu taip jaudiniesi, – maldė jį Elzė glostydama pliką, rausvai blizgantį jo pakaušį.

Senasis Ėrenbergas suėmė jos ranką, paglostė ir, sakytum, visiškai nelauktai paklausė:

– Beje, ar turėsiu malonumą prieš išvažiuodamas dar pamatyti garbųjį savo sūnų?

Ponia Ėrenberg atsakė:

– Oskaras tikrai greitai sugrįš namo.

– Jums bus džiugu sužinoti, – kreipėsi Ėrenbergas į Niurnbergerį, – kad mano sūnus Oskaras – taip pat antisemitas.

Ponia Ėrenberg tyliai atsiduso.

– Tai įkyri jo mintis, – paaiškino ji Niurnbergeriui. – Jis visur regi antisemitus, netgi savo šeimoje.

– Tai naujausia žydų tautos liga, – dėstė Niurnbergeris. – Man pačiam iki šiol teko pažinti tik vieną tikrą antisemitą. Deja, negaliu nuo jūsų, mielas pone Ėrenbergai, nuslėpti, kad jis – žymus sionistų vadovas.

Ėrenbergas į tai tik iškalbingai mostelėjo ranka.

Į kambarį įžengė Demeteris Štancidesas ir Vilis Eisleris, švytintys gyvybingumu. Demeteris su savo uniforma atrodė žaismingai ir ištaigingai, sakytum, vilkėtų kostiumą, o ne karišką drabužį; smokinguotas Vilis stovėjo aukštas, išblyškęs ir pavargęs po nemiegotos nakties; jis tuoj pat ėmėsi vadovauti pokalbiui, kambarys prisipildė maloniai kimaus, įsakmaus ir mielo jo balso. Jis pasakojo apie pasirengimus aristokratų vaidinimui, į kurį, kaip ir praėjusiais metais, buvo pakviestas konsultantu, režisieriumi ir dalyviu, pavaizdavo ponaičių posėdį, veikiau primenantį silpnapročių susirinkimą, ir žavingai pamėgdžiodamas perteikė komišką dviejų grafaičių pokalbį. Vilis Eisleris Ėrenbergą visuomet labai pralinksmindavo. Miglota nuojauta, kad tas Vengrijos žydas kažkaip pergudrauja visą jo asmeniškai taip nekenčiamą feodalų šutvę ir laiko ją kvailio vietoje, pripildydavo jį didelės pagarbos tam jaunam vyriškiui.

Elzė sėdėjo su Demeteriu prie stalelio kampe ir klausėsi pasakojimo apie Vaito salą.

– Lankėtės ten su savo draugu? – smalsavo ji. – Su princu Karlu Frydrichu, ar ne?

– Princas – mano draugas?.. Ne visai taip, panele Elze. Princas neturi draugo, ir aš neturiu. Mudu ne iš tos rūšies žmonių.

– Sprendžiant iš to, kas apie jį kalbama, jis turėtų būti įdomus žmogus.

– Įdomus? Net nežinau... Šiaip ar taip, princas mąsto apie kai kuriuos dalykus, kurie jo luomo žmonėms paprastai ne itin rūpi. Gal ir jis būtų galėjęs daug ko pasiekti, jei jam būtų buvę leista pasireikšti. Na, kas žino, gal jam ir į naudą, kad buvo laikomas ant trumpo pavadžio – jam, o galiausiai ir šaliai. Juk vienas nieko nepadarysi. Niekur ir niekuomet. Tad geriausiai susitaikyti su tuo, kaip yra, ir pasitraukti, ką princas ir padarė.

Elzė žvelgė į jį truputėlį nustebusi.

– Šiandien esate itin filosofiškai nusiteikęs. Ką gi tai galėtų reikšti? Man regis, Vilis Eisleris bus jus sugadinęs.

– Vilis mane?

– Taip, žinote, neturėtumėte bendrauti su tokiais protingais žmonėmis.

– Kodėl gi ne?

– Turite tiesiog būti jaunas, švytėti, gyventi ir tuomet, kai daugiau šito nebevaliosite, daryti, kas jums miela, bet nesukti galvos apie save ir pasaulį.

– Būtumėte turėjusi man šitai pasakyti anksčiau, panele Elze. Kai jau imi įgauti proto...

Elzė papurtė galvą.

– Jums galbūt būtų galima šito išvengti, – pasakė ji rimtai.

Paskui abu nusijuokė.

Įsižiebė sietyno šviesos. Į kambarį įžengė Georgas fon Vergentinas ir Heinrichas Bermanas. Pakviestas Elzės šypsenos, Georgas prisėdo šalia merginos.

– Žinojau, kad ateisite, – pasakė ji nevisišką tiesą, bet širdingai ir spustelėjo jam ranką.

Kad po tokio ilgo laiko jis vėl sėdi priešais, kad ji vėl gali matyti žavų išdidų jo veidą, girdėti tylų, bet šiltą balsą, Elzė džiaugėsi labiau, nei buvo maniusi.

Pasirodė ponia Vyner: mažutė, išraudusi, linksma ir sumišusi. Su ja ir jos dukra Sisi. Visiems ėmus sveikintis, grupelės išsisklaidė.

– Na, ar jau sukūrėte man dainą? – paklausė Sisi Georgo besijuokiančiomis akimis, besijuokiančiomis lūpomis, žaidė pirštine, nenustygo vietoje ir apsitempusi tamsiu žalumu raibuliuojančia suknia priminė gyvatę.

– Dainą? – nustebo Georgas, tikrai neprisimindamas žadėjęs.

– Arba valsą, arba šiaip ką nors. Bet kad man ką nors dedikuosite, tą man žadėjote.

Kalbant jos žvilgsniai klaidžiojo aplink, suliepsnojo Vilio akyse, praslydo pro Demeterį, uždavė Heinrichui Bermanui mįslingą klausimą. Sakytum, žaltvykslės šokčiotų po saloną.

Ponia Vyner, smarkiai nuraudusi, nelauktai išdygo šalia dukters ir sumurmėjo:

– Sisi tokia kvailutė... Ką sau manai, Sisi, juk baronas Georgas šiemet turėjo svarbesnių reikalų, nei kurti tau muziką.

– O, tikrai ne, – mandagiai paprieštaravo Georgas.

– Palaidojote tėvą, tai ne kokia nors smulkmena.

Georgas įbedė žvilgsnį į tuštumą. Bet ponia Vyner nepalenkiamai tarškėjo toliau:

– Juk jūsų tėvas buvo dar nesenas, ar ne? Ir toks dailus vyras... Ar tiesa, kad jis buvo chemikas?

– Ne, – susitvardęs atsakė Georgas, – jis buvo botanikų draugijos prezidentas.

Heinrichas, vieną ranką padėjęs ant nuleisto fortepijono dangčio, šnekučiavosi su Elze.

– Tai vis dėlto lankėtės Vokietijoje? – smalsavo ji.

– Taip, – atsakė Heinrichas, – jau senokai, prieš keturias ar penkias savaites.

– Ir kada vėl tenai vyksite?

– Nežinau. Gal niekuomet.

– Ak, ir pats tuo netikite. Ką dabar rašote? – paskubomis dar pridūrė.

– Visokiausius dalykus, – atsakė jis. – Dabar man neramus metas. Darau daug apmatų, bet nieko neužbaigiu. Apskritai, ką nors užbaigti man retai terūpi. Matyt, širdyje pernelyg anksti su viskuo atsisveikinu.

– Ir su žmonėmis, – pridūrė Elzė.

– Gali būti. Tikra nelaimė, kad jausmas žmonėse vis dar tveria, kai protas jau seniai su jais neturi nieko bendra. Poetas – jei man leisite pavartoti šį žodį – turėtų trauktis nuo kiekvieno, nebesančio jam paslaptimi... ypač nuo to, kurį jis myli.

– Bet juk sakoma, – paprieštaravo Elzė, – kad kaip sykis blogiausiai pažįstame tuos, kuriuos mylime.

– Taip tvirtina Niurnbergeris, bet tai nevisiška tiesa. Jei šitaip būtų, panele Elze, tai gyvenimas būtų gražesnis nei yra. Ne, tuos, kuriuos mylime, pažįstame netgi geriau už kitus, tik pažįstame gėdydamiesi, niršdami ir bijodami, kad ir kiti juos pažįsta lygiai taip pat gerai, kaip ir mes. Mylėti – vadinasi, baimintis, kad kiti pamatys mūsų įžvelgtus mylimų būtybių trūkumus. Mylėti – vadinasi, sugebėti įžvelgti ateitį ir prakeikti šią Dievo dovaną... Mylėti – vadinasi, žmogų pažinti taip, kad tai tave pražudytų.

Savo elegantiška ir vaikiška maniera Elzė stovėjo parimusi į fortepijoną ir atsainiai smalsiai jo klausėsi. Kaip tokiomis akimirkomis Heinrichas jai patiko! Ji būtų norėjusi vėl paglostyti jam plaukus, kaip anuomet ant ežero, kai jis iš meilės tai kitai buvo lyg sudraskytas. Bet kai paskui jis staiga atsitraukė, atrodė šaltas, sausas ir lyg užgesęs, ji pajuto, kad niekuomet neįstengtų su juo gyventi, kad pabėgtų nuo jo po kelių savaičių... su ispanų karininku arba smuikininku virtuozu.

– Gerai, – tarė ji šiek tiek globėjiškai, – kad bendraujate su Georgu Vergentinu. Jis darys jums gerą įtaką. Jis ramesnis už jus. Nemanau, kad Georgas toks gabus ir jau tikrai ne toks protingas kaip jūs...

– Ką jūs žinote apie jo gabumus, – pertarė ją Heinrichas kone šiurkščiai.

Priėjo Georgas ir paklausė Elzės, ar šiandien jie turėsią malonumą išgirsti ją dainuojant kokią nors dainą. Ji atsakė dainuoti neturinti noro. Be to, pastaruoju metu daugiausiai studijuojanti operų partijas. Šios ją labiau dominančios. Galiausiai juk ji nelyriškos prigimties. Georgas juokaudamas paklausė, ar tik ji nepuoselėjanti slaptų ketinimų atsiduoti scenai.

– Su tokiu balseliu?! – nustebo Elzė.

Šalia jų stovėjęs Niurnbergeris įsiterpė:

– Juk tai nebūtų kliuvinys. Netgi esu įsitikinęs, kad labai greitai atsiras modernus kritikas, kaip tik dėl to, kad neturite balso, paskelbsiantis jus, panele Elze, esant žymia dainininke, atrasiantis jumyse kitą talentą, tarkim, personažų charakterių raiškos. Panašiai, kaip šiais laikais esama garsių tapytojų, neturinčių spalvų pojūčio, bet turinčių dvasią; arba žymių poetų, kuriems nors nekyla nė menkiausių idėjų, bet pavyksta kiekvienam daiktavardžiui atrasti netinkamiausią epitetą.

Elzė pamatė, kad Niurnbergerio kalbėsena nervina Georgą, tad kreipėsi į jį:

– Norėjau jums kai ką pasakyti, – tarė ji žengdama kelis žingsnius gaidų etažerės pusėn.

Georgas nusekė pavymui.

– Štai čia – senųjų italų liaudies dainų rinkinys. Prašyčiau, kad jūs man pažymėtumėte vertingiausias. Juk pati dorai neišmanau.

– Visiškai nesuprantu, – tyliai prašneko Georgas, – kodėl šalia savęs pakenčiate tokius žmones, kaip Niurnbergeris. Aplink save jis skleidžia tikrą nepasitikėjimo ir negeranoriškumo tvaiką.

– Jau ne kartą jums, Georgai, sakiau, kad nelabai gerai pažįstate žmones. Ką apskritai apie jį žinote? Jis kitoks, nei manote. Paklauskite kokį kartelį savo draugo Heinricho Bermano.

– Ak, žinau, kad anas juo žavisi, – atsakė Georgas.

– Kalbatės apie Niurnbergerį? – pasidomėjo ką tik priėjusi ponia Ėrenberg.

– Georgas negali jo pakęsti, – atsakė Elzė atsainiu savo tonu.

– Tuomet jūs labai neteisus. Ar apskritai esate skaitęs kurį nors jo kūrinį?

Georgas papurtė galvą.

– Netgi romano, prieš penkiolika ar šešiolika metų sukėlusio tokį didelį susidomėjimą? Sakyčiau, turėtumėte gėdytis! Neseniai paskolinome jį rūmų patarėjui Viltui. Sakau jums, anas buvo apstulbęs, kad knygoje nuspėta, kaip atrodys visa šiandieninė Austrija.

– Mat kaip, – neryžtingai numykė Georgas.

– Negalite nė įsivaizduoti, – tęsė ponia Ėrenberg, – su kokiu džiūgavimu anuomet visi sveikino Niurnbergerį. Galima sakyti, prieš jį atsivėrė visos durys.

– Gal jam šito buvo per daug, – mąsliai, lyg kokia visažinė senutė, tarstelėjo Elzė.

Heinrichas stovėjo prie fortepijono, kalbėjosi su Niurnbergeriu ir stengėsi, kaip jau ne kartą, įkalbėti jį dėl naujo darbo arba senesnių kūrinių leidimo.

Niurnbergeris atmetė tokius siūlymus. Nuo minties ir vėl regėti savo pavardę, tąsomą viešumoje, kapanotis dabarties literatūriniame verpete, kuris jam buvo atgrasus ir podraug paikas, jį tiesiog krėtė šiurpas. Jis neturėjo jokio noro tenai konkuruoti. Kam? Visur buvo justi niekuo nebedangstomas klikos savivaliavimas. Ar dar yra nors vienas uolus, garbingai tikslo siekiantis talentas, kuris bet kuria proga nebus įmurkdytas į purvą? Ar dar gali rasti bent vieną kopūstgalvį, kad kurio nors laikraštpalaikio nebuvusį apskelbtą genijumi? Ar šlovė šiais laikais kad ir šiek tiek sietina su garbingumu? Ar jei esi ignoruojamas, pamirštas, verta bent kartelį apgailestaujant gūžtelėti pečiais? Ir galiausiai, kas žino, kokie vertinimai ateityje pasirodys buvę teisingi? Ar nevykėliai iš tikrųjų nebuvo genijai, o genijai – nevykėliai? Buvo juokinga rizikuojant savo ramybe ar net savigarba leistis į žaidimą, kuriame netgi didžiausias galimas laimėjimas nežadėjo pasitenkinimo.

– Visai jokio? – nepatikėjo Heinrichas. – Juk noriu atskleisti jums visokių vertybių; šlovė, turtas, įtaka aplinkai... Bet ar vien dėl to, kad visos šios gėrybės abejotinos, reikia atsisakyti ir tokios neabejotinos – kaip vidinio galios pojūčio...

– Vidinis galios pojūtis! Kodėl nesakote tiesiog kūrybos palaima?..

– Esama ir tokios, Niurnbergeri!

– Gali būti. Manau, netgi prisimenąs kadaise, labai seniai, pats jautęs kai ką panašaus... Tik aš, kaip žinote, metams bėgant visiškai praradau gebėjimą apgaudinėti save.

– Tikriausiai taip tik manote, – atrėmė Heinrichas. – Kas žino, o gal laikui bėgant stipriausiai išsiugdėte kaip tik šį saviapgaulės gebėjimą!

Niurnbergeris nusijuokė.

– Ar žinote, kaip jaučiuosi, kai girdžiu jus šitaip kalbant? Panašiai kaip fechtavimosi meistras, patyręs savo mokinio dūrį į širdį.

– Ir ne paties geriausio, – pridūrė Heinrichas.

Netikėtai tarpduryje išdygo ponas Ėrenbergas, savo pasirodymu nustebindamas žmoną, maniusią, kad jis jau pakeliui į stotį. Už parankės jis vedėsi jauną damą, kukliai juodai apsitaisiusią, pagal praėjusių metų madą labai aukštai sukeltais plaukais, putniomis raudonomis lūpomis ir iš gyvo blyškaus veido skvarbiai ir griežtai žvelgiančiomis akimis.

– Nagi, užeikite, – burbtelėjo Ėrenbergas su šiokiu tokiu pašaipumu mažose akelėse ir nuvedė viešnią tiesiog prie Elzės, plepančios su Štancidesu.

– Atvedžiau tau viešnią.

Elzė ištiesė jai ranką.

– Kaip miela, – sučiauškėjo ji ir pristatė viešniai savo pašnekovą. – Ponas Demeteris Štancidesas. Panelė Teresė Golovski.

Teresė linktelėjo ir minutėlę nesivaržydama žvelgė į jį, tarsi apžiūrinėtų dailų gyvūną.

Paskui kreipėsi į Elzę:

– Jei būčiau žinojusi, kad pas jus susirinkusi tokia didelė draugija...

– Žinote, į ką ji panaši? – tyliai paklausė Štancidesas Georgo. – Į rusų studentę, ar ne?

Georgas linktelėjo pritardamas:

– Daugmaž. Aš ją pažįstu. Ji yra panelės Elzės instituto laikų draugė, o dabar, tik pamanykite, atlieka vadovaujamą vaidmenį socialistų partijoje. Neseniai mergina netgi sėdėjo kalėjime, manyčiau, už jo didenybės įžeidimą.

– Taip, regis, kažką panašaus skaičiau, – atsakė Demeteris. – Su tokios rūšies būtybe tikrai privalu artimiau susipažinti. Ji daili. Veidas lyg iš dramblio kaulo.

– Ir bruožai išduoda ją turint daug energijos, – pridūrė Georgas. – Beje, jos brolis – taip pat keistas žmogus. Pianistas ir matematikas. Neseniai su juo susipažinau. O jų tėvas esąs žydas, sužlugęs kailių pirklys.

– Tikrai keista rasė, – burbtelėjo Demeteris.

Tuo laiku ponia Ėrenberg priėjo prie Teresės ir dėjosi nėmaž nenustebusi.

– Betgi sėskitės, Terese, – paragino ji. – Kaip jums sekasi? Nuo tada, kai įsitraukėte į politinį gyvenimą, visiškai pamiršote senuosius savo pažįstamus.

– Taip, mano darbas, deja, palieka mažai laiko puoselėti šeimyninį bendravimą, – atsakė Teresė į priekį atkišdama smakrą; nuo to jos veidas staiga suvyriškėjo ir tapo kone atgrasus.

Ponia Ėrenberg dvejojo, ar jai vertėtų užsiminti apie pasibaigusį Teresės kalinimo laiką, ar ne. Šiaip ar taip, nederėjo pamiršti, kad kažin ar esama Vienoje kitų namų, kuriuose lankosi damos, ką tik paleistos iš kalėjimo.

– Kaip einasi tavo broliui? – pasidomėjo Elzė.

– Šiemet jis atlieka karinę tarnybą, – atsakė Teresė. – Gali daugmaž įsivaizduoti, kaip jam ten einasi... – nutęsė Teresė, ironišku žvilgsniu dėbtelėjusi į husarišką Demeterio uniformą.

– Ten jis, matyt, nedažnai gauna paskambinti pianinu, – spėjo ponia Ėrenberg.

– Ak, jis jau nebegalvoja tapti pianistu, – atsakė Teresė. – Brolis visiškai įklimpęs į politiką.

Paskui, kreipdamasi į Štancidesą, ji pridūrė:

– Juk jūs jo neišduosite, pone vyresnysis leitenante.

Štancidesas, truputį sutrikęs, nusijuokė.

– O ką reiškia „įklimpęs į politiką“? – paklausė ponas Ėrenbergas. – Ar jis ketina tapti ministru?

– Austrijoje – jokiu būdu, – atsakė Teresė. – Mat jis – sionistas.

– Kas!? – šūktelėjo Ėrenbergas, o jo veidas nušvito.

– Beje, tai sritis, kur mudu šiek tiek nesutariame, – pridūrė Teresė.

– Mieloji Terese... – pradėjo Ėrenbergas.

– Tu pavėluosi į traukinį, – nutraukė jo kalbą žmona.

– Į traukinį aš nepavėluosiu, be to, ryt bus kitas. Mieloji Terese, pasakysiu tik tiek: kiekvienas iš proto turi eiti savaip. Bet šiuo atveju brolis už jus išmintingesnis. Atleiskite, gal esu politikos profanas, bet noriu jus, Terese, patikinti, kad jums, žydų socialdemokratams, nutiks lygiai taip pat, kaip nutiko žydų liberalams ir vokiečių nacionalistams.

– Kuria prasme? – išdidžiai paklausė Teresė. – Kuria prasme mums nutiks lygiai taip pat?

– Kuria prasme?.. Tuoj jums pasakysiu. Kas sukūrė liberalų judėjimą Austrijoje? Žydai! Kas išdavė ir paliko žydus? Liberalai. Kas sukūrė vokiečių nacionalinį judėjimą Austrijoje? Žydai. Kas paliko žydus likimo valiai? Ką aš čia sakau „likimo valiai“... Apspjaudė kaip šunis... Vokiečiai! Lygiai taip pat dabar nutiks ir jums su socializmu ir komunizmu. Kai sriuba bus patiekta, jus nuvys nuo stalo. Visuomet taip buvo, visuomet taip bus.

– Palūkėsime, – ramiai atsakė Teresė.

Georgas ir Demeteris susižvalgė kaip du draugai, kartu nublokšti į salą. Oskaras, įžengęs į saloną tėvui bekalbant, sučiaupė lūpas ir labai sutriko. Visiems savotiškai palengvėjo, kai Ėrenbergas staiga žvilgtelėjo į laikrodį ir atsisveikino.

– Juk šiandien vis tiek neprieisime prie vieningos nuomonės, – dar pasakė Teresei.

Teresė nusišypsojo:

– Vargiai. Laimingos kelionės ir dar kartą dėkoju...

– Ššš... – nutildė ją Ėrenbergas ir išėjo.

– Už ką, beje, dėkoji tėtušiui? – tyliai paklausė Elzė.

– Už auką, kurios atėjau jo begėdiškai prašyti. Tačiau, be jo, daugiau neturiu nė vieno pažįstamo turtingo žmogaus. Kalbėti apie aukos tikslą neturiu teisės.

Ponia Ėrenberg priėjo prie Bermano ir Niurnbergerio, besikalbančių per fortepijono viršų, ir tyliai tarė:

– Juk žinote, kad ji... – šeimininkė dėbtelėjo akimis į Teresę, – ką tik paleista iš kalėjimo?

– Skaičiau apie tai... – atsakė Heinrichas.

Niurnbergeris sumerkė akis ir, žvilgtelėjęs į grupelę kampe, kur trys merginos plepėjo su Štancidesu ir Viliu Eisleriu, palingavo galvą.

– Kokį čia kandumą slepiate? – susidomėjo ponia Ėrenberg.

– Ką tik pamaniau, kaip lengvai galėjo susiklostyti, kad panelė Elzė du mėnesius būtų turėjusi kankintis kalėjime, o panelė Teresė, svetingų namų dukra, būtų rengusi rinktinių svečių vakarėlius.

– Lengvai susiklostyti?..

– Ponui Ėrenbergui pasisekė, ponui Golovskiui nepasisekė... Matyt, čia ir visas skirtumas.

– Na, Niurnbergeri, klausykite, – prieštaravo Heinrichas. – Juk neketinate neigti ir visiškai iš pasaulio išgyvendinti individualumo... Juk Elzė ir Teresė gana skirtingos prigimties.

– Ir aš taip manau, – įsiterpė ponia Ėrenberg.

Niurnbergeris gūžtelėjo pečiais.

– Abi jos – jaunos merginos, gana gabios, pakankamai dailios... Visa kita, kaip ir daugumos jaunų damų ir, ko gera, kaip daugumos žmonių, yra daugiau ar mažiau perimta iš aplinkos.

Heinrichas energingai papurtė galvą.

– Ne, ne, – prieštaravo jis, – juk gyvenimas nėra toks paprastas.

– Bet dėl to jis netampa paprastesnis, mielas Heinrichai.

Ponios Ėrenberg akys, nukreiptos į duris, švytėjo. Ką tik įžengė Felicijonas. It koks nakviša jis neklystamai nužingsniavo prie namų šeimininkės ir pabučiavo jai ranką.

– Ką tik turėjau malonumą ant laiptų sutikti poną Ėrenbergą... Man pasakė vykstąs į Korfu. Ten veikiausiai pasakiškai gražu.

– Korfu jums pažįstamas?

– Taip, gerbiamoji ponia, vaikystės prisiminimas.

Jis pasisveikino su Niurnbergeriu, Bermanu, ir jie visi prašneko apie pietų šalis, kurių Bermanas ilgėjosi ir kuriomis Niurnbergeris netikėjo.

Georgas paspaudė broliui ranką sveikindamasis ir kartu atsisveikindamas. Kai jis, bandydamas nepastebimai išslinkti pro atviras valgomojo duris, dar kartą grįžtelėjo, pamatė Marianę, sėdinčią tolimiausiame salono kampe ir pro lornetą pašaipiai žvelgiančią jam įkandin. Ta moteris visuomet pasižymėjo mįslingu gebėjimu visur atsirasti netikėtai, kitiems nė nežinant, iš kur ji išdygusi. Jau laiptuose kelią jam pastojo šydu prisidengusi dama.

– Neskubėkite gi šitaip, juk ji gali dar šiek tiek palūkėti, – prakalbo ponia. – Apskritai, moterų negalima šitaip lepinti... Ar jūs irgi taip skubėtumėte, jei eitumėte į pasimatymą su manimi?.. Bet apie tai nenorite nė girdėti. Tikriausiai todėl, kad bijote, jog mano vyras jus nušaus, kai grįš iš Stokholmo, tai yra šiandien jis veikiausiai jau Kopenhagoje. Bet jis visiškai manimi pasitiki. Beje, pelnytai. Nes galiu jums prisiekti, toliau nei iki bučinio į ranką... ne, kad nepameluočiau, į kaklą, nė vienam nepavyko... Jūs, žinoma, irgi manote, kad mane su Štancidesu siejo meilės ryšys? Ne, jis nieko man nereiškia! Gražūs vyrai man apskritai kelia siaubą. Ir jūsų brolis Felicijonas manęs niekuo nežavi...

Negalėjai numanyti, kada šydu prisidengusi dama liausis tarškėjusi, nes tai buvo ponia Oberberger. Šitoks kurios nors kitos moters elgesys būtų reiškęs tam tikros rūšies prielankumą, tik ne jos: nors ir kokia abejotina buvo visa jos elgsena, dar niekas niekuomet negalėjo apkaltinti jos turėjus meilužį. Ji gyveno keistoje, bevaikėje, bet, regis, laimingoje santuokoje. Jos dailus ir švytintis sutuoktinis, iš profesijos geologas, anksčiau vykdavo į tiriamąsias mokslines ekspedicijas, – kaip tvirtino rūmų patarėjas Viltas, – teikdamas reikšmės ne tiek neištirtiems kraštams, kiek geroms keliavimo sąlygoms ir nepriekaištingai virtuvei. Bet jau kelerius pastaruosius metus jis dažniau keliaudavo skaityti pranešimų ir užkariauti moterų. Grįžęs namo gyveno su sutuoktine lyg geriausi draugai. Tiesa, kartais, bet visuomet tik probėgšmais, Georgas pasvarstydavo apie galimybę užmegzti su ponia Oberberger artimus santykius. Jis netgi buvo vienas iš tų bučiavusių jai kaklą, nors pati ponia šito veikiausiai nebeprisiminė. Ir dabar, poniai Oberberger pakėlus nuo veido šydą, Georgas vėl su malonumu gėrėjosi šio nebe visai jaunatviško, bet patraukliai gyvo veido žavesiu. Jis norėjo ponią pertarti, bet ši čiauškėjo toliau:

– Ar žinote, kad esate labai išblyškęs? Tikriausiai gyvenate malonų gyvenimą. Beje, kas ta moteris, iš manęs šįsyk jus išplėšusi?

Kaip visuomet negirdimai šalimais išdygo rūmų tarėjas Viltas. Atsainiai, išdidžiai ir galantiškai burbtelėjo:

– Bučiuoju rankelę, gražioji ponia, sveiki, barone, – ir norėjo traukti tolyn.

Bet ponia Oberberger manė, kad pirmiausiai derėtų jam pranešti, jog baronas, kaip jam būdinga, dabar vykstąs į orgiją, paskui nusekė paskui rūmų tarėją į trečią aukštą nepaisydama pavojaus, kaip ji tarstelėjo, kad, juodviem drauge pasirodžius Ėrenbergų namuose, šis bus palaikytas devyniasdešimt penktuoju jos meilužiu.

Buvo septynios, kai Georgas galop įsėdo į fiakrą, nuvešiantį į Mariahilfą [Mariahilf (vok.) – Vienos rajonas.]. Po dviejų pas Ėrenbergus praleistų valandų jis jautėsi tiesiog nusikamavęs ir dar labiau nei paprastai džiaugėsi būsimu pabuvimu su Ana. Nuo anos priešpietės miniatiūrų parodoje jiedu matydavosi kone kasdien: parkuose, paveikslų galerijose, jos namuose. Dažniausiai jiedu plepėdavo apie nereikšmingus savo gyvenimo įvykius arba šnekučiuodavosi apie knygas ir muziką. Apie praėjusius laikus kalbėdavo nedažnai, o jei taip nutikdavo, tai – nekamuojami nepasitikėjimo ir abejonių. Nuotykiai, anksčiau patirti Georgo, Anai dar nedvelkė bauginamu paslaptingumu; Anos užuominas juokais ne apie vieną svajingą jos susižavėjimą Georgas smagiai ir nerūpestingai išklausydavo nieko daugiau neklausinėdamas. Tuščioje Lichtenšteino galerijos salėje prieš aštuonias dienas pirmą kartą ją pabučiavo, ir nuo tos akimirkos Ana ėmė jį tujinti, tarsi oficialesnis kreipinys nuo tol jai būtų atrodęs kažkoks melagingas.

Fiakras sustojo ties gatvės kampu. Georgas išlipo, prisidegė cigaretę ir ėmė vaikštinėti pirmyn atgal priešais namą, iš kurio turėjo išeiti Ana.

Jau po kelių minučių ji išėjo pro vartus. Jis nuskubėjo per gatvę jos pasitikti ir džiugiai pabučiavo ranką. Kaip paprastai – mat kur nors važiuodama ji dažniausiai skaitydavo – Ana nešėsi knygą spaustos odos viršeliu.

– Ana, juk vėsu, – papriekaištavo Georgas imdamas jai iš rankų knygą ir padėdamas apsirengti švarką, persimestą ant rankos.

– Mat truputėlį vėluoju, – atsiliepė ji, – ir nekantravau tave pamatyti. Taip, – pridūrė šypsodamasi, – žmonėms pasitaiko ir temperamento proveržių. Ką pasakysi apie naują mano apdarą? – paklausė jiedviem žingsniuojant.

– Tau labai dera.

– Per mano pamoką man sakė, kad atrodau kaip rūmų dama.

– Kas taip sakė?

– Pati ponia Bitner ir abi jos dukterys, kurias mokau.

– Aš sakyčiau – kaip erchercogienė.

Ana patenkinta linktelėjo galvą.

– Taigi, Ana, dabar man papasakok, ką patyrei nuo vakardienos?

Ji rimtai prašneko:

– Dvyliktą, mudviem išsiskyrus prie namų durų, pietavau su šeima. Po pietų truputėlį ilsėjausi ir galvojau apie tave. Nuo ketvirtos iki pusės septynių namie turėjau mokinių, paskui skaičiau „Žaliąjį Heinrichą“ [Šveicarų poeto ir rašytojo Gotfriedo Kellerio (1819–1890) romanas.] ir vakarinį laikraštį. Kadangi pernelyg tingėjau dar kartą išeiti į miestą, kuičiausi namie. Paskui vakarienė. Įprasta šeimyninė scena.

– Brolis? – paklausė Georgas.

Ji atsakė vienu žodžiu „taip“, užkirsdama kelią kitiems klausimams.

– Po vakarienės truputį muzikavau... netgi bandžiau dainuoti.

– Buvai patenkinta?

– Visuomet tenkinuosi tuo, kaip yra, – atsakė ji, ir Georgas tarėsi jos žodžių skambesyje išgirdęs šiek tiek liūdesio.

Paskubomis ji pasakojo toliau:

– Pusę vienuoliktos atsiguliau, puikiai miegojau, aštuntą ryto kėliausi – juk pas mus ilgiau nepagulėsi – iki pusės dešimtos užtruko rytinis tualetas, iki vienuoliktos...

– ...kuiteisi po namus, – užbaigė Georgas.

– Teisybė. Paskui skubėjau pas Veilsus mokyti berniuko.

– Beje, kiek jam metų? – paklausė Heinrichas.

– Trylika, – atsakė Ana, nutaisiusi juokingai mįslingą miną.

– Na, tikrai nebe toks jau ir jaunas.

– Žinoma, kad ne, – atsakė Ana. – Bet kad nurimtum, pasakysiu, jog jis myli savo tetą Adelę, švelnią trisdešimt trejų metų blondinę, ir kol kas neketina laužyti jai ištikimybės... Taigi kronikos tęsinys: grįžusi namo pusę antros pietavau, ačiū Dievui, viena: tėvas jau buvo kontoroje, mama miegojo. Nuo trijų iki keturių vėl ilsėjausi, dar labiau ir reikšmingiau nei vakar galvojau apie tave, vėliau pirkiniai mieste: pirštinės, žiogeliai, dar šis tas mamai, ir pagaliau tramvajumi, skaitydama knygą, nuvažiavau į Mariahilfą pas dvi Bitnerių išdykėles... Taigi dabar žinai viską. Patenkintas?

– Jei nebūtų paminėtas tas trylikametis jaunikaitis.

– Na, sutinku, kad šitai gali kelti šiokį tokį nerimą, bet dabar paklausykime, ar neturi man prisipažinti dar tamsesnių paslapčių.

Jie atsidūrė siauroje ramioje gatvelėje, kuri pasirodė Georgui visiškai nepažįstama, ir Ana įsikibo jam į parankę.

– Atvažiavau tiesiai iš Ėrenbergų, – pradėjo jis.

– Na, – paklausė Ana, – ar labai bandė tave užpainioti?

– Negalėčiau šitaip tvirtinti. Buvo netgi šiek tiek įsižeidusių, kad šią vasarą nepasirodžiau Auhofe, – pridūrė jis.

– Ar mažoji Elzytė demonstravo savo gebėjimus? – klausinėjo Ana toliau.

– Ne. Kas vyko man išėjus, suprantama, nežinau.

– Dabar veikiausiai nebeverta bus ir vargti, – atsakė Ana labai pašaipiai.

– Tu klysti, Ana. Ten esama žmonių, kuriems padainuoti labai vertėtų.

– Kokių gi?

– Heinrichas Bermanas, Vilis Eisleris, Demeteris Štancidesas...

– Ak, Štancidesas! – šūktelėjo Ana. – Dabar, tiesą sakant, gailiuosi, kad manęs tenai nebuvo.

– Manau, kad pamanyta buvo mažiau pašaipiai, nei pasakyta.

– Žinoma, – atsakė Ana. – Man tas Demeteris atrodo toks gražus, nors imk ir nusišauk.

Georgas keletą sekundžių patylėjo, paskui staiga daug jausmingiau, nei jam įprasta, paklausė:

– Tai galiausiai ir bus jis?

– Kas „jis“?

– Tas, kurį tu... mylėjai labiau nei mane!

Ji nusišypsojo, glustelėjo prie jo ir paprastai, bet vis dėlto šiek tiek kandžiai paklausė:

– Ar tikrai kuris nors buvo man mielesnis už tave?

– Pati man šitai prisipažinai, – atsakė Georgas.

– Bet juk tau „prisipažinau“ ir tai, kad laikui bėgant mylėsiu tave labiau, nei mylėjau ar būčiau galėjusi mylėti kurį kitą.

– Esi tuo visiškai tikra, Ana?

– Taip, Georgai, esu tuo visiškai tikra.

Vėl atsidūrę judresnėje gatvėje jiedu nejučiomis paleido vienas kito rankas. Stabčiojo prie įvairių vitrinų, prie vieno namo durų pamatė stiklinį fotografo stendą, ir juos labai prajuokino priverstinai išgautos laisvos pozos, kuriomis buvo nufotografuotos poros, švenčiančios garbingas santuokos sukaktuvių metines, virėjos sekmadienio drabužiais, kaukių šventei persirengusios damos ir įamžinti kadetai karininkų pavaduotojai.

Georgas lyg tarp kita ko vėl paklausė:

– Taigi tai buvo Štancidesas?

– Ko tik tu neprasimanai... Per visą savo gyvenimą nesu persimetusi su juo nė šimtu žodžių.

Jiedu vaikštinėjo toliau.

– Vis dėlto Leo Golovskis? – spėjo Georgas.

Ji purtė galvą šypsodamasi.

– Tai buvo jaunystės meilė, – atsakė ji. – Tai visiškai nieko nereiškia. Beje, norėčiau pažinoti šešiolikmetę, kuri kaime nebūtų įsimylėjusi dailaus jaunikaičio, susipliekusio su tikru grafu ir paskui aštuonias dienas vaikščiojusio su parišta ranka.

– Bet tai jis padarė ne dėl tavęs, o taip sakant, gindamas savo sesers garbę.

– Teresės garbę? Kaip tau šovė į galvą tokia mintis?

– Juk esi man pasakojusi, kad jaunas vyriškis užkalbino Teresę miške, bestudijuojančią „Emiliją Galoti“ [Vokiečių švietimo epochos poeto ir dramaturgo Gottholdo Ephraimo Lessingo (1729–1781) drama.].

– Tai tiesa. Beje, ji visai mielai leidosi užkalbinama. Jaunajam Leo tai nepatiko tik todėl, kad jaunasis grafas priklausė jaunų žmonių draugijai, kuri elgėsi gana įžūliai ir buvo šiek tiek antisemitiškai nusiteikusi. Kartą Teresei bevaikštinėjant su broliu palei ežerą prieina grafas, užkalbina Teresę kaip gerą pažįstamą ir lyg šiaip sau burbteli Leo savo pavardę; tuomet Leo nusilenkia ir prisistato: „Leo Golovskis, Krokuvos žydas.“ Kas nutiko vėliau, tiksliai nežinau. Buvo prieita iki susižodžiavimo, o kitą dieną Klagenfurto kavalerijos kareivinėse įvyko dvikova.

– Tuomet esu teisus, – nesiliovė pašaipiai tvirtinęs Georgas, – jis kovėsi už sesers garbę.

– Ne, sakau gi tau. Juk buvau su jais, kai vėliau Leo su Terese kalbėjosi apie aną istoriją ir pasakė: „Dėl manęs gali daryti, kas tau patinka, gali leistis merginama kurio tik nori...“

– Bet jis privalo būti žydas... – užbaigė Georgas.

Ana papurtė galvą.

– Toks jis tikrai nėra.

– Žinau, – taikiai atsakė Georgas. – Pastaruoju metu mudu, tavo Leo ir aš, tapome gerais draugais. Vakar vakare vėl kartu lankėmės kavinėje, ir jis elgėsi su manimi tikrai labai maloningai. Manau, kad jis netgi atleidžia man mano kilmę. Beje, tau dar nesakiau, kad šiandien Ėrenbergų namuose lankėsi ir Teresė.

Ir jis papasakojo apie jaunos merginos pasirodymą Ėrenbergų salone ir apie jos Demeteriui padarytą įspūdį.

Ana klausėsi smagiai šypsodamasi.

Vėliau, jiedviem susikibus vaikštinėjant ramesne gatve, Georgas vėl pradėjo iš pradžių:

– Bet aš vis dar nežinau, kuris buvo ta didžioji tavo meilė.

Ana tylėjo nieko nematydama.

– Na, Ana! Juk tu man žadėjai, ar ne?

Nežiūrėdama į Georgą mergina atsakė:

– Jei galėtum bent įsivaizduoti, kokia keista man šiandien regisi ana istorija.

– Kodėl keista?

– Nes tas, apie kurį klausinėji, iš tiesų buvo senyvas vyriškis.

– Trisdešimt penkerių, – pajuokavo Georgas, – ar ne?

Ji rimtai papurtė galvą.

– Jam buvo penkiasdešimt aštuoneri ar šešiasdešimt.

– O tau? – iš lėto paklausė Georgas.

– Šią vasarą buvo praėję dveji metai. Anuomet buvau dvidešimt vienerių.

Staiga Georgas stabtelėjo.

– Dabar žinau, tai buvo tavo dainavimo mokytojas. Ar ne?

Ana neatsakė.

– Vadinasi, iš tikrųjų, – konstatavo Georgas, tiesą pasakius, nė nesistebėdamas, nes jam buvo ne naujiena, kad nepaisydamos žilų plaukų garsųjį meistrą įsimylėdavo visos mokinės.

– Ir jį, – pasitikslino Georgas, – mylėjai labiausiai iš visų savo kelyje sutiktų žmonių?

– Keista, ar ne? Bet taip jau yra...

– Ar jis tai žinojo?

– Manau, kad taip.

Jiedu priėjo prie išplatėjusios gatvės vietos su nediduku menkai apšviestu parkeliu. Už jo raudonai spingsodama stūksojo bažnyčia. Jiedu pasuko tenai, lyg juos kas trauktų į ramesnę vietą, ir nužingsniavo po tamsiomis, tyliai linguojančiomis šakomis.

– Ir kas, beje, tarp judviejų įvyko, jei galiu paklausti?

Ana tylėjo, ir Georgas tą akimirką pamanė, kad viskas galėjo būti įmanoma. Netgi tai, kad Ana buvo ano žmogaus meilužė. Bet nepasitenkinimo, kurį tuo metu jautė, gelmėje kirbėjo silpnas ir kone nesąmoningas noras, kad šis jo spėjimas būtų pasitvirtinęs. Kokio lengvo ir be atsakomybės būtų galima tikėtis nuotykio, jei Ana, prieš tapdama jo, kartą jau būtų priklausiusi kitam.

– Noriu papasakoti tau visą istoriją, – galop prabilo Ana. – Ji išties nėra tokia jau baisi.

– Nagi, – paragino keistai susidomėjęs Georgas.

– Kartą po pamokos, – iš lėto pradėjo pasakoti Ana, – jis man paslaugiai padėjo apsirengti švarką. Netikėtai prisitraukė mane artyn, apkabino ir ėmė bučiuoti.

– O tu?..

– Aš... aš buvau visiškai apkvaitusi.

– Apkvaitusi...

– Taip, tai buvo kažkas neapsakoma. Jis bučiavo man kaktą, lūpas ir plaukus... paskui suėmė rankas ir kuždėjo visokius žodžius, kurių dorai nė negirdėjau...

– Ir...

– Ir tada... Tada netoliese pasigirdo balsai... jis paleido mano ranką... ir viskas buvo baigta.

– Baigta?

– Taip, baigta. Savaime suprantama, baigta.

– Tiesą pasakius, visiškai savaime suprantama man šitai neatrodo. Juk su juo dar matydavaisi.

– Žinoma, juk ir toliau pas jį mokiausi.

– Ir?..

– Juk sakau tau, buvo baigta... visiškai, tarsi nieko nė nebūtų nutikę.

Georgas nustebo, kad jautėsi nusiraminęs.

– Ir jis daugiau niekuomet nebandė? – paklausė jis.

– Niekuomet. Juk būtų buvę juokinga. Kadangi jis buvo labai protingas, pats puikiai suprato. Prieš tai, ir tai yra tiesa, labai jį mylėjau. Bet po ano nutikimo jis tapo man ne kuo kitu, o senu mano mokytoju. Tam tikra prasme netgi vyresniu žmogum, nei iš tikrųjų buvo. Nežinau, ar įstengsi visa tai suprasti. Sakytum, aną akimirką jis būtų iššvaistęs visus savo jaunystės likučius.

– Labai puikiai suprantu, – atsakė Georgas.

Jis tikėjo ja ir mylėjo labiau nei anksčiau. Jiedu įžengė į bažnyčią. Erdvioje patalpoje buvo kone tamsu. Tik priešais vieną šoninį altorių blankiai degė žvakės, o kitapus, už nedidelės šventojo statulos, spingsojo menka švieselė. Plačia erdve tarp skliauto ir akmeninėmis plytelėmis išklotų grindų sklido smilkalų kvapas. Tyliai žvangindamas raktais vaikštinėjo zakristijonas. Suoluose už nugaros snūduriavo sustingusios žmogystos. Georgas su Ana pamažu nužingsniavo į priekį, jausdamasis lyg keliaujantis jaunavedys, su jauna žmona apžiūrinėjantis bažnyčią. Jis pasakė tai Anai. Ši tik linktelėjo.

– Būtų dar nuostabiau, – sukuždėjo Georgas, jiedviem susiglaudus stovint priešais sakyklą, – jei iš tiesų būtume kur nors svetimame krašte...

Ji pažvelgė į jį, sakytum, nudžiugusi ir vis dėlto lyg klausiamai, ir Georgas išsigando pasakytų savo žodžių. O jei Ana supras juos kaip rimtą kvietimą ar netgi savotišką piršimąsi? Ar neturėtų jai paaiškinti ką kita turėjęs omenyje juos tardamas?.. Jis prisiminė andainykštį pokalbį, kai jiedu vėjuotą lietingą dieną vaikštinėjo susikibę po vienu skėčiu, nukrypo nuo maršruto ir patraukė Šėnbruno [Šėnbrunas (vok. Schönbrunn) – buvusi Austrijos valdovų rezidencija, ištaigingi Vienos baroko stiliaus rūmai, apsupti vaizdingų parkų, gėlynų, tvenkinių, skulptūrų.] link. Jis pasiūlė drauge važiuoti į miestą ir kurio nors atokaus viešbučio kambaryje pavakarieniauti. Į pasiūlymą Ana atsakė šaltai, kartais tas šaltumas stingdydavo visą jos esybę: „Tokie dalykai – ne man.“ Daugiau jos neįkalbinėjo. Tačiau po pusės valandos, tiesa, jau kalbantis apie Georgo gyvenseną, Ana, daugiareikšmiškai šypsodamasi, jam pasakė: „Tu, Georgai, esi neiniciatyvus.“ Tą akimirką jis pajuto, lyg jos sieloje vertųsi niekuomet nenujaustos ir pavojingos bedugnės, kurių derėtų sergėtis. Dabar jis šitai prisiminė. Kas joje vyksta? Ko ji nori ir kam yra pasirengusi? O ko trokšta ir ką nujaučia jis? Juk gyvenimas toks nenuspėjamas. Ar nebuvo visai įmanu, kad iš tiesų keliaus su ja po pasaulį, išgyvens laimingą laiką... ir galiausiai su ja išsiskirs, kaip jau yra išsiskyręs ne su viena? Tačiau pagalvojęs apie pabaigą, kuri vienokia ar kitokia ateis, ar atnešta mirties, ar paties gyvenimo, širdyje juto lyg ir silpną skausmą... Ana tebetylėjo. O gal ji vėl manė, kad jam stinga iniciatyvos? O gal ji galvojo: vis dėlto man pasiseks, aš tapsiu jo žmona?..

Tuomet jis pajuto Aną labai atsargiai, neįprastai ir maloniai švelniai glostant jo ranką.

– Klausyk, Georgai, – prabilo ji.

– Ką pasakysi? – sukluso jis.

– Jei būčiau pamaldi, – atsakė mergina, – norėčiau už kai ką pasimelsti.

– Už ką? – paklausė Georgas kone baimingai.

– Kad tu kuo nors taptum, Georgai. Kuo nors labai reikšmingu! Tikru, didžiu menininku.

Jis nevalingai nudelbė žvilgsnį į grindis, lyg būtų patyręs gėdą, kad jos mintys kur kas tyresnės, nei jojo.

Elgeta laikė pakėlęs storą žalią uždangą, Georgas padavė tam vyrui pinigą; jiedu atsidūrė lauke. Sužibo gatvės šviesos, priartėjo vežimų ir langinių garsai, Georgas jautė, kaip praplyšo plonytis šydas, nuaustas aplink juodu bažnyčios prieblandos, ir nerūpestingu tonu pasiūlė truputį pasivažinėti. Ana mielai sutiko. Atviru fiakru, kurio stogą jie paprašė užtraukti, nuvažiavo gatve, apsuko žiedą, ne kažin kiek pastatų ir sodų tematydami, sėdėjo tylėdami ir glaudėsi arčiau vienas kito. Jiedu jautė kits kito nekantrą ir žinojo, kad kelio atgal nebėra.

Netoli Anos namų Georgas pasakė:

– Kaip gaila, kad tau jau reikia namo.

Ji gūžtelėjo pečiais ir keistai šypsojosi. Bedugnės, vėl pamanė Georgas, bet be baugulio, kone džiugiai. Prieš fiakrui sustojant prie kampo, jiedu sutarė pasimatyti kitos dienos priešpietę Švarcenbergo parke, paskui abu išlipo. Ana nuskubėjo namo, o Georgas lėtai nužingsniavo miesto pusėn.

Jis svarstė, ar nepatraukus į kavinę, bet didelio noro nejautė. Bermanas šiandien tikriausiai liks vakarienės pas Ėrenbergus, Leo Golovskio atėjimo retai galėjai tikėtis, o kiti jauni žmonės, daugiausiai žydų literatai, su kuriais Georgas paviršutiniškai susipažino pastaruoju metu, jį nelabai traukė, nors kai kurie iš jų anaiptol neatrodė jam neįdomūs. Apskritai tų jaunų žmonių bendravimo tonas kartais jam atrodydavo pernelyg intymus, kartais pernelyg svetimas, kartais pernelyg juokaujamas, kartais pernelyg nerimtas; nė vienas neatrodė nuoširdžiai atsiveriąs kitiems, o ir sau pačiam. Beje, Heinrichas neseniai pareiškė nenorįs turėti nieko bendra su visa ta šutve, kuri, jam sulaukus sėkmės, nusistatė prieš jį. Tiesa, Georgas manė, kad visai tikėtina, jog Heinrichas dėl savo pasipūtėliško ir į hipochondriją linkusio būdo priešiškumą ir persekiojimą įtaria esant ir ten, kur esama vien abejingumo ar antipatijos. Savo ruožtu Georgas žinojo, kad prie jaunojo rašytojo jį traukia veikiau smalsumas artimiau susipažinti su savitu žmogumi nei draugiški jausmai; galbūt dar noras pažvelgti į jam iki tol svetimą pasaulį. Jis kaip ir anksčiau elgėsi gana santūriai ir vengė visokių užuominų apie savo santykius su moterimis, o Heinrichas pasakojo jam ne tik apie savo toli esančią mylimąją, dėl kurios tvirtino išgyvenąs pavydo kančias, bet ir apie dailią šviesiaplaukę, pas kurią pastaruoju metu mėgstąs leisti vakarus, kad užsimirštų, kaip ironizuodamas pridurdavo; kalbėjo ne tik apie dar visai netolimus studijų ir žurnalistinio darbo Vienoje metus, bet ir apie vaikystės bei paauglystės laikus nedideliame Bohemijos provincijos mieste, kuriame gimė prieš trisdešimtį metų. Keistas, o kartais ir nemalonus Georgui atrodė tas sumišęs iš švelnumo ir pasibjaurėjimo, iš prieraišumo ir iš savos aplinkos išplėšto žmogaus jausmų tonas, kuriuo Heinrichas kalbėdavo apie saviškius, ypač apie ligotą tėvą, tame miestelyje dirbusį advokatu ir kurį laiką buvusį imperijos tarybos deputatu. Taip, Heinrichas, regis, netgi truputėlį didžiavosi, kad jis, vos sulaukęs dvidešimties, tam lemtimi perdėm pasitikinčiam žmogui išpranašavo likimą. Taip viskas vėliau ir susiklostė: po trumpo populiarumo ir sėkmės laikotarpio aktyvėjantis antisemitinis judėjimas išstūmė jį iš vokiečių liberalų partijos, dauguma draugų jį paliko ir išdavė, o vienas kažkuriai konservatyviai studentų draugijai priklausantis prasigėręs sudentas, susirinkimuose čekus ir žydus vadinęs pavojingiausiais vokiečių disciplinos ir tradicijos priešais, namie kuldavęs žmoną ir tarnaitėms užtaisydavęs vaikų, pelnė rinkėjų pasitikėjimą ir tapo jo įpėdiniu parlamente. Heinrichas, kuris tėvo frazėmis apie vokiškumą, laisvę, pažangą, kad ir kokios jos būtų nuoširdžios, visuomet bodėdavosi, į senstančio vyro karjeros saulėlydį iš pradžių žiūrėjo lyg ir su piktdžiuga; tik pamažėle, kai kadaise populiarus advokatas ėmė prarasti ir savo klientus, o materialinės šeimos sąlygos kasdien pradėjo prastėti, sūnus pajuto pavėluotą užuojautą. Jis gana anksti atsisakė savo teisės studijų ir įsidarbinęs žurnalistu turėjo paremti saviškius. Pirmieji meniniai jo laimėjimai apniukusiuose gimtuosiuose namuose nesulaukė atgarsio. Grėslūs požymiai rodė tėvui besiartinantį pamišimą, o motinai, kuriai valstybė ir tėvynė liovėsi egzistavusios, kai jos sutuoktinis nebebuvo išrinktas į parlamentą, dabar, kai vyro protas aptemo, sugriuvo visas pasaulis. Vienintelė Heinricho sesuo, kadaise žydėjusi smarki būtybė, po nelaimin gos aistros vienam provincijos donžuanui paskendo širdgėloje ir dėl tėvų namus užgriuvusios negandos liguistai aikštingai kaltino brolį, su kuriuo jaunystėje kuo puikiausiai sutardavo. Heinrichas pasakodavo ir apie kitus giminaičius, kuriuos prisiminė iš senesnių laikų, ir pro Georgą praslinkdavo komiška ir graudi pamaldžių ribotų senų žydų ir žydžių, tarsi kokio kito pasaulio gyventojų, procesija. Pagaliau jis suprato, kad Heinrichas anaiptol nesijautė ilgesio genamas atgal į tą niekingų partinių rietenų draskomą miestelį, į slopią pražūtin besiritančių tėvų namų ankštybę, ir suvokė, kad Heinricho egoizmas kartu yra jo išsivadavimas ir išsigelbėjimas.

Kai Georgas stabtelėjo priešais kavinę, Šv. Mykolo bažnyčios bokšto laikrodis išmušė devynias. Prie vieno užuolaida neužleisto lango jis pamatė sėdint kritiką Rapą, priešais save ant stalo pasidėjusį krūsnį laikraščių. Jis ką tik nusiėmė nuo nosies pensnė ir ją šluostė, tad blyškus, paprastai toks piktdžiugiškas ir protingas jo veidas su bereikšmėmis akimis dabar atrodė lyg negyvas. Priešais kritiką, ore gestikuliuodamas rankomis, skleisdamas dirbtinę eleganciją, sėdėjo poetas Gleisneris; jis ryšėjo didžiulį juodą kaklaraištį su spindinčiu raudonu brangakmeniu. Negirdėdamas jų balsų, tik matydamas abiejų krutančias lūpas ir į visas puses klydinėjančius žvilgsnius, Georgas neįstengė suvokti, kaip jie ištveria priešpriešiais sėdėdami ketvirtį valandos tame neapykantos debesyje. Staiga jis pajuto, kad toje atmosferoje, kurią tik retsykiais perskrodžia išganingi proto ir savižinos žaibai, vyksta visų šių žmonių gyvenimas. Kas jį sieja su tais žmonėmis? Georgą apėmė savotiškas siaubas, jis nusigręžė ir nutarė, užuot ėjęs į kavinę, pagaliau vėl apsilankyti klube, į kurį nebuvo kėlęs kojos jau kelis mėnesius. Iki klubo buvo vos keli žingsniai. Netrukus Georgas jau lipo plačiais marmuro laiptais, pasuko į nedidelę valgomojo salę su šviesaus žalumo užuolaidomis ir kaip seniai matytas pražuvėlis buvo su santūriu širdingumu pasveikintas kampe vakarieniavusio Ralfo Skeltono, anglų ambasados atašė, ir daktaro fon Breitnerio. Vyrai kalbėjosi apie būsimą turnyrą, apie banketą, rengiamą užsienio fechtavimo meistrų garbei, plepėjo apie naująją Vydeno teatro operetę, kurioje panelė Lovan, vaidinanti bajaderę, pasirodė kone nuoga, apie fabrikanto Heidenfeldo ir leitenanto Novotno dvikovą, per kurią krito įžeistasis sutuoktinis. Po vakarienės Georgas su Skeltonu žaidė biliardo partiją ir ją laimėjo. Čia jis jautėsi vis jaukiau ir nutarė dažniau lankytis šiose erdviose ir dailiai įrengtose patalpose, kur bendravo malonūs, skoningai apsitaisę žmonės, su kuriais buvo galima įdomiai ir lengvai šnekučiuotis. Pasirodęs Felicijonas papasakojo broliui, kad Ėrenbergų namuose vakaras buvęs visai smagus ir perdavė jam ponios Marianės linkėjimus. Breitneris, papsėdamas vieną iš garsiųjų milžiniškų savo cigarų, prisidėjo prie brolių ir porino, kad valgomojo salėje netrukus bus iškabinti kelių nusipelniusių klubo narių portretai, pirmiausiai jaunojo Labinskio, praėjusiais metais užbaigusio gyvenimą savižudybe. Georgui šitai priminė Greisę, keistą, deginamai šaltą jųdviejų pokalbį kapinėse ant tirpstančio vasario sniego ir tą nuostabią naktį, praleistą ant mėnesienos nutvieksto garlaivio iš Palermo į Neapolį denio. Jis dorai nežinojo, kurios moters šią akimirką ilgisi labiausiai: paliktosios Marianės, dingusios Greisės ar tos žavingos jaunos būtybės, su kuria prieš porą valandų it kokie jaunavedžiai per povestuvinę kelionę svetimame mieste vaikštinėjo apytamsėje bažnyčioje ir kuri norėjo išmelsti dangaus, kad jis taptų didžiu menininku. Tai prisiminęs pajuto švelnų graudulį. Ar tik nebus taip, kad Anai jo, kaip menininko, ateitis rūpėjo labiau nei jam pačiam? Ne... Ne labiau. Ana tik ištarė tai, kas visuomet snūdu riavo jo sielos gilumoje. Kartais jis tiesiog pamiršdavo esąs menininkas. Bet tai turi pasikeisti. Buvo tiek daug pradėta ir parengta. Tetrūksta truputėlio stropumo, ir sėkmė negali praeiti pro šalį. O kitais metais jis iškeliaus į pasaulį. Greitai suras kapelmeisterio vietą ir, gerai įsibėgėjęs, apsižiūrės beturįs darbą, pelnantį pinigus ir šlovę. Jis susipažins su naujais žmonėmis, virš jo švytės kitas dangus, paslaptingai lyg iš tolimos ūkanos į jį tiesis nepažįstamos baltos rankos. Kai kiti jauni vyrai šalimais labai rimtai svarstė būsimo turnyro kovotojų galimybes, Georgas savo kertėje toliau svajojo apie triūso, šlovės ir meilės kupiną ateitį.

O Ana tuo metu gulėjo tamsiame savo kambaryje nemiegodama, plačiai atmerktas akis įsmeigusi į lubas, pirmą kartą apimta neabejotino jausmo, kad yra pasaulyje žmogus, galintis su ja daryti, ką panorėjęs, tvirtai apsisprendusi priimti visą jos laukiančią palaimą ir gėlą, tyliai puoselėdama viltį – gražesnę nei visos iki šiol turėtos – apie pastovią ir tykią laimę.

3 SKYRIUS

Georgas ir Heinrichas nulipo nuo dviračių. Paskutinės vilos liko užnugaryje, o platus kelias, šiek tiek kylantis įkalnėn, vedė į mišką. Medžių lapija buvo dar gana tanki, tačiau kiekvienas silpnas vėjelis skynė lapus nuo šakų, ir jie palengva leidosi žemėn. Rudeninis švytėjimas gaubė gelsvai rausvas kalvas. Dabar kelias kilo vis stačiau, driekėsi pro įspūdingą užeigos sodelį, į kurį vedė akmeniniai laiptai. Lauke sėdėjo vos keletas žmonių, diduma jų buvo įsitaisiusi stiklo verandoje tarsi nelabai pasitikėdama šios malonios besibaigiančio spalio dienos šiluma, kurią vis persmelkdavo atpučiama grėsminga vėsa. Georgas su nykuliu prisiminė žiemos vakarą, kai užsukę čionai su ponia Mariane buvo vieninteliai svečiai. Nuobodžiaudamas sėdėjo šalimais ir nekantriai klausėsi nesiliaujančio jos tarškėjimo apie vakarykštį koncertą, kuriame savo dainas atliko panelė Belini. Kai jiedviem grįžtant miestan dėl Marianės baimingumo jis turėjo išlipti vienoje iš priemiesčio gatvių, Georgas atsiduso lyg išvaduotas. Tiesa, panašus išsilaisvinimo jausmas jį apimdavo kone kaskart, kai net ir po gražaus pabuvimo kartu atsisveikindavo su mylimąja. Netgi anuomet, prieš tris dienas, po pirmo tobulos laimės vakaro atsisveikinęs su Ana prie jos namų durų anksčiau už bet kokį kitą jausmą jis pajuto džiaugsmą, kad vėl yra vienas. Ir išsyk po šito džiaugsmo, dar nespėjus sieloje prasiveržti tikros bendrystės nuojautai ir dė kingumui tai švelniai, visą jo esybę su tokiu širdingumu aprėpiančiai būtybei, širdį jau užvaldė ilgesinga svajonė apie keliones mirguliuojančia jūra, apie viliojamai artėjančius krantus, apie pasivaikščiojimus pakrantėmis, kurios kitą dieną vėl pradingsta, apie melsvus tolius, nevaržomumą ir vienatvę. Kitą rytą, kadangi nubundant jį apsiautė praėjusio vakaro prisiminimais ir pažadais apsunkusi migla, kelionė, žinoma, buvo atidėta vėlesniam, gal ne tokiam ir tolimam, bet palankesniam laikui. Kad ir šiam nuotykiui, taip rimtai ir maloniai prasidėjusiam, lemta pasibaigti, Georgas suvokė jau dabar, tik be jokio šiurpulio. Ana atsidavė jam nei žodžiu, nei žvilgsniu, nei judesiu neparodydama, kad dabar jai prasideda lyg ir naujas gyvenimo skirsnis. Toks pats, tai Georgas giliai nujautė, būtų ir atsisveikinimas su ja – be slogumo ir sunkio: rankos spustelėjimas, šypsnys ir tylus „buvo puiku“. Jam dar labiau palengvėjo, kai kitą kartą juodviem susitinkant ji priėjo paprastai nuoširdžiai pasisveikindama, be drovių, virpulingų lipšnios melancholijos ar išsipildžiusios lemties gaidelių, jo girdėtų kai kurių kitų moterų, ne pirmą kartą nubudusių tokį rytą, žodžiuose.

Keliui kylant vis aukštyn per tankų miško masyvą tolumoje pasirodė ir vėl pradingo neryški kalnų linija. Kaimynystėje taikingai vešėjo lapuočiai bei spygliuočiai, ir pro santūresnę kėnių spalvą mirguliavo rudeniškai nuspalvinta bukų ir beržų lapija. Pasirodė ir keliauninkai, kai kurie iš jų nešini kuprinėmis, kalnų lazdomis ir avintys kaustytus batus, lyg būtų išsirengę į kokį svarbų kalnų žygį. Retkarčiais smagiu greičiu pakalnėn nušvilpdavo dviratininkai.

Heinrichas pasakojo savo bendrakeleiviui apie kelionę dviračiu palei Reiną, į kurią buvo išsirengęs rugsėjo pradžioje.

– Keista, – prašneko Georgas, – esu apkeliavęs tiek daug pasaulio, o krašto, kuriame gyveno mano proseneliai, visai dar nepažįstu.

– Tikrai? – nustebo Heinrichas. – Ar niekas nesukirba jūsų širdyje, kai išgirstate žodį „Reinas“?

Georgas šyptelėjo atsakydamas:

– Šiaip ar taip, greitai bus praėjęs šimtmetis nuo tada, kai mano proseneliai išsikėlė iš Bybricho.

– Ko jūs šypsotės, Georgai? Mano proseneliai iš Palestinos iškeliavo kur kas seniau, ir vis dėlto kai kurie, šiaip jau visai logiški žmonės reikalauja, kad mano širdis virpėtų iš nostalgijos anam kraštui.

Georgas apmaudingai papurtė galvą.

– Ko jūs nuolat sukate sau galvą dėl tų žmonių? Tai tikrai greitai virs įkyria jūsų mintimi.

– Ak, jūs manote, kad turėjau omenyje antisemitus? Anaiptol. Ant jų nė nepykstu, nebent kartais. Bet paklauskite nors kartą mūsų draugo Leo, ką jis mano apie tą reikalą.

– Šit kaip, tai jį turite omenyje. Na, jis šitai supranta ne pažodžiui, bet tam tikra prasme simboliškai... arba politiškai, – netvirtai pridūrė.

Heinrichas linktelėjo burbtelėdamas:

– Abi šios sąvokos tokios rūšies galvose tikriausiai yra labai arti viena kitos.

Kurį laiką jis susimąstė, varėsi dviratį nekantriai ir lengvai stumčiodamas į priekį, o netrukus ir vėl keliais žingsniais aplenkė Georgą. Paskui vėl prakalbo apie savo rugsėjo kelionę. Ją prisiminė kone su jauduliu. Vienatvė, svetimas kraštas, judėjimas... Ar tai ne triguba laimė, kuria jam teko pasimėgauti?

– Toks didis vidinės laisvės pojūtis anuomet buvo mane apėmęs, – kalbėjo jis, – negaliu jums nė apsakyti. Ar jums pažįstamos tokios nuotaikos, kai visi prisiminimai, tolimi ir artimi, praranda savo gyvenimo sunkį; visi žmonės, su kuriais šiaip jau esi kaip nors susijęs skausmais, rūpesčiais, švelnumu, plevena aplink tave it šešėliai, arba, tikriau sakant, kaip tavo sukurti personažai? O išgalvoti personažai, žinoma, irgi prisistato ir dažniausiai tampa tokie pat gyvi kaip ir žmonės, kuriuos prisimename buvus realius. Tuomet tarp tikrų ir išgalvotų veikėjų ima megztis keisčiausi santykiai. Galėčiau jums papasakoti apie vieną pokalbį, vykusį tarp mano tėvo velionio dėdės, kuris buvo rabinas, ir hercogo Heliodoro, žinote, to, kuris klaidžioja po mano operos medžiagą; tas pokalbis buvo toks smagus, toks giliamintiškas, koks paprastai nebūna nei gyvenimas, nei operų tekstai... Taip, tokios kelionės nuostabios! Trauki sau per miestus, kurių niekuomet nematei ir kurių tikriausiai niekuomet nebepamatysi, pro nepažįstamus veidus, kurie tuoj pat vėl pradingsta visiems laikams... ir paskui vėl švilpi šviesiu keliu tarp upės ir vynuogynų. Tokios nuotaikos yra iš tiesų nuskaidrinančios. Gaila, kad žmogui jos taip retai likimo dovanojamos!

Georgas visuomet šiek tiek sutrikdavo, kai Heinrichas prabildavo patetiškai.

– Gal dabar vėl galėsime važiuoti, – tarė jis, ir abu užsėdo ant dviračių.

Siauras, gana duobėtas šalutinis keliukas tarp pievos ir miško juodu netrukus nuvedė prie nemaloniai pliko dviaukščio namo, kurio niauriai ruda iškaba skelbė čia esant užeigą. Pievoje, kelio atskirtoje nuo namo, stovėjo daugybė stalų, vieni iš jų uždengti kadaise buvusiomis baltomis, kiti gėlėtomis staltiesėmis. Visai šalia kelio, prie kelių į daiktą sustumtų stalų, sėdėjo dešimt ar dvylika jaunuolių, dviratininkų klubo narių. Dauguma buvo nusivilkę švarkus, kiti sėdėjo elegantiškai užsimetę juos ant pečių; ant žydrų geltonai apkraštuotų nertinių puikavosi iškilios, raudonais ir žaliais siūlais siuvinėtos emblemos. Smarki, bet ne itin švariai dainuojama, į dangų kilo choru traukiama daina:

Kai Dievas kūrė geležį,

Ją kūrė ne vergams.

Heinrichas permetė kompaniją skubriu žvilgsniu, primerkė akis ir iškošė Georgui pro sukąstus dantis, smarkiai kapodamas žodžius:

– Nežinau, gal šitie jaunuoliai dori, ištikimi ir narsūs, kokiais, žinia, save laiko. Bet kad jie atsiduoda vilna ir prakaitu, neabejotina, tad siūlyčiau sėstis nuo jų deramu atstumu.

Kas jam nepatinka, galvojo sau Georgas. Ar jam būtų patraukliau, jei čia sėdėtų Lenkijos žydų draugija ir giedotų psalmes?

Abu nusivarė dviračius prie atokiau stovinčio stalo ir susėdo. Priėjo padavėjas juodu riebalų ir daržovių dėmėmis nusėtu fraku, murzina servetėle energingai brūkštelėjo per stalą, išklausė užsakymą ir nuėjo.

– Argi ne graudu, kad aplinkui visai šalia Vienos beveik visur kėpso tokios apleistos užeigos? Tiesiog ima liūdesys.

Georgui tokia perdėda melancholija atrodė nederama.

– Ak, Dieve, – burbtelėjo jis, – kaime su tokiais reiškiniais reikia tiesiog susitaikyti. Tai beveik šios aplinkos dalis.

Heinrichas tokiam požiūriui nepritarė, ėmė vystyti septynių viešbučių Vienos miško pakraštyje steigimo planą, ir vos jam spėjus apskaičiuoti, kad tam reikėtų ne daugiau kaip trijų ar keturių milijonų, prie jų netikėtai išdygo Leo Golovskis. Jis vilkė jo civilio kostiumu, kuriam, kaip neretam Golovskio drabužiui, nestigo tam tikro įmantrumo. Šiandien prie šviesaus pilkumo švarko jis vilkėjo mėlyną aksomo liemenę ir ryšėjo gelsvą šilko kaklaraištį, papuoštą poliruoto plieno žiedu. Abu džiaugsmingai su juo pasisveikino ir išreiškė šiokį tokį nustebimą čia jį išvydę.

Leo prisėdo prie jųdviejų.

– Mat nugirdau, – prabilo jis, – kaip juodu vakar sutarėte šią išvyką, ir, kai šiandien iš kareivinių mus paleido jau devintą, išsyk tariau sau, kad būtų puiku su dviem protingais ir simpatingais žmonėmis valandėlę paplepėti gamtoje. Tad parskubėjau namo, užsimečiau civilius drabužius ir išsirengiau į kelią.

Leo tai pasakė įprastu maloniu ir kone naiviai skambančiu tonu, kuris Georgą kaskart nuginkluodavo, bet vėliau prisimenamas jo balsas įgaudavo ironijos ir netgi dviveidiškumo gaidelių. Tačiau šis tarsi raibuliuojantis Leo žodžių skambesys buvo būdingas tik šnekučiuojantis apie nereikšmingus dalykus; per rimtus pokalbius jis kalbėdavo labai tvirtai, ir tai Georgui tiesiog imponavo. Pastaruoju metu jis kelis kartus turėjo progos kavinėje klausytis Leo ir Heinricho diskusijų meno teorijos klausimais, ypač apie sąsajas tarp muzikos ir matematikos dėsnių. Leo tarėsi tuoj nustatysiąs priežastį, dėl ko Dur ir Moll tonacijos taip skirtingai paliečiančios žmogaus sielą. Georgas mielai klausėsi jo suprantamų ir įžvalgių aiškinimų, nors kažkas jo viduje priešinosi drąsiam bandymui visus garsų kerus ir slėpinius paaiškinti dėsnių, tokių pat nepermaldaujamų, kaip ir tie, pagal kuriuos sukasi Žemė su žvaigždėmis, ir neva turinčių bendrą šaknį, viešpatavimu. Tik jei Heinrichas bandydavo tęsti, o kartais ir taikyti Leo teorijas žodinio meno kūriniams, Georgas prarasdavo kantrybę ir išsyk pasijusdavo nebyliu Leo, su švelnia šypsena besiklausančio nerealių ir painių Heinricho išvedžiojimų, sąjungininku.

Padavėjas atnešė patiekalus, ir jaunuoliai gardžiuodamiesi valgė. Heinrichas irgi neatsiliko nuo kitų, bet vis dėlto labai nepalankiai atsiliepė apie šios virtuvės maisto kokybę ir šitokią šeimininko veiklą buvo linkęs traktuoti ne kaip atsainų asmeninį šeimininko požiūrį į verslą, o kaip Austrijai būdingą nuosmukį ir daugelyje kitų sričių. Pokalbis nukrypo į karinius šalies reikalus, Leo vykusiai vaizdavo savo bendražygius ir viršininkus, o kiti du iš to smagiai kvatojosi. Ypač buvo ko juoktis iš vieno vyresniojo leitenanto, savanorių daliniui grėsmingai prisistačiusio: „Su manim jums bus menki juokai, esu žmogaus pavidalo žvėris.“

Jiems bevalgant prie stalo priėjo ponas, sumušė kulnais, atiduodamas pagarbą kilstelėjo ranką prie dviratininko kepuraitės, pasisveikino žaismingu „visiems valio“, kreipdamasis į Leo dar pridūrė bičiulišką „sveikas gyvas“, o Heinrichui prisistatė:

– Esu Juozapas Rosneris.

Paskui jis smagiai prašneko:

– Ponai irgi bus išsirengę į dviračių žygį...

Kadangi niekas nepaneigė, jis kalbėjo toliau:

– Reikia išnaudoti paskutines gražias dienas, juk ilgai toks puikumėlis netruks.

– Ar neprisėstumėte, pone Rosneri? – mandagiai pasiūlė Georgas.

– Labai ačiū, bet... – tarė jis, ranka mostelėdamas savo draugijos pusėn, – mes kaip tik rengiamės kilti, dar turime daug ką nuveikti, leisimės žemyn iki Tulno, o iš ten per Štokerau į Vieną. Ponams leidus...

Jis paėmė nuo stalo degtuką ir elegantiškai prisidegė cigaretę.

– Beje, kokiam klubui priklausai? – paklausė Leo, o Georgas nusistebėjo kreipiniu „tu“, kol suprato, kad aniedu pažįstami nuo jaunumės.

– Tai Zechshauzo [Sechshaus (vok.) – Vienos rajonas.] dviratininkų klubas, – atsakė Juozapas.

Nors niekas neišreiškė nusistebėjimo, jis dar pridūrė:

– Ponai tikriausiai stebitės, kad aš, Margareteno [Margareten (vok.) – Vienos rajonas.] vaikas, priklausau šiam priemiesčio klubui. Taip susiklostė tik todėl, kad vienas geras mano draugas yra to klubo seniūnas. Ar matote aną dručkį, kaip tik dabar besispraudžiantį į švarką? Tai jaunasis Jalaudekas, municipalinio patarėjo ir deputato sūnus.

– Jalaudekas... – nutęsė Heinrichas su aiškiu pasibjaurėjimu balse ir daugiau nieko nebesakė.

– Ak, – įsiterpė Leo, – juk tai tas pats, kuris neseniai debatuose apie liaudies švietimo draugiją pateikė tokį puikų mokslo apibrėžimą. Neskaitėte? – kreipėsi jis į kitus.

Anie neprisiminė skaitę.

– Mokslas, – pacitavo Leo, – mokslas yra tai, ką vienas žydas nusirašo nuo kito.

Visi nusijuokė, taip pat ir Juozapas, išsyk paaiškinęs:

– Tiesą sakant, jis visai ne toks, juk jį pažįstu. Jis toks stačiokas tik politiniame gyvenime... nes kaip tik šioje srityje mūsų mielojoje Austrijoje kaktomuša susiduria prieštaravimai. Tačiau šiaip jis yra labai draugingas ponas. Jaunasis Jalaudekas kur kas radikalesnis.

– Ar jūsų klubas yra krikščionių socialistų ar vokiečių nacionalistų ? – maloniai paklausė Leo.

– Oi, neteikiame tokiems dalykams reikšmės, tik, žinoma, taip jau susiklostė, kad... – staiga jis sutrikęs užsikirto.

– Na taip, – padrąsino jį Leo, – kad jūsų klube nėra žydų, savaime suprantama. Tai matyti jau iš tolo.

Juozapas pamanė, kad dabar geriausiai būtų nusijuokti. Paskui atsakė:

– Ai, liaukitės... Kalnuose politika tyli; apskritai ponai neteisingai supranta, jei jau apie tai prakalbome. Pavyzdžiui, turime klubo narį, susižadėjusį su izraelite. Bet draugai man jau moja. Turiu garbės atsisveikinti, mano ponai. Lik sveikas, Leo, visiems sudiev.

Jis vėl atidavė pagarbą ir nuėjo spyruokliuojančiu žingsniu. Kiti, nevalingai šypsodamiesi, žvelgė jam pavymui.

Leo, netikėtai atsigręžęs, paklausė Georgo:

– Beje, kaip sekasi dainuoti jo seseriai?

– Ką? – krūptelėjęs ir nuraudęs sukluso Georgas.

– Teresė man pasakojo, – ramiai tęsė Leo, – kad retsykiais judu su Ana muzikuojate. Ar dabar jos balsas pasitaisė?

– Taip, – nutęsė Georgas, – manau, kad taip, bent jau man jis regisi labai malonus, dailiai skambantis, ypač žemieji jo tonai. Gaila, kad nepakankamas, turiu omenyje, dainuoti didesnėse erdvėse.

– Nepakankamas, – mąsliai pakartojo Leo. – Esama dar ir tokio žodžio.

– O kaip jūs apibūdintumėte?

Leo gūžtelėjo pečiais ir ramiai žvelgdamas į Georgą atsakė:

– Matote, man jos balsas taip pat visuomet atrodė labai mielas, bet net anais laikais, kai Ana puoselėjo mintį siekti scenos... tiesą sakant, niekuomet netikėjau, kad iš to kas nors išeitų.

– Tikriausiai žinojote, – atsiliepė Georgas tyčiomis atsainiai, – kad panelė Ana skundžiasi tuo keistu balso stygų silpnumu.

– Taip, aišku, šitai žinojau; bet jeigu jai būtų lemta eiti menininkės gyvenimo keliu, turiu galvoje, jei tai būtų buvę padiktuota širdies, ji būtų įveikusį tą silpnumą.

– Jūs taip manote?

– Taip, man tikrai taip atrodo. Todėl manau, kad tokios aptakios frazės, kaip „keistas balso stygų silpnumas“, arba „nepakankamas balsas“, tam tikra prasme slepia kažkokias gilesnes, su siela sietinas ypatybes. Matyt, likimas jai nelėmė tapti menininke, štai kur priežastis. Taip sakant, iš pat pradžių jai skirta neperžengti biurgeriškos aplinkos ribų.

Heinrichas visiškai pritarė likimo linijos teorijai ir ėmė plėtoti mintį savo įprasta padrika maniera vis gilyn – iš pradžių sąmojingai, paskui iškreiptai ir galop absurdiškai. Vėliau jis pasiūlė pusvalandžiui prigulti pievoje priešais saulę, šiemet nebedažnai šitaip šildysiančią. Kiti pritarė.

Už šimto žingsnių nuo užeigos pasitiesę apsiaustus Georgas su Leo išsitiesė. Heinrichas prisėdo ant žolės, apglėbė rankomis kelius ir kažin kur žvelgė. Po jo kojomis pieva driekėsi pakalnėn iki miško. Dar žemiau, slepiami purios lapijos, dunksojo Noivaldego [Neuwaldegg (vok.) – Vienos priemiestis.] vasarnamiai. Melsvai pilkoje ūkanoje žėravo bokštų kryžiai ir saulės nutvieksti miesto langai, o pačioje tolumoje tarsi neramios blandos keliama aukštyn išryškėjo ir vėl nyko lyguma.

Pėstieji iškylautojai žingsniavo per pievą užeigos link. Kai kurie praeidami sveikinosi, o vienas, dar visai jaunas vyriškis, vedinas vaiku, tarė Heinrichui:

– Bet kokia puiki diena, tiesiog kaip gegužę.

Iš pradžių Heinrichas, susidūręs su tokiu pigiu, tik netikėtu draugiškumu, nevalingai pajuto, kaip jam neretai nutikdavo, sakytum, atsiveriant širdį. Tačiau paskui išsyk atsitokėjo, nes suprato, kad juk ir šis jaunuolis tebuvo apsvaigintas gražios dienos, taikaus kraštovaizdžio; sielos gilumoje ir šis vyriokas buvo nusistatęs jam priešiškai, kaip ir visi kiti, abejingai žingsniuojantys prošal. Heinrichas ir šįsyk dorai nenutuokė, kodėl tų švelniai banguotų kalvų, to neryškaus miesto vaizdas taip skausmingai saldžiai jį jaudino, o štai čia gyvenantys žmonės taip mažai ir taip retai ką nors gera jam tereiškė.

Dviratininkų klubo nariai nurūko netoliese besidriekiančiu keliu; plevėsavo ant pečių užmesti švarkai, švytėjo emblemos, pieva aidėjo šiurkštus juokas.

– Atgrasūs žmonės, – atsainiai burbtelėjo Leo, nekeisdamas vietos.

Heinrichas neaiškiai mostelėjo galvą apačion ir pro sukąstus dantis iškošė:

– Ir tokie vyriokai dar įsivaizduoja turį teisę labiau už mus čia jaustis kaip namie.

– Na taip, – ramiai atsiliepė Leo, – ir jie, tie vyriokai, ko gera, nėra labai jau neteisūs.

Heinrichas atsigręžė į jį, pašaipiai kreipdamasis:

– Atleiskite, Leo, valandėlę pamiršau, kad jūs pats norite, jog jus tik pakęstų.

– Šito anaiptol nenoriu, – šypsodamasis atsakė Leo, – ir jums nėra reikalo taip piktavališkai suprasti mane ne taip. Bet dėl to, kad tie žmonės save laiko čionykščiais, o jus ir mane – svetimais, juk negalima pykti. Tai galiausiai tėra sveiko jų instinkto atsiliepimas į antropologiškai ir istoriškai nustatytą faktą. To, o todėl ir visko, kas iš to išplaukia, niekaip nepaveiksi nei žydiškais, nei krikščioniškais sentimentais.

Kreipdamasis į Georgą paklausė perdėm maloniu tonu:

– Ar taip nemanote?

Georgas paraudo, krenkštelėjo, bet nespėjo atsakyti, nes Heinrichas, kurio kaktoje įsirėžė dvi gilios raukšlės, išsyk nirtulingai ėmė postringauti:

– Man mano instinktas nė kiek ne mažiau svarbus kaip ir ponų Jalaudekų, jaunesniojo ir vyresniojo, ir tas instinktas man tvirtai sako, kad čia, kaip tik čia, yra mano gimtinė, o ne kokiame kitame krašte, kurio nepažįstu, kuris iš pasakojimų man nė truputėlio nepatinka ir kurį tam tikri žmonės dabar nori įkalbėti esant mano tėvyne, aiškindami tuo, kad mano proseneliai prieš keletą tūkstantmečių kaip tik iš ten pasklido po pasaulį. Beje, dar reikėtų pridurti, kad pono Jalaudeko ir netgi mūsų draugo barono fon Vergentino prosenelių namai buvo anaiptol ne čia, lygiai kaip ir maniškių bei jūsiškių.

– Nesupykite ant manęs, – atsakė Leo, – bet jūsų požiūris į šiuos dalykus truputėlį ribotas... Jūs visuomet galvojate apie save ir neesminę aplinkybę... atsiprašau, šiuo klausimu neesminę aplinkybę, kad esate poetas, kuris atsitiktinai, tik todėl, kad yra gimęs vokiškame krašte, kalba vokiečių kalba, gyvena Austrijoje, rašo apie Austrijos žmones ir jos realijas. Bet juk pirmiausiai kalbama ne apie jus, ne apie mane ir ne apie kelis žydų valdininkus, kurie nepakeliami tarnyboje, ne apie kelis žydų savanorius, kurie netaps karininkais, ne apie žydų docentus, kurių nepaaukštins arba pavėluotai paaukštins į profesorius, – juk tai tik, taip sakant, antraeiliai nesklandumai; čia kalbama apie visai kitokius žmones, kurių jūs gerai arba visai nepažįstate, ir likimus, kuriuos, užtikrinu jus, mielas Heinrichai, esu tikras, dar nepakankamai rimtai apmąstėte, nors tai turėtų būti jums privalu. Žinoma, kad ne... Antraip negalėtumėte kalbėti apie visus tuos dalykus taip paviršutiniškai ir taip... egoistiškai, kaip kad dabar kalbate.

Paskui jis papasakojo savo įspūdžius iš Bazelio sionistų kongreso, kuriame dalyvavo praėjusiais metais ir kuris padėjo jam giliau nei kada nors anksčiau pažvelgti į žydų tautos esybę ir dvasinę nuotaiką. Tiems žmonėms, kuriuos jis pirmąsyk matė iš arti, Palestinos ilgesys buvo įskiepytas ne dirbtinai, dabar jis tatai supratęs. Juose jis gyvavo kaip tikras, niekuomet negęstantis ir prireikus vis įsiplieskiantis jausmas. Šituo negalėjo abejoti nė vienas, kaip ir jis, matęs tose akyse blykstelint šventą rūstybę vienam kalbėtojui pareiškus, kad reikėtų laikinai atsisakyti vilčių dėl Palestinos ir tenkintis naujasėdijomis Afrikoje ir Argentinoje. Taip, jis matė verkiant senus vyrus, ne kokius tamsuolius, ne, bet išsilavinusius, išmintingus vyrus, būgštaujančius, kad jų tėvų kraštas, į kurį jie patys vis dėlto nebūtų galėję įžengti netgi išsipildžius drąsiausiems sionistų planams, galbūt niekuomet neatsivers nei jų vaikams, nei vaikaičiams.

Georgas klausėsi nustebęs, netgi truputį sujaudintas. Heinrichas, kuris per Leo pasakojimą trumpais žingsniais švytavo pieva pirmyn atgal, pareiškė, kad jam sionizmas regisi esąs didžiausia neganda, kada nors užgriuvusi žydus, ir kaip tik Leo žodžiai dar labiau jį šituo įtikino, dar giliau nei ankstesni apmąstymai ar patirtis. Tautinė savimonė ir religija jau seniai tapę žodžiais, siutinančiais jį dėl savo lengvabūdiško, netgi klastingo daugiareikšmiškumo. Tėvynė... tai apskritai esanti fikcija, politikos sąvoka, neišbaigta, kintama, nesuvokiama. Šiek tiek realesnę reikšmę turinti tik gimtinė, o ne tėvynė... tad gimtinės jausmas esantis ir pilietybės teisė. Kai dėl religijų, tai krikščionių ir žydų legendas jis toleruojąs lygiai taip pat, kaip ir helenų ar indų, bet kiekviena legenda jam išsyk darosi nepakenčiama ir bjauri, kai ima bandyti primesti savo dogmas. Kam nors priklausąs jis nesijaučiantis, ne, niekam šiame pasaulyje. Su verkš lenančiais žydais Bazelyje jaučiąsis turįs ne daugiau bendrumo nei su rėksniais pangermanizmo šalininkais parlamente, žydų lupikautojais ar kilmingais plėšikaujančiais riteriais, degtinės pilstytoju sionistu ar smulkiu krautuvininku krikščioniu socialistu. O mažiausiai su žmonėmis, kuriems širdyje jaučiasi esąs tolimas, jį saistytų bendrai išgyvento persekiojimo, bendrai patiriamos neapykantos suvokimas. Jis pripažintų sionizmą kaip moralinį principą ir kaip visuotinės gerovės siekiančią veiklą, jei jis atvirai skelbtųsi toks esąs; žydų valstybės įkūrimo idėja religiniu ir tautiniu pagrindu jam rodosi esąs absurdiškas priešinimasis visos istorinės raidos dvasiai.

– Sielos gilumoje, – šūktelėjo jis, stabtelėjęs priešais Leo, – jūs netikite, kad šis tikslas kada nors bus pasiektas, šito netgi netrokštate, net jei jūs tame kelyje į tikslą dėl vienokios ar kitokios priežasties sau patinkate. Kas jums yra „gimtasis kraštas“? Palestina? Geografinė sąvoka. Ką jums reiškia „jūsų tėvų tikėjimas“? Rinkinys papročių, kurių seniai nesilaikote ir kurių dauguma jums tokie pat juokingi ir banalūs kaip ir man.

Jie dar ilgai kalbėjosi, tai piktai ir kone priešiškai, tai vėl ramiai ir nuoširdžiai siekdami vienas kitą įtikinti; kartais lyg ir nustebdavo išsiaiškinę besą tokio pat požiūrio kaip ir kitas, bet jau po minutės, iškilus naujam prieštaravimui, vėl nutoldavo vienas nuo kito. Išsitiesęs ant savo apsiausto Georgas klausėsi. Kartais jo jausmai linkdavo prie Leo, kurio žodžiuose, sakytum, virpėjo aistringa užuojauta nelaimingiesiems savo gentainiams ir kuris išdidžiai gręžėsi nuo žmonių, nenorinčių jo pripažinti sau lygiu. Kartais širdimi pasijusdavo esąs artimesnis Heinrichui, piktai atsiribojančiam nuo sumanymo, fantastiško ir kartu trumparegiško, vienos rasės atstovus, kurių geriausi atsiskleidė gyventų šalių kultūrose arba bent jau prie jų prisidėjo savo triūsu, surinkti iš visų pasaulio pakraščių ir nusiųsti į vieną svetimą šalį, nors jai nejautė nostalgijos. Ir Georgas ėmė suvokti, kaip sunku turėjo būti kaip tik šitiems geriausiems, apie kuriuos kalbėjo Heinrichas, tiems, kurių sielose brendo žmonijos ateitis, priimti sprendimą; kaip jiems, blaškomiems tarp drovėjimosi pasirodyti įkyriems ir niršulio, kad turi trauktis iš kelio įžūliai daugumai, tarp įgimto suvokimo, kad esi namie ten, kur gyveni ir dirbi, ir pasipiktinimo, kad kaip tik ten esi persekiojamas ir koneveikiamas; kaip jiems, draskomiems atkaklumo ir nuovargio, turėjo būti susipainiojęs jų gyvenimo, jų vertės ir jų teisių pajautimas. Pirmą kartą apibūdinimas „žydas“, kurį ir pats taip dažnai vartodavo lengvabūdiškai, pašaipiai ir niekinamai, ėmė rodytis jam visiškai naujai, sakytum, niauriai apšviestas. Jam ėmė aiškėti slaptinga šios tautos lemtis, pasireiškianti kiekviename, kilusiame iš jos; ne mažiau ir tuose, kurie troško pabėgti nuo tos kilmės kaip nuo gėdos, kančios ar jiems nerūpinčios pasakos, taip pat ir tuose, kurie atkakliai pripažino ją kaip likimą, garbę ar nepajudinamą istorijos faktą.

O kai jis užsimiršęs įsispoksojo į abu kalbėtojus ir įsižiūrėjo į jų figūras, raudonai violetinio dangaus fone išsiskiriančias ryškiomis, labai judriomis linijomis, jau ne pirmąsyk jam krito į akis, kad Heinrichas, primygtinai tvirtinęs čia esantis namie, povyza ir judesiais panėšėjo į fanatišką žydų pamokslininką, o Leo, su savo tauta norįs traukti Palestinon, veido bruožais ir laikysena jam priminė graikų jaunuolio statulą, kartą matytą Vatikane ar Neapolio muziejuje. Su malonumu sekdamas žvilgsniu gyvus ir taurius Leo judesius, jis puikiai suprato svajingą Anos simpatiją, patirtą draugės broliui tą vasarą paežery prieš kelerius metus.

Heinrichas su Leo vis dar tebestovėjo pievoje vienas priešais kitą, ir jų pokalbis susipinkliojo. Sakiniai įsikirsdavo vienas į kitą, mėšlungiškai susikibdavo, prasilenkdavo, šaudavo prošal. Ir vieną akimirką Georgas pajuto girdįs tik pokalbio garsus, neįstengdamas sekti turinio.

Nuo lygumos padvelkė šaltas vėjas, ir Georgas šiurptelėjęs pakilo nuo vejos. Kitus du, beveik pamiršusius jį esant, tai pargrąžino į dabartį, ir jie nutarė leistis į kelią. Kraštovaizdis dar švytėjo pačiame dienos gražume, bet tamsiai raudona ir nuvargusi saulė jau ilsėjosi ant ištįsusio vakaro debesies.

Tvirtindamas apsiaustą prie dviračio bagažinės Heinrichas tarė:

– Po tokių pokalbių man visuomet lieka nepasitenkinimas, išvirstantis tiesiog į sunkumą kažkur po krūtine. Iš tikrųjų. Jie niekur neveda. Apskritai, ką reiškia politinės pažiūros žmonių, kuriems politika nėra kartu ir profesija arba verslas? Ar jos daro bent menkiausią įtaką gyvensenai, gyvenimo tvarkymui? Nei jūs, Leo, nei aš, niekatras niekuomet nedarysime nieko kita, negalėsime daryti nieko kita, kaip tik tai, kas mums duota mūsų būdo, mūsų gebėjimų. Jūs per savo gyvenimą neiškeliausite į Palestiną, net jei būtų įkurta žydų valstybė ir jums išsyk pasiūlyta ministro pirmininko ar bent jau rūmų pianisto vieta.

– O, negalite šito žinoti, – prieštaravo Leo.

– Labai gerai žinau, – atrėmė Heinrichas. – Todėl prisipažįstu jums ir tai, kad, nepaisydamas visiško savo abejingumo bet kuriai religijai, niekuomet nesikrikštysiu, netgi jei būtų įmanu, – o tai šiandien sunkiau nei kada nors anksčiau – taip apgavus visiems laikams pabėgti nuo antisemitiško ribotumo ir niekšybės.

– Hm, – numykė Leo, – bet jei vėl bus uždegti laužai?..

– Tuomet, – atsakė Heinrichas, – iškilmingai jums pasižadu visiškai kliautis jumis.

– Ai, – įsiterpė Georgas, – juk tie laikai daugiau nebegrįš.

Kiti du nusijuokė iš to, kad Georgas, kaip pasakė Heinrichas, buvo toks malonus šiais savo žodžiais visų krikščionių vardu nuraminti juos dėl ateities.

Per tą laiką jie perėjo pievą. Georgas ir Heinrichas varėsi dviračius išmuštu vežimų keliu, Leo plevėsuojančiu apsiaustu žingsniavo šalimais pieva. Lyg būtų nuvargę visi kurį laiką tylėjo. Ten, kur prastas laukkelis įsiliejo į platų kelią, Leo stabtelėjo ir tarė:

– Čia, deja, turėsime išsiskirti.

Jis ištiesė Georgui ranką ir nusišypsojo.

– Tikriausiai šiandien ganėtinai prisibodavote?

Georgas paraudo.

– Na, klausykite, juk nelaikote manęs kokiu nors...

Leo, turėdamas Georgo ranką, jį pertarė:

– Laikau jus labai protingu, taip pat labai geru žmogumi. Ar tikite?

Georgas tylėjo.

– Norėčiau žinoti, – tęsė Leo, – ar manimi, Georgai, tikite. Man tai svarbu.

Jo tonas įgavo tikro širdingumo gaidelių.

– Taip, žinoma, jumis tikiu, – atsakė Georgas vis dar šiek tiek nekantriai.

– Džiaugiuosi, nes esate man tikrai simpatingas, Georgai, – patikino Leo giliai žvelgdamas jam į akis.

Paskui Leo atsisveikindamas dar kartą spustelėjo ranką jam, tada Heinrichui ir nuėjo.

Staiga Georgą apėmė nuojauta, kad tas jaunas vyras, truputį palenkęs galvą, plevėsuojančiu apsiaustu žingsniuojantis pakalnėn plataus kelio viduriu, keliauja anaiptol ne „namo“, o kažkur svetur, kur jam sekti pavymui neįmanu. Tas jausmas Georgui dar nesuprantamesnis buvo ir dėl to, kad jiedu su Leo pastaruoju metu ne vieną valandą praleido kalbėdamiesi prie kavinės staliuko, daug ką apie jį, jo šeimą, gyvenimo aplinkybes jis sužinojo ir iš Anos. Sužinojo, kad ta prieš šešerius metus buvusi vasara prie ežero, kai Ana susižavėjo Leo, Golovskių šeimai buvo paskutinis rūpesčių neslegiamas metas, ir kad senojo Golovskio verslas tą žiemą visiškai sužlugo. Buvo labai keista, kaip lengvai, Anos pasakojimu, visi šeimos nariai susitaikė su pakitusiomis sąlygomis, tarsi jau seniai būtų pasirengę tokiam gyvenimo lūžiui. Iš jaukaus buto rotušės kvartale jie persikėlė į niūrią gatvelę netoli Augarteno. Ponas Golovskis ėmėsi visokios rūšies tarpininkavimo verslo, ponia Golovski gamino rankdarbius parduoti. Teresė davė prancūzų bei anglų kalbos pamokas ir iš pradžių dar tęsė studijas aktorystės mokykloje. Vienas jaunas smuikininkas iš nusigyvenusios rusų aristokratų šeimos sužadino jos susidomėjimą politika. Netrukus ji atsisakė meno, kuriam, beje, polinkis visuomet buvo didesnis už talentą, ir netrukus tapo aktyvia socialdemokratų sąjūdžio oratore ir agitatore. Leo, nors ir nepritardamas jos pažiūroms, džiaugėsi jos guviu ir narsiu būdu. Kartais jis netgi drauge su seserimi lankydavosi susirinkimuose; kadangi jam nedarė įspūdžio skambūs žodžiai, niekuomet neįvykdomi pažadai ir tuščiai švaistomi grasinimai, tai jam patikdavo – dažniausiai jau pakeliui namo – seseriai itin aštriai įrodinėti jos ir jos bendrapartiečių kalbose buvus prieštaravimų. Bet ypač jis kaskart stengdavosi Teresei įteigti, kad ji negalėtų visiškai pamiršti – kelioms dienoms, dažnai ir savaitėms – didžiojo savo uždavinio, jei jos užuojauta skurstantiems ir vargstantiems būtų buvusi tikrai tokia gili, kaip ji vaizdavosi esant. O ir Leo gyvenimas neturėjo tvirto tikslo. Jis klausėsi skambinimo tech nikos paskaitų, davė fortepijono pamokas, kartais planuodavo netgi siekti virtuozo karjeros ir tuomet skambindavo ištisas savaites nuo penkių iki šešių valandų kasdien. Tačiau buvo vis dar neaišku, kam jis galiausiai apsispręs. Kadangi jis nesąmoningai vis tikėdavosi stebuklų, galinčių apsaugoti jį nuo nemalonių reikalų, Leo privalomą vienerių metų tarnybą kariuomenės savanoriu atidėliojo, kol priartėjo paskutinis terminas, ir todėl stojo tarnauti tik dabar, sulaukęs dvidešimt penkerių. Tėvai Leo ir Teresės nevaržė, tad nors Golovskių namuose nuomonės labai dažnai skirdavosi, bet rimtų kivirčų pasitaikydavo, regis, retai. Motina dažniausiai kiūtodavo namie, siūdavo, siuvinėdavo ir nerdavo, tėvas vis atsainiau tvarkė verslo reikalus ir mieliau kavinėje stebėdavo žaidžiančius šachmatais – tai buvo malonumas, leidžiantis pamiršti savo gyvenimo nuosmukį. Sužlugus verslui jis neįstengė atsikratyti tam tikro varžymosi prieš savo vaikus, tad kone didžiuodavosi, kai Teresė retkarčiais duodavo jam paskaityti pačios parašytą straipsnį arba kai Leo sekmadienio popietę sutikdavo su juo sužaisti partiją ant mėgstamos šachmatų lentos.

Georgui kartais atrodydavo, kad jo jaučiamas prielankumas Leo šiek tiek giliau susijęs su ta seniai išblėsusia Anos simpatija šiam jaunuoliui, nes nebe pirmą kartą jautėsi keistai traukiamas to vyriškio, prie kurio kadaise veržėsi siela, dabar priklausanti jam.

Georgas su Heinrichu sėdo ant dviračių ir numynė keleliu per tankų temstantį mišką. Vėliau, kai miškas abipus baigėsi, besileidžianti saulė liko užnugaryje, o ištįsę jųdviejų figūrų ant dviračių šešėliai lėkė priešais. Kelias ėmė kur kas stačiau leistis įkalnėn ir netrukus jau vedė tarp žemų namų, gaubiamų rausvos lapijos. Priešais vieno namo duris ant suoliuko sėdėjo karšinčius, pro atvirą langą žvelgė išblyškęs vaikas. Daugiau nebuvo matyti nė gyvos dvasios.

– Kaimas, sakytum, užkerėtas, – tarė Georgas.

Heinrichas linktelėjo. Ši vietovė jam buvo pažįstama. Čia jis lankėsi su mylimąja vieną nuostabią šių metų vasaros dieną. Apie tai pagalvojus deginantis ilgesys dilgtelėjo širdį. Jis prisiminė paskutines valandas, kartu su ja praleistas Vienoje, jo vėsiame kambaryje nuleistomis žaliuzėmis, pro kurių plyšius mirguliavo karštas rugpjūčio rytas; prisiminė paskutinį pasivaikščiojimą akmens vėsą skleidžiančiomis sekmadieniškai tyliomis gatvelėmis ir senais tuščiais kiemais, prisiminė savo nuojautos, kad visa tai patiria paskutinį kartą, dar netemdomą būseną. Nes tik kitą dieną atėjo laiškas, siaubingas laiškas, kuriame buvo parašyta, kad ji norėjusi apsaugoti jį nuo atsisveikinimo gėlos ir kad dabar, jam skaitant šiuos žodžius, jau seniai kirtusi sieną ir važiuojanti į naują nepažįstamą miestą.

Kelias pagyvėjo. Pasirodė mielos vilos, jaukiai apsuptos sodelių; už namų švelniai kilo miškingos kalvos. Dar kartą atsivėrė slėnis, o virš pievų ir laukų plytėjo besitraukianti diena. Dideliame tuščiame užeigos sode degė įžiebti žibintai. Skubančios sutemos, sakytum, vienu metu ėmė sėlinti iš visų pusių. Jiedu pasiekė kryžkelę. Georgas ir Heinrichas nulipo nuo dviračių ir prisidegė cigaretes.

– Dešinėn ar kairėn? – paklausė Heinrichas.

Georgas žvilgtelėjo į laikrodį.

– Šešios... Aštuntą privalau būti mieste.

– Tuomet gal dar galėsime drauge pavakarieniauti? – paklausė Heinrichas.

– Deja, ne.

– Gaila. Tada važiuokime miestan trumpesniu keliu, per Zyveringą.

Jie užsidegė žibintus ir dviračius per mišką stūmėsi ištįsusiais serpentinais. Vienas paskui kitą iš tamsos į šviesos ruožą išnirdavo medžiai ir paskui vėl grįždavo į naktį. Vėjas stipriau suošė medžių viršūnėse, ir lapai šnarėdami pabiro žemėn. Heinrichas pajuto lengvą klaiką, kartais apimantį jį sutemus gamtoje. Dėl to, kad vakarą turės praleisti vienas, jautėsi lyg ir nusiminęs. Jis buvo Georgo suerzintas, todėl pyko ir dėl jo užsisklendimo. Nebe pirmą kartą jis nutarė nuo šiol nebekalbėti su Georgu apie asmeninius savo reikalus. Šitaip bus geriau. Jam nereikia niekieno pasitikėjimo, niekieno atjautos. Juk visuomet geriausiai jautėsi vienas eidamas savais keliais. Tai jis patyrė gana dažnai. Tad kam dar atverti sielą kitam? Taip, reikia pažįstamų pasivaikščioti ir pasivažinėti, santūriai, protingai pasišnekėti apie visokiausius gyvenimiškus ir meno dalykus, reikia moterų, kad galėtų pabūti apglėbęs, tačiau jam nereikia draugo, nereikia mylimosios. Tada gyvenimas tekėtų oriau ir susidurtų su mažiau kliuvinių. Jis mėgavosi tokiais savo ketinimais, jautėsi tampąs stiprus ir išdidus. Miško tamsa prarado savo baisumą, ir per tyliai šnarančią naktį jis keliavo kaip per giminingą stichiją.

Jiedu netrukus pasiekė aukštumą. Viršum pilko kelio ir rūku alsuojančių pievų, besidriekiančių abipus kelio apgaulingai plačiai iki pat mišku apaugusių kalvų, plytėjo bežvaigždis dangus. Netolimame muitinės namelyje spingsojo švieselė. Jiedu vėl sėdo ant dviračių ir dabar ėmė leistis įkalnėn tokiu greičiu, kokiu leido važiuoti tamsa. Georgas norėjo greičiau pasiekti tikslą. Keista ir neįtikima jam atrodė, kad po pusantros valandos vėl pamatys tylų kambarį, apie kurį težinojo jiedu su Ana; apytamsę patalpą su oleografijomis ant sienų, mėlyno aksomo sofa, pianinu su ant jo stovinčiomis nepažįstamų žmonių fotografijomis ir baltu gip siniu Šilerio biustu, aukštais siaurais langais, prieš kuriuos stiebėsi sena tamsiai pilka bažnyčia.

Palei kelią degė žibintai. Dar kartelį jis praplatėjo, ir atsivėrė paskutinis vaizdas į aukštumas, paskui staigiai leidosi tarp gerai prižiūrimų vasarnamių, galiausiai kirto pilną žmonių triukšmingą pagrindinę gatvę ir įvinguriavo į miestą. Prie Votyvos bažnyčios jiedu nulipo nuo dviračių.

– Sudiev, – tarė Georgas, – ir iki pasimatymo rytoj kavinėje.

– Nežinau... – atsakė Heinrichas.

O kai Georgas klausiamai sužiuro į jį, dar pridūrė:

– Galimas dalykas, kad išvyksiu.

– Ak, toks staigus apsisprendimas!

– Taigi kartais žmogų staiga apima...

– Ilgesys, – užbaigė Georgas šypsodamasis.

– Arba baimė, – atrėmė Heinrichas ir nusijuokė.

– Baimintis, ko gera, neturite ko, – spėjo Georgas.

– Esate visiškai tuo tikras? – klastingai paklausė Heinrichas.

– Juk pats man pasakojote...

– Ką?

– Kad kasdien gaunate žinių.

– Taip, tai tiesa. Kasdien. Gaunu švelnius, liepsningus laiškus. Kasdien, tą pačią valandą. Bet ką tai įrodo? Juk aš rašau dar švelnesnius ir liepsningesnius, o vis dėlto...

– Na taip, – sutiko Georgas jį suprasdamas, tad išdrįso paklausti: – Beje, kodėl nelikote su ja?

Heinrichas gūžtelėjo pečiais.

– Nagi pats, Georgai, pasakykite, ar jums neatrodytų truputėlį juokinga, jei dėl tokio romano išardyčiau savo palapines ir bastyčiausi po pasaulį su aktoriuke...

– Aš asmeniškai, žinoma, labai dėl to apgailestaučiau... bet sakyti „juokinga“... Kas čia galėtų būti juokinga?

– Ne, neturiu tam jokio noro, – kietai užbaigė Heinrichas.

– Bet jei jums... Jei jums būtų labai svarbu... Jei jūs to tiesiog pareikalautumėte... Galbūt jaunoji dama atsisakytų karjeros?

– Galimas dalykas. Bet aš nereikalauju. Nenoriu reikalauti. Ne. Geriau gėla nei atsakomybė.

– Negi tai reikštų tokią didelę atsakomybę? – paklausė Georgas. – Turiu omenyje... Ar tos jaunos damos talentas toks iškilus, ar jai jos menas apskritai toks svarbus, kad tai reikštų auką, jei ji atsisakytų savo darbo?

– Ar ji talentinga? – pakartojo Heinrichas. – Taigi aš pats nežinau. Netgi manau ją esant vienintele būtybe visame pasaulyje, apie kurios talentą spręsti nedrįstu. Kiek kartų matydavau ją scenoje, tiek kartų jos balsas man atrodė visai nepažįstamas ir, sakytum, skambąs iš toliau nei kiti balsai. Ir tai būdavo tikrai labai keista... Bet juk ir jūs matėte ją vaidinant, Georgai. Koks jums susidarė įspūdis? Sakykite man visai atvirai.

– Taigi, tiesą sakant... gerai jos neprisimenu. Atleiskite, tada dar nežinojau... Kai apie ją kalbate, matau prieš save tokį šviesiai rausvų plaukų kuokštą, truputėlį vis užkrintantį ant kaktos, ir labai dideles, juodas, klaidžiojančias akis mažame išblyškusiame veide.

– Taip, klaidžiojančios akys, – pakartojo Heinrichas, įsikando į lūpą ir kurį laiką tylėjo. – Likite sveikas, – burbtelėjo netikėtai.

– Juk man parašysite? – paklausė Georgas.

– Taip, žinoma. Ir, beje, tikriausiai dar sugrįšiu, – pridūrė jis šypsodamasis sustingusia šypsena.

– Laimingos kelionės, – palinkėjo Georgas, ištiesė jam ranką ir itin širdingai ją spustelėjo.

Tai Heinrichą pamalonino. Tas šiltas rankos paspaudimas nelauktai įtikino jį ne tik tuo, kad Georgas nelaiko jo juokingu, bet ir tuo, kad toli esanti mylimoji jam ištikima ir kad jis pats yra žmogus, kuriam leista daugiau, nei kai kuriems kitiems.

Georgas žiūrėjo įkandin jo, nurūkstančio dviračiu. Vėl, kaip ir prieš kelias valandas atsisveikinant su Leo, jį apėmė jausmas, tarsi Heinrichas pradingtų nepažįstamame krašte. Ir tą akimirką suvokė, kad nors ir kiek simpatijos jiems jaustų, nė su vienu iš jų nepasieks tos nevaržomos bičiulystės, kokia dar pernai siejo jį su Gvido Šėnšteinu, o anksčiau su vargšu Labinskiu. Jis pagalvojo, o gal iš tikrųjų tai galima būtų paaiškinti tarp jų esančiu rasiniu skirtumu, klausė savęs, ar jis be ankstesnio anų dviejų pokalbio būtų šitaip aiškiai pajutęs tą svetimumą. Abejojo. Ar jis nepasijuto esąs artimesnis, netgi giminingesnis kaip tik tiems abiem ir kai kuriems kitiems jų tautiečiams nei daugeliui savo gentainių? Argi jis gana aiškiai nejautė, kad kartais kažkur giliai jį ir šituos du vyrus sieja stipresni saitai nei jį su Gvido ar galbūt net su tikru broliu? Bet jei šitaip yra, ar neprivalėjo to pasakyti tiems abiem žmonėms kurią nors šios popietės valandą? Šūktelėti jiems: pasitikėkite gi manimi, neišskirkite manęs iš savo tarpo. Pabandykite laikyti mane savo draugu!.. O kai savęs paklausė, kodėl šito nepadarė ir veik nedalyvavo jų pašnekesyje, stebėdamasis suvokė, kad per visą tą pokalbį negalėjo atsikratyti savotiško kaltės jausmo, tarsi ir jis visą gyvenimą nebūtų buvęs laisvas nuo lengvabūdiško ir asmenine patirtimi visai nepateisinamo priešiškumo „svetimiems“, kaip Leo juos vadino. Tad šiek tiek buvo kaltas dėl to nepasitikėjimo juo ir užsispyrimo, su kuriuo kai kurie žmonės nuo jo užsisklęsdavo, o juk jis gal būtų linkęs ir radęs progą būti jiems draugingas. Ta mintis kėlė Georgui vis didėjantį nepasitenkinimą, kurio jis negalėjo dorai paaiškinti ir kuris buvo ne kas kita, kaip miglotas suvokimas, kad nuoširdūs santykiai tarp atskirų garbingų žmonių negali tarpti kvailybės, neteisybės ir nenuoširdumo atmosferoje.

Vis greičiau ir greičiau, tarsi norėdamas pabėgti nuo šito nepasitenkinimo, jis mynė namų pusėn. Pasiekęs namus paskubomis, kad Anai netektų pernelyg ilgai laukti, persirengė. Ilgėjosi jos kaip niekuomet anksčiau. Jautėsi tarsi grįžtąs namo po ilgos kelionės pas vienintelę, visiškai jam priklausančią būtybę.

4 SKYRIUS

Georgas stovėjo prie lango. Tiesiai po juo gunksojo barzdotų milžinų, galingomis rankomis laikančių sudūlėjusį seniai užmarštin nugrimzdusios bajorų giminės herbą, nugaros. Priešais iš senutėlių namų patamsių iki pat pilkos, krintančio sniego dribsniuose lyg už banguojančios užuolaidos pranykstančios bažnyčios vartų driekėsi laiptai. Aikštėje stovinčio gatvės žibinto šviesa silpnai spingsėjo palydėdama išeinančią dieną. Šią šventadienio pavakarę dar tykesnė nei paprastai apačioje ilsėjosi apsnigta gatvė, ištįsusi miesto viduriu ir vis dėlto atstu nuo viso šurmulio. Ir vėl, kaip visuomet nutikdavo užkopus plačiais laiptais senų rūmų, virtusių nuomojamų būstų namu, ir įkėlus koją į erdvų žemaskliautį kambarį, Georgas pasijuto ištrūkęs iš savo įprasto pasaulio ir lyg įžengęs į kitą dvigubo įstabaus savo gyvenimo dalį.

Jis išgirdo duryse girgžtelint raktą ir atsigręžė. Įėjo Ana. Pradžiugęs Georgas ją apkabino, pabučiavo kaktą ir lūpas. Tamsiai mėlyna striukė, plačiabrylė skrybėlė, kailinis boa – viskas buvo apsnigta.

– Tai tu dirbai, – tarė Ana nusirengdama ir ranka mostelėjo į stalą, kur šalia lempos žaliu gaubtu gulėjo gaidų prirašyti lapai.

– Peržiūrėjau kvintetą, pirmąją dalį. Čia dar reikia šiek tiek padirbėti.

– Bet paskui jis bus nuostabus.

– Tikėkimės. Ateini iš namų, Ana?

– Ne, iš Bitnerių.

– Kaip? Šiandien, šventadienį?

– Taip. Abi mergaitės susirgo tymais, daug pamokų praleido, tad reikia pasivyti. Man tai, beje, labai pravartu, jau vien dėl finansinių priežasčių.

– Milžiniška suma!

– Be to, šitaip galima bent kelioms valandoms pasprukti „iš jaukaus šeimos židinio“.

– Na taip, – numykė Georgas, pasverdamas Anos boa ant krėslo atlošo ir išsiblaškęs braukydamas pirštais kailį.

Anos pastaba, kurioje jau nebe pirmąsyk nuskambėjo nežymus priekaištas jam, Georgą nemaloniai paveikė. Ji atsisėdo ant sofos, kilstelėjo rankas prie smilkinių, švelniai brūkštelėjo tamsiai rusvus banguotus plaukus ir šypsodamasi pažvelgė į Georgą. Jis, parimęs į komodą, abi rankas susibrukęs į švarko kišenes, ėmė pasakoti apie praeitą vakarą su Gvido ir smuikininke. Jau kelios savaitės jaunoji dama, grafo pageidaujama, ėmė katalikų religijos pamokas pas vienos erchercogienės nuodėmklausį; smuikininkė savo ruožtu ragino Gvido skaityti Nyčę ir Ibseną. Bet šių studijų rezultatas, pasak Georgo, iki šiol buvo tik toks, kad jaunasis grafas savo mylimąją pagal tą keistą veikėją iš „Mažojo Ejolfo“ [Norvegų rašytojo ir dramaturgo Henriko Ibseno (1828–1906) drama, sukurta 1894 m.] juokais ėmė vadinti Žiurkių panele.

Apie savo vakarykštį vakarą Ana turėjo papasakoti ne kažin ką smagaus. Jie sulaukę svečių.

– Iš pradžių atėjo dvi mamos pusseserės, – pasakojo Ana, – paskui tėtės kontoros bendradarbis pažaisti taro kortomis. Juozapas irgi atsidavė namų jaukumui, tysojo ant sofos nuo trečios iki penktos valandos, vėliau atėjo naujausias iš artimiausių jo draugų ponas Jalaudekas, uoliai mane merginąs.

– Šit kaip, šit kaip.

– Jis buvo žavingas. Pasakysiu tik tiek: violetinis, taškeliais margintas kaklaraištis – tau reiktų tik slėptis. Beje, jis perdavė man garbingą pasiūlymą prisidėti prie vadinamosios akademijos, veikiančios prie „Padūkusio vyro“, pagelbėti Vėringo bažnyčių statybos korporacijai.

– Tu, žinoma, sutikai.

– Atsisakiau teisindamasi balso stiprumo ir pamaldumo trūkumu.

– Na, kai dėl balso...

Ana jį pertarė:

– Ne, Georgai, – tarė ji atsainiai, – tos vilties galutinai atsisakiau.

Jis žiūrėjo į Aną ir tyrinėjo jos žvilgsnį, bet šis liko giedras ir atviras. Iš bažnyčios sklido tyki, prislopinta vargonų muzika.

– Tiesa, – tarė Georgas, – atnešiau tau bilietą į rytojaus „Karmen“.

– Ačiū, – padėkojo ji imdama bilietą. – Ar ir tu eisi?

– Taip, turiu teatre ložę trečiame aukšte ir pasikviečiau Bermaną. Atsinešiu ir partitūrą, kaip neseniai klausydamasis „Lohengriną“ [Richardo Wagnerio (1813–1883) opera, sukurta 1848 m.], ir pasimokysiu diriguoti. Ložės gilumoje, suprantama. Kad tu įsivaizduotum, kiek galima šitaip išmokti. Beje, norėčiau tau kai ką pasiūlyti, – pridūrė nutęsdamas. – Ar nenorėtum po spektaklio eiti su manimi ir Bermanu pavakarieniauti?

Ji tylėjo.

Georgas kalbėjo toliau:

– Man būtų tikrai malonu, jei susipažintum su juo artimiau. Nepaisant visų jo ydų, Bermanas yra įdomus žmogus ir...

– Aš nesu Žiurkių panelė, – pertarė ji ūmiai ir jos veidas išsyk įgavo biurgeriškai griežtą išraišką.

Georgas patempė lūpą.

– Tai ne man, mielas vaike, tam tikrais dalykais skiriuosi nuo Gvido. Bet kaip tu nori...

Jis vaikštinėjo po kambarį pirmyn atgal, ji liko sėdėti ant sofos.

– Tai šiandien vakare eisi pas Ėrenbergus? – paklausė Ana.

– Juk žinai. Pastaruoju metu jau du kartus atsisakiau. Šįsyk negalėjau...

– Neprivalai teisintis, Georgai. Aš taip pat pakviesta.

– Kurgi?

– Taip pat pas Ėrenbergus.

– Tikrai?! – nevalingai šūktelėjo jis.

– Kodėl šitai tave taip stebina? – kandžiai paklausė Ana. – Matyt, jie dar nežino, kad su manimi nebegalima bendrauti.

– Bet, Ana, kas tau šiandien? Kodėl esi tokia opi? Net jeigu ir žinotų... Negi manai, kad žmonėms tai būtų kliuvinys tave kviesti? Priešingai. Esu tikras, kad ponia Ėrenberg tiesiog imtų jausti tau pagarbą.

– O mažoji Elzytė tikriausiai imtų man pavydėti. Ar nemanai? Beje, ji parašė man labai mielą laišką. Štai jis, ar nenorėtum paskaityti?

Georgas permetė laišką akimis, pamanė, kad jis truputėlį perdėtai malonus, bet nieko nesakęs grąžino Anai.

– Beje, štai dar vienas, – tarstelėjo Ana, – jei tave domintų.

– Nuo daktaro Štauberio? Taip? Ar jam patiktų, jei žinotų, kad gaunu jį skaityti?

– Kodėl staiga tapai toks delikatus? – paklausė ji ir lyg bausdama dar pridūrė: – Jam tikriausiai dar daug kas nepatiktų.

Georgas paskubomis perskaitė laišką. Sausa, kartais šiek tiek humoristine maniera Bertoldas rašė apie savo darbų Pastero institute eigą, apie pasivaikščiojimus, išvykas į gamtą ir teatrų lankymus, netrūko ir bendro pobūdžio pastabų; tačiau aštuonių puslapių laiške nebuvo jokių praeities ar ateities užuominų. Georgas lyg šiaip paklausė:

– Kiek laiko jis dar bus Paryžiuje?

– Kaip matai, apie sugrįžimą neužsimena nė žodeliu.

– Tavo draugė Teresė neseniai minėjo, kad jo bendrapartiečiai vėl norėtų jį čia turėti.

– Ak, ji vėl lankėsi kavinėje?

– Taip, prieš dvi ar tris dienas kalbėjausi ten su ja. Ji tikrai labai mane pralinksmina.

– Tikrai?

– Mat iš pradžių visuomet būna labai pasipūtusi, taip pat ir su manimi. Matyt, todėl, kad ir aš savo gyvenimą švaistau menui bei kitoms panašioms paikystėms, kai pasaulyje esama tiek daug svarbesnių darbų. Bet kai ji truputėlį atlyžta, paaiškėja, kad taip pat domisi visokiomis paikystėmis, kaip ir mes, paprasti žmonės.

– Ji lengvai atlyžta, – santūriai konstatavo Ana.

Žingsniuodamas po kambarį Georgas kalbėjo toliau:

– Ji žavingai atrodė per neseniai vykusį fechtavimosi turnyrą muzikos draugijos salėje. Beje, kas tas ponas, su kuriuo ji sėdėjo galerijoje?

Ana gūžtelėjo pečiais.

– Neturėjau garbės žiūrėti turnyro. Ir, beje, visų Teresės palydovų nepažįstu.

– Spėju, – tarė Georgas, – kad tai buvo draugas visais atžvilgiais. Šiaip ar taip, buvo tikras niūra ir gana prastai apsitaisęs. Kai Felicijonui laimėjus Teresė plojo, jis iš pavydo kone susisuko.

– Ką, tiesą sakant, Teresė pasakojo tau apie daktarą Bertoldą? – paklausė Ana.

– Ak, – pajuokavo Georgas, – juo, regis, kai kas vis dar labai gyvai domisi.

Ana neatsakė.

– Nagi, – ėmė kalbėti Georgas, – galiu tau pranešti, kad rudenį ketinama iškelti jį į landtago kandidatus. Beje, aš tai puikiai suprantu, turėdamas omenyje nuostabius oratorinius jo gebėjimus.

– Iš kur tau žinoti?! Negi esi girdėjęs jį kalbant?

– Žinoma, argi neprisimeni? Jūsų bute!

– Tau tikrai nederėtų iš jo šaipytis.

– Nė minties tokios neturėjau.

– Juk išsyk pastebėjau, kad jis tau anuomet pasirodė šiek tiek juokingas. Jis ir jo tėvas. Tu tiesiog sprukai nuo jų.

– Anaiptol ne, Ana. Esi labai neteisi, šitaip kaltindama mane.

– Gal jie abu ir turi savų silpnybių, bet bent jau yra iš tų žmonių, kuriais galima pasikliauti. Tai taip pat šį tą reiškia.

– Argi aš šitai neigiau, Ana? Iš tiesų dar niekuomet negirdėjau tavęs taip nelogiškai kalbančios. Ko, beje, iš manęs tikiesi? Gal turėčiau imti pavyduliauti dėl šio laiško?

– Pavyduliauti? To dar betrūko... Turint omenyje tavo praeitį.

Georgas gūžtelėjo pečiais. Jo veide šmėstelėjo prisiminimai apie panašius kivirčus bendraujant su kitomis moterimis, apie tuos netikėtai kylančius nesutarimus ir susvetimėjimą, dažniausiai reiškiantį ne ką kita, kaip pabaigos pradžią. Ar jiedu su protingąja, gerąja Ana šiandien jau iš tikrųjų šitai priėjo? Nusiminęs, kone liūdnas Georgas švytavo po kambarį. Ret sykiais paskubomis dėbtelėdavo į mylimąją, nebyliai sėdinčią sofos kampe ir švelniai trinančią rankas, tarsi jai būtų žvarbu. Ūmiai apniukusio kambario tyloje vargonai suskambo galingiau nei anksčiau, pasigirdo giedančių žmonių balsai, tykiai džerškėjo langų stiklai. Georgo žvilgsnis kliudė nedidukę Kalėdų eglutę, stovinčią ant komodos; dar užvakar jos žvakės degė juodviem su Ana. Lyg iš nuobodulio, lyg iš užsimiršimo jis išsitraukė iš kišenės degtukus ir vieną po kitos ėmė degioti žvakeles. Nelauktai jį pasiekė Anos balsas:

– Iškilus rimtam reikalui, – pratarė ji iš lėto, – vis dėlto kreipčiausi ne į ką kitą, o į senąjį daktarą Štauberį.

Nustebęs Georgas grįžtelėjo į ją ir užpūtė liepsnojantį degtuką, tebelaikomą rankoje. Jis išsyk suprato, ką Ana turi galvoje, ir stebėjosi, kad pats apie tai nebegalvojo po paskutinio jųdviejų susitikimo, priėjo prie jos ir paėmė už rankos. Tik dabar Ana pakėlė neįžvelgiamas akis, žvelgė sustingusiu veidu.

– Ana, na, pasakyk gi, jog... – prabilo jis, prisėsdamas šalimais ant sofos, abi jos rankas laikydamas savosiose.

Ji tylėjo.

– Kodėl nekalbi?

Ana gūžtelėjo pečiais.

– Mat neturiu pranešti nieko nauja, – paprastai paaiškino.

– Šit kaip, – nutęsė jis.

Jam šmėstelėjo mintis, ar neįprastą šiandienį jos irzlumą neturėjo suprasti kaip tos padėties, apie kurią buvo užsiminusi, ženklą, ir jo sielą apniko nerimas.

– Bet tai anaiptol dar nėra tikra, – tarė jis truputį šaltesniu tonu, nei iš tiesų norėjo. – O... o net jeigu taip būtų... – nenatūraliai gyvai pridūrė.

– Tai tu man atleistum? – paklausė ji šypsodamasi.

Jis priglaudė ją prie savęs ir staiga visiškai pralinksmėjo. Jame suliepsnojo didžiulis, šiek tiek graudus švelnumas tai romiai, gerai būtybei, kurią laikė apkabinęs ir kuri – tai jis giliai jautė – niekuomet nesuteiks jam rimtesnio sielvarto.

– Tai iš tiesų nebūtų taip blogai, – smagiai pasakė. – Tik tu kuriam laikui turėtum išvykti iš Vienos. Tik tiek.

– Na, taip paprasta, kaip tu, regis, staiga ėmei vaizduotis būsiant, žinoma, nebūtų.

– Kodėl ne? Galima nesunkiai surasti paaiškinimą. Be to, kam tai turėtų rūpėti? Mudviem. Ir niekam kitam. Kai dėl manęs, tu žinai, galiu bet kada išvykti. Taip pat galiu kiek panorėjęs negrįžti. Netgi dar nesu pasirašęs sutarties kitiems metams, – pridūrė šypsodamasis.

Paskui jis atsistojo užpūsti vaško žvakelių, nudegusių kone iki pat galo, vis guviau kalbėdamas:

– Juk būtų netgi nuostabu. Pagalvok, Ana! Mudu iškeliautume vasario pabaigoje arba kovo pradžioje, suprantama, į pietus, į Italiją, galbūt prie jūros. Gyventume kokioje nors ramioje vietovėje, kur nė vienas žmogus mūsų nepažįsta, gražiame viešbutyje su milžinišku parku. O juk ir dirbti ten galima, po perkūnais!

– Štai dėl ko! – burbtelėjo ji, lyg būtų staiga supratusi.

Georgas nusijuokė, tvirčiau ją apkabino, o Ana prigludo jam prie krūtinės. Iš lauko nebesigirdėjo nė garso. Vargonų muzika ir žmonių balsai nutilo. Už langų leidosi sniego užuolaida... Georgas ir Ana buvo laimingi kaip niekuomet anksčiau.

Jiems besiilsint tamsoje, Georgas kalbėjo apie artimiausius muzikinius savo planus ir, kaip mokėdamas, pasakojo jai apie Heinricho operos medžiagą. Kambarys prisipildė mirguliuojančių šešėlių. Pasakiškoje karaliaus salėje šėlsta vestuvių puota. Įsėlina aistringas jaunuolis ir ištraukia durklą, taikydamasis į kunigaikštį. Paskelbiamas mįslingas, paslaptingesnis už mirtį nuosprendis. Temstančiais vandenimis vangus laivas nešamas nežinomo tikslo link. Prie jaunuolio kojų ilsisi princesė, buvusi hercogo sužadėtinė. Švytinčia valtimi artinasi nepažįstamasis, nešantis keistą žinią; prošal plevena pajacai, astronomai, šokėjos, rūmininkai. Ana tylėdama klausėsi. Galiausiai Georgui parūpo sužinoti, kokį įspūdį jai padarė tie paviršutiniški vaizdai.

– Negaliu tiksliai pasakyti, – atsakė ji. – Šiaip ar taip, šiandien man dar didelė mįslė, kaip iš tokios painiavos galėtų išeiti kas nors pamanoma.

– Suprantama, šiandien dar ir negali šito įsivaizduoti, ypač iš mano pasakojimo... Bet muzikos dvelksmą, sklindantį iš šios istorijos, juk jauti, ar ne? Aš netgi užsirašiau keletą motyvų ir labai norėčiau, kad Bermanas greitu laiku rimtai imtųsi šio darbo.

– Tavim dėta, Georgai... Juk galiu tau šį tą pasakyti?

– Žinoma, kalbėk.

– Taigi tavim dėta pirmiausiai užbaigčiau kvintetą. Juk tikriausiai dabar nedaug betrūksta.

– Nedaug ir vis dėlto... Be to, neturėtum pamiršti, kad pastaruoju metu esu pradėjęs visokių kitokių darbų. Dvi pjesės fortepijonui, paskui dar skerco, – pastarasis netgi gerokai pasistūmėjęs. Bet jo vieta – tik simfonijoje.

Ana nieko neatsakė. Georgas pajuto, kad jos mintys nukrypo kitur, tad paklausė, kurgi vėl nuo jo nutolusi.

– Ne taip jau toli, – atsakė mergina. – Tiesiog pamaniau, kiek dar visko gali įvykti, kol ta opera iš tikrųjų bus baigta.

– Taigi, – nutęsė Georgas, kone šiek tiek susidrovėjęs, – jei galėtume pažvelgti į ateitį.

Ji tyliai atsiduso, ir Georgas prisislinko artyn jos, kone su užuojauta.

– Būk rami, brangioji, būk rami, – kalbėjo jis, – juk aš čia... ir visuomet čia būsiu.

Georgas tarėsi jaučiąs ją svarstant: negi jis neturi pasakyti ko nors geresnio? Nieko svaresnio? Nieko, kad išvaduotų mane nuo baimės, išvaduotų visiems laikams?

Nenuoširdžiai, tarsi ta mintimi lįstų į pavojų, jis paklausė:

– Apie ką galvoji?

Jai atkakliai tebetylint paklausė dar kartą:

– Ana, apie ką mąstai?

– Apie labai keistą dalyką, – tyliai atsakė ji.

– Kokį?

– Kad jau stovi namas, kur jis išvys pasaulį, o mes nenutuokiame kur... Apie tai galvoju.

– Apie tai, – pakartojo keistai sujaudintas Georgas.

Iš naujo plykstelėjus švelnumui priglaudė ją prie širdies tardamas:

– Niekuomet jūsų nepaliksiu, niekatro...

Kai kambaryje vėl nusiblandė, jie labai pralinksmėjo, nuo eglutės šakų skynė paskutinius pamirštus cukrinukus, džiaugėsi būsimu pasimatymu tarp jiems nerūpinčių žmonių lyg kokiu smagiu nuotykiu, kvatojo ir tauškė juokingus niekus.

Anai išėjus, Georgas stalo stalčiuje užrakino gaidų lapus, užgesino lempą ir atidarė langą. Krito lengvas, retas sniegas. Laiptais iš tamsos lipo senyvas vyriškis, sunkus jo šniokštavimas tokiu tykiu oru buvo girdėti net viršuje. Priešais į viršų stiebėsi nebyli bažnyčia... Georgas minutėlę pastoviniavo prie lango. Tą minutę buvo kone įsitikinęs, kad Ana klysta šitaip manydama. Lyg nuraminimas jam toptelėjo Leo Golovskio pasakymas, kad Anai nelemta peržengti biurgeriškos aplinkos ribų. Iš tikrųjų „jos likimo linija“ negalėjo lemti, kad ji susilauks kūdikio nuo meilužio. O jo likimas negalėjo jam lemti rimtų įsipareigojimų jau dabar ir galbūt visiems laikams būti susaistytam su viena moterimi, tokiam jaunam tapti tėvu. Tėvu! Sunkiai, kone gūdžiai šis žodis prislėgė jo sielą.

Aštuntą valandą jis įžengė į Ėrenbergų saloną. Jį pasitiko valso garsai. Prie fortepijono sėdėjo senasis Eisleris kone iki klavišų nutįsusia ilga žila vešlia barzda. Nenorėdamas niekam trukdyti, Georgas sustojo prie durų ir iš visų pusių buvo sveikinamas žvilgsniais. Senasis Eisleris garsiuosius savo Vienos valsus ir dainas skambino švelniai liesdamas klavišus ir išgaudamas skambų ritmą, tad Georgui, kaip visuomet, buvo smagu pasiklausyti saldžių liūliuojančių melodijų.

– Nuostabu, – įvertino ponia Ėrenberg seniui atsistojus.

– Patausokite skambius žodžius svarbesnėms progoms, Leonija, – atsakė Eisleris, naudodamasis sena savo privilegija visas moteris ir merginas vadinti vardais. Regis, visoms patiko išgirsti savo vardą, šio dailaus senyvo vyriškio tariamą žemu skambiu balsu, kuriame kartais virptelėdavo sentimentalus audringų jaunystės dienų aidas. Georgas Eislerio paklausė, ar visi jo muzikiniai kūriniai yra išspausdinti.

– Mažuma, mielas barone. Pats, deja, nemoku rašyti natų.

– Betgi būtų labai gaila, jei tokios žavingos melodijos visiškai prapultų.

– Taigi ir aš dažnai jam šitai kartodavau, – įsiterpė į pokalbį ponia Ėrenberg. – Bet jis, deja, iš tų žmonių, kurie į save niekuomet nežiūri visiškai rimtai.

– Ak, Leonija, apsirinkate. Ar žinote, kaip pradėjau muzikinę karjerą? Norėjau sukurti didelę operą. Beje, anuomet buvau septyniolikos ir pašėlusiai įsimylėjęs vieną dainininkę.

Nuo kampe stovinčio stalo ataidėjo ponios Oberberger balsas:

– Tikriausiai tai buvo kokia nors choristė.

– Klystate, Katarina, – atsakė Eisleris. – Choristės niekuomet manęs nedomino. Tai buvo netgi platoniška meilė, kaip ir dauguma kitų didžiųjų mano gyvenimo aistrų.

– Tai buvote toks nemitrus? – pasišaipė ponia Oberberger.

– Kartais gal ir taip, – atsakė Eisleris balsingai ir oriai. – Tikriausiai man būtų galėję sektis ne blogiau nei kokiam nors husarų rotmistrui. Bet nesigailiu buvęs nemitrus. Juk tik praleistų progų prisiminimai išlieka atmintyje nesudrumsti.

Ponia Ėrenberg pritariamai linktelėjo.

– Vadinasi, neapsiriksime, pone Eisleri, – įsitraukė į pokalbį Niurnbergeris, – jei jūsų gyvenimo istorijoje sudrumstiems prisiminimams skirsime svarbesnį vaidmenį.

Ponia Ėrenberg vėl linktelėjo. Ji būdavo sužavėta, kai jos salone trykšdavo sąmojis.

– Kodėl sakote, – paklausė ponia Oberberger, – kad jums būtų galėję sektis kaip husarų rotmistrui? Netiesa, kad karininkai tarp moterų turi ypač didelį pasisekimą. Net jei mano svainė kartą ir buvo užmezgusi meilės ryšį su vienu vyresniuoju leitenantu...

– Netikiu platoniška meile, – pareiškė Sisi švytėdama per visą salę.

Ponia Vyner tyliai aiktelėjo.

– Panelė Sisi veikiausiai teisi, – pareiškė Niurnbergeris. – Bent jau aš esu įsitikinęs, kad dauguma moterų platonišką meilę supranta arba kaip įžeidimą, arba kaip išsisukinėjimą.

– Čia esama jaunų merginų, – švelniai priminė ponia Ėrenberg.

– Tai pastebima jau ir iš to, kad jos dalyvauja pokalbyje, – tarstelėjo Niurnbergeris.

– Nepaisydamas to, leisčiau sau papasakoti trumpą anekdotą platoniškos meilės tema, – pareiškė Heinrichas.

– Tik ne žydišką, – mestelėjo Elzė.

– Suprantama, kad ne. Klausykite. Jaunutė šviesiaplaukė...

– Tai nieko neįrodo, – pertarė jį Elzė.

– Leisk gi papasakoti iki galo, – subarė dukrą ponia Ėrenberg.

– Taigi... Jaunutė šviesiaplaukė, – pradėjo Heinrichas iš pradžių, – kartą, kitaip nei panelė Sisi, man pareiškė įsitikinusi, kad platoniška meilė iš tikrųjų egzistuoja. Ir, žinote, kokį ji pateikė įrodymą?.. Savo pačios potyrį. Mat kartą, taip ji man apsakė, visą valandą viena praleidusi kambaryje su leitenantu ir...

– Pakanka, – baimingai šūktelėjo ponia Ėrenberg.

– Ir, – užbaigė Heinrichas tvirtai ir raminamai, – per tą valandą visiškai nieko nenutiko.

– Teigė jaunutė šviesiaplaukė, – užbaigė Elzė.

Durys atsivėrė, Georgas pamatė įžengiant nepažįstamą damą žydra suknele keturkampe iškirpte; ji buvo išblyškusi, paprasta ir aristokratiška. Tik jai nusišypsojus, jis suprato, kad ta dama – Ana Rosner, ir pajuto lyg ir pasididžiavimą ja. Paduodamas mylimajai ranką juto į save nukreiptą Elzės žvilgsnį.

Visi patraukė į gretimą kambarį, kuriame laukė santūriai šventiškai padengtas stalas. Šeimininkų sūnaus nebuvo. Jis išvykęs į Noihauze esantį tėvo fabriką. Bet kai buvo patiekta vakarienė, netikėtai prie stalo atsirado ponas Ėrenbergas. Jis buvo visai neseniai grįžęs iš kelionės, iš tiesų nuvedusios jį iki Palestinos. Kai rūmų patarėjas Viltas pasidomėjo patirtais įspūdžiais, iš pradžių jis visai nenorėjo kalbėti. Galiausiai paaiškėjo, kad kraštovaizdis jį nuvylęs, kelionės nepatogumai erzinę ir kad žydų gyvenviečių, kurios, pasak patikimų nuogirdų, buvo besikuriančios, kaip ir nepamatė.

– Vadinasi, turime pagrįstos vilties, – pareiškė Niurnbergeris, – jus čia išlaikyti netgi tuo atveju, jei žydų valstybė būtų įkurta artimiausiu metu?

Ėrenbergas šiurkščiai burbtelėjo:

– Ar kada nors esu jums sakęs ketinąs emigruoti? Tam esu per senas.

– Šit kaip, – replikavo Niurnbergeris, – nežinojau, kad po anuos kraštus dairėtės rūpindamasis panelės Elzės ir ponaičio Oskaro ateitimi.

– Mielas Niurnbergeri, su jumis čia nesiginčysiu. Sionizmas iš tikrųjų pernelyg gera tema, kad tiktų užstalės pokalbiui.

– Arba ji per gera, – įsiterpė rūmų patarėjas Viltas, – čia gal nesiaiškinkime, sakytume, pernelyg sudėtinga vien jau dėl to, kad kiekvienas sionizmą supranta skirtingai.

– Arba nori suprasti skirtingai, – pridūrė Niurnbergeris, – kaip, beje, esama su diduma svarbių sąvokų, ir ne tik politikoje. Todėl šioje žemėje tiek daug plepama.

Heinrichas pareiškė, kad iš visų žmogiškų būtybių mįslingiausias reiškinys jam esąs politikas.

– Suprantu kišenvagius, – porino jis, – akrobatus, bankų direktorius, viešbučių savininkus, karalius... tai yra be ypatingų pastangų man pavyksta persikelti į visų tų žmonių sielas. Matyt, iš to derėtų daryti išvadą, jog tereikia tam tikrų, nors ir milžiniškų kiekybinių mano esybės pokyčių, kad pasaulyje įstengčiau vaidinti akrobato, karaliaus ar banko direktoriaus vaidmenį. Tačiau neabejotinai jaučiu, kad galėčiau savo esybę auginti iki begalybės ir vis dėlto man nepavyktų tapti tuo, ką vadiname politiku – partijos vadu, partiečiu, ministru.

Niurnbergeris šypsojosi iš tokios Heinricho sampratos, pagal kurią išeitų, kad politikas – ypatinga žmogaus atmaina. O juk tik išorinis, netgi nebūtinas šios veiklos atributas buvo išskirtinumo demonstravimas, slepiant savo didybę ar menkystę, savo darbus ar neveiklumą už titulų, abstrakčių dalykų ir simbolių. Kurie iš jų yra tie nereikšmingieji ar apgavikai, buvo akivaizdu: tai buvo tiesiog verslininkai, aferistai ar gražbyliai. O žymieji, veiklieji – neabejotinai genialieji – tie savo sielos gilumoje buvo ne kas kita, kaip menininkai. Jie taip pat bandė sukurti kūrinį, ir dar tokį, kuris, kaip ir kiekvienas kitas meno kūrinys, savo idėja pretendavo į nemirtingumą ir baigtinumą. Tik tiek, kad medžiaga, iš kurios jie kūrė, nebuvo statiška, išliekanti reliatyvi kaip garsai ar žodžiai, bet, kaip tai būdinga gyviems žmonėms, nuolat keitėsi ir nerimo.

Pasirodė Vilis Eisleris, atsiprašė namų šeimininkės už vėlavimą, atsisėdo tarp Sisi ir ponios Oberberger ir pasisveikino su savo tėvu kaip su senu mielu draugu po ilgo nesimatymo. Paaiškėjo, kad jiedu, nors ir gyveno kartu, nesimatė jau kelias dienas. Vilis sulaukė pagyrų dėl pasisekimo viename prancūzų aukštuomenės vaidinime, kuriame kartu su grafiene Lybenberg-Ratoni vaidino markizą. Ponia Oberberger paklausė, beje, pakankamai garsiai, kad išgirstų ir šalimais sėdėję, kur vykstą jo pasimatymai su grafiene ir ar priimąs ją tame pačiame prastos reputacijos viešbutėlyje kaip ir savo meiles iš miestiečių luomo. Draugija bendravo vis gyviau; tai vienur, tai kitur mezgėsi ir tarpusavyje pynėsi pokalbiai. Tačiau Georgas nugirsdavo tik padrikus žodžius, taip pat ir iš Anos bei Heinricho pokalbio, kuriame buvo minima Teresė Golovski. Klausydamasis matė, kaip Ana smalsiomis miglotomis akimis retsykiais žvilgteli į Štancidesą, šiandien pasidabinusį fraku su gardenija atlape. Nejausdamas tikro pavydo, jis buvo keistai sunerimęs. Ar ji šią akimirką mąsto apie tai, kad galbūt po širdimi nešioja jo kūdikį? Bedugnės... pamanė vėl. Netikėtai Ana pažvelgė į jį šypsodamasi taip, tarsi būtų sugrįžusi iš kelionės. Širdis, sakytum, atlėgo, ir šiek tiek išsigandęs Georgas pajuto, kaip labai ją myli. Paskui jis paėmė taurę ir keldamas prie lūpų pasveikino Aną. Elzė, lig tol tauškusi su kitu stalo kaimynu Demeteriu, dabar atsigręžė į Georgą. Žvilgtelėjusi į Aną tarė su įprastu dirbtiniu atsainumu:

– Ji dailiai atrodo. Tokia moteriška. Beje, tai visuomet būdavo jai būdinga. Ar dar drauge muzikuojate?

– Kartais, – šaltai atsakė Georgas.

– Galbūt prašysiu jos nuo Naujųjų vėl būti mano korepetitore. Nežinau, kodėl iki šiol šito nepadariau.

Georgas tylėjo.

– O kaip juodviem sekasi jūsų opera? – paklausė ji, dėbtelėjusi į Heinrichą.

– Mūsų opera? Dar niekaip. Kas žino, ar iš to kas nors išeis.

– Žinoma, iš to nieko neišeis.

Georgas šyptelėjo:

– Kodėl šiandien esate man tokia griežta?

– Nes ant jūsų pykstu.

– Ant manęs? Kodėl gi?..

– Todėl, kad kaskart suteikiate žmonėms pretekstą žiūrėti į jus kaip į diletantą.

Georgui tai pataikė tiesiai į širdį, jis pajuto Elzei netgi šiokį tokį pyktį, bet mikliai susitvardė ir atsakė:

– Galbūt toks ir esu. Jei nesi genijus, tai geriau būti garbingu diletantu, nei... pasipūtusiu menininku.

– Kas gi reikalauja, kad išsyk pasiektumėte aukštumas? Bet vis dėlto nederėtų apsileisti tiek išoriškai, tiek vidujai, kaip jūs kad elgiatės.

– Tikrai, Elze, jūsų nesuprantu. Kaip galite tvirtinti... Ar žinote, kad rudenį išvykstu į Vokietiją užimti kapelmeisterio vietos?

– Jūsų karjera sužlugs dėl to, kad neįstengsite atsikelti dešimtą valandą ryto repeticijoms.

Georgas vis negalėjo nurimti.

– Beje, o kuris gi išvadino mane diletantu, jei galėčiau paklausti?

– Kuris? Ak, Dieve, bet juk apie tai buvo rašyta laikraštyje.

– Šit kaip, – nutęsė Georgas nurimęs, nes prisiminė, kad vienas kritikas po koncerto, per kurį panelė Belini dainavo jo dainas, pavadino jį „diletantiškai kuriančiu aristokratu“.

Georgo draugai anuomet aiškino, kad priešiško straipsnio radimosi priežastis buvusi ta, kad minėto pono, garsėjančio savo tuščiagarbiškumu, jis nepagerbęs savo vizitu.

Tai va kaip! Dėl nepalankaus žmonių vertinimo visuomet kaltos išorinės priežastys. Šios dienos Elzės irzlumas iš esmės yra irgi ne kas kita kaip pavyduliavimas...

Stalas buvo nukraustytas. Svečiai suėjo į saloną. Georgas priėjo prie Anos, rymančios ties fortepijonu, ir tyliai pasakė:

– Dailiai atrodai.

Ji patenkinta linktelėjo.

Paskui jis paklausė:

– Ar įdomiai pasišnekučiavai su Heinrichu? Apie ką juodu kalbėjotės? Apie Teresę, ar ne?

Ji neatsakė, ir Georgas apstulbęs pamatė, kaip staiga užkrito jos vokai, ir Ana susvyravo.

– Kas... Kas jums? – paklausė išsigandęs.

Ana jo nebegirdėjo ir būtų susmukusi ant žemės, jei Georgas nebūtų sučiupęs už riešų. Tą pačią akimirką prisistatė ponia Ėrenberg su Elze.

Ar jos mudu stebėjo, pamanė Georgas.

Ana vėl atsimerkė, prisiversdama šyptelėjo ir sukuždėjo:

– Ak, tai niekis, kartais tiesiog visiškai nepakeliu karščio.

– Eime, – motiniškai paragino ponia Ėrenberg, – gal kokią minutę prigulkite.

Ana atrodė sutrikusi, nieko neatsakė, ir abi tų namų šeimininkės palydėjo ją į gretimą kambarį.

Georgas apsidairė. Svečiai, regis, nieko nepastebėjo. Buvo patiekta kava. Georgas paėmė puodelį ir išsiblaškęs maišė šaukšteliu. Galiausiai ji vis dėlto sulaužys biurgeriško pasaulio taisykles. Kartu jautėsi širdimi labai nuo jos nutolęs, tarsi dėl to reikalo būtų niekuo dėtas. Greta atsistojo ponia Oberberger.

– O ką gi jūs manote apie platonišką meilę? Juk jūs specialistas...

Jis išsiblaškęs kažką atsakė, ponia, kaip įprasta, kalbėjo toliau nepaisydama, ar jis klausosi, ar atsakinėja. Netikėtai šalimais vėl išdygo Elzė. Su užuojauta, mandagiai Georgas pasidomėjo Anos savijauta.

– Tikriausiai tai nebus rimta liga, – atsakė Elzė šaltai žvelgdama jam į veidą.

Priėjo Demeteris Štancidesas ir paprašė ją padainuoti.

– Gal galėtumėte man akompanuoti? – kreipėsi ji į Georgą.

Jis nusilenkė ir sėdo prie fortepijono.

– Tai ką padainuoti? – paklausė Elzė.

– Ką pageidausite, – atsakė Viltas, – tik nieko modernaus.

Po vakarienės jis mėgdavo, bent jau meno reikaluose, vaidinti reakcionierių.

– Tuoj pat, – tarė Elzė ir padavė Georgui sąsiuvinį.

Ji dainavo Hugo Volfo „Seną atvaizdą“ silpnu, išlavintu ir truputį jaudinamu balsu. Georgas akompanavo skoningai, bet ganėtinai išsiblaškęs. Jis truputėlį širdo ant Anos, nors ir labai priešinosi tam jausmui. Beje, ano nutikimo, regis, iš tikrųjų nie kas, be ponios Ėrenberg ir Elzės, nepastebėjo. Ak, galiausiai ką tai būtų reiškę... Net jei visi žinotų... Kurio koks reikalas... Taip, kam tai turėtų rūpėti... Dabar jie visi klausosi Elzės, galvojo jis sau, ir mėgaujasi šios dainos grožiu. Netgi visiškai nemuzikali ponia Oberberger kelias minutes pamiršta esanti moteris, ir jos veidas tampa romus ir belytis. Ir Heinrichas klausosi pakerėtas, šią akimirką tikriausiai galvodamas apie savo kūrinius, o ne apie žydų lemtį, ne apie tolimą mylimąją ir netgi ne apie arti esančią meilužę, tą mažą šviesiaplaukę, dėl kurios pastaruoju metu virto tiesiog elegantišku vyru. Iš tiesų frakas jam dera, ir kaklaraištis jau ne iš tų gatavų pirktinių, paprastai jo ryšimų, o rūpestingai sumegztu mazgu... Kas stovi taip arti man už nugaros, svarstė toliau Georgas, kad viršugalviu jaučiu alsavimą?.. Gal Sisi?.. Jei ryt iš ryto stotų pasaulio pabaiga, Sisi būtų ta, kurią pasirinkčiau šiai nakčiai. Taip, neabejotinai. Ak, antai ateina Ana su ponia Ėrenberg... Atrodo, esu vienintelis, kuris tai pastebi, nors privalau telktis į skambinimą ir į Elzės dainavimą. Pasveikinu ją akimis... Taip, sveikinu tave, mano vaiko motina... Koks keistas tas gyvenimas...

Daina baigėsi. Svečiai plojo, prašė padainuoti dar. Georgas akompanavo Elzei, pasirinkusiai kelias kitas Šumano, Bramso ir dvi jo sukurtas dainas, kurios jam pačiam tapo atgrasios nuo tada, kai kažkas pasakė, kad jos primenančios Mendelsoną. Skambindamas jis tarėsi praradęs bet kokį ryšį su Elze ir savo grojimu stengėsi jį atkurti. Georgas skambino perdėtai jausmingai, tiesiog ją mergino ir jautė, kad tos pastangos bergždžios. Pirmą kartą gyvenime buvo nelaimingai ją įsimylėjęs. Po Georgo dainų suošė garsūs plojimai.

– Tai buvo geriausias jūsų laikas, – tyliai tarstelėjo Elzė, rinkdama gaidų lapus. – Prieš kokius dvejus ar trejus metus.

Kiti žmonės sakė Georgui malonius žodžius, neišskirdami meninės jo raidos etapų.

Niurnbergeris pareiškė esąs kuo maloniausiai nuviltas jo dainų.

– Nenoriu nuo jūsų slėpti, – kalbėjo jis, – kad spręsdamas iš jūsų pažiūrų, kurioms kartais girdžiu jus, mielas barone, atstovaujant, įsivaizdavau dainas esant kur kas mažiau suprantamas.

– Iš tiesų žavinga, – pripažino Viltas. – Viskas taip melodinga, paprasta, be įmantrumo ir pompastikos.

Tai jis, manė sau Georgas niršdamas, išvadino mane diletantu.

Priėjo Vilis.

– Dar pasakykite, pone rūmų patarėjau, kad galėtumėte jas pašvilpiniuoti, ir, jei pakankamai gerai išmanau fizionomiką, tai baronas ryt iš ryto pasiųs į jūsų namus du ponus.

– Ak, ne, – atsakė Georgas mąsliai šypsodamasis. – Laimė, tai buvo seniai išgyventų laikų dainos. Taigi manęs nežeidžia nei priekaištai, nei liaupsės.

Patarnautojas atnešė ledų, grupelės išsiskirstė, ir Ana su Georgu liko prie fortepijono vienudu. Jis paskubomis paklausė:

– Ką tai galėtų reikšti?

– Nežinau, – atsakė Ana, žvelgdama į jį didžiulėmis akimis.

– Ar dabar jau gerai jautiesi?

– Visiškai gerai, – atsakė ji.

– Ir tai šiandien tau nutiko pirmąsyk? – pasidomėjo Georgas nutęsdamas.

Ji atsakė:

– Vakar vakare buvo kažkas panašaus. Lyg ir koks alpulys. Netgi šiek tiek ilgiau tęsėsi. Mums besėdint prie vakarienės stalo. Bet tąkart niekas nepastebėjo.

– Kodėl gi nieko man nesakei?

Ji nežymiai gūžtelėjo pečiais.

– Klausyk, Ana, – prabilo jis gyvai ir šiek tiek kaltai, – šiaip ar taip, dar norėčiau su tavimi pasikalbėti. Duok man ženklą, kai ketinsi išeiti. Aš dingsiu keliomis minutėmis anksčiau ir Švarcenbergo aikštėje lauksiu tavęs, atvažiuojančios fiakru. Tuomet į jį įlipsiu, ir mudu dar truputėlį pasivažinėsime. Ar sutinki?

Ji linktelėjo.

Georgas pridūrė:

– Iki pasimatymo, mano brangioji.

Paskui jis patraukė į rūkomąjį. Prie žalio stalelio pažaisti taro kortomis buvo įsitaisę senasis Ėrenbergas, Niurnbergeris ir Viltas. Ant greta vienas kito stovinčių milžiniškų žalios odos fotelių susėdę senasis Eisleris su sūnumi naudojosi proga kaip reikiant išsikalbėti. Georgas paėmė iš dėžutės cigarą, prisidegė ir be didelio susidomėjimo apžiūrinėjo ant sienos kabančius paveikslus. Vienos groteskiškos manieros akvarelės, vaizduojančios raudonfrakių ponų valdomų arklių lenktynes su kliūtimis, apačioje, ant žalios vejos, jis pamatė blyškiai raudonomis raidėmis užrašytą Vilio pavardę. Georgas nevalingai grįžtelėjo į jauną vyrą ir prisipažino:

– Šitos dar nebuvau matęs.

– Ji ganėtinai nauja, – atsainiai tarstelėjo Vilis.

– Elegantiškas paveikslas, ar ne? – paklausė senasis Eisleris.

– Ak, daugiau nei elegantiškas, – pagyrė Georgas.

– Na, tikėkimės, kad netrukus galėsiu parodyti kai ką geresnio, – pažadėjo Vilis.

– Jis vyksta į Afriką medžioti liūtų, – paaiškino senasis Eisleris, – su kunigaikščiu Vangenheimu.

– Šit kaip? – nustebo Georgas. – Felicijonas irgi turėtų prisidėti, bet jis dar neapsisprendė.

– Kodėl gi? – paklausė Vilis.

– Pavasarį brolis rengiasi laikyti diplomato egzaminą.

– Bet egzaminą jis gali atidėti, – tarė Vilis. – Juk liūtai baigia išmirti, o štai apie profesorius šito, deja, negalima tvirtinti.

– Vili, iš anksto užsisakau vieną paveikslą, – šūktelėjo Ėrenbergas nuo kortų stalo.

– Jūsų eilė, mecenate, tėtuši Ėrenbergai, – tarė Viltas, – aš paprašiau damos.

– Man valetą, – atkirto Ėrenbergas. – Jei jau leisite ką nors įsigyti, Vili, tai nupieškite man dykumos peizažą, kurio fone liūtai ėda kunigaikštį Vangenheimą... bet, jei galima, pieškite iš natūros.

– Supainiojote asmenis, pone Ėrenbergai, – pareiškė Vilis. – Garsusis antisemitas, kurį turite omenyje, yra manojo Vangenheimo pusbrolis.

– Ir tegu sau būva, – atrėmė Ėrenbergas, – liūtai irgi gali suklysti, ne kiekvienas antisemitas privalo būti garsus.

– Jei nebūsite atidus, pralošite partiją, – įspėjo jį Niurnbergeris.

– Vis dėlto jums derėjo nusipirkti sklypą Palestinoje ir ten apsigyventi, – pareiškė rūmų patarėjas Viltas.

– Sergėk, Dieve, – burbtelėjo Ėrenbergas.

– Na, jei jau jis iki šiol tai darė visuose reikaluose... – nutęsė Niurnbergeris, pabaigdamas savo kortas.

– Man regis, Niurnbergeri, jūs ir vėl man priekaištaujate, kad neinu prekiauti senomis drapanomis.

– Tuomet bent jau turėtumėte teisę skųstis antisemitizmu, – atrėmė Niurnbergeris. – Nes kas gi Austrijoje bent kiek jį jaučia, išskyrus prekijus, vaikščiojančius po namus... Deja, galima sakyti, tik jie.

– Ir kai kurie žmonės, turintys savigarbos, – atkirto Ėrenbergas. – Dvidešimt septyni... trisdešimt vienas... trisdešimt aštuoni... Na, kuris laimėjo partiją?

Vilis sugrįžo į saloną, Georgas, prisėdęs ant fotelio atlošo, rūkė ir nelauktai pamatė į save nukreiptą keistai geranorišką senojo Eislerio žvilgsnį; tai jam kažką priminė, nors nežinojo ką.

– Neseniai pas Šėnšteinus, – prabilo senasis ponas, – trumpai šnektelėjau su jūsų broliu Felicijonu. Stulbinama, koks jis panašus į velionį tėvą. O ypač man, pažinojusiam jį visai dar jauną vyrą.

Georgas staiga suvokė, ką jam priminė senojo Eislerio žvilgsnis: tokia pačia tėviška veido išraiška į jį žvelgė senasis daktaras Štauberis Rosnerių namuose. Tie seni žydai, pamanė sau pašaipiai, bet nuošalioje širdies kertelėje jautėsi šiek tiek sujaudintas. Prisiminė, kad jo tėvas su Eisleriu, kurio meno išmanymui jautęs didelė pagarbą, kartais rytais eidavo pasivaikščioti po Praterį.

Senasis Eisleris kalbėjo toliau:

– Jūs, Georgai, manau, labiau nusidavęs į motiną.

– Kai kurie žmonės taip tvirtina. Pačiam juk sunku spręsti.

– Jūsų motina turėjo tokį gražų balsą.

– Taip, ankstyvoje jaunystėje. Pats nesu girdėjęs rimtai jos dainuojant. Retkarčiais gal ir pabandydavo. Treji ar ketveri metai prieš motinos mirtį vienas gydytojas Merane jai patarė lavinti balsą dainuojant. Tai turėjo būti savotiška plaučių mankšta. Bet, deja, tai neką tegelbėjo.

Senasis Eisleris linktelėjo žvelgdamas tiesiai prieš save.

– Tikriausiai neprisiminsite, kad anuomet vargšė mano žmona vienu metu su velione jūsų motina gyveno Merane.

Georgas perkratė atmintį. Šito neprisiminė.

– Kartą, – pasakojo senasis Eisleris, – važiavau su jūsų tėvu vienoje kupė. Naktį, kai abu negalėjome užmigti, jis daug pasakojo apie juodu. Turiu omenyje, jus ir Felicijoną.

– Šit kaip...

– Pavyzdžiui, kad jūs, dar būdamas mažas, kartą Romoje skambinote kažkokiam italų virtuozui savo kompoziciją ir kad jis išpranašavo jums didelę ateitį.

– Didelė ateitis... ak, Dieve! Bet tai nebuvo virtuozas, pone Eisleri, tai buvo dvasininkas, pas kurį, beje, anuomet mokiausi groti vargonais.

Eisleris tęsė:

– Ir vakarais, kai jūsų motina jau būdavo atsigulusi, jūs kartais dar ištisas valandas improvizuodavote gretimame kambaryje.

Georgas linktelėjo ir tyliai atsiduso. Jam atrodė, kad anais laikais jis turėjo kur kas daugiau talento nei dabar. Reikia dirbti, pamanė jis su įkarščiu, dirbti... Paskui vėl pakėlė akis ir pasakė lyg juokaudamas:

– Taigi visa bėda, kad iš vunderkindo taip retai kas nors išauga.

– Girdėjau, barone, kad ketinate tapti kapelmeisteriu?

– Taip, – ryžtingai patvirtino Georgas. – Kitą rudenį vyksiu į Vokietiją, iš pradžių galbūt pabandysiu padirbėti korepetitoriumi kurio nors nedidelio miesto teatre, na, kaip susiklostys.

– Bet ir rūmų teatro nepaniekintumėte?

– Žinoma, ne. Tad kodėl, jei leisite pasiteirauti, jums, pone Eisleri, iškilo šis klausimas?

– Gerai žinau, – atsakė Eisleris šypsodamasis ir paleisdamas iš akiduobės monoklį, – kad jums nereikia mano protekcijos, bet, kita vertus, įsivaizduoju, kad jums patiktų apsieiti be agentų ir kitokių šios rūšies patogumų... Turiu omenyje, ne dėl procentų.

Georgas išliko santūrus ir pareiškė:

– Kai žmogus apsisprendžia siekti teatrinės karjeros, jis žino, su kuo jam teks taikstytis.

– Ar pažįstate grafą Malnicą? – pasidomėjo Eisleris, nuleidęs pro ausis Georgo gyvenimo išmintį.

– Malnicą? Turite omenyje grafą Eberhardą Malnicą, kurio siuita buvo atlikta prieš kelerius metus?

– Taip, jį.

– Asmeniškai jo nepažįstu, o kai dėl siuitos...

Mostelėdamas ranka Eisleris parodė, kaip menkai tevertina Malnicą kaip kompozitorių ir paaiškino:

– Nuo sezono pradžios jis dirba intendantu Detmolde. Todėl ir paklausiau, ar jį pažįstate. Geras senas mano draugas. Jis anksčiau gyveno Vienoje. Jau dešimt ar dvylika metų susitinkame kiekvienais metais Karlsbade arba Išle. Šais metais per Velykas rengiamės nedidelei kelionei po Viduržemio jūrą. Leiskite, mielas barone, ta proga paminėti jūsų pavardę ir užsiminti apie jūsų ketinimus dirbti kapelmeisteriu.

Georgas delsė atsakyti ir mandagiai šypsojosi.

– Ak, nepalaikykite mano siūlymo įkyrumu, mielas barone. Jei nenorite, aš, žinia, neprasižiosiu.

– Jūs neteisingai supratote mano tylėjimą, – maloniai, bet ne be pasipūtimo atsakė Georgas. – Bet tikrai nežinau...

– Nediduką rūmų teatrą, – toliau kalbėjo Eisleris, – įsivaizduoju būsiant tinkamiausia dirva jūsų karjeros pradžiai. Kad esate kilmingas, visiškai nepakenks net ir bendraujant su mano draugu Malnicu, nors jis mėgsta vaidinti demokratą, o kartais net ir anarchistą... suprantama, atlaidžiai žiūrintį į bombas. Bet jis žavingas ir tikrai nepaprastai muzikalus... kol nepradeda komponuoti.

– Na, – truputį sutrikęs atsakė Georgas, – jei malonėtumėte su juo pasikalbėti... Tikrai nepakenktų. Kas be ko, labai jums dėkoju.

– Nėra už ką. Juk negarantuoju jums sėkmės. Čia tik viena galimybė iš daugelio.

Lydimos Demeterio Štancideso, į rūkomąjį įžengė ponia Oberberger ir Sisi.

– Kokį įdomų pokalbį nutraukėme? – pasidomėjo ponia Oberberger. – Patyręs platoniškos meilės šalininkas ir nepatyręs palaidūnas! Tokio pokalbio vertėtų pasiklausyti.

– Nurimkite, Katarina, – atsakė Eisleris, ir jo balsas vėl įgavo virpulingą žemą skambesį. – Kartais kalbamasi ir apie kitokius dalykus nei žmonių padermės ateitis.

Sisi įsikando cigaretę tarp lūpų, leido Georgui pridegti ir atsisėdo žalios odinės sofos kampe.

– Šiandien jums visai nerūpiu, – prašneko ji su anglišku akcentu, taip labai patinkančiu Georgui. – Tarsi manęs apskritai nebūtų pasaulyje. Ak, taip jau yra. Juk aš daug ištikimesnės prigimties nei jūs. Argi ne?

– Sisi, jūs ištikima?

Jis prisistūmė fotelį visai greta jos. Jiedu kalbėjosi apie praėjusią ir būsimą vasarą.

– Praėjusiais metais, – kalbėjo Sisi, – davėte man žodį, kad atvyksite ten, kur būsiu aš. Šito nepadarėte. Šiais metais privalėsite tesėti žodį.

– Ar ir vėl vyksite į Vaito salą?

– Ne, šįsyk vyksime į kalnus, į Tirolį ar į Zalckamergutą. Jums tai jau pranešiu. Ar atvažiuosite?

– Jūs, beje, veikiausiai ir vėl būsite su didele palyda?

– Man niekas, išskyrus jus, Georgai, nerūpės.

– Net jei Vilis Eisleris netyčia bus netoliese?

– Ak, – nutęsė ji begėdiškai šypsodamasi ir energingai užspaudė cigaretę stiklo peleninėje.

Jiedu šnekučiavosi toliau. Tai buvo vienas iš tų pokalbių, kokių dažnai būta pastaraisiais metais. Jie prasidėdavo juokais ir ne rūpestingai, o į pabaigą žėruodavo nuo švelnaus melo, valandėlę tapdavusio tiesa. Georgas ir vėl buvo pakerėtas Sisi.

– Labiausiai norėčiau išvykti su jumis kelionėn, – kuždėjo jis iš labai arti.

Ji tik linktelėjo, kairiąją ranką padėjusi ant plataus sofos atlošo.

– Jei žmogus galėtų, ko norėtų... – atsakė ji žvelgdama žvilgsniu, išduodančiu svajas apie šimtą vyrų.

Georgas palinko virš virpančios jos rankos, kalbėjo toliau ir kvaito nuo savo žodžių:

– Kur nors, kur mūsų niekas nepažįsta, kur nereikia rūpintis niekuo kitu, norėčiau būti su tavimi, Sisi. Daug dienų ir naktų.

Sisi virpėjo. Žodis „naktų“ stingdė jai kraują.

Tarpduryje pasirodė Ana, akimis davė Georgui ženklą ir vėl pradingo. Širdyje jis pajuto apmaudą, ir vis dėlto jam buvo paranku, kad kaip tik dabar gali atsisveikinti su Sisi. Salono tarpduryje jis susitiko Heinrichą, šis jį užkalbino:

– Kai susiruošite eiti, pasakykite man, norėčiau su jumis dar pasikalbėti.

– Su malonumu. Bet aš privalau... Mat pažadėjau panelei Rosner palydėti ją namo. Paskui išsyk ateisiu į kavinę. Tad iki pasimatymo.

Už kelių minučių jis stovėjo ant Švarcenbergo tilto. Dangus buvo pilnas žvaigždžių, gatvės baltos ir tylios. Georgas pasistatė apykaklę, nors nebebuvo šalta ir vaikštinėjo pirmyn atgal. Ar iš tos Detmoldo istorijos kas nors išsirutulios, pamanė jis. Na, nebus Detmoldo, bus kuris nors kitas miestas. Vis dėlto, dalykai rimtėja. Ir daug, tikrai daug kas iki tada jau liks praeityje. Jis bandė ramiai pamąstyti. Kaip čia viskas klostysis? Dabar gruodžio pabaiga. Kovą privalėtume išvykti... vėliausiai. Žmonės mus laikys sutuoktiniais. Mudu vaikštinėsime susikibę už parankių Romoje, prie Posilipo, Venecijoje... Esama moterų, kurios būdamos tokios būklės tampa labai atgrasios... Ji tokia nebus, ne, ji tikrai ne. Jos išvaizdoje visuomet būta kažko motiniško... Vasarą ji gyvens kokioje nors tylioje vietovėje, kur jos niekas nepažins. Galbūt Tiuringijos miške, galbūt prie Reino... Kaip keistai ji šiandien pasakė: namas, kur kūdikis išvys pasaulį, jau stovi. Taip! Kažkur toli, o galbūt ir visai čia pat stovi tas namas, ir jame gyvena žmonės, kurių nesame matę.. Kaip keista... Kada jis gims? Vėlyvą vasarą... Maždaug rugsėjo pradžioje. Tuo metu galiausiai jau turėsiu būti išvažiavęs. Tik kaip aš tai padarysiu? O po metų, tą pačią dieną kaip šiandien, ta maža būtybė bus jau keturių mėnesių. Ji augs, užaugs. Vieną gražią dieną taps jaunu vyriškiu – mano sūnus. Arba jauna mergina. Graži septyniolikmetė mergina – mano duktė... Tuomet būsiu keturiasdešimt ketverių... Sulaukęs keturiasdešimt šešerių galėsiu tapti seneliu... Galbūt būsiu operos teatro direktorius ir, nepaisant Elzės pranašysčių, garsus kompozitorius. Bet tam reikia darbuotis, tai tiesa. Daugiau, nei dirbdavau iki šiol. Elzė teisi, aš pernelyg atleidau vadžias. Tai turi pasikeisti... Ir pasikeis. Juk jaučiu, kaip manyje kirba. Taip, manyje taip pat kirba.

Nuo Šieno gatvės atriedėjo fiakras, kažkas išsilenkė pro langą. Po baltu šaliu Georgas atpažino Anos veidą. Jis labai apsidžiaugė, įlipo ir pabučiavo jai ranką. Jiedu smagiai plepėjo, truputį pasišaipė iš draugijos, kurią ką tik paliko, ir sutarė, kad iš esmės paika taip tuščiai leisti vakarą. Privažiavus Anos namus jis išlipo, paskambino į duris, paskui priėjo prie atvirų fiakro durų ir jiedu sutarė susitikti kitą dieną.

– Manau, turime kai ką aptarti, – pasakė Ana.

Jis tik linktelėjo. Namo durys atsidarė, ji išlipo ir širdingai pažvelgusi į Georgą dingo prieangyje.

Mylimoji, pamanė Georgas apimtas laimės ir pasididžiavimo. Jo laukė gyvenimas, rimtas ir paslaptingas, kupinas uždavinių ir stebuklų.

Jam įžengiant į kavinę, Heinrichas sėdėjo lango nišoje, šalio jo – labai jaunas, bebarzdis, žalsvo blyškumo žmogus, su kuriuo Georgas jau kelis kartus buvo probėgšmais šnekėjęs. Jis vilkėjo smokingą su aksomo apykakle, bet antkrūtinis buvo abejotino švarumo. Georgui priėjus, tas jaunas vyriškis kaip tik pakėlė liepsnojančias akis nuo sąsiuvinuko, laikomo nervingose, bet nelabai išpuoselėtose rankose.

– O, sutrukdžiau, – prabilo Georgas.

– Visiškai ne, – atsakė vyras pamišėliškai šypsodamasis. – Juo daugiau publikos, juo geriau.

– Ponas Vinternicas, – paaiškino Heinrichas, tiesdamas Georgui ranką, – ką tik skaitė eilėraščių ciklą. Tikriausiai šįsyk skaitymą nutrauksime.

Georgas, šiek tiek sugraudintas nusiminusio ponaičio žvilgsnio, ėmė tvirtinti mielai pasiklausysiąs, jei būsią leista.

– Ilgai nebetruks, – pažadėjo dėkingas Vinternicas. – Tik gaila, kad praleidote pradžią. Galėčiau...

– Argi eilėraščiai susiję? – nustebęs paklausė Heinrichas.

– Negi to nepajautėte? – šūktelėjo Vinternicas ir vėl pamišėliškai nusijuokė.

– Štai kaip, – burbtelėjo Heinrichas, – tai jūsų eilėraščiuose kalbama vis apie tą pačią moterį? Maniau, kad kaskart apie kitą.

– Aišku, vis apie tą pačią. Čia ir įdomiausia, kad ji kaskart atrodo esanti vis kitas asmuo.

Ponas Vinternicas skaitė tyliai, bet įtaigiai, tarsi draskomas iš vidaus. Iš eilėraščių ciklo paaiškėjo, kad jis buvo mylimas, kaip anksčiau niekas nebuvo mylėtas, bet ir apgaudinėjamas jis buvo kaip joks kitas, nors dėl to buvę kalti ne jo asmenybės trūkumai, bet, taip sakant, metafizinės priežastys. Paskutiniame eilėraštyje paaiškėjo, kad jis visiškai išsilaisvino iš savo aistros ir skelbiasi nuo šiol esąs pasirengęs mėgautis visais pasaulio teikiamais džiaugsmais. Tas eilėraštis buvo keturių posmų, paskutinė kiekvieno posmo eilutė buvo pradedama „Ei“ ir baigiama šūksniu: „Ei, hei, pasauliu skrieju aš laisvai!“

Georgas turėjo pripažinti, kad skaitymas padarė jam tam tikrą įspūdį, ir kai Vinternicas dėdamas sąsiuvinį ant stalo apsižvalgė milžiniškomis akimis, jis pritariamai linktelėjo ir tarstelėjo:

– Labai gražu.

Vinternicas laukiamai žvelgė į Heinrichą, kelias sekundes tylėjusį ir galiausiai pareiškusį:

– Apskritai labai įdomu... Bet kodėl, jei leisite paklausti, jūs sakote „ei“? Juk jumis niekas nepatikės.

– Kodėl? – nustebo Vinternicas.

– Imkite ir sąžiningai savęs paklauskite, ar tas „ei“ nuoširdžiai išgyventas. Viskuo kitu, ką skaitėte, patikėjau. Tai yra tikiu jumis aukštesniąja prasme, nors ten nėra nė vieno tiesos žodžio. Tikiu jumis, kad suvedžiojate penkiolikmetę mergaitę, kad elgiatės kaip suktas Don Žuanas, kad vargšelę siaubingiausiai tvirkinate, kad jūs ją su... Beje, kas jis toks buvo?..

– Klounas, suprantama, – šūktelėjo Vinternicas kvatodamas it pamišėlis.

– Kad ji apgaudinėja jus su klounu, kad per tą būtybę įsipainiojate į vis neaiškesnius nuotykius, kad norite nugalabyti meilužę ir netgi pats nusižudyti, kad galiausiai ta istorija jums pabosta, kad keliaujate ar netgi skriejate per pasaulį, dėl manęs kad ir iki pat Australijos. Taip, visu tuo tikiu, bet kad teigiate esąs žmogus, gebantis šūktelėti „ei“, tai, mielas Vinternicai, tėra paprasčiausia apgavystė.

Vinternicas gynėsi. Jis dievagojosi, kad tas „ei“ išplaukęs iš giliausios jo esybės, bent jau iš tam tikro giliausios jo esybės elemento. Išgirdęs kitas Heinricho prieštaras, poetas pamažėl ėmė trauktis ir galiausiai pareiškė viliąsis kada nors prasibrauti iki tokios vidinės laisvės, kuri leistų jam šūktelėti „ei“.

– Toks laikas niekuomet neateis, – tvirtai pareiškė Heinrichas. – Gal kada nors pasieksite epinį ar dramatinį „ei“, bet lyriškas subjektyvusis „ei“ jums, tokiems kaip mes, mielas mano Vinternicai, bus nepasiekiamas per amžių amžius.

Vinternicas pažadėjo paskutinį eilėraštį pataisyti, apskritai tobulėti ir dėti pastangas skaistinant vidinį savo pasaulį. Jam stojantis subraškėjo standintas antkrūtinis ir atsisegė saga; jis ištiesė Heinrichui, paskui Georgui drėgnoką plaštaką ir patraukė į kavinės gilumą prie literatų stalo. Georgas atsargiai palankiai atsiliepė apie ką tik girdėtus eilėraščius.

– Jis man mieliausias iš viso to pulko, bent jau kaip asmuo, – atsakė Heinrichas. – Bent jau moka išlaikyti tam tikrą vidinę distanciją. Taip. Na, nežiūrėkite išsyk į mane, lyg būtumėte užklupęs apimtą didybės manijos. Galiu jus, Georgai, patikinti, kad išties esu sotus tos padermės žmonių, – pridūrė skubriai nužvelgdamas aną stalą, – kuriems tiesiog nekrinta nuo liežuvio tas „ak, teeeip“.

– Kas jiems nekrinta nuo liežuvio?

Henrikas nusijuokė.

– Juk žinote tą istoriją apie Lenkijos žydą, sėdintį su nepažįstamu žmogumi traukinio kupė ir labai manieringai besielgiantį, kol iš kažkurios to kito keleivio replikos supranta, kad ir tas yra žydas, o supratęs numykia „ak, teeeip“ ir ištiesia kojas ant priešpriešinės sėdynės?

– Puiki istorija, – pagyrė Georgas.

– Daugiau nei puiki, – griežtai pridūrė Heinrichas. – Giliamintė. Kaip ir daugelis žydiškų anekdotų. Ji leidžia pažvelgti į šiuolaikinių žydų tragikomizmą. Ji išreiškia amžiną tiesą, kad žydas žydui niekuomet nejaučia tikros pagarbos. Niekuomet. Kaip ir belaisviai priešo krašte nejaučia tikros pagarbos vienas kitam, ypač netekę vilties. Pavydas, neapykanta, kartais žavėjimasis, galiausiai netgi meilė tarp jų gyvuoti gali, bet pagarba – niekada. Nes visi jausmų veikiami santykiai randasi intymumo atmosferoje, kurioje, taip sakant, pagarbai tenka užtrokšti.

– Žinote, ką manau? – tarė Georgas. – Kad esate aršesnis antisemitas nei dauguma man pažįstamų krikščionių.

– Taip manote? – paklausė Heinrichas nusijuokdamas. – Tikras antisemitas gal ir nesu. Juk tikras yra tas, kuris niršta dėl gerųjų žydų savybių ir deda visas pastangas skatindamas blogųjų ugdymą. Bet tam tikra prasme esate teisus. Juk galiausiai leidžiu sau būti nusistatęs ir prieš arijus. Kiekviena rasė apskritai, suprantama, yra atgrasi. Tik paskiras žmogus kartais įstengia asmeninėmis gerosiomis savybėmis sušvelninti savo rasės atgrasumą. Tačiau nenoriu neigti esąs ypač jautrus žydų trūkumams. Tikriausiai taip yra todėl, kad man, kaip ir mums visiems, turiu omenyje, ir mums žydams, toks jautrumas buvo sistemingai skiepijamas. Nuo jaunumės buvome skatinami kaip tik žydiškąsias savybes laikyti ypač juokingomis ir atstumiamomis, ko nepasakytum apie ne mažiau juokingus ir bjaurius kitų tautybių ypatumus. Anaiptol nenoriu slėpti: jei kuris nors žydas prie manęs elgiasi nemandagiai ar juokingai, mane apima toks nemalonus jausmas, kad įmanyčiau prasmegti skradžiai žemėn. Tai lyg savotiškas gėdos jausmas, galbūt šiek tiek primenantis brolio, matančio nusirenginėjančią seserį, drovėjimąsi. Gal visa tai tik egoizmas. Mat siutina, kad ir tu esi nuolat kaltinamas už kitų klaidas, kad ir pats turi kartu atgailauti už kiekvieną pasaulyje kurio nors žydo padarytą nusikaltimą, už kiekvieną parodytą neskoningumą ar neatsargumą. Tad, suprantama, nesunku tapti neteisiam. Bet tai tik nervingumo, opumo išraiškos ir nieko daugiau. Paskui greitai atsikvošėjama. Juk šito nepavadinsi antisemitizmu. Bet esama ir žydų, kurių iš tiesų neapkenčiu, neapkenčiu kaip žydų. Tai tie, kurie prieš kitus, o kartais ir prieš save pačius dedasi nesą žydai, kurie pigiai ir pataikūniškai bando įsiteikti priešams bei niekintojams ir taip mano išsipirksią iš amžino juos slegiančio prakeiksmo ar to, ką jie laiko prakeiksmu. Tokie, beje, kone visuomet būna asmeninio menkumo kamuojami žydai ir dėl to sąmoningai ar nesąmoningai norintys kaltinti savo rasę. Žinia, tai nė kiek negelbėja. Apskritai, kas kada nors pagelbėjo žydams? Tiek geriems, tiek prastiems. Aišku, turiu omenyje, – skubiai pridūrė Heinrichas, – tiems, kuriems reikia, sakytum, kokios nors išorinės ar vidinės pagalbos.

Paskui tyčia nerūpestingai užbaigė:

– Taip, mano mielas Georgai, reikalas truputį komplikuotas, tad visai natūralu, kad visiems tiems, kurie tiesiogiai nesusiduria su šiuo klausimu, stinga teisingo supratimo.

– Na, bet juk negalima šito...

Heinrichas išsyk nutraukė jo žodžius:

– Galima, mielas Georgai. Tiesiog taip yra. Mat jūs mūsų nesuprantate. Kai kurie galbūt turi šiokią tokią nuovoką. Bet suprasti!? Ne. Mes, beje, jus suprantame geriau nei jūs mus. Galite purtyti sau galvą į valias! Juk tai ne mūsų nuopelnas. Mat mums labiau reikėjo išmokti jus suprasti nei jums mus. Tas supratimo talentas mums bėgant laikui privalėjo vystytis... pagal kovos už būvį dėsnius, jei norite. Nes, matote, kad susivoktum tarp priešų arba, kaip jau anksčiau sakiau, priešo šalyje, kad pasirengtum visiems ten tykojantiems pavojams ir klastoms, reikia kaip galima geriau pažinti savo priešus, jų dorybes ir silpnybes.

– Vadinasi, jūs gyvenate tarp priešų? Tarp svetimų? O Leo Golovskiui nenorėjote šito pripažinti. Beje, aš nepritariu jo požiūriui, anaiptol nepritariu. Bet kokia čia keista prieštara, kad jūs šiandien...

Nutaisęs kankinio veidą Heinrichas jį pertarė:

– Juk jums jau sakiau, kad šis reikalas pernelyg komplikuotas, apskritai neišspręstinas. Netgi savo širdyje to beveik neįmanoma padaryti. Ką jau kalbėti apie žodžius! Taip, kartais norėtųsi manyti, kad viskas ne taip jau blogai. Kartais tikrai esi kaip namie, nieko nepaisydamas čia jautiesi savas, netgi savesnis nei kuris nors iš vadinamųjų vietinių gyventojų. Matyt, taip nutinka todėl, kad šitai įsisąmoninus ir supratus svetimumo jausmas tam tikra prasme pradingsta. Taip, jis, sakytum, persisunkia pasididžiavimu, maloningumu, švelnumu, kartais net sentimentalumu ir ištirpsta, o tai irgi blogai.

Heinrichas sėdėjo giliomis raukšlėmis išvagota kakta ir žvelgė priešais save.

Gal jis tikrai supranta mane geriau nei aš jį, pamanė Georgas. Ar čia ir vėl tik didybės manija?

Staiga Heinrichas krūptelėjo lyg būtų nubudęs iš sapno. Žvilgtelėjo į laikrodį.

– Pusė trijų! O ryt aštuntą išvyksta mano traukinys.

– Ką, jūs iškeliaujate?

– Taip. Todėl ir norėjau dar su jumis pasikalbėti. Deja, turiu ilgesniam laikui pasakyti jums sudie. Važiuoju į Prahą. Parsigabensiu tėvą iš ligoninės namo, į tėvynę.

– Vadinasi, jis jaučiasi geriau?

– Ne. Tiesiog dabar jis tokios būklės, kad nebepavojingas aplinkiniams... Taigi ir šito ilgai nereikėjo laukti.

– O maždaug kada ketinate grįžti?

Heinrichas gūžtelėjo pečiais.

– Šiandien dar sunku pasakyti. Bet, kad ir kaip klostytųsi šis reikalas, dabar negaliu motinos ir sesers palikti vienų.

Georgas pajuto tikrą apgailestavimą, kad artimiausiu metu turės apsieiti be Heinricho draugijos.

– Galimas dalykas, kad grįžęs Vienoje manęs neberasite. Mat šį pavasarį tikriausiai irgi išvyksiu.

Jis pajuto kone troškimą Heinrichui išsipasakoti.

– Tikriausiai vyksite į pietus? – paklausė Heinrichas.

– Manau, kad taip. Dar kartą pasimėgauti laisve. Kelis mėnesius. Mat kitą rudenį prasidės rimtas gyvenimas. Žvalgausi vietos kuriame nors Vokietijos teatre.

– Vadinasi, iš tikrųjų?

Prie stalo priėjo padavėjas, jiedu susimokėjo ir išėjo. Prie durų dar susitiko Rapą ir Gleisnerį. Ponai apsikeitė keliais sveikinimo žodžiais.

– Kuo užsiimate, pone Rapai? – maloniai paklausė Georgas.

Blizgindamas savo pensnė, Rapas atsakė:

– Senu liūdnu savo amatu. Vis įrodinėju menkysčių menkystę.

– Rapai, galėtum paįvairinti savo gyvenimą, – patarė Heinrichas. – Išbandyk kartelį laimę ir imk girti puikumų puikumą.

– Kam? – paklausė Rapas užsidėdamas pensnė. – Laikui bėgant menkystė pati save įrodo. Bet dažniausiai tik niekalas patiria sėkmę ir šlovę, o kai pasaulis pagaliau perpranta apgaulę, jis jau seniausiai ilsisi kape arba... išsigelbėja pabėgęs į tariamą savo nemirtingumą.

Vyrai gatvėje pasistatė apykakles, nes ir vėl ėmė smarkiai snigti. Gleisneris, prieš keletą savaičių sulaukęs pirmos didelės sėk mės teatre, paskubomis papasakojo, kad ir šiandien septintojo spektaklio, pastatyto pagal jo veikalą, bilietai buvę išpirkti. Rapas tarstelėjo keletą frazių apie publikos kvailumą. Gleisneris atrėmė juokeliais apie kritikos bejėgystę, patiriamą susidūrus su tikru genijumi. Pasistatę apykakles, jie nužingsniavo per sniegą, apsigobę senos Rapo ir Gleisnerio draugystės garuojančia neapykanta.

– Tam Rapui nesiseka, – tarė Heinrichas Georgui. – Visi jo draugai, kuriems jis prieš dešimt metų pranašavo pasisekimą, dabar iš tikrųjų jo sulaukė. Jis neatleis nė Gleisneriui, kad šis jo nenuvylė.

– Laikote Rapą tokiu pavydžiu?

– Sunku pasakyti. Juk retai esama reiškinių, nusakomų vienu žodžiu. Bet tik pagalvokite, kokia tai lemtis gyventi įsitikinus, kad tavyje, sakytum, Šekspyre, slypi giliausias pasaulio išmanymas, ir kartu jausti, kad neįstengi pasakyti nė tiek, kiek, tarkim, ponas Gleisneris, nors nesi mažiau vertas, gal ir daugiau.

Kurį laiką jiedu žingsniavo tylėdami. Žiedo gatvės medžiai styrojo apsnigtomis šakomis. Rotušės bokšto laikrodis išmušė tris. Vyrai kirto tuščią gatvę ir patraukė per tylų parką. Visur mirguliavo ir buvo kone šviesu nuo be perstogės krintančio sniego.

– Beje, dar nepapasakojau jums naujienos, – galiausiai sausai prabilo Heinrichas, žvelgdamas prieš save.

– Kokios?

– Kad jau kuris laikas sulaukiu anoniminių laiškų.

– Anoniminių laiškų? Kokio turinio?

– Na, tikriausiai galite įsivaizduoti.

– Šit kaip.

Georgas suprato, kad juose galėjo būti rašoma tik apie aktorę. Iš svetimo miesto, kuriame Heinrichas matė savo mylimąją naujoje pjesėje vaidinančią pagedusią būtybę su tokiu jam ne pakeliamu tikroviškumu, jis grįžo smarkiau kankindamasis nei kada nors anksčiau. Georgas žinojo, kad nuo tada tarp jųdviejų kursavo laiškai, kupini švelnumo ir pašaipos, įsiūčio ir atleidimo, skausmingai iškrikę ir dirbtinai ramūs.

– Jau aštuonios dienos, – pasakojo Heinrichas, – tos smagios siuntos ateina reguliariai kiekvieną rytą. Ne itin malonu, sakau jums!

– Ak, Dieve, ko imate į širdį. Juk ir pats žinote, kad anoniminiuose laiškuose niekuomet nebūna tiesos.

– Priešingai, mielas Georgai, juose visuomet rašoma tiesa.

– Bet kodėl taip manote?

– Tam tikru požiūriu tokie laiškai slepia aukštesnę tiesą. Didžią galimybių tiesą. Paprastai žmonės turi per menką vaizduotę, kad ką nors sukurtų iš nieko.

– Tai bent supratimas! Kur su tokiu nueitume? Šitaip visokio plauko šmeižikams tik dar labiau palengvinate gyvenimą.

– Kodėl sakote: šmeižikams? Manau, mažai tikėtina, kad anoniminiuose laiškuose, kuriuos gaunu, esama šmeižto. Galbūt ten kai kas perdėta, pagražinta, netikslu...

– Sumeluota...

– Ne, melo ten greičiausiai nesama. Gal šiek tiek. Bet kaip štai tokiu atveju galima atskirti tiesą nuo melo?

– Yra labai paprasta priemonė. Nuvažiuokite tenai.

– Man reikėtų tenai važiuoti?

– Žinoma, reikėtų. Juk vietoje turėtumėte išsyk nustatyti tiesą.

– Šiaip ar taip, tai būtų įmanoma.

Drėgnais akmenimis jiedu žingsniavo po arkadomis. Jų balsai ir žingsniai aidėjo. Georgas pradėjo iš pradžių:

– Užuot kentęs tokius gniuždančius nemalonumus, vis dėlto bandyčiau asmeniškai įsitikinti, kaip ten yra iš tikrųjų.

– Taip, tikriausiai tai būtų teisingausias sprendimas.

– Na, tai kodėl šito nedarote?

Heinrichas stabtelėjo ir pro sukąstus dantis iškošė:

– Sakykite, mielas Georgai, netgi iš tiesų dar nesupratote, kad esu bailus?

– Ak, juk tai ne bailumas.

– Vadinkite, kaip norite. Žodžiai niekuomet nebūna tikslūs: juo taiklesni jie regis, juo mažiau esti tikslūs. Žinau, koks esu. Nė už ką pasaulyje tenai nevažiuosiu. Dar ir apsijuokti? Ne, ne, ne...

– Tai ką darysite?

Heinrichas gūžtelėjo pečiais, tarsi tas dalykas jam nėmaž nerūpėtų.

Mažumėlę pyktelėjęs Georgas vėl paklausė:

– Jei leisite paklausti, o ką gi sako toji... pagrindinė veikėja?

– Pagrindinė veikėja, kaip damą pavadinote su nesąmoningu, bet velnišku sąmoju, kol kas nežino, kad gaunu anoniminius laiškus.

– Nutraukėte su ja korespondenciją?

– Kaip jums galėjo šauti į galvą? Kaip ir anksčiau kasdien susirašinėjame; ji rašo man švelniausius ir melagingiausius laiškus, aš jai – niekšiškiausius, kokius įstengiate įsivaizduoti: nenuoširdžius, klastingus, iki skausmo kankinamus.

– Klausykite, Heinrichai, tikrai nesate labai kilnaus būdo.

Heinrichas garsiai nusikvatojo.

– Ne, kilnus nesu; matyt, ne kad skleisčiau kilnumą, gimiau šiame pasaulyje.

– Kai pagalvoji, o jei galiausiai tai tėra grynas pramanas!

Georgas savo ruožtu, žinoma, neabejojo, kad anoniminiuose laiškuose esama tiesos. Vis dėlto nuoširdžiai troško, kad Heinrichas išsyk nuvažiuotų, pats įsitikintų, ko nors imtųsi, kam nors skeltų antausį ar nušautų. Jis įsivaizdavo Felicijoną, Štancidesą ar Vilį Eislerį, patekusius į panašią padėtį. Visi jie elgtųsi geriau ar bent jau kitaip ir, aišku, jam priimtiniau. Staiga Georgui toptelėjo klausimas, o ką darytų jis, jei Ana jį apgaudinėtų? Ana jį?! Ar tai apskritai įmanoma? Jis prisiminė šį vakarą pastebėjęs smalsių miglotų Anos akių žvilgsnį į Štancidesą. Ne, tas žvilgsnis nieko nereiškė, tai buvo aišku. O kaipgi tos senos istorijos su Leo ir dainavimo mokytoju? Jos buvo nekaltos, kone vaikiškos. Bet kitokios, gal netgi svarbesnės, pamanė jis. Georgas prisiminė keistą klausimą, Anos užduotą, kai ji per ilgai užsibuvo jo draugijoje ir, sugalvojusi pasiteisinimą, turėjo skubintis namo. Ar jis nebijąs kada nors pasigailėsiąs išmokęs ją meluoti? Tai nuskambėjo lyg priekaištas, lyg įspėjimas. Jei Ana taip menkai savimi tepasitiki, ar jis gali aklai ja pasitikėti? Argi ir jis Anos nemylėjo, bet vis dėlto apgaudinėjo arba kiekvieną akimirką buvo tam pasirengęs, juk tai galiausiai reiškia tą patį? Prieš valandą fiakre, kai laikė ją glėbyje ir bučiavo, Ana, aišku, nenujautė, kad jis galvoja apie kitką nei ji. Ir vis dėlto sekundėlę, lūpomis jausdamas jos lūpas, pajuto besiilgįs Sisi. Kodėl Ana negalėtų jo apgauti?.. O gal tai jau nutikę jam nė nenujaučiant?.. Bet visos tos mintys buvo, sakytum, besvorės. Jos pleveno jo galvoje kaip nerealios, kone smagios galimybės. Jiedu su Heinrichu sustojo priešais užsklęstas Florianio gatvelės namo duris, Georgas ištiesė Heinrichui ranką.

– Likite sveikas, – tarė jis. – Kai vėl pasimatysime, tikiuosi, jau būsite išsivadavęs nuo dvejonių.

– Ar tai būtų ypatingas laimėjimas? – paklausė Heinrichas. – Ar meilės reikaluose galima ramintis kokiais nors tikrais dalykais? Nebent blogais, nes jie ilgai trunka. Bet įtikėjimas kuo nors šviesiu geriausiu atveju tėra apkvaitimas... Na, Dievas jus tesaugo. Gegužę, viliuosi, vėl pasimatysime. Tuomet, kad ir kas nutiktų, sugrįšiu čionai kuriam laikui, galėsime toliau pakalbėti ir apie šauniąją mūsų operą.

– Taip, jei tik gegužę būsiu sugrįžęs į Vieną. Gali nutikti, kad sugrįšiu tik rudenį.

– Ir tuomet vėl išsyk išvyksite į naująjį darbą?

– Galimas dalykas, kad taip ir susiklostys, – atsakė jis, žvelgdamas Heinrichui į akis su vaikiškai aikštinga šypsena, lyg bylojančia: šito tau vis tiek nepasakysiu!

Heinrichas atrodė nepatenkintas.

– Klausykite, Georgai, gal paskutinį kartą stovime drauge čia, prie šių durų. Ak, nė neketinu brautis į sielą reikalaudamas pasitikėjimo. Matyt, tarp mūsų ir liks šiek tiek vienpusiškas ryšys. Na, nieko nepadarysi...

Georgas žvelgė priešais save.

– Tesaugo jus dangus, – burbtelėjo Heinrichas, kai durys atsivėrė. – Ir retsykiais duokite apie save žinią.

– Žinoma, – pažadėjo Georgas ir staiga pajuto į save nukreiptas netikėto širdingumo kupinas Heinricho akis. – Suprantama... Ir jūs privalote man rašyti. Vis dėlto duokite žinią, kaip klostosi reikalai jūsų namuose ir ką dirbate. Apskritai, – nuoširdžiai pridūrė, – privalome palaikyti nuolatinį ryšį.

Pasirodė namų prižiūrėtojas, užsimiegojęs, pasišiaušusiais plaukais, piktu žvilgsniu, apsisiautęs žalsvai rudu chalatu, basnirčia įsispyręs į šlepetes.

Heinrichas paskutinį kartą ištiesė Georgui ranką.

– Iki pasimatymo, mielas drauge, – atsisveikino. Paskui, mostelėjęs į sargą, tyliai pridūrė: – Negaliu ilgiau versti jo laukti. Kuo jis mane šią sekundę mintyse vadina, galite nesunkiai įskaityti iš taurios natūralios čionykštės jo fizionomijos. Sudie.

Georgas nusijuokė. Heinrichas dingo, durys užsitrenkė.

Georgas nejuto nė menkiausio mieguistumo, tad nutarė namo pareiti pėsčiomis. Buvo susijaudinęs, pakilios nuotaikos. Būsimų dienų laukė keistai įsitempęs. Jis galvojo apie rytojaus pasimatymą su Ana, apie dalykus, kuriuos derėjo aptarti, apie išvykimą, apie namą, kuris kažkur pasaulyje jau stovi ir kuris dabar miglotai iškilo jo vaizduotėje, sakytum, namelis iš žaislų dėžutės: šviesus, žalias, su ryškiai raudonu stogu ir juodu kaminu. Lyg vaizdą, skleidžiamą laterna magica [Magiškas žibintas (lot.). Vaizdo projekcijos aparatas, paplitęs visoje Europoje XVII–XX a.] ant baltos užuolaidos, jis pamatė ir savo paveikslą: palaimingai vienas sėdėjo balkone prie gaidų lapais nukrauto stalo; kitapus balkono pinučių lingavo medžių šakos; viršuje plytėjo vaiskus dangus, o apačioje po kojomis tyvuliavo pasakiško perdėm ryškaus mėlio jūra.

5 SKYRIUS

Georgas tylutėliai pravėrė Anos kambario duris. Ji dar miegojo giliai ir ramiai alsuodama. Iš truputėlį užtemdyto miegamojo jis grįžo į savo kambarį ir uždarė duris. Paskui priėjo prie atviro lango ir pažvelgė į lauką. Virš vandens sklandė saulėje mirguliuojanti migla. Švytinčio dangaus nutvieksti, plaukė anapus ežero dunksantys, ryškiomis linijomis apibrėžti kalnai, o virš Lugano sodų ir namų raibuliavo vaiskiausia žydrynė. Georgas vėl jautė palaimą kvėpti šį birželio rytmečio orą, nuo ežero nešantį drėgną gaivą, o nuo viešbučio parko platanų, magnolijų ir rožių aromatus; žiūrėti į šį peizažą, kurio rytmečio ramybė jau tris savaites kasryt sveikina jį lyg naujai patiriama laimė. Jis paskubomis išgėrė arbatą, pilnas lūkesčių nuskubėjo laiptais, kaip kadais vaikystėje nekantraudamas lėkdavo žaisti, ir, apsiaustas pilkų rytinių šešėlių kvapų, pasuko įprastiniu keliu palei krantą. Čia prisiminė praėjusio pavasario rytmetinius savo pasivaikščiojimus Palerme ir Taorminoje. Jie dažnai ištįsdavo į kelias valandas, kadangi nubudusi Greisė mėgdavo iki pietų gulinėti lovoje. Kone apniukęs atrodė jam anas gyvenimo tarpsnis, lyg kokio tamsaus debesies slegiamas netolimo, nors kartais ir trokštamo išsiskyrimo. Šįkart visi skausmingi prisiminimai atrodė labai toli, šiaip ar taip, jo valioje buvo tą pabaigą, jei tik jos nepasiųs pats likimas, atitolinti tiek, kiek jis geidaus.

Kovo pradžioje jiedu su Ana išvyko iš Vienos, nes ilgiau jos padėties nebuvo įmanu nuslėpti. Jau sausį Georgas nutarė pasikalbėti su jos motina. Jis šiek tiek pasirengė, tad įstengė norimus dalykus išdėstyti ramiais ir tinkamais žodžiais. Motina klausėsi tylėdama, jos akys plėtėsi ir drėko. Ana sėdėjo ant sofos, droviai šypsojosi ir kalbantį Georgą stebėjo su savotišku smalsumu. Buvo sudarytas artimiausių mėnesių planas. Iki vasaros pradžios Georgas su Ana ketino pagyventi užsienyje, paskui Vienos apylinkėse turėjo būti išnuomotas vasarnamis, kad sunkiausiu metu motina būtų netoliese ir kad nekiltų sunkumų vaiką atiduoti globon kur nors arti miesto. Taip pat buvo sumanyta, kaip pašaliniams smalsaujantiems paaiškinti Anos išvykimą ir ilgą nebuvimą namie. Kadangi jos balsas pataruoju metu smarkiai pasitaisęs – tai kone atitiko tikrovę – ji iškeliavusi į Dresdeną užbaigti mokslų pas garsų dainavimo mokytoją. Klausydamasi ponia Rosner retkarčiais linktelėdavo tarsi viskam pritardama. Bet jos veido bruožai darėsi vis liūdnesni. Motiną slėgė ne tiek tai, ką sužinojo, kiek suvokimas, kad turi su visu tuo taikstytis, vargšė motina iš smulkiųjų buržua sluoksnių, bejėgiškai sėdinti priešais kilmingą suvedžiotoją. Georgas apgailestavo šitai matydamas ir stengėsi kalbėti dar lengvesniu ir malonesniu tonu. Jis prisislinko arčiau gerosios moters, suėmė jos ranką ir akimirką palaikė delnuose. Ana per pokalbį nepratarė nė žodžio, bet kai Georgas susirengė eiti, ji atsistojo ir pirmą kartą matant motinai, tarsi dabar būtų atšventusi su juo sužadėtuves, atkišo jam lūpas bučiniui. Pakilios nuotaikos, lyg didžiausi sunkumai jau būtų buvę įveikti, Georgas nulipo laiptais. Dabar jis dažniau nei anksčiau leido laiką Rosnerių namuose muzikuodamas su Ana, kurios balsas tuo metu įgijo pastebimo sodrumo ir stiprumo. Motina su Georgu elgėsi draugiškiau, kartais jam netgi atrodydavo, lyg ji priešintųsi tai jam vis didėjančiai simpatijai. Kartą buvo toks vakaras šeimos būrelyje, kai Georgas liko vakarienės, paskui įsikandęs cigarą improvizavo „Meisterzingerių“ ir „Lohengrino“ [Richardo Wagnerio (1813–1883) operos „Niurnbergo meisterzingeriai“ (1867) ir „Lohengrinas“ (1848).] temomis, pelnė gyvų plojimų, ypač iš Juozapo, o eidamas namo kone išsigando suvokęs, kad jautėsi maloniai lyg iš naujo atrastuose namuose.

Po kelių dienų, juodviem su Felicijonu mėgaujantis juoda kava, patarnautojas atnešė kortelę. Ją imdamas Georgas pajuto truputį raustąs. Felicijonas, apsimetęs nematąs brolio sutrikimo, atsisveikino ir išėjo iš kambario. Tarpduryje brolis susitiko senąjį Rosnerį, palenkė galvą atsakydamas į pasveikinimą ir žvelgdamas prošal. Georgas pakvietė Rosnerį, įėjusį su žieminiu paltu, skrybėle ir skėčiu, sėstis ir pasiūlė cigarą. Senasis Rosneris atsakė:

– Ką tik rūkiau.

Tai Georgą truputį nuramino.

Svečias prisėdo, o Georgas, atsirėmęs į stalą, liko stovėti. Tuomet senis prabilo su jam būdingu lėtumu:

– Ponas baronas tikriausiai įsivaizduoja, kodėl išdrįsau sutrukdyti. Tiesą sakant, norėjau užeiti dar priešpiet, bet, deja, negalėjau ištrūkti iš kontoros.

– Priešpiet būtumėte manęs neradęs namie, pone Rosneri, – maloniai atsakė Georgas.

– Na, juo geriau, kad kelias nueitas ne tuščiai. Taigi mano žmona šįryt man... pranešė... kas nutikę.

Senis žvelgė į grindis.

– Šit kaip, – numykė Georgas, kramtydamas viršutinę lūpą. – Tiesą sakant, pats ketinau... Bet ar nenorėtumėte nusirengti palto, kambaryje labai šilta.

– O, ačiū, ačiū, man visai ne per šilta. Na, buvau labai pasibaisėjęs, kai žmona man šitai pranešė. Taip, pone barone... Niekuomet nebūčiau apie Aną pamanęs... niekuomet nebūčiau laikęs įmanomu dalyku... Juk tai siaubinga...

Visa tai Rosneris išsakė savo monotonišku balsu, tik kalbėdamas purtė galvą dažniau nei įprastai. Georgas, priverstas visą laiką žvelgti į plikę plonais gelsvai pilkšvais plaukais, nejuto nieko kita tik nykų nuobodulį.

– Pone Rosneri, nieko siaubingo čia tikrai nėra, – tarė jis pagaliau. – Jei žinotumėte, kaip labai aš... koks širdingas mano polinkis į Aną, jums nė į galvą neateitų vadinti jį siaubingu. Garbioji jūsų žmona veikiausiai informavo jus ir apie artimiausio meto mūsų ketinimus. Ar aš klystu?

– Tikrai neklystate, pone barone, šį rytą buvau su viskuo supažindintas. Tačiau negaliu nutylėti jau kelias savaites pastebįs, kad namie ne viskas gerai. Ypač krito į akis, kad mano žmona būdavo labai susijaudinusi ir arti ašarų.

– Arti ašarų? Tam tikrai nėra jokios priežasties, pone Rosneri. Pati Ana, kuri galiausiai čia svarbiausia, jaučiausi labai gerai, nepraradusi smagios nuotaikos...

– Taip, Ana, žinia, geros nuotaikos ir tai, tiesą sakant, mane truputėlį guodžia. Bet dėl viso kito... Negaliu jums apsakyti, pone barone, kaip skaudžiai mane paveikė... sakyčiau, lyg perkūnas iš giedro dangaus... niekuomet, niekuomet nebūčiau patikėjęs...

Senasis Rosneris nebevaliojo kalbėti, jo balsas virpėjo.

– Mane tikrai liūdina, – prašneko Georgas, – kad šitaip reaguojate į šį reikalą, nors jūsų žmona viską jums išaiškino, ir artimiausiam metui numatytos priemonės turėtų sulaukti jūsų pritarimo. Apie tolesnį laiką, tikiuosi, ne pernelyg tolimą, šiandien dar nenorėčiau kalbėti, nes visokiausios skambios frazės man ganėtinai atgrasios. Tačiau galiu jus, pone Rosneri, patikinti, kad tikrai nepamiršiu, ką esu skolingas tokiai būtybei kaip Ana... Taigi ir ką pats sau esu skolingas.

Jis gurktelėjo.

Kiek Georgas įstengė prisiminti, dar niekuomet gyvenime neatrodė sau toks atstumiantis kaip dabar. Kaip neišvengiamai būva visiškai beviltiškuose pokalbiuose, kiekvienas kartojo tą patį po kelis sykius, galiausiai ponas Rosneris atsiprašė sutrukdęs ir atsisveikino su Georgu, o šis palydėjo jį iki pat laiptų. Po šio vizito Georgas kelias dienas jautė širdyje nemalonias nuosėdas. Dabar betrūksta tik brolio, pamanė suirzęs ir nejučiomis ėmė įsivaizduoti kivirčą, per kurį tas jaunas vyras bando vaidinti keršytoją už namų garbę, o jis nepaprastai taikliais žodžiais pastato šį į deramą vietą. Tačiau po pokalbio su Anos tėvais Georgas jautė didelį palengvėjimą. O valandas, praleistas vienumoje su mylimąja ramiame kambarėlyje priešais bažnyčią, gaubė keistas jaukumas ir saugumas. Kartais abiem atrodydavo, kad laikas sustojęs. Nors Georgas atsinešdavo į pasimatymus kelionių vadovų, Burkhardo [Jacobas Christophas Burckhardtas (1818–1897), garsus šveicarų meno istorikas, ypač gilinęsis į Europos meno istoriją.] „Ciceroną“, net eismo tvarkaraščių ir kartu su Ana sudarinėdavo įvairiausius maršrutus, bet iš tikrųjų rimtai nemanė, kad visi tie planai kada nors bus įgyvendinti. Kai dėl namo, kuriame turėjo gimti vaikas, tai abu suvokė būtinybę jį rasti ir išsinuomoti dar prieš išvykdami iš Vienos. Kartą Ana laikraštyje – juos paskui įprato rūpestingai perskaityti – aptiko skelbimą apie nuomojamą girininko namą prie pat miško, netoli traukinių stoties, pasiekiamos iš Vienos per pusantros valandos. Vieną rytą abu nuvažiavo į nurodytą vietą ir namo parsivežė prisiminimus apie apsnigtą vienišą medinį pastatą su elnio ragais virš durų, seną girtą girininką, jauną šviesiaplaukę samdinę, apie pasivažinėjimą rogėmis vėjo greičiu saulės nutviekstu žiemos keliu, nesuvokiamai smagius pietus milžiniškame kaimo viešbutuko kambaryje ir prastai apšviestą, perkūrentą kupė. Tai buvo vienintelis kartas, kai Georgas kartu su Ana išsirengė ieškoti namo, kažkur pasaulyje jau stovinčio ir laukiančio savo paskirties... Paprastai jis vienas traukiniu arba tramvajumi nuvažiuodavo pasižvalgyti po netolimas vasaros rezidencijų apylinkes.

Kartą, viduržiemyje pasiklydusią pavasarišką dieną, Georgas vaikštinėjo po nedidukę visai netoli miesto esančią gyvenvietę, kurią ypač mėgo su jos pagret išsirikiavusiais kaimiškais statiniais, kukliais vasarnamiais ir elegantiškomis vilomis, ir beveik pamiršo – kaip jam retsykiais nutikdavo – ko čionai atvažiavo, su jauduliu galvodamas, kad tais pačiais takais prieš daugelį metų vaikštinėjo Bethovenas ir Šubertas, ir tuomet netikėtai sutiko Niurnbergerį. Jiedu pasisveikino, pagyrė gražią dieną, masinančią į gamtą, ir mandagiai apgailestavo retai vienas kitą besutinką nuo tada, kai Bermanas išvykęs iš Vienos.

– Ar seniai iš jo ką begirdėjote? – paklausė Georgas.

– Nuo tada, kai išvažiavo, – atsakė Niurnbergeris, – tegavau iš jo vieną atviruką. Reikia manyti, kad su jumis jis intensyviau susirašinėja nei su manimi.

– Kodėl reikia šitaip manyti? – nustebo Georgas, kaip neretai truputėlį suerzintas Niurnbergerio tono.

– Na, jūs bent vienu esate už mane pranašesnis – naujas pažįstamas, keliantis didesnį psichologinį jo susidomėjimą.

Šiuose su įprasta pašaipa pasakytuose žodžiuose Georgas išgirdo tam tikrą, beje, jam suprantamą įžeidumą. Nes iš tikrųjų pastaruoju metu Heinrichui, anksčiau kur kas dažniau bendra vusiam su Niurnbergeriu, šis menkai terūpėjo; apskritai Heinrichui buvo būdinga pritraukti prie savęs žmones ir be jokios atodairos nuo jų nusigręžti: priklausė nuo to, ar jų esybė atitiko tuometinę jo nuotaiką, ar ne.

– Vis dėlto mano pozicijos ne ką geresnės už jūsiškes, – atsakė Georgas. – Ir aš jau kelias savaites nesulaukiu jokios žinios. Beje, iš paskutinės regisi labai prasti jo tėvo popieriai.

– Taigi, matyt, senajam pagailos vertam ponui greitai ateis paskutinioji.

– Kas žino. Pagal tai, ką man rašo Bermanas, tai gali trukti dar ištisus mėnesius.

Niurnbergeris rimtai palingavo galvą.

– Taip, – tarstelėjo Georgas lyg tarp kita ko, – tokiais atvejais gydytojams iš tiesų turėtų būti leista... sutrumpinti visą tą reikalą.

– Galbūt jūs ir teisus, – atsakė Niurnbergeris. – Bet kas žino, gal mūsų draugas Heinrichas, nors tas nepagydomas tėvo nykimas ir gaišina jo darbus ar galbūt dar kokius nors kitus reikalus, vis dėlto neigiamai žiūrėtų į siūlymą viena morfijaus injekcija užbaigti tą beviltišką istoriją.

Georgas vėl pasijuto atstumtas pašaipiai pagiežingo Niurnbergerio tono. Ir vis dėlto prisiminęs aną valandą, kai dėl kelių miglotų žodžių mylimosios laiške matė Heinrichą labiau susijaudinusį nei dėl tėvą ištikusio pamišimo, negalėjo atsikratyti įspūdžio, kad Niurnbergeris bendrą jų draugą vertina teisingai...

– Ar pažinojote senąjį Bermaną? – pasiteiravo jis.

– Asmeniškai nepažinojau. Bet dar prisimenu laikus, kai jo pavardė dažnai buvo minima laikraščiuose ir kai kurias labai tvirtų įsitikinimų jo kalbas, sakytas deputatų rūmuose. Bet juk aš gaišinu jus, mielas barone. Sudiev. Tikriausiai pasimatysime šiomis dienomis kavinėje ar pas Ėrenbergus.

– Anaiptol manęs negaišinate, – atsakė Georgas tyčia itin maloniai. – Šiaip sau vaikštinėju ir naudodamasis proga apžiūrinėju vasaroti tinkamus būstus.

– Tai ketinate šiemet apsigyventi kaime netoli Vienos?

– Taip, tikriausiai, kurį laiką. Be to, viena pažįstama šeima manęs prašė, jei atsitiktinai man pavyktų ką nors surasti...

Jis truputėlį nuraudo, kaip visuomet, kai kalbėdavo nevisišką tiesą.

Niurnbergeris šitai pastebėjo ir nekaltai pasakė:

– Ką tik praėjau pro kelias nuomojamas vilas. Antai, matote, pavyzdžiui, tą baltą su plačia terasa?

– Atrodo labai dailiai. Ją, beje, būtų galima apžiūrėti. Jei tik jums nebus nuobodu mane lydėti, paskui kartu grįžtume į miestą.

Siauras ir pailgas sodas, į kurį jiedu įžengė, kilo įkalnėn ir Niurnbergeriui kiek priminė sodelį, kuriame žaisdavo vaikystėje.

– Galbūt tai netgi tas pats, – kalbėjo jis.– Mat mes daug metų vasarodavome kur nors kaime netoli Grincingo ar Heiligenštato.

Tas „mes“ Georgą labai keistai paveikė. Jam sunku buvo įsivaizduoti, kad Niurnbergeris taip pat kadaise buvo mažas ir gyveno su tėvu, motina, broliais ir seserimis: staiga visa šio vyro egzistencija ėmė jam atrodyti kažkokia keista ir sunki.

Iš atviros pavėsinės aukštutinėje sodo dalyje vėrėsi nuostabus miesto vaizdas, kuriuo jiedu ilgokai grožėjosi. Paskui, lydimi ūkvedžio žmonos su mažu, į pilką pledą suvyniotu vaiku ant rankų, neskubėdami grįžo pakalnėn. Tada apžiūrėjo būstą: žemi priplėkę kambariai su nuspurusiais pigiais kilimais ant grindų, siauromis medinėmis lovomis, suskilusiais ar aptrauktais veidrodžiais.

– Pavasarį viskas bus atnaujinta, – paaiškino ūkvedė, – tuomet atrodys labai jaukiai.

Mažylis nelauktai ištiesė rankeles į Georgą, tarsi norėdamas, kad šis paimtų jį ant rankų. Georgas kiek susijaudino ir sutrikęs šypsojosi.

Grįžtant į miestą ir ant tramvajaus platformos besišnekučiuojant su Niurnbergeriu, Georgą apėmė jausmas, kad per visus dažnus ankstesnius susitikimus jiedu nebuvo taip suartėję, kaip šią šviesią saulėtą žiemos valandą kaime. Atsisveikinant visiškai natūraliai susiklostė, kad jiedu sutarė kurią nors dieną drauge pasivaikščioti, ir taip išėjo, jog Georgui tęsiant būsto netoli Vienos paieškas Niurnbergeris keletą kartų jį lydėjo. Per tas išvykas visuomet buvo laikomasi fikcijos, kad Georgas ieško būsto draugų šeimai, kad Niurnbergeris tuo tiki ir kad Georgas tiki, jog Niurnbergeris tuo tiki.

Tose kelionėse Niurnbergeris kartais imdavo kalbėti apie savo jaunystę, apie anksti prarastus tėvus, apie dar visai jauną mirusią seserį ir apie vyresnį brolį, vienintelį gyvą likusį giminaitį. Brolis, senstantis viengungis kaip ir Edmundas, gyveno ne Vienoje, o mažame Žemutinės Austrijos miestelyje ir mokytojavo gimnazijoje nuo tada, kai prieš penkiolika metų buvo perkeltas tenai pavaduojančiu mokytoju. Vėliau jis tikriausiai būtų įstengęs be ypatingų pastangų įsidarbinti didmiestyje, bet po kelių kartėlio ir netgi niršulio metų jis visiškai priprato prie kuklių, ramių esamos gyvenamosios vietos sąlygų, kad sugrįžimas į Vieną jam būtų atrodęs lyg auka. Taip jis ir gyveno aistringai atsidavęs savo darbui ir ypač kalbos studijoms, nutolęs nuo pasaulio, vienišas, patenkintas, lyg koks mažo miestelio filosofas. Niurnbergeriui kalbant apie tą tolimą brolį, Georgui kartais atrodydavo, kad pasakojama apie mirusįjį, mat atrodė visiškai neįmanoma, kad kada nors ateityje jiedu galėtų vėl ilgam sueiti į daiktą. Visiškai kitaip, kone kaip apie būtybę, galinčią imti ir sugrįžti, visuomet su gyvu ilgesiu Niurnbergeris kalbėdavo apie prieš daugelį metų mirusią seserį.

Vieną ūkanotą vasario dieną, jiedviem belaukiant traukinio į Vieną ir geležinkelio stoties peronu vaikštinėjant pirmyn ir atgal, Niurnbergeris papasakojo Georgui sesers istoriją. Ji jau nuo vaikystės buvo lyg apsėsta neregėtos aistros teatrui, o sulaukusi šešiolikos, apimta vaikiško romantiško potraukio, neatsisveikinusi išėjo iš namų. Dešimtį metų ji traukė iš miesto į miestą, nuo scenos ant scenos, vaidindama tik menkus vaidmenis, nes, regis, pasirinktai profesijai stigo ir talento, ir grožio, bet, nepaisydama visų patirtų nusivylimų ir matyto vargo, nestokojo neblėstančio entuziazmo, tikėjimo ateitimi. Per atostogas ji retsykiais atvykdavo pas anuomet dar sykiu gyvenusius brolius savaitėms, o kartais tik kelioms dienoms, pasakodavo apie klajojančių artistų trupes, kuriose vaidindavo, lyg apie didelius teatrus; apie varganus savo laimėjimus – lyg apie didelį iškovotą triumfą; apie varganus kartu dirbusius komediantus – lyg apie didžius menininkus; apie smulkias intrigas – lyg apie didžiules aistringas tragedijas. Ir užuot pamažėle susivokusi, kokiame varganame pasaulėlyje ji, labiausiai apgailėtina būtybė, galuojasi, sesuo kasmet vis labiau painiojosi auksinių svajų voratinklyje. Tai truko, kol kartą grįžo gimtinėn sirgdama ir karščiuodama. Tada ištisus mėnesius gulėjo lovoje išraudusiais skruostais, kliedėjo apie šlovę ir laimę, kurių niekuomet nebuvo patyrusi, dar kartą, neva pasveikusi, pakilo iš patalo, vėl iškeliavo, kad tąkart namo sugrįžtų jau po kelių savaičių visiškai sugniuždyta, mirties paženklinta kakta. Tuomet brolis išvyko su ja į pietus, į Arką, į Meraną, prie Italijos ežerų. Ir tik tada, pietų soduose išsitiesusi tarp žydinčių gėlių, nutolusi nuo metų metais ją kvaitinusio ir klaidinusio šurmulio, suvokė, kad jos gyvenimas buvo tik blaškymasis tarp nupiešto dangaus ir popierinių sienų, kad visa jos egzistencija tebuvo manija. Net ir smulkūs kasdieniai nuotykiai, patirti nuomojamuose kambariuose, viešbučiuose ir svečių šalių miestų gatvėse, prisiminimuose jai regėjosi lyg scenos, kuriose ji vaidino nutvieksta rampų šviesos, o ne iš tiesų išgyveno. Artėjant prie kapo duobės joje nubudo didžiulis tikro, negyvento gyvenimo troškimas; juo tikriau žinojo esanti neišvengiamai pasmerkta, juo imlesniu žvilgsniu matė pasaulio apstą. O keisčiausia buvo, kaip paskutinėmis gyvenimo savaitėmis paslaptingai ir demoniškai blykstelėjo jos talentas, kurio iš tikrųjų neturėjo, bet kuriam buvo paaukojusi visą savo gyvenimą.

– Šiandien man atrodo, – sakė Niurnbergeris, – kad niekuomet negirdėjau nė vienos net ir garsiausios aktorės šitaip deklamuojamų eilių ar vaidinamų ištisų scenų, kaip mano sesuo anuomet deklamavo ir vaidino Kadenabijos viešbučio kambaryje su vaizdu į Komo ežerą keletą dienų prieš mirtį. Žinoma, – pridūrė jis, – gali būt, netgi veikiausiai taip ir yra, kad prisiminimai mane apgauna.

– Kodėl turėtų? – nesutiko Georgas, kuriam labai patiko tokia pabaiga, tad nenorėjo leisti jos sugadinti.

Ir baronas stengėsi įtikinti jo su šypsena besiklausantį Niurnbergerį, kad šis negalėjęs klysti ir kad su ta keista mergina, palaidota Kadenabijoje, į dausas iškeliavo didis aktorės talentas...

Tinkamo vasarnamio Georgas nerado ir per savo išvykas su Niurnbergeriu. Ką nors atrasti kaskart atrodė vis sunkiau. Niurnbergeris retsykiais pasišaipydavo iš sunkiai įvykdomų Georgo reikalavimų: jis, regis, ieškąs vilos, iš priekio privažiuojamos gerai prižiūrima gatve, iš galo su sodo varteliais, atsiveriančiais į džiungles. Galiausiai pats Georgas rimtai nebetikėjo, kad jam dabar pavyktų surasti norimą namą, tad nutarė šitą prievolę atidėti vėlesniam laikui, kai grįš iš kelionės. Dabar atrodė reikia kaip galima greičiau susitarti su gydytoju, bet ir tą reikalą Georgas kasdien vis atidėliojo. Vieną vakarą Ana jam pranešė, kad, išgąsdinta dar vieno alpulio priepuolio, ji apsilankiusi pas daktarą Štauberį ir papasakojusi apie savo būklę. Jis labai širdingai ją priėmęs, neparodęs nė menkiausios nuostabos, visais aspektais visiškai nuraminęs ir išreiškęs pageidavimą prieš jiedviem išvykstant pasikalbėti su Georgu.

Po kelių dienų Georgas pasinaudojo gydytojo kvietimu. Ligonių priėmimo valandos buvo ką tik pasibaigusios. Daktaras Štauberis sutiko jį, kaip ir buvo numanu, labai draugiškai, stengėsi į visą tą reikalą žvelgti kiek galima paprasčiau ir natūraliau, apie Aną visąlaik kalbėjo kaip apie jauną žmoną. Tai Georgą nuteikė keistai, bet nepasakytum, kad nemaloniai. Kai dalykiniai paaiškinimai buvo baigti, gydytojas pasidomėjo, kur jiedu keliausią. Georgas dar nebuvo sudaręs kelionės programos, viena buvo tikra, kad pavasarį jiedu praleis pietuose, greičiausiai Italijoje. Daktaras Štauberis pasinaudojo proga papasakoti apie paskutinę savo viešnagę Romoje prieš dešimtį metų. Anuomet, kaip ne kartą ir anksčiau, jis palaikė asmeninius santykius su archeologinių kasinėjimų vadovu ir kone entuziastingu tonu Georgui pasakojo apie naujausius radinius, aptiktus Palatino kalvoje, kurią jaunystėje pats tyrinėjo ir skelbė straipsnius senovės tyrinėjimams skirtuose žurnaluose. Paskui ne be pasididžiavimo parodė Georgui savo biblioteką, padalytą į dvi dalis – medicinos ir meno istorijos, ir pasiūlė pasiskolinti porą retesnių knygų: vieną, išleistą 1834 metais, apie Vatikano kolekcijas, kitą apie Sicilijos istoriją. Georgas jautėsi labai įkvėptas, kai taip aiškiai suvokė, kokios turiningos dienos jo laukia. Jį apėmė savotiškas gerai pažįstamų ir ilgai neregėtų kraštų ilgesys, prieš akis iškilo primiršti vaizdai: horizonte stūksanti Cestijaus piramidė, ryškiai apibrėžta, kokią ją pamatė dar paauglys, parjodamas su Makedonijos princu į vakarėjantį miestą; atsivėrė apytamsė bažnyčia, kurioje išvydo pirmąją savo mylimąją, žengiančią prie altoriaus nuotakos drabužiu; po tamsiu dangumi pakrante plaukė luotas keistomis sieros geltonumo burėmis... Georgas prakalbo, ėmė pasakoti apie daugelį pietų miestų ir vietovių, lankytų dar paauglio ir jaunuolio, kalbėjo apie tų kraštų ilgesį, dažnai užvaldantį jį kaip tikrų tikriausia nostalgija, apie savo džiaugsmą pamatyti visus tuos pasiilgtus, išsaugotus ir pamirštus dalykus, taip pat ir daug ką nauja brandžiu žvilgsniu ir šįsyk kartu su būtybe, įstengiančia viską suprasti ir mėgautis, sakė, kad jis šitai labai vertinąs. Daktaras Štauberis, tuo metu statęs knygą atgal į lentyną, staiga atsigręžė į Georgą, švelniai pažvelgė ir tarė:

– Man tai patinka.

Kadangi Georgas sužiuro truputį apstulbęs, daktaras pridūrė:

– Mat tai pirmi šilti žodžiai, išgirsti iš jūsų lūpų per visą šią valandą apie jūsų santykius su Anute. Žinau, žinau, jums nebūdinga atverti širdį menkai pažįstamam žmogui, bet todėl, kad negalėjau šito tikėtis, mane ir nudžiugino. Buvo matyti, kad tai nuskambėjo iš širdies. Man būtų buvę gaila Anutės – atleiskite, esu pratęs šitaip ją vadinti – jei būčiau turėjęs manyti, kad nemylite jos taip, kaip ji šito nusipelno.

– Tiesą sakant, – šaltai atrėmė Georgas, – nežinau, pone daktare, kas jus verčia tuo abejoti.

– Ar sakiau ką nors apie abejones? – geraširdiškai atsiliepė Štauberis. – Bet galiausiai nebūtų nieko keista, jei jaunas, visokiausios patirties turintis vyriškis nepakankamai vertintų šitokią auką. Juk tai vis dėlto auka, mielas barone. Galime jaustis esą aukščiau visokių prietarų, bet šiais laikais vis dar nėra smulkmena, jei jauna mergina iš geros šeimos ryžtasi tokiam dalykui. Nenoriu nuo jūsų slėpti – Anutei, žinoma, šito neparodžiau – vis dėlto mane šiek tiek krestelėjo, kai ji, neseniai pas mane atėjusi, viską papasakojo.

– Atleiskite, pone daktare, – atsakė Georgas pyktelėjęs, bet mandagiai, – tačiau tas jūsų krestelėjimas liudija, kad vis dėlto nesate aukščiau prietarų...

– Čia jūs teisus, – sutiko Štauberis šypsodamasis. – Bet gal būsite atlaidus tokiam mano atsilikimui, jei prisiminsite, kad esu kiek vyresnis už jus ir kitų laikų žmogus. O savo epochos įtakos netgi gana savarankiškai mąstančiam žmogui, o tokiu nesikuklindamas būčiau linkęs save laikyti... gana sunku išvengti. Keistas dalykas. Bet patikėkite manimi, net ir šiais laikais, net tarp jaunų žmonių, užaugusių su Nyče ir Ibsenu, esama tiek pat filisterių kaip ir prieš tris dešimtis metų. Jie tik neišsiduoda, nebent jų pačių reikalai pakrypsta į blogąją pusę, pavyzdžiui, jei suvedžiojama jų sesuo ar garbioji jų žmona ateina ir pareiškia norinti atsiduoti savo jausmams ir patirti gyvenimo... Kai kurie, suprantama, būna nuoseklūs ir toliau vaidina savo vaidmenį... bet tai daugiau savitvardos nei pasaulėžiūros klausimas. O ir anksčiau, žinote, toje epochoje, kurioje aš užaugau, kai sąvokos buvo taip nepajudinamai nustatytos, kai kiekvienas gerai žinojo: reikia gerbti savo tėvus, kitaip būsi šunsnukis... arba: tikra meilė esti tik kartą gyvenime... arba: mirti už tėvynę – malonumas... Žinote, toje epochoje, kai kiekvienas padorus žmogus laikė iškėlęs kokią nors vėliavą ar bent jau turėjo ką nors ant jos užsirašęs... patikėkite manimi, jau anuomet vadinamosios moderniosios idėjos turėjo daugiau sekėjų, nei manoma. Tik tie sekėjai kartais gerai nežinojo, kad patys savo idėjomis netiki, kad tam tikra prasme atrodė sau esantys padugnės ar netgi nusikaltėliai. Ar galiu jums kai ką pasakyti, pone barone? Apskritai nėra jokių naujų idėjų. Naujas minčių intensyvumas – taip, šito esama. Negi rimtai manote, kad Nyčė sukūrė antžmogį, Ibsenas – gyvenimo melą, o Ancengruberis – tiesą, kad tėvai, laukiantys iš vaikų pagarbos ir meilės, „savo elgesiu turi būti jos nusipelnę“? Jokiu būdu. Etinės idėjos visuomet egzistavo, ir žmonės stebėtųsi, jei žinotų, kokie tuščiagalviai sumąstė tas vadinamąsias naujas didžiąsias tiesas ar netgi jas garsiai išsakė kur kas anksčiau už tuos genijus, kuriems esame dėkingi už jas, o gal daugiau už drąsą laikyti tas tiesas teisingomis. Bet aš per daug nukrypau, atleiskite. Tiesą sakant, tenorėjau pasakyti... ir jūs manimi patikėsite... Žinau ne blogiau už jus, pone barone, kad esama skaisčių merginų, kur kas labiau sugedusių už vadinamąsias puolusias, ir padoriais laikomų jaunų vyriškių, kurių sąžines slegia kur kas didesnės blogybės, nei užmegzti santykiai su tyra mergina. Ir vis dėlto... tai yra mano epochos prakeiksmas... – pridūrė jis šypsodamasis, – negaliu nieko su savim padaryti: pirmą sekundę, kai Anutė papasakojo man šią istoriją, senoje mano galvoje suskambo tam tikri nemalonūs žodžiai, kadaise turėję aiškiai apibrėžtą reikšmę, tie seni atgyvenę žodžiai suskambo visu andainykščiu garsu: ištvirkėlis... suvedžiojimas... palikti nelaimėje ir panašiai. Todėl turiu dar kartą jūsų atsiprašyti, dabar, kai kiek artimiau jus pažinau... Štai iš kur tas krestelėjimas, kurį patyręs neturėtų prisipažinti joks šiuolaikiškas žmogus. Bet, jei kalbėsime visiškai rimtai, pasvarstykite, kaip į šį reikalą būtų žiūrėjęs jūsų velionis tėvas, nepažinojęs Anutės. Jis tikrai buvo vienas iš protingiausių ir mažiausiai prietarų turinčių žmonių, kokius tik įmanu įsivaizduoti... Ir vis dėlto jūs neabejojate, kad ir jis būtų kiek krūptelėjęs.

Georgas nevalingai ištiesė gydytojui ranką. Toks staigus mylimo mirusio žmogaus priminimas nelauktai sukėlė jam tokį ilgesį, kad jį sušvelninti jis įstengė tik ėmęs kalbėti apie velionį. Ir gydytojas turėjo ką papasakoti apie kai kuriuos susitikimus su mirusiu baronu, dažniausiai atsitiktinius, probėgšmais gatvėje, mokslų akademijos posėdžiuose, koncertuose. Vėl išmušė tokia valanda, kai Georgas velioniui pasijuto nepaprastai skolingas ir širdyje prisiekė būti vertas jo atminimo.

– Perduokite Anutei nuo manęs labų dienų, – tarė gydytojas jam atsisveikinant, – bet apie „krestelėjimą“ geriau nieko nesakykite. Ji labai subtili būtybė, juk žinote, o dabar reikia stengtis apsaugoti ją nuo kiekvieno nemalonaus jaudinimosi. Nepamirškite, pone barone, dabar svarbiausia, kad gimtų sveikas vaikas, o visa kita... Na, perduokite Anutei mano linkėjimus, tikiuosi, vasarą visi sveiki vėl pasimatysime.

Georgas išėjo dar labiau įsisąmoninęs savo įsipareigojimus jam atsidavusiai būtybei ir tai kitai, prabusiančiai gyvenimui po kelių mėnesių. Iš pradžių jis pamanė sudarysiąs testamentą ir paliksiąs jį notarui saugoti. Geriau pasvarstęs nutarė teisingiau būsiant išsipasakoti broliui, iš visų žmonių net ir dvasiškai artimiausiam žmogui. Jausdamas keistą varžymąsi, būdingą broliams, nepaisant artimų jų santykių, jis delsė dieną po dienos, kol galiausiai visiškai priartėjo tas laikas, kai Felicijonas turėjo iškeliauti į Afriką medžioti. Naktį prieš išvykstant, jiedviem grįž tant iš klubo namo, Georgas pranešė broliui, kad jau artimiausiu metu rengiasi leistis į ilgą kelionę.

– Tikrai? Kuriam laikui ketini išvykti? – paklausė Felicijonas.

Georgas šių žodžių skambesyje išgirdo tam tikro susirūpinimo gaidelę ir jautėsi turįs pridurti:

– Tai tikriausiai bus paskutinė didesnė mano kelionė per artimiausius metus. Tikiuosi, kad nuo rudens gausiu nuolatinę vietą.

– Tai galutinai apsisprendei?

– Taip, savaime suprantama.

– Džiaugiuosi, Georgai, dėl įvairių priežasčių, kaip pats įsivaizduoji, kad dabar imsiesi iš rimtųjų. Beje, palankiai susiklostė, kad taip nenutiko, jog vienas iš mudviejų iškeliautų į pasaulį, o kitas liktų vienas. Juk tuomet būtų truputėlį liūdna.

Georgas gerai žinojo, kad Felicijonas kitą rudenį turėtų būti paskirtas į kurios nors užsienio šalies atstovybę, bet taip aiškiai dar nebuvo įsisąmoninęs, kad po kelių mėnesių bus baigta su ilgamete broliška bendryste, gyvenimu draugėje sename name priešais parką, netgi jaunystė bus negrįžtamai praėjusi. Prieš save regėjo jo laukiantį rimtą, kone grėsmingą gyvenimą.

– Ar bent nujauti, – paklausė jis, – kur jie tave išsiųs?

– Esama tam tikros galimybės patekti į Atėnus.

– Ar tau tai būtų priimtina?

– Kodėl gi ne. Draugija ten neturėtų būti neįdomi. Bernburgas Atėnuose išbuvo trejus metus ir nenorėjo išvažiuoti. O juk buvo perkeltas į Londoną, tai irgi šį tą reiškia.

Jiedu kurį laiką žingsniavo tylėdami, pasirinko įprastą kelią per parką. Juos siaustė artėjantį pavasarį pranašaujantis oras, nors ant vejos dar bolavo menki sniego lopiniai.

– Tai keliausi į Italiją? – paklausė Felicijonas.

– Taip.

– Vėl toli į pietus kaip praėjusį pavasarį?

– Šito dar nežinau.

Vėl stojo trumpa tyla.

Staiga tamsoje nuskambėjo Felicijono balsas:

– Beje, ar nuo tada turi iš Greisės kokių nors žinių?

– Iš Greisės? – pakartojo Georgas kiek nustebęs, nes jau daug laiko Felicijonas nebuvo minėjęs šito vardo. – Iš Greisės daugiau žinių negavau. Beje, mudu buvome taip sutarę. Genujoje atsisveikinome visam laikui. Praėjo jau daugiau nei metai...

Ant suolelio visiškoje tamsoje sėdėjo ponas su kailiniais, cilindru ir baltomis pirštinėmis. Ak, Labinskis, pamanė Georgas akimirką; bet jau kitą, žinoma, prisiminė, kad anas nusišovęs... Jau nebe pirmą kartą tarėsi jį matąs. Kartą ir Palermo botanikos sode po japoniniu uosiu viduryje baltos dienos sėdėjo toks vienas, kurį Georgas sekundę palaikė Labinskiu. O neseniai už uždaro fiakro lango Georgas tarėsi atpažinęs mirusio tėvo veidą.

Pro plikas medžių šakas mirguliavo namai. Vienas iš jų buvo tas, kuriame gyveno broliai.

Būtų laikas pagaliau pradėti kalbėti apie reikalą, pamanė Georgas. Nebenorėdamas delsti, lyg tarp kita ko pasakė:

– Beje, ir šįsyk į Italiją vykstu ne vienas.

– Šit kaip... – burbtelėjo Felicijonas žvelgdamas tiesiai prieš save.

Tą pačią akimirką Georgas pajuto pasirinkęs netinkamą toną. Jis pasistengė, kad Felicijonas pamanytų: aha, brolužis vėl bus įsipainiojęs į nuotykį su kokia nors abejotina persona. Todėl rimtai pridūrė:

– Klausyk, Felicijonai, norėčiau su tavim aptarti kai ką svarbaus.

– Svarbaus?

– Taip.

– Na, Georgai, – švelniai nutęsė Felicijonas ir pažvelgė į jį iš šono. – Kas nutiko, juk galiausiai neketini vesti?

– Ak, ne, – atsakė Georgas ir išsyk susierzino, kad taip kategoriškai atmetė šią galimybę. – Kalbu ne apie vedybas, o apie daug reikšmingesnį dalyką.

Felicijonas akimirką stabtelėjo.

– Tu turi vaiką? – rimtai paklausė.

– Ne. Dar ne. Apie tai ir kalbu. Todėl ir išvykstame.

– Taip, – numykė Felicijonas.

Jiedu išėjo iš parko. Nejučiomis abu pažvelgė į savo buto langą, kuriame dar vos prieš metus retkarčiais juos sveikindamas linktelėdavo tėvas. Abu su liūdesiu pajuto, kaip po tėvo mirties vienas nuo kito nutolo, ir truputėlį su bauguliu galvojo, kad gyvenimas gali juos atitolinti kur kas labiau.

– Užeik į mano kambarį, – paprašė Georgas juodviem užlipus laiptais. – Ten bus jaukiausia.

Jis atsisėdo į patogų krėslą prie rašomojo stalo. Felicijonas įsitaisė nedidelės žalios odos sofos, pristumtos prie rašomojo stalo, kampe ir ramiai klausėsi. Georgas pasakė jam mylimosios vardą, kalbėjo apie ją labai gražiais širdingais žodžiais ir paprašė Felicijono, kad šis pasirūpintų motina ir vaiku, jei jam, Georgui, artimiausiu metu kas nors nutiktų. Kas liktų iš jo turto, jis, suprantama, paliktų vaikui, motinai atitektų teisė naudotis turtu iki vaiko pilnametystės. Kai Georgas baigė kalbėti, Felicijonas, truputį patylėjęs, šypsodamasis pareiškė:

– Na, turi pagrįstos vilties iš savo kelionės grįžti toks pat gyvas ir sveikas, kaip ir aš iš Afrikos, tad mūsų pokalbis, ko gera, tėra tik akademinės svarbos.

– To, suprantama, ir aš viliuosi. Kas be ko, man kur kas ramiau, Felicijonai, kai dabar tu žinai apie šį reikalą, ir aš bet kuriuo atveju galiu dėl to nesirūpinti.

– Taip, žinoma, gali nesirūpinti.

Felicijonas ištiesė broliui ranką, atsistojo ir ėmė žingsniuoti po kambarį pirmyn atgal. Paskui paklausė:

– Nemanai įteisinti savo santykių?

– Kol kas negalvoju. Kas bus ateityje, negali žinoti.

Felicijonas stabtelėjo ir numykė:

– Na, taip...

– Negi tu pasisakytum už mano vedybas? – kiek nustebęs šūktelėjo Georgas.

– Anaiptol.

– Felicijonai, prašau sakyti tiesą!

– Žinai, tokiose istorijose negalima piršti savo nuomonės, netgi broliui.

– Na, bet jei tavęs paprašysiu, Felicijonai. Man regis, kad tau šioje istorijoje kažkas nepatinka.

– Taip, matai, Georgai... Tikiuosi, suprasi mane teisingai... Suprantama, aš žinau, kad neketini palikti jos likimo valiai, priešingai, esu netgi įsitikinęs, kad visais atžvilgiais pasielgsi daug kilniau, nei kuris nors kitas tavimi dėtas. Bet juk klausimas yra kiek kitoks: ar būtum leidęsis į šį reikalą, jei būtum visapusiškai apsvarstęs padarinius?

– Žinia, į tokį klausimą sunku atsakyti, – tarė Georgas.

– Mano klausimas labai paprastas: ar tavo ketinimai buvo... ne padaryti ją savo gyvenimo drauge, o susilaukti su ja vaiko?

– Dieve, kas gi apie tai mąsto? Jei tik būtų galima visiškai šito išvengti...

Felicijonas jį nutraukė:

– Ar Ana žino, kad neketini jos vesti?

– Na, juk tu nemanai, kad pažadėjau ją vesti.

– Ne. Bet ir nežadėjai palikti.

– Tai būtų buvę neteisinga, Felicijonai. Įvyko taip, kaip dažnai susiklosto panašūs dalykai, viskas vystėsi be programos, iki pat šios dienos.

– Tai iš tiesų puiku. Tik klausimas, ar žmogui nėra privalu turėti tas programas tam tikriems gyvenimo įvykiams.

– Galimas daiktas... Bet tai, deja, niekuomet nebuvo stiprioji mano pusė...

Felicijonas sustojo priešais Georgą, nutaisė malonų veidą ir kelis kartus linktelėjo.

– Tikra tiesa, Georgai. Juk nesupyksi... bet jei jau apie tai prakalbome... Aš, žinoma, nemanau turįs teisę kištis į tavo gyvenseną...

– Kalbėk, Felicijonai... iš tikrųjų... man tai į naudą...

Jis švelniai paglostė broliui ranką, padėtą ant sofos atlošo.

– Na, kad nėra daug ką kalbėti. Turiu omenyje tik tai, kad visose srityse tau trūksta... tos programos. Matai, jei kalbėtume apie kitą svarbų dalyką, aš esu įsitikinęs tave turint talentą, ir kiti žmonės taip pat mano. Bet juk tu, po velnių, labai mažai darbuojiesi, ar ne? O juk pati šlovė neateina, net jeigu...

– Žinoma, neateina. Bet, Felicijonai, aš dirbu ne taip jau mažai, kaip manai. Matai, tokių kaip aš darbas yra savotiškas. Kartais išėjus pasivaikščioti, kartais netgi miegant ateina į galvą visokiausių... O paskui, rudenį...

– Na taip, tikėkimės, nors būgštauju, kad iš savo honoraro iš pradžių negalėsi pragyventi. O kuriam laikui, turint galvoje tavo gyvenimo būdą, pakaks to trupučio tavo kapitalo, dar labai neaišku. Pasakysiu tau atvirai, kai paminėjai man sumą, kurią galėtum palikti savo vaikui, aš tikrai išsigandau.

– Turėk kantrybės, Felicijonai. Po trejų ar penkerių metų, kai užbaigsiu savo operą... – tarė jis saviironišku tonu.

– Georgai, tikrai kuri operą?

– Artimiausiu metu pradėsiu.

– Kas tau parašys libretą?

– Heinrichas Bermanas. Žinoma, šitai išgirdus tau vėl ištįs veidas.

– Mielas Georgai, kai dėl tavo bendravimo, niekuomet nė neketinau į tai kištis. Visiškai suprantama, kad būdamas tokios dvasinės pakraipos tu bendrauji su kitokiais žmonėmis, kurie man galbūt mažiau patrauklūs. Tačiau, jei tik pono Bermano libretas puikus, tai linkiu tau sėkmės... ir ponui Bermanui taip pat.

– Libretas dar nebaigtas, yra tik scenarijus.

Felicijonas nevalingai prajuko.

– Tad šit kokie tavo operos reikalai? Reikia manyti, kad teatras, kuris tave nusamdys, jau pastatytas.

– Na... – nutęsė truputį įsižeidęs Georgas.

– Atleisk, – atsiprašė Felicijonas. – Tikrai neabejoju tavo ateitimi. Tik norėčiau, kad pats truputėlį daugiau prie jos prisidėtum. Aš taip... iš tiesų, Georgai, labiau tavimi didžiuočiausi, jei taptum didžiu žmogumi. Ir tai, žinoma, priklauso tik nuo tavęs. Vilis Eisleris, tikrai labai muzikalus žmogus, dar visai neseniai man vėl pasakė vertinąs tave labiau už daugumą kitų jaunųjų kompozitorių.

– Dėl tų kelių jam žinomų mano dainų?

– Taip, mat Eisleriui jos atrodo puikios. Juk svarbu ne kiekis.

– Tu šaunus vaikinas, Felicijonai. Bet tikrai neprivalai manęs drąsinti. Žinau, kas manyje slypi, tiesiog turiu būti kiek uolesnis. O ir ta kelionė labai gerai mane paveiks. Kuriam laikui ištrūkti iš įprastinės aplinkos labai į naudą. Tai bus visai kas kita nei pernai. Čia pirmas kartas, Felicijonai, kai būsiu su visiškai man lygia būtybe, kuri man daugiau... kuri man tikrai ir draugė. O suvokimas, kad turėsiu vaiką, ir dargi su ja, man veikiau malonus, nepaisant visų šalutinių aplinkybių.

– Galiu įsivaizduoti, – atsakė Felicijonas rimtai ir su meile žvelgdamas į brolį.

Laikrodis, stovintis ant rašomojo stalo, išmušė dvi.

– Ak, jau labai vėlu! – šūktelėjo Felicijonas. – O ryt anksti turėsiu susidėti daiktus. Na, rytą pusryčiaudami dar galėsime pasikalbėti apie įvairiausius dalykus. Taigi sudiev, Georgai.

– Labanakt, Felicijonai. Ačiū tau, – pridūrė jausmingai.

– Už ką man dėkoti, koks tu keistas, Georgai.

Jiedu spustelėjo vienas kitam rankas ir pasibučiavo, o to jau seniai nebuvo darę. Georgas nusprendė vaiką, jei gimtų sūnus, pavadinti Felicijonu ir džiaugėsi geru ženklu: šio vardo skambesys žadėjo laimę.

Broliui išvykus, Georgas jautėsi toks vienišas, tarsi niekuomet nebūtų turėjęs kito draugo. Gyvenimas dideliame tuščiame bute, gaubiamame panašios nuotaikos kaip pirmomis dienomis po tėvo mirties, jį stūmė kone į liūdesį.

Dienos, turėjusios praslinkti, iki jiedu iškeliaus, jam atrodė lyg koks pereinamasis laikotarpis, per kurį nieko dora nebenuveiksi. Valandos, leidžiamos su mylimąja kambarėlyje priešais bažnyčią, buvo bespalvės ir nykios. Dabar, regis, ir Anos psichikoje vyko tam tikri pokyčiai. Kartais ji būdavo dirgli, kartais nekalbi, kone melancholiška, ir dažnai Georgą būnat su ja apimdavo toks nuobodulys, kad jam darėsi tiesiog baugu pagalvojus apie artimiausius mėnesius, kuriuos turės praleisti vienu du. Žinoma, pati kelionė žadėjo ganėtinai prablaškyti. Bet kaip bus vėlesniais mėnesiais, kuriuos reikės ramiai praleisti kažkur netoli Vienos? Jis privalėjo pasirūpinti draugija Anai. Vis dar delsė su ja apie tai kalbėti, bet kartą Ana pati pasakė jam naujieną, tinkamą labai paprastai išspręsti tą ir dar kitą problemą. Pastaruoju metu, ypač tuo tada, kai Ana pamažu ėmė mažinti duodamų pamokų skaičių, ji vėl suartėjo su Terese ir patikėjo jai savo paslaptį: netrukus ją žinojo ir Teresės mama. Ji ne tik palaikė Aną nuoširdžiau už tikrą motiną, kuri, iš pradžių trumpai plykstelėjusi supratimu, vėliau įskaudinta nusigręžė nuo prasikaltusios dukters ir prislėgta užsisklendė. Ponia Golovski ne tik pareiškė esanti pasirengusi pagyventi su Ana kaime, bet ir pažadėjo per tą laiką, kol jauna pora bus išvykusi, suieškoti nediduką namą, kurio taip ir neįstengė rasti Georgas. Nors toks paslaugumas Georgui, pažįstant jo tingumą, buvo labai pravartus, bet vis dėlto jis jautėsi truputėlį nejaukiai, turėdamas būti dėkingas tai svetimai senai moteriai. O ta aplinkybė, kad būtent jai, Leo motinai, ir Bertoldo tėvui buvo lemta taip reikšmingai prisidėti prie tokio svarbaus Anos išgyvenimo, prastos nuotaikos valandėlėmis jam rodėsi kone juokinga.

Likus trims dienoms iki išvykimo, vieną gražią kovo popietę Georgas išsirengė į Ėrenbergų namus atsisveikinimo vizito. Po anų Kalėdų švenčių Georgas pas juos retai besilankydavo, o jo pokalbiai su Elze nuo tada būdavo kuo nekalčiausi. Kaip draugui, kuris visuomet viską supras teisingai, Elzė jam prisipažino namie besijaučianti vis prasčiau. Kartais Georgas ir pats pastebėdavo, kad namų nuotaiką nuolat temdė prasti tėvo ir sūnaus santykiai. Su atsainia elegancija Oskarui įėjus pro duris ir prakalbus aristokratiška Vienos maniera, tėvas pašaipiai nusigręždavo arba nesusivaldydavo nelaidęs užuominų, kad akies mirksniu galįs padaryti galą visam jo aristokratiškumui, atimdamas ar sumažindamas vadinamąją algą, kuri esanti ne kas kita kaip kišenpinigiai. O tėvui ėmus kalbėti žargonu – jis mėgdavo tai daryti aiškiai tyčiomis ir girdint svetimiems žmonėms – Oskaras sučiaupdavo lūpas ir išeidavo iš kambario. Tačiau pastaruoju metu itin retai nutikdavo, kad tėvas su sūnumi vienu metu būtų Vienoje ar Noihauze. Jiedu sunkiai bepakentė vienas kito artumą.

Kai Georgas užėjo pas Ėrenbergus, kambarys skendėjo kone tamsoje. Už fortepijono bolavo marmurinė Izidė, o į erkerį, kuriame priešpriešiais sėdėjo motina ir dukra, krito blausi vėlyvos popietės šviesa. Pirmą kartą Georgą keistai sujaudino šis dviejų moterų vaizdas. Jame sukirbėjo nuojauta, kad šiandien galbūt paskutinį kartą regi šitą sceną, o Elzė, jį pamačiusi, nušvito tokia iki skausmo miela šypsena, kad jis akimirksnį pamanė, ar tik galiausiai nebus čia prasilenkęs su savo laime?

Jis įsitaisė šalia ponios Ėrenberg, ramiai siuvinėjančios toliau, sėdėjo priešais Elzę, rūkė cigaretę ir jautėsi kaip namie. Papasakojo, kad paviliotas pavasariškų orų suplanuotą kelionę pradedąs anksčiau nei ketinęs ir kad ta kelionė veikiausiai užsitęsianti iki vasaros.

– O mes šįsyk į Auhofą planuojame išvykti jau gegužės viduryje, – pranešė ponia Ėrenberg. – Tačiau šią vasarą jau tikrai tikimės jus pamatyti savo namuose.

– Jei nebūsite užsiėmęs kuo kitu, – pridūrė Elzė nė nemirktelėjusi.

Georgas pažadėjo atvažiuoti rugpjūtį bent kelioms dienoms.

Paskui jie kalbėjosi apie Felicijoną ir Vilį, prieš keletą dienų iš Biskros su draugija patraukusius į dykumą medžioti, apie Demeterį Štancidesą, ketinantį greitu laiku atsisveikinti su kariuomene ir pasitraukti į Vengrijoje esantį dvarą, ir galiausiai apie Heinrichą Bermaną, iš kurio jau kelias savaites niekas negavo žinių.

– Kas žino, ar jis apskritai grįš į Vieną, – spėliojo Elzė.

– Kodėl turėtų negrįžti? Kaip jums šovė į galvą tokia mintis, panele Elze?

– Dieve, gal jis ves tą aktorę ir bastysis su ja po pasaulį.

Georgas gūžtelėjo pečiais... Jis nieko nežinąs apie aktorę, su kuria Heinrichas palaiko ryšius, ir leidžiąs sau abejoti, ar Heinrichas kada nors vestų, nesvarbu, ar tai būtų princesė, ar cirko jojikė.

– Būtų gaila Bermano, – tarė ponia Ėrenberg nepaisydama Georgo diskretiškumo. – Apskritai, man regis, kad jauni žmonės į tuos reikalus žiūri arba perdėm lengvabūdiškai, arba perdėm rimtai.

Elzė pridūrė:

– Tai ir yra keisčiausia. Jūs visi šiuos dalykus arba išmanote geriau nei visa kita, arba blogiau nei visa kita. O juk būtent tokiuose gyvenimo reikaluose privalu išlikti tokiam, koks paprastai esate.

– Miela Elze, – atsainiai tarstelėjo Georgas, – jei nubunda aistros...

– Taip, jei jos nubunda, – pabrėžė ponia Ėrenberg.

– Aistros! – šūktelėjo Elzė. – Manau, kad jos pasitaiko labai retai, kaip ir visi kiti pasaulio nuostabumai.

– Ką tu, vaikeli, išmanai, – numykė ponia Ėrenberg.

– Bent jau savo aplinkoje nieko panašaus nesu mačiusi, – paaiškino Elzė.

– Kas žino, ar pamatytumėte, net jei tai vyktų jūsų aplinkoje, – nesutiko Georgas. – Žiūrint iš šalies, kartais visiškai panašiai gali atrodyti ir flirtas, ir gyvenimo tragedija.

– Tai tikrai netiesa, – atrėmė Elzė. – Aistra tai kažkas tokio, kas negali neišsiduoti.

– Elze, – įsiterpė ponia Ėrenberg, – iš kur tau išmanyti tokius dalykus? Kaip tik aistros kartais gali slypėti giliau už kokį nors smulkų jausmiūkštį, nes dažnai esti daugiau pastatyta ant kortos.

– Aš manau, gerbiamoji ponia, – atsakė Georgas, – kad tai labai individualu. Tiesiog būna žmonių, kuriems viskas parašyta ant kaktos, ir tokių, kurie tiesiog neįžvelgiami. Neįžvelgiamumas tam tikra prasme netgi yra toks pats talentas kaip ir bet kuris kitas.

– Kurį galima išlavinti kaip ir bet kurį kitą, – papildė Elzė.

Pokalbis minutėlę įstrigo, kaip neretai nutinka, kai staiga tampa pernelyg aišku, kam buvo taikyta bendro pobūdžio frazė.

Ponia Ėrenberg vėl pabandė užmegzti kalbą.

– Georgai, gal pastaruoju metu sukūrėte ką nors gražaus? – paklausė.

– Porą smulkių dalykėlių fortepijonui. Beje, greitai užbaigsiu ir savo kvintetą.

– Tas kvintetas greitai taps legenda, – nepatenkinta burbtelėjo Elzė.

– Elze, – priekaištingai nutęsė motina.

– Na taip, juk tikrai būtų gerai, jei jis daugiau dirbtų.

– Su tuo visiškai sutinku, – atsakė Georgas.

– Manau, jog anksčiau menininkai dirbdavo kur kas daugiau nei dabar.

– Didieji menininkai, – papildė jos mintį Georgas.

– Ne, visi, – nenusileido Elzė.

– Gal ir gerai, kad leidžiatės į kelionę, – toliaregiškai svarstė ponia Ėrenberg. – Čia jus pernelyg daug kas blaško.

– Jis visur leisis būti blaškomas, – griežtai tvirtino Elzė. – Taip pat ir Iglau ar kur jis ten bus kitais metais.

– Apie tai, kad išvykstate, dabar visai nepagalvojau, – prisipažino ponia Ėrenberg linguodama galvą. – O jūsų brolis kitais metais gyvens Sofijoje ar Atėnuose, Štancidesas – Vengrijoje... Tiesą pasakius, liūdna, kad visi mieliausi žmonės pasklinda į visas puses.

– Jei būčiau vyras, sklisčiau ir aš, – pareiškė Elzė.

Georgas nusijuokė.

– Svajojate apie kelionę aplink pasaulį balta jachta? Madeira, Ceilonas, San Franciskas...

– O ne! Nenorėčiau likti be profesijos, bet veikiausiai būčiau tapusi laivyno karininke.

– Ar nebūtumėte toks malonus, – kreipėsi ponia Ėrenberg į Georgą, – ir ar nepagrotumėte mums truputėlį iš naujausios savo kūrybos?

– Mielai.

Iš prie lango esančio erkerio jis nužengė į kambario tamsą. Atsistojusi Elzė uždegė palubio šviesą. Georgas atidarė fortepijoną, atsisėdo ir ėmė groti savo baladę. Elzė įsitaisė fotelyje, ir ta tikros damos laikysena – į ranktūrį atremta alkūnė, ranka paremta galva – bei melancholiškas ne pagal metus protingo vaiko veidas vėl keistai sugraudino Georgą. Šiandien jis nebuvo labai patenkintas savo balade ir gerai suvokė, kad perdėtai išraiškingai skambindamas bando taisyti jos poveikį klausytojoms.

Į kambarį patyliukais įžengė rūmų patarėjas Viltas ir davė ženklą, kad niekas jo nepaisytų. Žilais, trumpais, pasišiaušusiais plaukais, išdidus, geraširdis ir aukštas, jis liko rymoti prie sienos palei duris, kol nuaidėjo paskutiniai perdėtai skambūs Georgo akordai. Paskui visi pasisveikino. Viltas pa linkėjo sėkmės jam, laisvam vyriškiui, galinčiam imti ir išvykti į pietus.

– Aš, deja, šitaip pasielgti negaliu, – pridūrė jis, – nors kartais miglotai nujaučiu, kad Austrijoje niekas nė truputėlio nepasikeistų, net jei visus metus nekelčiau kojos į savo kontorą.

Kaip visuomet Viltas apie savo darbą ir tėvynę kalbėjo ironiškai. Ponia Ėrenberg atsakė jam, kad nesą žmogaus, labiau už jį mylinčio savo šalį ir rimčiau žiūrinčio į savo darbą. Jis su tuo sutiko. Bet Austrija jam reiškianti labai sudėtingą instrumentą, su kuriuo teisingai apsieiti mokąs tik meistras ir kuris dažnai taip prastai skambąs todėl, kad kiekvienas niekdarys išbandąs juo savo gebėjimus.

– Jie tol jį daužo, – liūdnai pridūrė jis, – kol sutrūkinėja visos stygos ir sulūžta korpusas.

Išeinantį Georgą Elzė palydėjo iki prieškambario. Ji norinti pasakyti keletą žodžių apie jo baladę. Jai ypač patikusi vidurinė dalis, žaižaruojanti iš vidaus. Be to, linkinti jam geros kelionės. Georgas padėkojo.

– Taigi, – netikėtai tarė Elzė jam jau paėmus skrybėlę, – dabar tikriausiai derėtų galutinai atsisveikinti su tam tikromis svajonėmis.

– Kokiomis svajonėmis? – paklausė apstulbęs.

– Manosiomis, suprantama, kurios negalėjo būti jums nežinomos.

Georgas buvo labai nustebintas. Taip tiesmukai ji niekuomet nekalbėdavo. Jis sutrikęs šypsojosi ir galvojo, ką atsakyti.

– Niekas nežino, kas bus ateityje, – galiausiai nerūpestingai tarstelėjo.

Ji suraukė kaktą.

– Kodėl nesate su manimi bent jau atviras, kaip aš su jumis? Juk žinau, kad į pietus keliausite ne vienas... Žinau ir tai, kas jus lydės... Apskritai, man žinoma viskas. Dieve, ko tik aš nežinojau apie jus nuo mūsų pažinties pradžios.

Jos žodžiuose Georgas girdėjo virpčiojant skausmo ir pykčio gaideles. Jis suprato: jei kada nors vis dėlto ją vestų, ji leistų pajusti per ilgai turėjusi jo laukti. Jis žvelgė priešais save, sakytum, prasikaltęs ir vis dėlto kietakaktiškas. Tada Elzė smagiai nusišypsojo, ištiesė jam ranką ir dar kartą palinkėjo:

– Laimingos kelionės.

Georgas paspaudė jai ranką, tarsi už ką atsiprašydamas. Elzė ištraukė delną, nusisuko ir grįžo į kambarį. Jis kelias sekundes dar pastoviniavo tarpduryje, paskui išskubėjo į gatvę.

Tos pačios dienos vakarą Georgas po daugelio savaičių kavinėje vėl pamatė Golovskį. Jis žinojo iš Anos, kad Leo tarnaujant savanoriu pastaruoju metu teko patirti nemalonių dalykų, kad anas „žmogaus pavidalo žvėris“ griežė ant jo dantį ir netgi tiesiog su neapykanta persekiojo. Georgui krito į akis, kaip per tą trumpą laiką, kol jiedu nesimatė, Leo buvo pasikeitęs. Jis atrodė tiesiog pasenęs.

– Džiaugiuosi, kad prieš išvykdamas dar kartą gavau jus pamatyti, – pareiškė Georgas sėsdamasis priešais jį prie staliuko.

– Džiaugiatės atsitiktinai vėl mane pamatęs, – atsakė Leo, – o man buvo poreikis dar kartą jus pamatyti – toks tatai skirtumas.

Leo balsas skambėjo dar švelniau nei paprastai. Jis žvelgė Georgui į akis geraširdiškai, kone tėviškai. Georgas nebeabejojo, kad Leo viską žino, tad kelias sekundes jautėsi toks sutrikęs, tarsi būtų jam įsipareigojęs, niršo dėl savo sumišimo ir buvo dėkingas Leo, kad jis dėjosi šito nepastebįs. Tą vakarą jiedu kalbėjosi kone vien apie muziką. Leo klausinėjo, kaip vykstą Georgo darbai, ir besišnekučiuojant taip susiklostė, kad Georgas pasisiūlė rytoj, sekmadienio popietę, paskambinti jam šį bei tą iš naujausių savo kompozicijų. Bet jiedviem atsisveikinus Georgą nelauktai apėmė nemalonus jausmas, kad ką tik vidutiniškai išlaikė teorijos egzaminą ir kad rytoj jo laukia praktikos egzaminas. Ko iš jo nori šis jaunas, besielgiąs lyg būtų kur kas vyresnis, žmogus? Ar Georgas privalo įrodyti, kad turimas talentas suteikia jam teisę būti Anos mylimuoju ar tapti jos vaiko tėvu? Jis laukė Leo jausdamas vidinį priešinimąsi. Netgi pamanė, kad lieps tarnams pasakyti, jog jo nesą namie. Bet kai Leo atėjo, toks paprastas ir nuoširdus, koks kartais mėgdavo pasirodyti esąs, Georgas greitai sušvelnėjo. Jiedu gėrė arbatą, rūkė cigaretes, Georgas aprodė savo biblioteką, paveikslus, kabančius bute, antikvarinius daiktus, ginklus, ir egzaminų nuotaika išsisklaidė. Georgas prisėdo prie fortepijono, paskambino keletą ankstesnio meto kūrinėlių, tada paskutinius, taip pat ir baladę, kur kas geriau, nei vakar pas Ėrenbergus, dar vėliau keletą dainų, kurioms skambant Leo be balso, bet vedamas neklystamos muzikinės nuojautos akcentavo melodiją. Galiausiai iš partitūros ėmė groti kvintetą, Georgui tai sekėsi nekaip, tad Leo, paėmęs gaidas, atsistojo prie lango ir atidžiai jas skaitė.

– Tiesą sakant, dar niekas neaišku, – pareiškė jis. – Kai kurie dalykai sukurti, sakytum, puikų skonį turinčio diletanto, o kiti, sakytum, menininko, stokojančio deramos disciplinos. Dainose juntama geriausia... bet kas tai... talentas? Nežinau... Kad esate aristokratiškos prigimties, bet visą laiką juntama, muzikaliai aristokratiškos prigimties.

– Na, tai ne kažin kas.

– Netgi gana mažai. Bet kadangi jūs dar tiek mažai tedirbote, tai dar neliudija prieš jus. Mažai dirbta ir mažai išgyventa.

– Taip manote? – Georgas prisivertė pašaipiai nusišypsoti.

– O, tikriausiai patirta labai daug, bet jausta... Suprantate, Georgai, ką turiu omenyje?

– Žinoma, galiu įsivaizduoti. Bet jūs tikrai klystate. Man netgi regisi, kad turiu tam tikrą polinkį į sentimentalumą, su kuriuo privalau kovoti.

– Apie tai ir kalbame. Mat sentimentalumas yra jausmo priešybė, kažkas, kuo galima ramintis dėl savo bejausmystės, dėl vidinio šaltumo. Sentimentalumas yra jausmas, kuris, taip sakant, įsigyjamas už mažesnę nei supirkimo kainą. Nepakenčiu sentimentalumo.

– Hm, vis dėlto manau, kad ir jums pačiam jis nėra visiškai svetimas.

– Esu žydas, mums sentimentalumas – tautos liga. Padorieji stengiasi jį paversti niršuliu ar pykčiu. Vokiečiams sentimentalumas – blogas įprotis, taip sakant, vidinis apsileidimas.

– Vadinasi, jums jis pateisinamas, mums ne?

– Ir ligos nėra pateisinamos, jeigu visiškai suvokiant savo polinkius jomis sirgti nepasinaudojama galimybe nuo jų apsiginti. Bet mes imame kalbėti aforizmais, taigi krypstame į pusines tiesas ar ketvirčio tiesas. Grįžkime prie kvinteto. Jame man mieliausia adagio tema.

Georgas linktelėjo.

– Kartą išgirdau ją Palerme.

– Ką? – nustebo Leo. – Negi tai sicilietiška melodija?

– Ne, išgirdau ją jūros bangoms ošiant rytą vienas vaikštinėdamas pakrante. Vienatvė mano kūrybai apskritai į naudą. Taip pat ir svetimi kraštai. Todėl iš savo kelionės daug ko tikiuosi.

Jis papasakojo Leo apie Heinricho Bermano operos medžiagą, teikiančią jam paskatų. Jei Heinrichas sugrįžtų, Leo privaląs jį paakinti rimtai imtis libreto.

– Ar dar nežinote, – paklausė Leo, – kad mirė jo tėvas?

– Tikrai? Kada gi? Iš kur žinote?

– Šiandien rytą perskaičiau laikraštyje.

Jiedu kalbėjosi apie Heinricho santykį su velioniu, ir Leo išsakė mintį, kad pasauliui tikriausiai išeitų į gera, jei tėvai dažniau pasimokytų iš savo vaikų patirčių, užuot reikalavę, kad šie prisiderintų prie seniokiškos jų išminties. Pokalbis pakrypo apie tėvų ir sūnų santykius, apie tikrą ir apsimestinį dėkingumą, apie mylimų žmonių mirtį, apie gedėjimo ir skausmo skirtingumą, apie atsiminimo pavojus ir užmaršties prievoles. Georgas nujautė, kad Leo mąsto apie rimčiausius dalykus, kad yra labai vienišas ir kad moka būti vienišas. Vėlyvą vakarą užverdamas paskui Leo duris, jį kone mylėjo, o mintis, kad šis žmogus buvo pirmas Anos žavėjimosi objektas, buvo jam maloni.

Dar kelios dienos pralėkė greičiau, nei buvo tikėtasi, besirūpinant pirkiniais, tvarkant reikalus ir visaip kitaip besirengiant kelionei. O vieną vakarą Georgas ir Ana atskirais fiakrais privažiavo prie geležinkelio stoties ir vestibiulyje labai mandagiai pasisveikino lyg kokie atsitiktinai susitikę tolimi giminaičiai.

– Ak, miela panele, koks laimingas atsitiktinumas. Gal ir jūs vykstate į Miuncheną?

– Tikrai taip, pone barone.

– Ak, koks sutapimas! Gal, panele, ir jūs turite bilietą vietai miegamajame vagone?

– Taip, pone barone, penktą vietą.

– Negali būti, kaip įstabu, aš turiu šeštąjį numerį.

Paskui juodu vaikštinėjo peronu pirmyn atgal. Georgas buvo puikios nuotaikos, jam buvo smagu, kad Ana angliška suknia, siaurabryle kelionine skrybėlaite ir mėlynu šydu atrodo kaip įdomi nepažįstamoji. Jie nužingsniavo palei visą traukinį iki pat lokomotyvo, stovinčio už halės ir nervingais pliūpsniais spjaudančio šviesiai pilkus garus į tamsų dangų. Kitapus halės palei bėgius blausioje šviesoje žėravo žali ir raudoni žiburiai. Tolumoje iš kažkur pasigirdo baimingi švilpčiojimai, ir palengva iš tamsos į stotį įvinguriavo traukinys. Raudona šviesa švytavo ant žemės į vieną ir į kitą pusę ir regėjosi esanti už mylių, o kai liovėsi švytavusi, staiga pasirodė esanti visai čia pat. O už perono savais keliais driekėsi bėgiai, tviskantys ir pradingstantys neregimybėje, vedantys į artumas ir tolumas, į naktį, į rytą, į kitą dieną, į nežinomybę.

Ana įlipo į vagoną. Georgas dar kurį laiką stoviniavo lauke ir pramogavo žiūrėdamas į keleivius, skubančius, besijaudinančius, oriai ramius, tokius, kurie tik apsimetė esą ramūs, ir į įvairiausio plauko palydėtojus: liūdnus, linksmus, abejingus.

Ana pasilenkė pro langą. Georgas plepėjo su ja, elgėsi taip, lyg nė nemanytų važiuoti, įlipo paskutinę akimirką. Traukinys pajudėjo. Perone stovėjo žmonės, nesuprantami Vienoje pasiliekantys žmonės, kuriems nesuvokiami buvo visi kiti, dabar tikrai iš čia išvykstantys. Suplevėsavo kelios nosinaitės, stypsojo orus stoties viršininkas ir griežtu žvilgsniu lydėjo nuvažiuojantį traukinį, nešikas, vilkintis mėlynai ir baltai juostuota lino palaidine, laikė iškėlęs geltoną rankinę ir skvarbiai spoksojo į kiekvieną langą. Keista, šmėstelėjo Georgui mintis, esama žmonių, kurie išvažiuoja ir palieka Vienoje geltonas savo rankines. Paskui viskas dingo: nosinaitės, rankinė, stoties viršininkas, stoties pastatas, ryškiai apšviestas signalizuojančių traukinių palydovų namelis, paviljonas su kolonada, mirguliuojančios miesto šviesos, maži pliki sodeliai prie geležinkelio sankasos, o traukinys toliau sau švilpė per tamsą. Georgas nusigręžė nuo lango. Ana sėdėjo kam putyje, šalimais pasidėjusi skrybėlaitę ir šydą. Jos skruostais ritosi smulkios romios ašaros.

– Na jau, – nutęsė Georgas, apkabino ją, bučiavo akis, lūpas. – Na jau, Ana, – pakartojo dar švelniau ir vėl bučiavo. – Ko gi verki? Juk bus taip puiku.

– Bepigu tau kalbėti, – burbtelėjo ji, o besišypsančiu jos veidu nesiliovė sruvusios ašaros.

Tikrai buvo puiku. Iš pradžių jiedu apsistojo Miunchene. Vaikštinėjo po aukštas pinakotekos sales, susižavėję stoviniavo priešais senus tamsėjančius paveikslus, klaidžiojo gliptotekoje tarp marmurinių dievų, karalių ir didvyrių; o kai ūmiai pailsusi Ana prisėsdavo ant sofos, viršugalviu jausdavo švelnų Georgo žvilgsnį. Jie važinėjosi plačiomis Anglų parko alėjomis po vis dar belapiais medžiais, sėdėjo susiglaudę jauni, laimingi ir norėjo manyti, kad žmonės laiko juos keliaujančiais jaunavedžiais. Šalia vienas kito sėdėjo ir operos teatre klausydamiesi „Figaro“, „Meisterzingerių“, „Tristano“; jiems dingojosi, kad iš pamiltų garsų apie juodu audžiamas aidus perregimas šydas, atskiriantis juos nuo visų kitų klausytojų. Jiedu, niekam nepažįstami, sėdėjo prie dailiai padengtų stalų, valgė, gėrė ir linksmai plepėjo. Gatvelėmis, paženklintomis įstabiu svečios šalies dvelksmu, jiedu traukdavo namo, kur bendrame kambaryje laukė švelnios naktys, jie užsnūsdavo skruostas prie skruosto, o kai nubusdavo, už lango šypsodavosi maloni diena, kurią galėjo leisti kaip panorėję. Jie vienas kitame atrado ramybę, kokios dar nebuvo patyrę, ir pagaliau visiškai priklausė vienas kitam. Po kurio laiko, pasitikdami kviečiantį pavasarį, jiedu keliavo toliau: plačiais slėniais, kuriuose tviskėjo ir tirpo sniegas, paskui per paskutinį baltą žiemos sapną, Brenerio perėją į Bolcaną, kur vidurdienį maudėsi saulės nutviekstoje Turgaus aikštėje. Ant sudūlėjusių erdvaus Veronos amfiteatro laiptų po vėsiu Velykų vakaro dangumi Georgas pagaliau atrado save priešais beatsiveriantį išsvajotą pasaulį, po kurį šįsyk jam buvo leista lydėti tikrai mylimą moterį. Iš blausių rausvų tolių kartu su amžinais prisiminimais, priklausančiais ir kitiems žmonėms, jį sveikino nutolusios vaikystės laikai; svečios šalies ore virpčiojo netgi tų praėjusių dienų dvelksmas, kai motina buvo dar gyva. Venecija pasitiko jį maloniai, bet be kerų, gerai pažįstama, tarsi būtų tik vakar ją palikęs. Morkaus aikštėje su juo pasisveikino keli menkai pažįstami iš Vienos, o ir šalimais esančią šydu prisidengusią, plačiu paltu vilkinčią damą kliudė ne vienas smalsus žvilgsnis. Tik kartą vėlų vakarą, plaukiojant gondola siaurais kanalais, dunksantys rūmai, kasdienybės šviesoje pamažu praradę orumą ir pavirtę kulisais, iškilo priešais jį visa svaria slėpiningos auksinės praeities prabanga.

Paskui dar buvo kelios dienos, praleistos miestuose, kurių jis beveik nepažinojo, tik vaikystėje buvo lankęsis vos kelias valandas ar iš viso jų nematęs. Iš tvankaus Paduvos pusiaudienio jiedu įžengė į prieblandoje skendinčią bažnyčią ir lėtai žingsniuodami nuo altoriaus prie altoriaus apžiūrinėjo nuostabius primityvokus paveikslus, vaizduojančius stebuklus darančius šventuosius ir užbaigiančius savo kankinystę. Niūrią lietingą dieną bildantis apgailėtinas vežimas pravežė juos pro raudonų plytų tvirtovę, aplink kurią iškastame plačiame griovyje telkšojo pilkšvai žalsvas vanduo, dardėjo per turgaus aikštę, kur priešais kavinę sėdėjo nevalyvai apsirengę miestelėnai, įsuko į tylesnes liūdnas gatveles su tarp kuprotų akmenų šiurpsančia žole, ir jiems buvo sunku patikėti, kad tas gailiai merdintis miestelis – skambaus Feraros vardo savininkas. Jiedu atsipūtė tik Bolonijoje; ten gyvai suklestėjęs miestas nesitenkino vien puikuodamasis praėjusių laikų grožybėmis. Bet tik išvydęs Fjezolės kalvą Georgas pasijuto lyg pasveikintas antros gimtinės. Tai buvo miestas, kuriame atsisveikino su vaikyste, kuriame jo gyslomis ėmė srūti gyvenimas. Kai kuriose vietose atgijo prisiminimai, bet juos buvo linkęs pasilaikyti sau; ir katedroje, kur ana Florencijos mergina iš po nuotakos šydo pasiuntė jam paskutinį žvilgsnį, Georgas kalbėjo Anai tik apie tą rudens vakaro valandėlę Altlerchenfeldo bažnyčioje, kur abu, lyg nujausdami, prakalbo apie šią kelionę, nesuvokiamai greitai virtusią tikrove. Jis parodė Anai namą, kuriame gyveno prieš devynerius metus. Pirmame aukšte tebeveikė tos pačios krautuvėlės, kuriose koralų, nėrinių prekeiviai ir laikrodininkai siūlė savo prekes. Kadangi antras aukštas buvo nuomojamas, Georgas nesunkiai galėjo vėl pamatyti kambarį, kuriame mirė jo motina. Bet jis ilgai delsė įžengti į tą būstą. Tik išvykimo išvakarėse, tarsi vis dėlto negalėdamas praleisti šios galimybės, vienas, prieš tai nieko Anai nepasakęs, jis įžengė į namą, laiptinę, kambarį. Susenęs ir Georgo neatpažinęs durininkas jį visur apvedžiojo. Tebestovėjo tie patys baldai; motinos miegamasis atrodė lygiai taip pat kaip prieš dešimtmetį, tame pačiame kampe dunksojo ta pati rudo medžio lova, užklota tamsiai žalia sidabro siūlais siuvinėta aksomo antklode. Bet nė vienas iš visų tų jausmų, kurių Georgas tikėjosi, jam nesukilo. Širdimi sruveno blyškus prisiminimas, paviršutiniškesnis ir labiau prigesęs nei kada nors anksčiau. Ilgai stovėjo priešais lovą, aiškiai įsisąmoninęs norą sužadinti jausmus, kuriuos išgyventi jautėsi privaląs. Jis sumurmėjo žodį „mama“, bandė įsivaizduoti ją, gulinčią čia, šiame guolyje daugelį dienų ir naktų. Prisiminė valandas, kai motina jausdavosi geriau, ir jis galėdavo jai ką nors balsiai paskaityti arba gretimame kambaryje paskambinti fortepijonu, paskui kampe pamatė apvalų staliuką, prie kurio susėdę tėvas su Felicijonu tylutėliai šnekučiuodavosi, nes motina būdavo ką tik užsnūdusi. Galiausiai, taip arti ir ryškiai, tarytum tai būtų scena iš teatro vaidinimo, prieš akis iškilo to siaubingo vakaro vaizdas, kai tėvas su broliu buvo išėję, o jis visiškai vienas sėdėjo prie motinos lovos suėmęs jos rankas... Georgas vėl viską matė ir girdėjo: kaip ji po ramiausiai praėjusios dienos pasijuto prastai, kaip jis atplėšė lango sąvaras ir kaip su drungnu kovo oru į kambarį įsiveržė nepažįstamų žmonių juokas ir kalbos, kaip ji pagaliau liko gulėti atmerktomis, jau užgesusiomis akimis. Plaukai, vos prieš kelias sekundes bangomis vilniję palei kaktą ir smilkinius, sausi ir susitaršę styrojo ant pagalvės, o nuoga kairioji ranka su plačiai praskėstais sustingusiais pirštais karojo ant lovos krašto. Tas iškilęs vaizdas buvo toks nepaprastai gyvas, kad mintyse jis išvydo savo vaikišką veidą ir išgirdo seniai nutilusį verksmą... Tačiau nejuto jokio skausmo. Juk buvo praėję pernelyg daug laiko. Kone dešimtis metų.

– E bellissima la vista di questa finestra, – netikėtai tarė durininkas užnugaryje ir pravėrė langą.

Staiga, kaip ir aną seniai praeitin nugrimzdusį vakarą, iš apačios pasigirdo žmonių balsai. Tą pačią minutę ausyse suskambo motinos balsas, toks, kokį anuomet girdėjo, maldaujamas, slopstantis „Georgai... Georgai...“, ir tamsiame kampe, kur anuomet pūpsojo pagalvės, jis išvydo kažką neaiškiai boluojant. Georgas priėjo prie lango ir patvirtino:

– Bellissima vista.

Bet gražus vaizdas pro langą buvo tarytum uždengtas tamsiu šydu.

– Mama... – sumurmėjo dar kartą.

Bet tardamas šį žodį, savo nuostabai, omenyje turėjo nebe seniai palaidotą gimdytoją; jis buvo skirtas tai kitai, dar netapusiai motina, bet būsiančiai ja jau po kelių mėnesių... motiną vaiko, kurio tėvas – jis. Dabar šis žodis nelauktai suskambo tarytum dar niekuomet negirdėtas, nesuvoktas, sakytum, ateities toliuose jo skambesyje būtų girdimi ir paslaptingai gaudžiantys varpai. Georgas susigėdo čionai atėjęs vienas, sakytum, slapčiomis atsėlinęs. Dabar netgi negalės Anai papasakoti čia buvęs.

Kitą rytą jiedu išvažiavo į Romą. Georgas su kiekviena diena jautėsi vis labiau kaip namie, buvo vis žvalesnis ir gebąs mėgautis šio miesto teikiamais malonumais, o Aną vis dažniau apnikdavo sunkus nuovargis. Dažnai viena likdavo viešbutyje, o jis klaidžiodavo gatvėmis, klajodavo po Vatikaną, vaikštinėdavo po Forumo aikštę ir Palatino kalvą. Ana niekuomet jo nesuturėdavo, tačiau Georgas jausdavosi privaląs prieš išeidamas ją paguosti ir mėgdavo sakyti: „Na, tu pasilieki šitai kitam kartui, tikėkimės, kad greitai čionai vėl atvyksime.“ Tuomet ji valiūkiškai šypsodavosi, tarsi nė kiek neabejotų, kad kada nors taps jo žmona; ir jis turėjo prisipažinti, kad tokios baigties nebelaiko neįmanoma. Kad šį rudenį jie turės išsiskirti atsisveikinę visiems laikams, jam pamažėle regėjosi veik nesuvokiama. Bet dabar jiedu aiškiais žodžiais nesikalbėjo apie tolimą ateitį. Jis šito baiminosi, o Ana jautė, kad verčiau jo baiminimosi neaitrinti. Ir kaip tik tomis Romoje leidžiamomis dienomis, per kurias Georgas dažnai vienas ištisas valandas vaikštinėjo po svetimą miestą, jis kartais jautėsi tolstąs nuo Anos jam nemaloniu būdu. Vieną vakarą jis iki sutemų klaidžiojo po imperatorių rūmų griuvėsius ir nuo Palatino kalvos su išdidžiu vienišiaus susižavėjimu žiūrėjo į Kampanijoje besileidžiančią saulę. Paskui nutarė kiek pasivažinėti palei antikos laikų miesto sieną ant Pinčio kalvos ir kai rymodamas fiakro kampe žvilgsnį nukreipė į virš stogų kyšantį į Šv. Petro bazilikos kupolą, giliai sujaudintas pamanė išgyvenąs didingiausią visos šios kelionės akimirką. Į viešbutį grįžo jau vėlai, rado Aną, stovinčią prie lango užverktomis akimis, išblyškusią, raudonomis dėmėmis išmuštais, paburkusiais skruostais. Jau dvi valandas ji alpėjo iš baimės, kad bus nutikusi kokia nors nelaimė, kad jis užpultas, nužudytas. Georgas ją ramino, bet neįstengė rasti jai reikalingų nuoširdžių žodžių, kadangi jautėsi negarbingai susaistytas ir nelaisvas. Ana pajuto jo šaltumą, leido jam suprasti, kad jaučiasi nepakankamai mylima; jis atsakė irzliai, kone desperatiškai, ji išvadino jį bejausmiu ir savanaudžiu. Georgas sučiaupė lūpas, nieko nebeatsakė ir ėmė švytuoti po kambarį. Nesusitaikę jiedu nuėjo į valgomąjį, kur tylėdami valgė vakarienę, paskui sugulė nepalinkėję vienas kitam labos nakties. Kitos dienos buvo pritemdytos ano kivirčo šešėlio. Tik važiuodami į Neapolį, kai liko kupė vienudu ir džiaugėsi nematytu kraštovaizdžiu, kuriuo dabar skriejo, jiedu vėl atrado vienas kitą. Nuo tol jis nebepaliko Anos veik nė minutės, ji atrodė Georgui tokia bejėgė ir truputėlį graudinanti. Jis atsisakė muziejų, kadangi Ana negalėjo jo lydėti. Jiedu nuvažiavo pasivaikščioti į Posilipo kalvas ir į Villa Nationale. Ekskursijoje po Pompėją jis, švelnus pakantus sutuoktinis, žingsniavo šalimais nešiojamo jos krėslo ir, gidui prasta prancūzų kalba beriant paaiškinimus, paėmė Anos ranką, pabučiavo ir entuziastingais žodžiais bandė užkrėsti ją savo susižavėjimu, ir šįsyk pajaustu slėpiningame bestogiame mieste, kuris po dviejų tūkstančių metų nebūties gatvė po gatvės, namas po namo palengva kilo į šio amžiais žydro dangaus šviesą. O kai kartą stabtelėjo pailsėti, kur keli darbininkai semtuvais kaip tik atsargiai bandė iš pelenų išvaduoti nuskilusią koloną, Georgas Anai davė ženklą į tai atkreipti dėmesį tokiomis švytinčiomis akimis, tarsi ši akimirka būtų buvusi dovana, kurią jau seniai buvo jai parengęs, ir tarsi visa tai, kas vyko iki šiol, turėjo tik vieną tikslą – šią minutę atvesti ją į šią vietą ir leisti pamatyti šį stebuklą.

Vieną tamsiai mėlyną gegužės naktį jiedu tysojo šezlonguose ant laivo denio, plukdančio juos į Genują. Senas šviesių akių prancūzas, per vakarienę sėdėjęs prie jų stalo, kiek pastoviniavo gretimais ir parodė jiems žvaigždes, lyg sidabro lašai kabančias neaprėpiamybėje. Kai kurias vadino vardais, mandagiai ir maloniai, sakytum, jausdamasis privaląs spindinčias dangaus klajūnes supažindinti su jaunų sutuoktinių pora. Paskui prancūzas atsisveikino ir nusileido į kajutę. O Georgas prisiminė, kaip vienišas plaukė tuo pačiu keliu po tuo pačiu dangumi praėjusį pavasarį atsisveikinęs su Greise. Apie ją Georgas papasakojo Anai ne tiek jausdamas vidinį poreikį, kiek todėl, kad atgaivindamas tam tikrą personažą ir ištardamas tam tikrą vardą išlaisvintų savo praeitį iš slėpiningos baugumos, kurioje jo praeitis Anos akyse, regis, kartais pranykdavo. Ana žinojo apie Labinskio mirtį, apie Georgo pokalbį su Greise prie Labinskio kapo, apie Georgo lankymąsi su ja Sicilijoje, jis netgi parodė Anai Greisės nuotrauką. Ir vis dėlto truputėlį šiurpdamas Georgas sau prisipažino, kiek mažai Ana žino netgi apie šį kone atvirai jai papasakotą jo gyvenimo tarpsnį; jis jautė, kad neįmanoma kitai būtybei suvokti laiko, kuris nebuvo kartu su ja, tuo kitu žmogumi, išgyventas, tų daugybės dienų ir naktų, kurių kiekviena minutė buvo užpildyta esatimi, turinio. Jis suvokė, kiek mažai tereiškia tie smulkūs neatvirumai, kuriuos leisdavo sau pasakodamas, palyginti su neišnaikinamu melo pėdsaku, gimstančiu iš paties prisiminimo trumpame jo kelyje nuo vieno žmogaus lūpų iki kito žmogaus ausies. Jei Ana kada nors vėliau kad ir kuo atviriausiai sumanytų papasakoti savo draugui ar naujam mylimajam apie šį su Georgu praleistą laiką, ką anas galiausiai sužinotų? Neką daugiau už istoriją, šimtus kartų skaitytą knygose: pasakojimą jaunos būtybės, pamilusios jauną vyriškį, keliavusios su juo po pasaulį, patyrusios palaimą, o kartais ir nuobodulį, jautusios su tuo žmogumi bendrystę, o kartais vis dėlto ir vienišumą. Netgi jei ji bandytų duoti kiekvienos minutės ataskaitą... visa liktų negrįžtamai praėję, o tam, kuris pats šito nepatyrė, praėjęs laikas niekuomet netaps tiesa.

Viršum jų žibėjo žvaigždės. Anos galva palengva nusviro jam ant krūtinės, ir Georgas švelniai ją parėmė rankomis. Tik tylus teškenimas kažkur apačioje išdavė laivą judant į priekį. Artinosi rytas, gimtinė, ateitis. Taip ilgai juos ramiai siautęs laikas ėmė skambėti ir suktis. Staiga Georgas pajuto, kad nebevaldo savo likimo. Viskas plaukė sava tėkme. Ir dabar visu kūnu iki pat plaukų pašaknių juto, kad laivas po jo kojomis nesulaikomai veržiasi į priekį.

Genujoje jie pabuvo vos vieną dieną. Abu ilgėjosi ramybės, o Georgas dar ir savo darbo. Dar keletą savaičių jiedu ketino praleisti prie kurio nors vieno Italijos ežero, o birželio viduryje važiuoti namo. Iki tol tikriausiai bus parengtas namas, kuriame turėtų gyventi Ana. Ponia Golovski atrado pustuzinį tinkamų būstų, atsiuntė Anai tikslius jų aprašymus, laukė apsisprendimo, bet dėl visa ko ir toliau tęsė paieškas. Iš Genujos jiedu nukeliavo į Milaną, bet nebepakėlė triukšmingo miesto gyvenimo ir jau kitą dieną išvyko į Luganą.

Ten išbuvo keturias savaites. Kas rytą Georgas žingsniuodavo keliu, štai ir šiandien vedančiu jį smagia pakrante, paskui per Paradiso, ties gatvės vingiu atsiveriant kaskart vis iš naujo pasiilgstamam vaizdui. Jiedviem šiame mieste liko vos kelios dienos. Nors nuo pat pradžių Anos savijauta buvo puiki, atėjo laikas traukti arčiau Vienos ir ramiai pasirengti visokiems netikėtumams. Lugane praleistos dienos Georgui atrodė esančios geriausios iš visų jo patirtų nuo pat išvykimo iš Vienos. Ir tokiomis gražiomis akimirkomis jis susimąstydavo, ar tai nebus geriausias viso jo gyvenimo laikas. Dar niekuomet nesijautė toks nekamuojamas norų, taip ramiai žvelgiąs į ateitį ir į prisiminimus, kaip būdamas čia; jis su džiaugsmu matė, kad ir Ana visiškai laiminga. Jos kakta švytėjo lūkestingu romumu, akys žvelgė smagiai ir išmintingai, kaip ir tada, kai Georgas jos siekė. Be nerimo, be nekantros, besiskleidžiančio motiniškumo pakylėta aukščiau visų prisiminimų apie neigiamas kraštiečių išankstines nuostatas ir nesirūpindama dėl būsimos painiavos, ji laiminga laukė tos didžios valandos, kada ji, įkvėpta būtybė, laukiančiam gyvenimui grąžins, ką pusiau nesąmoningą palaimos akimirką sugėrė jos kūnas. Georgas džiaugsmingai matė joje bręstant bendražygę, kurią tikėjosi rasti nuo pat pradžios, bet kuri dienų tėkmėje kartais pradingdavo. Kalbėdama apie jo kūrinius, kuriuos Ana rūpestingai peržiūrėjo, apie dainavimo esmę, diskutuodama bendro pobūdžio muzikos temomis, ji atsiskleidė turinti kur kas daugiau išmanymo ir nuojautos, nei jis nujautė ją turint. Nors Georgas nedaug teparašė, jam atrodė, kad vidujai jis pažengė į priekį. Jo galvoje skambėjo melodijos, formavosi sąskambiai, ir dabar jis prisiminė kuo puikiausiai suprasdamas, ką anuomet norėjo pasakyti Felicijonas, kai, ištisus mėnesius neėmęs špagos į rankas, kartą pareiškė, kad jo rankai per tą laiką kilę neblogų minčių. Tad ir ateitis nekėlė jam jokių rūpesčių. Jis žinojo, kad vos parvykęs į Vieną rimtai kibs į darbą, ir tuomet jo gyvenimo kelyje atsivers nevaržomos perspektyvos.

Jau seniai Georgas pasiekė gatvės vingį, prie kurio kojos nešte nešė. Iš čia į ežerą driekėsi trumpas platus kyšulys, apaugęs tankiais žemais krūmais, o siauras truputį žemyn besileidžiantis takas vedė prie stovinčio už kelių žingsnių nuo gatvės nematomo medinio suolelio, ant kurio Georgas visuomet minutėlę prisėsdavo prieš sugrįždamas į viešbutį.

Kiek dar kartų jis čionai ateis, pamanė šiandien nejučiomis. Gal penkis ar šešis, o paskui – atgalios į Vieną. Ir jis klausė savęs, o kas gi nutiktų, jei jiedu negrįžtų, jei įsikurtų kur nors Italijoje ar Šveicarijoje ir su vaiku mėgaudamiesi dviguba – tolimos šalies ir gamtos – ramybe susikurtų naują gyvenimą? Kas nutiktų?.. Nieko. Vargu ar kas nors stebėtųsi. Ir nepasigestų – skausmingai, kaip tikrai nepakeičiamų žmonių niekas nė nepasigestų – nei jo, nei Anos. Tokie svarstymai veikiau teikė palengvėjimą nei liūdino, jam tik buvo pikta, kad kartais jį apimdavo tam tikra nostalgija ir netgi paskirų žmonių ilgesys. Ir dabar, po šia bičiuliška svetimos šalies dangaus mėlyne kvepiant ežero orą, mėgaujantis užsimiršimu ir vienuma, širdis suspurdėjo prisiminus Vienos miškus ir kalvas, Žiedo gatvę, klubą, erdvų savo kambarį su į parką atsiveriančiu vaizdu. Jam būtų šiurpu, jei jo vaikas turėtų gimti ne Vienoje. Staiga jis prisiminė, kad šiandien turėtų ateiti dar vienas ponios Golovski laiškas, taip pat kelios kitos žinutės iš Vienos, tad nusprendė prieš grįždamas į viešbutį padaryti lankstą ir užsukti į paštą. Kaip ir per visą kelionę, ir čia jis prašė laiškų nesiųsti į viešbutį, nes šitaip jautėsi labiau apsidraudęs nuo visokių pašalinių atsitiktinumų. Iš Vienos sulaukdavo ne per daug žinių. Daugiausiai jis sužinodavo iš Heinricho laiškų, nors ir trumpų, bet, kaip Georgas puikiai nujautė, ne dėl ypatingo poeto poreikio informuoti, o dėl to, kad šis buvo iš tos profesijos atstovų, kurie rašomiems sakiniams įkvėpdavo gyvenimo dvelksmo. Felicijono laiškai buvo šalti, tarsi jis būtų visiškai pamiršęs paskutinį širdingą jųdviejų pokalbį Georgo kambaryje ir brolišką bučinį atsisveikinant... Tikriausiai brolis spėjo, manė Georgas, kad jo laiškus skaitys ir Ana, tad nenorėjo svetimai damai suteikti progos susipažinti su asmeniniais santykiais ir jausmais. Niurnbergeris kelis kartus trumpai atsakė į jo sveikinimų atvirukus, o į Romoje rašytą laišką, kuriame Georgas šiltai prisiminė jųdviejų iškylas žiemos pabaigoje, Niurnbergeris ironiškais žodžiais atsiprašydamas išreiškė apgailestavimą per tuos žygius tiek daug prišnekėjęs apie kitam žmogui juk visiškai neįdomius savo šeimos reikalus. Neapolyje jį pasiekė senojo Eislerio laiškas, kuriame buvo rašoma, kad kitais metais laisvos vietos Detmoldo rūmų teatre greičiausiai nebūsią, bet grafas Malnicas kviečiąs jį, laukiamą svečią, dalyvauti repeticijose ir spektakliuose, galbūt suteiksiančiuose progą užmegzti artimesnius santykius ateičiai. Georgas mandagiai padėkojo, bet kol kas buvo menkai linkęs dėl tokios miglotos perspektyvos ilgesnį laiką apsistoti svetimame mieste ir nusprendė vos parvykęs į Vieną imti dairytis patikimesnės vietos.

Šiaip jau Georgui asmeniškai iš gimtinės daugiau jokių žinių nebūdavo. Jam skirti linkėjimai, kuriuos ponia Rosner jautėsi privalanti pridurti prie laiškų dukrai, nelipo prie širdies, nors pastaruoju metu jie būdavo adresuojami nebe „ponui baronui“, o Georgui. Juk jis jautė, kad Anos tėvai tiesiog susitaikė su tuo, ko negalėjo pakeisti, bet širdies gilumoje jautėsi prislėgti, taip ir neįstengė parodyti pageidaujamo supratimo.

Georgas į miestą grįžo ne ežero pakrante, kaip buvo pratęs. Žingsniavo siauromis gatvelėmis, tarp sodelius juosiančių tvorų, paskui po arkadomis, galiausiai per didelę aikštę, iš kurios vėl vėrėsi vaizdas į ežerą, priėjo pašto pastatą su saulę akinamai atspindinčiomis šviesiai geltonai dažytomis sienomis. Jauna dama, kurią Georgas jau iš tolo matė šaligatviu vaikštinėjančią pirmyn atgal, jam priėjus artyn sustojo. Ji buvo baltai apsitaisiusi ir virš plačios šiaudinės skrybėlės su raudonu kaspinu laikė išskleidusi baltą skėtį. Georgui priėjus visai arti, ji nusišypsojo ir dabar po baltu taškuotu tiulio šydu jis pamatė gerai pažįstamą veidą.

– Ar galimas dalykas, panele Terese?! – šūktelėjo Georgas spausdamas ištiestą Teresės ranką.

– Sveiki, barone, – atsakė ji nekaltai, tarsi šis susitikimas būtų paprasčiausias dalykas pasaulyje. – Kaip einasi Anai?

– Ačiū, puikiai. Juk ją aplankysite?

– Jei bus leista.

– Bet dabar sakykite, kaip čionai patekote? Galiausiai gal išsirengėte... – užsikirto jis, nustebusiu žvilgsniu nužvelgdamas visą jos povyzą, – į agitacinę kelionę.

– Tokių dalykų, beje, nebūtų galima sakyti, – atsakė ji atkišdama smakrą; tik šįsyk tas judesys, kitaip nei būdavo paprastai, jos veido nesubjaurojo. – Tai veikiau atostogų kelionė.

Teresės veidas nušvito mintyse nusikvatojus, kai pamatė Georgo žvilgsnį, nukreiptą į duris, pro kurias ką tik išėjo Demeteris Štancidesas baltai ir juodai juostuotu flanelės kostiumu. Sveikindamasis jis kilstelėjo minkštą pilką skrybėlę ir ištiesė Georgui ranką:

– Labas rytas, pone barone, džiaugiuosi vėl jus matydamas.

– Ir aš, pone Štancidesai.

– Ar man nėra laiškų? – kreipėsi Teresė į Demeterį.

– Ne, Terese, tik keli atvirlaiškiai man, – atsakė kišdamas juos į kišenę.

– Kada čionai atvykote? – paklausė Georgas, kaip įmanydamas stengdamasis neišsiduoti esąs apstulbęs.

– Atvažiavome vakar vakare, – atsakė Demeteris.

– Tiesiai iš Vienos? – pasidomėjo Georgas.

– Ne, iš Milano. Keliaujame jau aštuonias dienas.

– Iš pradžių, kaip įprasta, lankėmės Venecijoje, – pridūrė Teresė, šypsodamasi papešiojo vualį ir įsikibo Demeteriui į parankę.

– Jūs kur kas seniau iškeliavęs, – kalbėjo Demeteris, – prieš kelias savaites mačiau jūsų atviruką Ėrenbergų namuose. Pompėja, Casa dei Vettii.

– Taip, patyriau nuostabią kelionę.

– Na, ketiname čia kiek apsižvalgyti, – tarė Teresė, – ir nenorime ilgiau gaišinti barono, atėjusio pasiimti laiškų.

– Ak, tai neskubu. Bet mes, šiaip ar taip, dar pasimatysime?

– Ar nesuteiksite mums malonumo, barone, – paklausė Demeteris, – šiandien „Europoje“, kur esame apsistoję, su mumis papietauti?

– Labai ačiū, deja, nepavyks. Bet... Bet gal jums tiktų su... su... mumis pavakarieniauti „Parko viešbutyje“? Gerai? Pusę septynių, jei jums patogu. Liepsiu stalą padengti parke po nuostabaus grožio platanu, kur paprastai valgome.

– Taip, – atsakė Teresė, – dėkojame ir priimame kvietimą. Aš tikriausiai ateisiu valanda anksčiau, kad galėčiau ramiai pasišnekučiuoti su Ana.

– Puiku, – atsakė Georgas, – ji labai apsidžiaugs.

– Taigi iki pasimatymo, barone, – atsisveikino Demeteris ir širdingai spausdamas Georgui ranką pridūrė: – Prašom namie pabučiuoti už mane rankelę.

Teresė smagiai atsisveikino su Georgu akimis, paskui su Demeteriu pasuko keliu į paežerę.

Georgas žvelgė jiems pavymui. Jei jų nepažinočiau, pamanė, Demeteris be vargo galėtų man pristatyti ją kaip savo sutuoktinę, kilmingą princesę X. Kaip keista! Na jau tiedu!.. Paskui jis užėjo į pašto salę, prie langelio pasiėmė korespondenciją ir paskubomis peržiūrėjo. Pirma, kas jam krito į akis, buvo Leo Golovskio atvirukas. Jame tebuvo parašyta: „Geros jums kloties, mielas Georgai.“ Dar vienas atvirukas buvo iš Valdšteino sodo Prateryje. „Ką tik ištuštinome stiklus už mūsų pabėgėlį. Gvido Šėnšteinas, Ralfas Skeltonas, Žiurkių panelė.“

Felicijono, ponios Rosner ir Heinricho laiškus Georgas ketino viešbutyje ramiai perskaityti su Ana. Jam taip pat rūpėjo kuo greičiau Anai papasakoti naujieną apie keistos poros atvykimą. Jis truputėlį nerimavo, nes kartais visiškai netikėtai nubusdavo biurgeriški Anos instinktai. Vis tiek apie Demeterio ir Teresės kvietimą nusprendė pranešti kaip apie savaime suprantamą dalyką ir tuo atveju, jei ji dėl to įsižeistų, supyktų ar tik sutriktų, ryžtingai pasisakyti prieš tokią jos nuostatą. Jis pats iš anksto džiaugėsi vakaru, laukiančiu jo po tiekos savaičių, praleistų vien su Ana. Jis kone truputėlį pavydėjo Demeteriui nerūpestingos pramoginės kelionės, tokios, kokia pats pernai mėgavosi su Greise. Be to, Teresė jam patiko labiau nei kada nors anksčiau. Kad ir labai daug gražių moterų jis matė pastaraisiais mėnesiais, dar nebuvo pajutęs rimtos pagundos, nors Anos moteriškas žavesys vis labiau blėso. Šiandien pirmą kartą vėl pajuto besiilgįs naujo glėbio.

Netrukus jis pamatė pro balkono pinučius mirgant žydrą Anos chalatą. Pranešdamas apie savo atėjimą Georgas pašvilpiniavo, kaip buvo pratęs, pirmuosius penktosios Bethoveno simfonijos taktus, ir netrukus virš turėklų pasirodė blyškus švelnus mylimosios veidas, o didelės jos akys pasveikino šypsniu. Georgas kilstelėjo aukštyn pluoštelį laiškų, ji patenkinta linktelėjo, ir jis užlėkė laiptais, perėjo jos kambarį ir nuskubėjo į balkoną. Ji sėdėjo šiaudiniame krėsle priešais stalelį, uždengtą žalsva apsaugine staltiese, ant kurios gulėjo rankdarbis. Taip būdavo kone visuomet jam grįžus iš rytinio pasivaikščiojimo. Georgas pakštelėjo ją į kaktą, į lūpas.

– Kaip manai, ką buvau sutikęs? – skubiai paklausė.

– Elzę Ėrenberg, – atsakė Ana nesusimąstydama.

– Kodėl taip manai? Kaip ji būtų galėjusi čia atsidurti?

– Na, – Ana vylingai šyptelėjo, – galėjo atvažiuoti tau iš paskos.

– Galėjo, bet neatvažiavo. Taigi spėliok toliau. Leidžiu bandyti tris kartus.

– Heinrichą Bermaną.

– Nė nepanašu. Beje, štai jo laiškas. Nagi, toliau.

Ana pagalvojusi pareiškė:

– Demeterį Štancidesą.

– Ką?! Tu tikriausiai ką nors žinai?

– Ką turėčiau žinoti? Jis tikrai čia?

– Po paraliais, juk tu išraudai! – šūktelėjo Georgas.

Jis žinojo, kaip Ana žavisi melancholišku kavalierišku Štancideso grožiu, bet nė kiek nepavyduliavo.

– Vadinasi, čia tikrai Štancidesas?

– Taip, žinoma, Štancidesas.

– Bet net ir norėdama neįžvelgiu čia nieko keista.

– Ir nėra keista. Bet, jei atspėtum, su kuo jis čia...

– Su Sisi Vyner.

– Bet...

– Na, pamaniau, bus vedęs... Juk taip irgi nutinka.

– Ne, ne su Sisi ir nevedęs. Su tavo drauge Terese ir nė iš tolo negalvojantis apie vedybas.

– Na, eik jau...

– Kaip ir sakiau, su Terese. Jiedu keliauja jau aštuonias dienas. Ką pasakysi? Buvo Milane ir Venecijoje. Ar ką nors apie tai žinojai?

– Ne.

– Tikrai ne?

– Tikrai ne. Juk žinai, kad Teresė tik kartą man brūkštelėjo, ir tu su aiškiu susidomėjimu skaitei jos laišką.

– Man regis, kad tu nepakankamai nustebai.

– Dieve, juk visuomet žinojau, kad ji turį gerą skonį.

– Demeteris irgi, – tvirtai atrėmė Georgas.

– Sielų giminystė, – burbtelėjo Ana, kilstelėjusi antakius, ir nėrė kaip nėrusi.

– Ir taip kalba mano vaiko motina, – bambėjo Georgas smagiai kinkuodamas galvą.

Ana šypsodamasi pažvelgė į jį ir paklausė:

– Kada gi ji mane aplankys?

– Popiet, manau, gal prieš šešias. Ir... ir Štancidesas ateis... kiek vėliau. Jie su mumis vakarieniaus. Juk neprieštarausi?

– Neprieštarausiu? Labai tuo džiaugiuosi, – paprastai atsakė Ana.

Georgas buvo maloniai sujaudintas. Jei Anai tokios būklės tektų susitikti su Štancidesu Vienoje... pamanė jis. Kaip atitrūkimas nuo įprastos aplinkos išlaisvina ir skaidrina!

– Kokių jiedu pasakojo naujienų? – paklausė Ana.

– Prie pašto pastoviniavome vos kelias minutes. Beje, jis prašė pakštelėti tau į rankelę.

Ana nieko neatsakė, ir Georgui atrodė, kad jos mintys vėl klajoja labai biurgeriškais keliais.

– Ar seniai atsikėlei? – paklausė jis paskubomis.

– Taip, jau ilgokai sėdžiu balkone. Netgi kiek nusnūdau, šiandien toks alsinantis oras. Be to, dar ir sapnavau.

– Ir ką gi sapnavai?

– Vaiką, – atsakė ji.

– Vėl?

Ji linktelėjo.

– Visiškai tokį pat kaip neseniai buvau sapnavusi. Sėdėjau čia, balkone, net ir sapne laikiau jį glėbyje, prie krūtinės...

– Kas tai buvo? Berniukas ar mergaitė?

– Nežinau. Tiesiog kūdikis. Toks mažutis ir mielas. Buvo tokia palaima... Ne, aš jo neatiduosiu, – dar tylutėliai pridūrė užsimerkusi.

Georgas stovėjo rymodamas į turėklus ir jautė švelnų pusiaudienio vėjelį, glostantį plaukus.

– Jei nenori atiduoti, – sutiko jis, – tai ir neatiduok.

Jam šmėstelėjo mintis: ar nebūtų paprasčiausia, jei ją vesčiau? Bet kažkas Georgui neleido šito ištarti. Abu tylėjo. Jis buvo padėjęs laiškus ant stalo. Dabar vieną paėmė ir atplėšė.

– Pirmiausia pažiūrėkime, ką rašo tavo motina, – pasiūlė jis.

Ponios Rosner laiške buvo rašoma, kad namie viskas esą gerai, kad jie džiaugiąsi greitai vėl išvysią Aną ir kad Juozapas priimtas į darbą „Krikščioniškojo šauklio“ administracijoje su penkiasdešimties guldenų mėnesine alga. Be to, ponia Bitner užklaususi, kada Ana grįšianti iš Dresdeno ir ar apskritai kitą rudenį ji vėl būsianti Vienoje, nes priešingu atveju jiems teksią dairytis kitos mokytojos... Ana nė nekrustelėjo ir nieko nepasakė.

Paskui Georgas perskaitė Heinricho laišką. Jis skambėjo taip: „Mielas Georgai, labai džiaugiuosi, kad greitai sugrįšite, ir geriau šiandien šitai jums parašysiu, nes jei jau būtumėte čia, taip ir nepasakyčiau, kaip tuo džiaugiuosi. Prieš keletą dienų, vieną vakarą išsirengęs vienas pasivažinėti dviračiu prie Dunojaus, ėmiau kuo tikriausiai jūsų ilgėtis. Beje, kokia neišdildoma vienatve dvelkia tie krantai! Prisimenu tai kartą jau patyręs prieš penkerius ar šešerius metus vieną sekmadienį besėdėdamas, kaip įprasta sakyti, smagioje draugijoje Klosternoiburgo „Stiftskeller“ užeigoje, esančioje dideliame sode su vaizdu į kalnus ir į lankas. Lyg iš vandens gilumų ji išnyra, ta vienatvė, kuri veikiausiai yra visai kas kita, nei įprasta manyti. Ji anaiptol nėra draugingumo priešybė. Galbūt netgi tik būdamas tarp žmonių turi teisę jaustis vienišas. Priimkite tai kaip aforizmą, juokingai netikrovišką specialų laikraščio numerį arba meskite jį šalin. Bet grįžkime prie mano pasivažinėjimo Dunojaus pakrante. Tą tvankoką vakaro valandą man kilo visokiausių gerų minčių, ir aš tikiuosi netrukus galėsiąs papasakoti jums keistų dalykų apie Egidijų – taip galiausiai pavadinau tą žiaurų ir apgailėtiną jaunuolį, apie giliamintį neperprantamą kunigaikštį, apie juokingą hercogą Heliodorą, kurį turiu garbės pristatyti jums kaip princesės sužadėtinį, ir ypač apie pačią princesę, kuri, regis, būsianti daug keistesnė būtybė nei pradžioje spėjau.“

– Tai susiję su operos libretu? – paklausė Ana nuleisdama rankdarbį į skreitą.

– Suprantama, – atsakė Georgas ir skaitė toliau.

„Dabar, mano mielas, sužinosite ir tai, kad pastarosiomis savaitėmis sukūriau kelias dar negalinčias nemirtingumu pasigirti eiles pirmajam veiksmui; dabar jos, kol kas dar be jūsų muzikos, sprusčioja po pasaulį lyg besparniai angelai. Medžiaga mane keistai traukia. Man pačiam smalsu, kur ji mane nuves. Pradėjau... apmečiau ir visokių kitų dalykų. Trumpai ir nekukliai tariant, jaučiuosi taip, tarsi manyje bręstų nauja epocha. Tai skamba įžūliau, nei yra iš tikrųjų. Nes netgi kaminkrėčiai, italiūkščiai salamio pardavėjai ir feldfebeliai turi savo epochas. Tik mano raugo žmonės tuos posūkio taškus pajunta išsyk. Manau, labai tikėtina, kad iš fantazijų sferos, kurioje dabar lepinuosi, labai greitai nusileisiu ar pakilsiu į labai realų pasaulį. Ką, tarkim, pasakytumėte, jei imčiausi politinės komedijos? Jau išsyk jaučiu, kad žodis „realus“ nevisiškai tinkamas. Nes, man regis, politika yra pati nerealiausia sritis, kurioje žmonės apskritai gali veikti, tik kad jie šito nepastebi... Nuo to, matyt, ir reikėtų pradėti. Tatai man šovė į galvą neseniai dalyvaujant viename politiniame susirinkime (netiesa, šios mintys man toptelėjo tik dabar), taigi darbininkų ir darbininkių susirinkime Brigitenau, kur nuvykau su panele Terese Golovski ir kur buvau priverstas išklausyti septynias kalbas apie visuotinę rinkimų teisę. Kiekvienas iš oratorių – tarp jų ir Teresė – kalbėjo maždaug taip, tarsi jam asmeniškai nebūtų nieko svarbiau už šios problemos sprendimą, o aš manau, kad nė vienas net nenujautė, jog širdies gilumoje jam šis reikalas visiškai nerūpi. Teresė, suprantama, labai pasipiktino, kai šitai jai pasakiau, ir pareiškė, esą aš esu apsikrėtęs nuodijančiu Niurnbergerio, su kuriuo apskritai pernelyg daug bendrauju, skepticizmu. Ji labai prastai atsiliepia apie Niurnbergerį nuo tada, kai šis prieš kelias savaites kavinėje jos paklausė, ar per kitą savo valstybės išdavimo procesą ji šukuosianti plaukus į kuodą, ar susmeigsianti ant pakaušio supintus į kasas. Beje, su Niurnbergeriu tikrai praleidžiu daug laiko. Sunkią valandą nelengva būtų rasti kitą žmogų, kuris parodytų tiek gerumo. Tik esama valandų, kurių sunkumo jis nesuvokia arba nieko apie tai nenori žinoti. Esama visokių skausmingų dalykų, ir jaučiu, kad Niurnbergeris juos nuvertina, tad jam girdint lioviausi apie juos kalbėjęs.“

– Ką jis turi omenyje? – nutraukė laiško skaitymą Ana.

– Matyt, istoriją su aktore, – atsakė Georgas.

Tada skaitė toliau: „Kita vertus, jis linkęs pervertinti kitus skausmingus dalykus, bet tai veikiausiai mano kaltė, o ne jo. Turiu prisipažinti, kad jo užuojauta man netekus tėvo mane sugėdino. Nors tėvo mirtis mane skaudžiai palietė, bet mudu buvome smarkiai susvetimėję jau daug anksčiau, nei jį ištiko proto aptemimas, tad jo mirtis man reiškė tarsi tolesnį siaubingą nutolimą, o ne naują išgyvenimą.“

– Kas? – paklausė Ana, kai Georgas stabtelėjo.

– Man ką tik šovė į galvą viena mintis.

– Kokia gi?

– Niurnbergerio sesuo palaidota Kadenabijos kapinėse. Juk pasakojau tau apie ją. Noriu šiomis dienomis tenai nuvažiuoti.

Ana linktelėjo.

– Gal ir aš važiuosiu drauge, jei gerai jausiuos. Po visko, ką išgirdau pasakojant apie Niurnbergerį, jis man regisi daug simpatiškesnis už tavo draugą Heinrichą, tą baisų egoistą.

– Taip manai?

– Na, klausyk, juk tai, ką jis rašo apie savo tėvą, yra kone nepakenčiama.

– Dieve, bet jeigu žmonės taip susvetimėja, kaip jiedu...

– Na ir kas. Ir aš savo tėvams širdyje nesijaučiu esanti labai artima. Bet vis dėlto... jei aš... ne, verčiau negalvosiu apie tokius dalykus. Neketini skaityti toliau?

Georgas skaitė toliau: „Esama rimtesnių dalykų nei mirtis ir, žinia, liūdnesnių, tačiau tiems kitiems dalykams trūksta to galutinumo, aukštesniąja prasme panaikinančio mirties liūdnumą. Pavyzdžiui, esama gyvų vaiduoklių, vidury baltos dienos klaidžiojančių gatvėse seniai mirusiomis ir vis dėlto reginčiomis akimis, vaiduoklių, prisėdančių prie žmogaus ir kalbančių žmogaus balsu, ataidinčiu iš kur kas toliau nei kapo duobė. Galima sakyti, kad tomis valandomis, kai tai patiri, mirties esmė atsiskleidžia daug kraupiau nei tuomet, kai stovi prie kapo duobės, į kurią nuleidžiamas žmogus... kad ir koks artimas jis būtų tau buvęs.“

Georgas nevalingai atitraukė laišką, ir Ana tvirtai pareiškė:

– Tą savo draugą Heinrichą gali pasilaikyti sau.

– Taip, – nutęsė Georgas, – kartais jis truputėlį perdeda. Ir vis dėlto... Ak, juk ką tik nuaidėjo pirmas skambutis, kviečiantis pietų, greitai baikime skaityti: „Na, dabar privalau jums papasakoti, kas čia vakar įvyko, nesmagiausia ir juokingiausia istorija, kokios jau seniai nebuvau patyręs. Jos dalyviai, deja, yra gerai mums pažįstami tėvas ir sūnus Ėrenbergai.“

– O! – nejučiomis šūktelėjo Ana.

Georgas paskubomis perbėgo akimis eilutes ir palingavo galvą.

– Kas gi nutiko? – nekantravo Ana.

– Juk tai tiesiog... tik paklausyk, – tarė jis.

Ir skaitė toliau: „Jūsų tikriausiai neliko nepastebėta, kaip pastaraisiais metais paaštrėjo senojo Ėrenbergo ir Oskaro santykiai. Jums žinomos ir vidinės priežastys, tad galiu paprasčiausiai pasakoti apie tą nutikimą, plačiai nesileisdamas į motyvus. Tik pamanykite. Vakar apie pietus Oskaras eina pro Šv. Mykolo bažnyčią ir kilsteli skrybėlę. Juk žinote, kad šiuo metu vargu ar esama kokios nors kitos savybės, kuri būtų laikoma elegantiškesne už pamaldumą. Tad turbūt nereikia kito paaiškinimo, kaip tokio, kad tuo metu iš bažnyčios išėjo keli jauni aristo kratai, kuriems matant Oskaras norėjo elgtis kaip katalikas. Dievas žino, ar dažnai jis anksčiau nebaudžiamas šitaip klaidino žmones. Nelaimė, vakar susiklostė taip, kad tuo pat metu gatve ėjo Ėrenbergas. Jis pamato, kaip Oskaras prieš bažnyčios duris nusiima skrybėlę, apimtas nesutramdomo pykčio atsivėdėja ir skelia savo atžalai antausį. Antausį! Oskarui, atsargos leitenantui! Vidurdienį, miesto centre! Tad nieko keista, kad ši istorija tą patį vakarą pasklido po visą miestą. Šiandien apie ją jau galima paskaityti keliuose laikraščiuose. Tiesa, žydų laikraščiai, išskyrus kelis laikraštpalaikius, ją nutyli, bet antisemitinės pakraipos, suprantama, imasi iš peties. Labiausiai pasireiškė „Krikščioniškasis šaulys“, pareikalavęs, kad abu Ėrenbergai dėl tikėjimo trikdymo ar net šventvagystės stotų prieš prisiekusiųjų teismą. Oskaras šiuo metu esąs nežinia kur išvykęs.“

– Miela šeimynėlė, – tvirtai pareiškė Ana.

Georgas nevalingai prajuko:

– Klausyk, šioje istorijoje Elzė tikrai niekuo dėta.

Varpelis skambtelėjo antrąsyk. Jie nuėjo į valgomąją salę ir susėdo prie stalelio ties langu, visuomet padengto tik jiedviem. Prie ilgų stalų salės viduryje sėdėjo ne daugiau kaip pustuzinis svečių, daugiausiai anglų ir prancūzų, ir dar vienas nebejaunas vyriškis, atvykęs čionai vos prieš dvi dienas; jį Georgas manė esant austrų karininką, vilkintį civilio drabužiais. Beje, šis rūpėjo jam ne labiau nei visi kiti. Georgas buvo įsidėjęs į kišenę Heinricho laišką. Prisiminė neperskaitęs iki galo, tad gerdamas kavą išsitraukė laišką ir akimis permetė pabaigą.

– Ką gi dar jis rašo? – pasidomėjo Ana.

– Nieko ypatinga, – atsakė Georgas. – Apie ne itin galinčius tave dominti žmones. Jis, regis, vėl bus įsipainiojęs į savo kavinės draugų kompaniją labiau nei norėtų ir, matyt, labiau nei prisipažįsta.

– Jis ten tikrai pritiks, – burbtelėjo Ana.

Georgas atlaidžiai šyptelėjo:

– Kas be ko, tai keista publika.

– Kokie gi jie? – paklausė Ana.

Georgas buvo padėjęs laišką šalia puodelio ir žvelgė į jį.

– Mažasis Vinternicas... žinai... na tas, kuris žiemą man ir Heinrichui keletą kartų skaitė savo eilėraščius, vyksta į Berlyną ir bus naujo steigiamo teatro dramaturgas. O Gleisneris, kartą į mudu spoksojęs muziejuje...

– Žinau, tas atgrasus tipas su monokliu...

– Taigi jis apsiskelbė visiškai atsisakąs rašymo, kad galėtų atsidėti sportui...

– Sportui?

– Labai savotiškam. Jis žaidžia žmonių sielomis.

– Kaip?

– Tik paklausyk: „Dabar tas šmikis tvirtina vienu metu esąs užsiėmęs dviejų vienas kitą papildančių psichologinių uždavinių sprendimu. Pirma, klaikiai ištvirkinti jauną nesugadintą merginą, o antra, kaip pats sako, prostitutę paversti šventąja. Gleisneris žada nenurimti, kol pirmoji neatsidurs viešnamyje, o antroji – vienuolyne.“

– Maloni draugija, – konstatavo Ana kildama nuo stalo.

– Kaip keistai čia viskas skamba! – atsakė Georgas sekdamas paskui ją į parką.

Virš medžių viršūnių apsunkęs nuo saulės plytėjo tamsiai mėlynas dangus. Kurį laiką jiedu pastoviniavo prie žemos baliustrados, skiriančios parką nuo gatvės, ir per ežerą žvelgė į kalnus, snaudžiančius už sidabriškai pilkų saulės šviesoje virpančių ūkanų. Paskui patraukė į parko gilumą, kur šešėliai buvo vėsesni ir tirštesni; žingsniuodami koja kojon tyliai gurgž dančiu žvyru palei aukštą rudą vijokliais apaugusią tvorą, per kurią į parką spoksojo seni siauralangiai namai, jiedu šnekučiavosi aptarinėdami šiandien gautas žinias. Pagalvojus apie tai, kad iš malonios saugios svečios šalies netrukus turės grįžti namo, kur netgi kasdienybė regėjosi esanti pilna pavojų, pirmą kartą jų širdyse nubudo šioks toks susirūpinimas. Jiedu prisėdo prie baltai dažyto stalo po platanu. Lyg tyčia ši vieta visuomet būdavo laisva. Tik vakarykštę popietę jie čia pamatė sėdint atvykusį austrą; tas ponas, paakintas nepalankaus Anos žvilgsnio, mandagiai linktelėjęs pasišalino.

Georgas nuskubėjo į kambarį ir atnešė Anai keletą knygų, sau paėmė Gėtės eilėraščių tomą ir kvinteto rankraštį. Dabar abu čia sėdėjo, skaitė, darbavosi, retsykiais pakeldavo akis, šyptelėdavo vienas kitam, apsikeisdavo keliais žodžiais, vėl žiūrėdavo į knygą, žvelgdavo per baliustradą į tolumas, širdyse juto ramybę, o aplinkos ore – vasarą. Jiedu girdėjo visiškai netoliese už krūmo šniokščiantį fontaną ir į veidrodinį vandenį teškenančius lašelius. Retsykiais anapus aukštos tvoros sugirgždėdavo vežimo ratai, nuo ežero atsklisdavo tęvi tolimi švilpčiojimai, dar rečiau nuo pakrante besidriekiančios gatvės parką pasiekdavo žmonių balsai. Saulės prisigėrusi diena slėgė medžių viršūnes. Vėliau kartu su kilusiu lengvu vėjeliu, kiekvieną popietę padvelkiančiu nuo ežero, garsai bei balsai padažnėjo ir sustiprėjo. Bangos girdimai plakėsi į krantą, parką pasiekė valtininkų šūkčiojimai, anapus tvoros buvo girdėti žmonių dainavimas. Nuo fontano atitiško mažyčiai vandens lašeliukai. Besiartinančio vakaro dvelksmas pažadino žmones, žemę ir vandenį.

Pasigirdo žvyro taku einančio žmogaus žingsniai. Alėja greitai artėjo Teresė, liekna ir balta. Georgas pakilo, žengtelėjo kelis žingsnius pasitikdamas, ištiesė ranką. Ana irgi norėjo stotis, bet Teresė ją suturėjo, apkabino, pakštelėjo į skruostą ir prisėdo šalimais.

– Kaip čia gražu! – šūktelėjo ji. – Bet gal atėjau pernelyg anksti?

– Kaip galėjai taip pagalvoti, aš taip džiaugiuosi, – atsakė Ana.

Teresė atidžiai nužvelgė ją šypsodamasi ir suėmė už rankų:

– Na, atrodai raminamai.

– Jaučiuosi tikrai labai gerai, – atsakė Ana. – Tau, regis, einasi nė kiek ne prasčiau, – pridūrė su draugiška pašaipėle.

Georgas žvelgė į Teresę, vėl kaip ir iš ryto apsirengusią baltai, tik dar elegantiškesnę: ji vilkėjo anglišką siuvinėtą lino suknelę ir ant pliko kaklo segėjo šviesių rožinių koralų vėrinį. Moterims besikalbant apie jų susitikimo atsitiktinumą, Georgas pakilo duoti nurodymų dėl vakarienės. Grįžęs į parką, moterų neberado. Jis pamatė Teresę balkone, nugara rymančią į turėklus ir kalbančią su nematoma Ana, kuri, matyt, buvo kambario gilumoje. Gerai nusiteikęs jis vaikštinėjo alėjomis, klausėsi mintyse skambančių melodijų, jautėsi laimingas ir jaunas, retsykiais žvilgtelėdavo į balkoną ar per baliustradą į gatvę ir, pagaliau pamatęs artėjantį Štancidesą, nuskubėjo pasitikti.

– Sveiki atvykę, – pasveikino jį prie parko vartų. – Damos yra viršuje, kambaryje, bet greitai nusileis. Ar nenorėtumėte tuo tarpu truputėlį apžiūrėti parką?

– Mielai.

Jiedu nužingsniavo tolyn.

– Ar ketinate Lugane pasilikti ilgesnį laiką? – pasidomėjo Georgas.

– Ne, rytoj išvažiuojame į Beladžą, iš ten prie Madžorės ežero, plaukiame į Belos salą. Tai, kas puiku, ilgai netrunka. Po dviejų savaičių turime grįžti namo.

– Tokios trumpos atostogos?

– Ak, tai ne dėl manęs. Bet Teresė privalo grįžti. Aš esu visiškai laisvas vyras. Mano išėjimo į atsargą patvirtinimas jau kišenėje.

– Vadinasi, rimtai ketinate vykti gyventi į savo dvarą?

– Savo dvarą?

– Na taip, apie tai girdėjau kalbant pas Ėrenbergus.

– Bet juk aš neturiu jokio dvaro. Tiesa, vedu derybas dėl įsigijimo.

– O kur ketinate jį pirkti, jei leisite paklausti?

– Ten, kur vilkai vaikus veda. Bent jau jums taip atrodytų. Prie Vengrijos ir Kroatijos sienos. Gana nuošali ir atkampi vieta, bet labai savotiška. Jaučiu tam tikrą simpatiją tiems kraštams. Jaunystės prisiminimai. Trejus metus tarnavau ten leitenantu. Galbūt įsivaizduoju, kad ten atjaunėsiu. Na, kas žino.

– Graži valda?

– Neprasta. Prieš du mėnesius buvau nuvykęs dar kartą apžiūrėti. Man tas dvaras buvo žinomas iš anksčiau. Anuomet jis priklausė grafui Jačevičiui. Pastaruoju metu – vienam fabrikantui. Mirė jo žmona, tad jis jaučiasi ten vienišas ir nori parduoti.

– Nežinau, – numykė Georgas, – bet aš įsivaizduoju tą kraštą esantį liūdnoką.

– Liūdnoką? Na, man regis, tam tikrame gyvenimo tarpsnyje bet kuris kraštas ima atrodyti liūdnokai.

Jis apsidairė, tarsi norėdamas dar kartą įsitikinti savo žodžių teisingumu.

– Kuriame tarpsnyje?

– Na, kai žmogus ima senti.

Georgas nusišypsojo. Demeteris jam atrodė labai dailus ir dar jaunas, nors ir pražilusiais smilkiniais.

– Kiek gi jums metų, pone Štancidesai, jei galiu paklausti?

– Trisdešimt septyneri. Juk nesakau „yra senas“, bet sakau „ima senti“. Žmonės dažniausiai prabyla apie senėjimą, kai jau kadai kadės yra pasenę.

Parko pakraštyje, kur jis ribojosi tvora, jiedu susėdo ant suolo. Nuo čia galėjo matyti viešbutį ir erdvią parko terasą. Viršutinius aukštus su balkonais nuo jų slėpė medžių lajos. Georgas pasiūlė Demeteriui cigaretę ir pats užsirūkė. Kurį laiką abu tylėjo.

– Beje, girdėjau, kad ir jūs išvykstate iš Vienos, – tarė Demeteris.

– Taip, labai tikėtina... Jei tik gausiu vietą kuriame nors operos teatre. Na, jei ne šiais, tai kitais metais.

Demeteris sėdėjo sukryžiavęs kojas, užmestąją laikė suėmęs už kulkšnies ir linksėjo.

– Taigi, taigi, – kalbėjo lėtai tarp lūpų išpūsdamas siaurą dūmų srovelę. – Turėti talentą – puikus dalykas. Jį turint, matyt, ir su gyvenimo tarpsniais esti kažkaip kitaip. Tai vienintelis dalykas, kurio galėčiau pavydėti žmogui.

– Bet juk jūs neturite ko pavydėti. Apskritai talentingiems žmonėms neverta pavydėti. Nebent genialiems. Štai tokiems aš tikriausiai pavydžiu labiau už jus. Tik man regis, kad toks, kaip jūsiškis talentas, yra, taip sakant, daug absoliutesnis, daug tikresnis dalykas. Na, kartais žmogus gal ir nėra geros formos, ką padarysi... Tačiau jis, jei apskritai įstengia, vis dėlto dar daro labai reikšmingus dalykus, o tokie kaip aš, jei nėra geros formos, išsyk tampa tikrais elgetyno gyventojais.

Demeteris nusijuokė.

– Taip, bet meninis talentas tveria ilgiau ir bėgant metams netgi labiau ugdomas. Imkime, pavyzdžiui, Bethoveną. Juk Devintoji simfonija yra gražiausia, ar ne? Na, o antroji „Fausto“ dalis!.. O mes su kiekviena diena besąlygiškai žengiame atgal, ir niekas čia nepadės. Netgi tarp mūsų esantys bethovenai! Ir kaip anksti tai prasideda. Išimtys labai retos. Aš, pavyzdžiui, geriausios formos buvau dvidešimt penkerių. Niekuomet daugiau nebepasiekiau to, ką įstengiau būdamas dvidešimt penkerių. Taip, pone barone, tai bent buvo laikai!

– Na, prisimenu, kad prieš dvejus metus laimėjote lenktynes prieš Bucgo, kuris anuomet buvo favoritas... aš netgi lažinausi, kad jis išloš...

– Mielas barone, – nutraukė jį Štancidesas, – patikėkite manimi, žinau, kodėl lioviausi. Tokius dalykus gali pajausti tik pats. Todėl niekas kitas geriau už sportininką nežino, kada prasideda senėjimas. Ir joks tolesnis treniravimasis negelbės. Tai bus dirbtinis reiškinys. Jei kuris nors jums sakys, kad yra kitaip, tai jis paprasčiausiai... Bet va ateina mūsų damos.

Jiedu atsistojo. Artėjo Teresė ir Ana, susikibusios už parankių, viena visiškai balta, kita vilkinti juoda suknia, plačiomis klostėmis krintančia iki pat žemės ir visiškai slepiančia kūno formas. Prie fontano poros susitiko. Demeteris pabučiavo Anai ranką.

– Čia tikrai puikus žemės kampelis, kur turiu laimės vėl sutikti jus, gerbiama ponia.

– Ir man tai maloni staigmena, – atsakė Ana, – ir visai nesvarbu kurioje vietoje.

– Ar žinai, – paklausė Georgas Anos, – kad rytoj ponai vėl išvyksta?

– Taip. Teresė man sakė.

– Juk norime pamatyti kaip galima daugiau, – paaiškino Demeteris. – Kiek pamenu, kiti aukštutinės Italijos ežerai dar puikesni už šį.

– Apie kitus nieko nežinau, – atsakė Ana, – mes iš čia dar nebuvome pajudėję.

– Na, gal pasinaudosite proga, – kalbėjo Demeteris, – ir prisidėsite prie mūsų nedidelės iškylos: Beladžas, Palanza, Belos sala.

Ana papurtė galvą.

– Gal ir būtų gerai, bet, deja, nesu ganėtinai judri. Taip, neįtikėtinai aptingau. Esti dienų, kai neiškeliu kojos iš parko. Bet jei Georgas nori vieną kitą dieną nuo manęs pasprukti, aš neprieštarausiu.

– Nė negalvoju nuo tavęs sprukti, – tarė Georgas paskubomis žvilgtelėdamas į Teresę, kurios akys švytėjo ir juokėsi.

Jie lėtai vaikštinėjo po pamažėle temstantį parką ir šnekučiavosi apie vietoves, matytas pastaruoju metu. Kai sugrįžo prie stalo po platanu, šis buvo padengtas, o stikliniuose gaubtuose degė parko žibintai. Padavėjas kaip tik atnešė kibirėlį su „Asti“ vynu. Ana atsisėdo ant suolo, besiremiančio į platano kamieną, Teresė prisėdo priešais, iš kraštų įsitaisė Georgas su Demeteriu.

Buvo atnešti valgiai, įpilta vyno. Georgas klausinėjo apie kelis pažįstamus iš Vienos. Demeteris papasakojo, kad Vilis Eisleris iš kelionės parsivežęs keletą puikių karikatūrų, tiek medžiotojų, tiek žvėrių. Senasis Ėrenbergas tuos paveikslus nupirkęs.

– Beje, – paklausė Georgas, – ar jau žinote apie tą istoriją su Oskaru?

– Kokią istoriją?

– Na, nutikimą su jo tėvu priešais Šv. Mykolo bažnyčią.

Jis prisiminė norėjęs tą istoriją Demeteriui papasakoti jau anksčiau, dar prieš pasirodant damoms, bet pamanė būsiant geriau, jei apie ją neužsimins. Dabar, matyt, vynas bus atrišęs liežuvį prieš jo valią. Jis keliais žodžiais atpasakojo, ką jam buvo rašęs Heinrichas.

– Bet juk tai labai liūdna istorija, – sutrikęs konstatavo Demeteris, tad ir visi kiti staiga pasijuto surimtėję.

– Kodėl liūdna? – nustebo Teresė. – Man ji atrodo mirtinai juokinga.

– Miela Terese, tu nesusimąstai apie padarinius, kuriuos ji gali turėti tam jaunam žmogui.

– Dieve, gerai žinau, kad jis tiesiog negalės lankytis tam tikruose sluoksniuose. Tai bent jau privers jį suvokti, koks paikas vaikėzas buvo iki šiol.

– Na, – įsiterpė Georgas, – ar Oskaras yra iš tų žmonių, kurie linkę suvokti... aš, tiesą pasakius, nemanau.

– Be to, miela Terese, – pridūrė Demeteris, – tas suvokimas nebūtinai turi būti teisingas. Visos žmonių grupės turi savo prietarus. Jūs irgi nesate nuo jų nepriklausomi.

– Norėčiau žinoti, kokius prietarus turime mes! – sušuko Teresė ir pyktelėjusi išgėrė savo vyną. – Mes tenorime padaryti galą tam tikriems prietarams, ypač tam, kad esama privilegijuotų kastų, kurios ypatingą savo garbę...

– Liaukis, miela Terese, juk nesi kokiame nors susirinkime. Ir būgštauju, kad aplodismentai po tavo kalbos bus skystesni, nei esi pratusi.

– Tik paklausyk, – kreipėsi Teresė į Aną, – štai taip kavalerijos karininkas veda diskusijas.

– Atsiprašau, – įsiterpė Georgas, – visa ta istorija vargu ar turi ką bendra su prietarais. Antausis, gautas vidury gatvės nuo tikro tėvo... Manau, net nereikia būti atsargos karininku ar studentu...

– Tas antausis, – karščiavosi Teresė, – man reiškia tiesiog lyg ir tam tikrą išlaisvinimą. Jis reiškia orią juokingos ir niekam nereikalingos egzistencijos pabaigą.

– Pabaigą... tikėkimės, kad taip nebus... – numykė Demeteris.

– Man rašo, – tarstelėjo Georgas, – kad Oskaras išvyko nežinia kur.

– Jei man šioje istorijoje ko nors gaila, tai senio, kuris, toks geraširdis, tikriausiai šiandien jau apgailestauja dėl nemalonumų, sukeltų susnobėjusiam sūnui.

– Geraširdis! – šūktelėjo Demeteris. – Milijonierius! Fabriko savininkas!.. Na, Terese...

– Taip, pasitaiko. Senis Ėrenbergas iš tų, kurie širdies gilumoje yra su mumis vienos nuomonės. Ir tą vakarą, per kurį turėjai malonumą pirmą kartą mane pamatyti, ar žinai, kodėl anuomet atėjau pas Ėrenbergus? Ir ar žinai, kuriam tikslui jis man tada davė tūkstantį guldenų?

Ji prasižiojo, paskui prikando lūpą.

– Negaliu šito sakyti, tokia buvo sąlyga.

Staiga Demeteris atsistojo ir nusilenkė kažkokiam žmogui, einančiam pro šalį. Tai buvo tas vakar atvykęs austrų ponas. Jis kilstelėjo skrybėlę ir dingo sodo tamsoje.

– Pažįstate tą vyrą? – paklausė Georgas po kelių sekundžių. – Man atrodo, tarsi ir aš jį pažinočiau. Kas jis toks?

– Gvastalos princas, – atsakė Demeteris.

– Tikrai? – nejučiomis šūktelėjo Teresė, ir jos akys susmigo į tamsą.

– Ko taip žiūri? – burbtelėjo Demeteris. – Žmogus kaip žmogus.

– Jis, kalbama, ištremtas iš rūmų, – tarė Georgas. – Ar ne?

– Nieko apie tai nežinau, – atsakė Demeteris, – šiaip ar taip, nėra ten labai laukiamas. Neseniai jis išleido brošiūrą apie tam tikras mūsų kariuomenės sąlygas, ypač apie karininkų gyvenimą provincijoje, ir dėl to užsitraukė nemalonę, nors iš tiesų ten neparašyta nieko bloga.

– Jam būtų reikėję kreiptis į mane, – tarė Teresė, – būčiau turėjusi ką papasakoti.

– Mielas vaike, – atrėmė Demeteris, – tai, ką tu tikriausiai vėl turi omenyje, tėra išskirtinis atvejis, dėl kurio nederėtų išsyk daryti apibendrinimų.

– Aš nedarau apibendrinimų, bet vieno tokio atvejo pakanka, kad visą sistemą...

– Jokių kalbų, Terese...

– Kalbu apie Leo, – kreipėsi Teresė į Georgą. – Tai, ką jam tenka patirti, iš tiesų kraupu.

Netikėtai tarsi visiškai pamirštą ir keistą dalyką Georgas prisiminė, kad Teresė yra Leo sesuo. Ar Leo žino, kad ji čia ir su kuo?

Demeteris kiek nervingai kramtė lūpas.

– Mat yra toks vienas antisemitiškai nusistatęs vyresnysis leitenantas, – ėmė aiškinti Teresė, – kuris jį „pjauna“ ypač niekšiškai, nes nujaučia, kad Leo jį niekina.

Georgas linktelėjo. Juk apie tai žinojo.

– Mielas vaike, – kreipėsi Demeteris į Teresę, – kaip jau nesyk minėjau, man šioje istorijoje nesueina galai. Atsitiktinai pažįstu vyresnįjį leitenantą Zefraneką ir galiu tave patikinti, kad jis visiškai pakenčiamas. Vyriokas nėra itin protingas ir gali būt, kad ne itin mėgsta izraelitus, bet juk reikia pasakyti, esama vadinamųjų antisemitiškų keiksmažodžių, neturinčių visiškai jokios prasmės ir – sakau tai iš savo patirties – vartojamų tiek žydų, tiek krikščionių. O garbusis tavo brolis neabejotinai pasižymi liguistu jautrumu.

– Jautrumas niekuomet nebūna liguistas, – atrėmė Teresė. – Tik nejautrumas yra liga ir, beje, iš man žinomų pati bjauriausia. Kaip žinia, o jums, Georgai, tai žinoma geriausiai, politinės mano pažiūros labai menkai tesutampa su mano brolio pažiūromis; man žydų bankininkai ne mažiau atgrasūs už stambius žemvaldžius feodalus, o rabinai ortodoksai už katalikų ilgaskvernius. Bet jei kuris nors jaustųsi pranašesnis už mane todėl, kad priklauso kitai konfesijai ar rasei nei aš ar netgi įtikėjęs savo pranašumu rodytų tą pranašumą man, tai aš tokiam žmogui... net nežinau, ką padaryčiau... Šiaip ar taip, suprasčiau Leo, jei jis, pirmai progai pasitaikius, šoktų tam ponui Zefranekui į akis.

– Mielas vaike, – maldė Demeteris Teresę, – jei turi bent menkiausią įtaką broliui, privalėtum bet kuria kaina jį nuo to atkalbėti. Mano galva, esant tokiam atvejui dera rinktis tinkamą, tai yra taisyklėmis nustatytą kelią. Netiesa, kad šitaip nieko nepasieksi, aukštesnio laipsnio karininkai dažniausiai būna santūrios, bent jau korektiškos asmenybės ir...

– Bet juk Leo jau seniai taip ir padarė... dar vasarį. Jis kreipėsi į pulkininką, kuris broliui buvo netgi labai malonus ir kuris, kaip matyti iš įvairių ženklų, vyresnįjį leitenantą smarkiai sugėdino. Tik tai, deja, nė kiek nepadėjo, veikiau priešingai. Gavęs pirmą progą, vyresnysis leitenantas visu rimtumu ėmėsi savo piktadarysčių ir tebetęsia jas su rafinuotu nuoseklumu. Patikinu jus, barone, kasdien baiminuosi, kad neįvyktų koks nors nemalonumas.

Demeteris palingavo galvą:

– Gyvename patrakusiais laikais. Garantuoju jums, kad vyresnysis leitenantas Zefranekas ne didesnis antisemitas už jus ar mane. Jis lankosi žydų namuose, žinau netgi, kad daug metų artimai draugavo su vienu pulko gydytoju žydu. Atrodytų, lyg žmonės būtų pametę protą.

– Čia, regis, būsi teisus, – sutiko Teresė.

– Na, Leo toks išmintingas, – tarė Georgas, – toks protingas, nors ir karšto būdo, esu tikras, jog neiškrės kvailystės. Juk žino, kad po kelių mėnesių viskas pasibaigs, iki tol reikia tiesiog iškęsti.

– Beje, – kreipėsi Teresė į Georgą ir, sekdama vyrų pavyzdžiu, iš padavėjo atneštos dėžutės pasiėmė cigaretę, – ar žinote, barone, kad Leo labai žavėjosi jūsų kompozicijomis?

– Na, – numykė Georgas pridegdamas Teresei cigaretę, – nepastebėjau, kad labai žavėtųsi.

– Taigi jam kai kas patiko, – nusileido Teresė, – o kalbant apie Leo tai reiškia beveik tą patį, ką tūlam būti susižavėjusiam.

– Ar jūs ir per šią kelionę ką nors sukūrėte? – maloniai pasidomėjo Demeteris.

– Tik kelias dainas.

– Rudenį veikiausiai gausime jas išgirsti, – spėjo Demeteris.

– Ak, Dieve, nekalbėkime apie rudenį, – atsiduso Teresė. – Iki tol dar galime numirti ar patekti į belangę.

– Na, turint truputį geros valios pastarosios blogybės gal būtų galima ir išvengti! – pareiškė Demeteris.

Teresė gūžtelėjo pečiais. Georgas sėdėjo šalimais ir tarėsi juntąs jos kūno šilumą. Pro viešbučio langus tvieskė šviesos, ilga rausva šviesos juosta krito iki pat stalo, prie kurio sėdėjo abi poros.

– Išnaudokime šį gražų vakarą ir dar pasivaikščiokime pakrante, – pasiūlė Georgas.

– Arba paplaukiokim valtimi! – šūktelėjo Teresė.

Visi sutiko. Georgas nuskubėjo į kambarį pasiimti apsiautalo. Nusileidęs laiptais draugiją, pasirengusią eiti, rado jau prie parko vartų. Jis padėjo Anai apsirengti šviesaus pilkumo paltą, Teresės pečius apgaubė vasariniu savo apsiaustu, o ant rankos dar nešė persimetęs tamsiai žalią pledą. Jie lėtai nužingsniavo alėja iki vietos, kur buvo laikomos pritvirtintos valtys. Du valtininkai greitais irklų grybšniais išplukdė draugiją iš pakrantės tamsumos į juosvai tviskančius vandenis. Nenatūraliai milžiniški regėjosi į dangų besistiebiantys kalnai. Žvaigždžių matėsi nedaug. Danguje pleveno pilkai melsvi debesėliai. Irkluotojai sėdėjo ant dviejų skersai permestų lentų. Valties viduryje ant siaurų suolų viena priešais kitą buvo įsitaisiusios abi poros: Georgas su Ana ir Demeteris su Terese. Iš pradžių visi tylėjo. Tik po kelių minučių Georgas nutraukė tylą. Jis ištarė kalno pavadinimą, į kurį ežeras rėmėsi pietų pusėje, atkreipė dėmesį į kaimą, įsikūrusį uolos pakriaušėje, atrodytų, begalinėje tolybėje, bet iš tikrųjų pasiekiamą per ketvirtį valandos, atpažino, kad baltas švytintis pastatas ant kalvos, stūksančios virš Lugano, yra viešbutis, kuriame apsistojo Demeteris su Terese, ir papasakojo apie neseną savo pasivaikščiojimą toli į krašto gilumą tarp saulės nutviekstų vynuogynų.

Jam bekalbant Ana po pledu laikė suėmusi jo delną. Demeteris ir Teresė rimtai ir santūriai sėdėjo šalimais, anaiptol ne kaip įsimylėjėliai, neseniai suradę vienas kitą. Tik dabar Georgas pajuto palengva Teresei grįžtančią simpatiją, kone dingusią jai garsiai ir smarkiai kalbant.

Kiek truks ši istorija su Demeteriu, pamanė jis. Ar užsibaigs atėjus rudeniui, ar tęsis tiek, kiek mudviejų su Ana, o gal ilgiau? Ar šis plaukiojimas tamsiu ežeru kada nors liks tik visiškai pamiršto įvykio prisiminimas, panašiai kaip irstymasis Bledo ežeru su kaimo mergele, kurią tik dabar vėl prisiminiau po daugelio metų... Kaip ir kelionė jūra su Greise? Taip keista. Ana laiko mano ranką, aš ją spaudžiu, ir kas žino, ar šią akimirką ji nejaučia kokių nors panašių jausmų Demeteriui kaip aš Te resei? Ne, vis dėlto ne... Juk ji po širdimi nešioja kūdikį, netgi jau spurdantį... Todėl... Ak, Dieve... Juk tai ir mano kūdikis... Štai mūsų vaikas plaukioja Lugano ežeru... Ar kada nors jam pasakosiu, kad dar prieš gimdamas jis jau plaukiojo po Luganą? Kaip visa tai susiklostys? Po kelių dienų vėl būsime Vienoje. Ar ta Viena apskritai dar egzistuoja? Gal ji palengva vėl atsiranda mums grįžtant... Taip, taip ir yra... Vos grįžęs namo rimtai imsiuos darbo. Liksiu ramiai gyventi savo bute mieste, o Aną nuolat lankysiu; negyvensiu su ja kaime, nebent paskutinėmis dienomis... Ar rudenį išvyksiu į Detmoldą? O kur bus Ana? O vaikas? Gyvens su svetimais žmonėmis kažkur kaime?.. Kaip visa tai neįtikėtina... Bet prieš metus irgi buvo labai neįtikėtina, kad aš su panele Rosner, o Štancidesas su panele Terese Golovski irstytumės Lugano ežeru... O dabar tai atrodo natūraliausia pasaulyje. Staiga, tarsi nubusdamas iš miegų, šalimais perdėm aiškiai išgirdo Demeterio balsą:

– Kada ryt išplaukia mūsų laivas?

– Devintą ryto, – atsakė Teresė.

– Mat ji mūsų kelionės vadė, – paaiškino Demeteris. – Man nereikia visiškai niekuo rūpintis.

Staiga viršum ežero sušvito mėnulis.

Atrodė, kad jis lūkuriavo už kalnų ir dabar patekėjo atsisveikinti. Netikėtai visiškai čia pat subolavo anas nepasiekiamai toli regėjęsis kaimas uolos pakriaušėje. Valtis priplaukė prie kranto. Teresė atsistojo; apsiausta tamsos atrodė labai aukšta. Georgas iššoko iš valties ir padėjo jai išlipti. Juto šaltus jos pirštus, nevirpančius, tik, sakytum, tyčia truputį krusčiojančius jo delne, juto artimą jos lūpų alsavimą. Po jos išlipo Demeteris, paskui nerangi pavargusi Ana. Valtininkai padėkojo už dosnius arbatpinigius, ir abi poros patraukė namų link. Ant suolelio pakrantės alėjoje nusigręžęs, matyt, nenorėdamas sveikintis, sėdėjo princas; jis vilkėjo ilgu tamsiu paltu, rūkė cigarą ir atrodė žvelgiąs į naktinį ežerą.

– Toks turėtų ką papasakoti, – tarė Teresė Georgui, su kuriuo žingsniavo vis labiau atsilikdami nuo priešais einančių Demeterio ir Anos.

– Vadinasi, greitai grįšite į Vieną? – paklausė Georgas.

– Po keturiolikos dienų. Jums atrodo, kad tai labai greitai? Juk jūs ten būsite anksčiau už mus, ar ne?

– Taip, už kelių dienų iškeliaujame. Ilgiau negalime atidėlioti. Kelionėje kelis kartus teks stabtelėti. Ana nekaip pakelia važiavimą.

– Ar jau žinote, kad prieš pat išvykdama dar spėjau surasti Anai vilą? – paklausė Teresė.

– Tikrai? Jūs? Ar ir jūs ieškojote?

– Taip, keletą kartų lydėjau motiną į kaimą. Tai nedidelis, gana senas namelis Salamansdorfe su gražiu sodu, besidriekiančiu iki pat pievos ir miško. O priešais namą esantis sodelis yra visiškai užžėlęs... Ana daugiau jums papasakos. Man atrodo, tai atokiausias kaimo namas, toliau dar esama užeigos, bet tolokai nuo jo.

– Negi būsiu tą namą pražiūrėjęs per savo paieškų išvykas pavasarį?

– Matyt. Kitaip būtumėte jį išnuomojęs. Pievelėje, netoli nuo sodo tvoros stovi molinė figūrėlė.

– Neprisimenu. Bet žinote, Terese, tikrai labai miela, kad dėjote pastangas ir dėl mūsų. Daugiau nei miela.

„Turint omenyje varginančią jūsų veiklą“, – dar norėjo pridurti, bet nutylėjo.

– Kodėl stebitės? – paklausė Teresė. – Aną labai myliu.

– Ar žinote, ką kartą girdėjau apie jus kalbant? – paklausė Georgas po trumpos pauzės.

– Nagi, ką?

– Kad gyvenimą baigsite arba ant ešafoto, arba kaip princesė.

– Tai daktaro Bertoldo Štauberio posakis, jis ir man yra tai sakęs. Jis labai šituo didžiuojasi, bet juk tai niekai.

– Dabar, beje, didesni šansai princesės pusėje.

– Kas jums sakė? Princesės sapnas greitai baigsis.

– Sapnas?

– Taip, jau netgi pradedu busti. Panaši savijauta, kaip ryto orui dvelktelėjus į miegamąjį.

– O tada tikriausiai prasidės kitas sapnas?

– Kodėl kitas sapnas?

– Tokį įsivaizduoju jūsų gyvenimą. Dalyvaujant visuomeniniame gyvenime, sakant kalbas, aukojantis dėl kokio nors reikalo, išmuša tokia valanda, kai jums ima atrodyti, kad tai lyg sapnas, ar ne? Ir tuomet pagalvojate, kad tikras gyvenimas yra kur kitur.

– Tai, ką kalbate, nėra visiškai paika.

Tą akimirką Demeteris su Ana, jau stovėdami parko tarpuvartėje, atsigręžė į juodu, o paskui įsuko į plačią alėją, vedančią prie viešbučio įėjimo. Georgas su Terese taip pat žingsniavo toliau, nematomi, anapus tvoros pinučių, tamsiame šešėlyje. Netikėtai Georgas paėmė savo palydovės ranką. Ji, tarsi nustebusi, atsigręžė į jį; dabar jiedu, supami tamsos, stovėjo vienas priešais kitą arčiau, nei įstengė suvokti. Nesuprato, kaip čia galėjo nutikti... kažin ar jie šito norėjo, bet jų lūpos susitiko, tik trumpą akimirką, prišauktą veikiau skausmingo melo geismo nei kurio nors kito jausmo. Paskui, tylėdami, neapsalę iš laimės, nenumaldę troškimų, nužingsniavo toliau ir praėjo pro parko vartus.

Kita pora prieš viešbutį apsigręžė ir dabar jau ėjo pasitikti atsilikusių. Teresė paskubomis šnipštelėjo Georgui:

– Suprantama, jūs su mumis drauge nevažiuosite.

Georgas nepastebimai linktelėjo. Dabar visi sustojo plačiame ramios lankinių lempų šviesos rate.

– Tai buvo nuostabus vakaras, – pasakė Demeteris ir pabučiavo Anai ranką.

– Taigi iki pasimatymo Vienoje, – atsisveikino Teresė, apkabindama Aną.

Demeteris atsigręžė į Georgą tardamas:

– Tikiuosi, pasimatysime ryt rytą laive.

– Galimas dalykas, bet nenoriu nieko žadėti.

– Sudiev, – burbtelėjo Teresė tiesdama Georgui ranką.

Paskui jiedu su Demeteriu nusigręžė ir nuėjo.

– Ar vyksi su jais? – paklausė Ana, jiems žengiant pro duris į fojė, kurioje sėdėjo, rūkė ir šnekučiavosi ponai ir ponios.

– Kaip galėjai taip pamanyti, – atsakė Georgas, – nė neketinu.

– Pone barone, – kažkas šūktelėjo jam už nugaros.

Tai buvo durininkas su telegrama rankoje.

– Kas gi čia? – paklausė truputį išsigandęs Georgas ir greitai ją išlankstė. – Ak, – šūktelėjo jis, – kaip siaubinga!

– Kas nutiko? – sunerimo Ana.

Ji žvelgė į lapą, o Georgas balsiai skaitė: „Oskaras Ėrenbergas šiandien miške prie Noihauzo bandė nusižudyti. Šūvis į smilkinį, maža vilties, kad išgyvens. Heinrichas.“

Ana papurtė galvą. Tylėdami jiedu užlipo laiptais ir nuėjo į Anos kambarį. Balkono durys buvo plačiai atvertos. Georgas išėjo į lauką. Iš tamsos veržėsi sunkus magnolijų ir rožių aromatas. Ežero nesimatė. Tarsi išaugę iš bedugnės kyšojo kalnai. Ana priėjo prie Georgo. Jis apkabino jos pečius ir jautė labai ją mylįs. Sakytum, tas rimtas nutikimas, apie kurį ką tik gavo žinią, būtų privertęs pajausti jo paties išgyvenimų svarbą. Vėl suprato, kad nieko svarbesnio pasaulyje jam nėra už gerovę šios mylimos moters, stovinčios su juo balkone ir turinčios pagimdyti jam vaiką.

6 SKYRIUS

Kai Georgas iš vėsaus miesto restorano, kuriame pietaudavo jau kelios savaitės, iškėlė koją ant grindinio, įkaitusio nuo vasaros saulės, ir pasuko Heinricho namų link, buvo apsisprendęs keliauti į kalnus jau artimiausiu laiku. Juk Ana buvo tam nusiteikusi, netgi pati įkalbinėjo jį išvažiuoti kelioms dienoms, pajutusi, kad monotoniškas pastarojo meto gyvenimo būdas ėmė kelti jam nuobodulį ir vidinį nerimą.

Prieš šešias savaites, vieną vasarošiltį lietingą vakarą jiedu sugrįžo į Vieną, ir Georgas tiesiai iš stoties nugabeno Aną į vilą, kur dideliame, bet apytuščiame kambaryje apdriskusiais gelsvais tapetais blausioje pakabinamos lempos šviesoje Anos motina ir ponia Golovski vėluojančių laukė jau dvi valandas. Durys iš sodo į verandą buvo atviros, lietus teškeno ant medinių grindų, į vidų plūdo švelnus drėgnų lapų ir žolių kvapas. Žvakės šviesoje, kurią nešė pirm eidama ponia Golovski, Georgas apžiūrėjo patalpas, o Ana nusikamavusi sėdėjo didelės gėlėtu kartūnu aptrauktos sofos kampe ir vangiai atsakinėjo į motinos klausimus. Netrukus sugrudęs ir jausdamas palengvėjimą Georgas atsisveikino su Ana ir kartu su jos motina įlipo į vežimą, laukiantį gatvėje: patižusiais keliais jiedviem važiuojant į miestą, jis sutrikusiai moteriai perdėm uoliai pasakojo apie nereikšmingus pastarųjų kelionės dienų potyrius. Valandą po vidurnakčio jis buvo namie, nusprendė nežadinti jau miegančio Felicijono ir po tiekos naktų su nepaprasta palaima išsitiesė užmigti gimtuosiuose namuose, pasiilgtoje savo lovoje.

Nuo tada kone kasdien važiuodavo į kaimą lankyti Anos. Jei nesusiviliodavo padaryti nedidelio lanksto po užmiesčio apylinkes, dviračiu nesunkiai atmindavo per valandą. Bet dažniau rinkdavosi arklių tramvajų, o paskui traukdavo pėsčiomis per mažus kaimelius iki žemos žaliai dažytos statinių tvoros, už kurios siaurame, truputį įkalnėn plytinčiame sode stovėjo kukli vila su trikampiu mediniu frontonu. Neretai jis rinkdavosi kelią, vedantį viršum kaimo tarp sodų ir pievų, ir mielai pakildavo žaliu šlaitu iki suolo miško pakraštyje, nuo kur vėrėsi vaizdas į siaurame slėnyje išdrikusį kaimelį. Tiesiai po kojomis jis matydavo stogą, po kuriuo glaudėsi Ana, susikaupęs pamažėle atgaivindavo švelnų ilgesį mylimajai, esančiai taip arti, paskui nuskubėdavo apačion, atsirakindavo vartelius ir žvyruotu taku nužingsniuodavo per sodą prie namo. Tvankesnėmis popietėmis, jei Ana dar miegodavo, dengtoje medinėje verandoje palei galinę namo sieną jis sėsdavo į patogų, gėlėtu kartūnu aptrauktą krėslą, iš kišenės išsitraukdavo atsivežtą knygą ir skaitydavo. Paskui iš prieblandoje skendinčio namo pasirodydavo ponia Golovski, vilkinti neįmantria švaria tamsia suknia, ir tyliu, kiek ilgesingu balsu, su motiniško gerumo išraiška veide pranešdavo apie Anos savijautą, ypač apie tai, ar noriai valgiusi, ar uoliai vaikštinėjusi po sodą. Baigusi pasakoti visuomet sakydavo dar turinti darbų virtuvėje ar name ir pradingdavo. Tada, Georgui beskaitant, kartais prisliūkindavo šuninga senbernarė, priklausanti kaimynystėje gyvenantiems žmonėms, pasveikindavo Georgą ašaringomis rimtomis akimis, leisdavo paglostyti trumpaplaukį kailį ir dėkinga išsitiesdavo prie kojų. Vėliau, pasigirdus tam tikram griežtam, gyvūnui gerai pažįstamam švilptelėjimui, ji su savo būklei būdingu nerangumu pakildavo, melancholišku žvilgsniu, sakytum, atsiprašydavo, kad negali ilgiau pasilikti, ir nupėdindavo. Gretimame sode juokdavosi ir triukšmaudavo vaikai, vieną kitą kartą įšokdavo guminis sviedinys, virš žemos žaliatvorės pasirodydavo išblyškusi auklė ir droviai paprašydavo permesti jį atgal. Kai pagaliau kiek atvėsdavo, lange, atsiveriančiame į verandą, pasirodydavo Anos veidas, ji pasveikindavo Georgą tyliomis mėlynomis akimis, o netrukus pasirodydavo ir pati, apsirengusi lengva šviesia namine suknele. Tada jiedu vaikštinėdavo po sodą pirmyn ir atgal palei nužydėjusius alyvų krūmus ir ūglius leidžiančius serbentus, dažniausiai kairiąja sodo puse, besiribojančia su atvira pieva, ir ilsėdavosi ant balto suolelio po kriauše sodo pakraštyje. Tik patiekusi vakarienę ponia Golovski vėl pasirodydavo, kukliai prisėsdavo prie stalo ir paklausta pasakodavo apie saviškius: apie Teresę, pradėjusią dirbti vieno socialistų laikraščio redakcijoje, apie Leo, tarnyboje dabar mažiau užsiėmusį nei anksčiau ir uoliau atsidėjusį matematikos studijoms, ir apie savo sutuoktinį, kuriam prirūkytame kavinės kampe su atsidavimu stebint nenuilstančių šachmatininkų kovas nuolat kildavo ir išsyk vėl gesdavo reguliaraus uždarbio viltys. Ponia Rosner lankydavosi retai ir dažniausiai išvykdavo neilgai trukus po Georgo pasirodymo. Vieną sekmadienio popietę Georgas čia užtiko ir tėvą. Jiedu šnekučiavosi apie orą ir kraštovaizdį, tarsi atsitiktinai susitikę pas sergančią pažįstamą. Tik dėl tėvų Ana gyveno viloje visiškai šalindamasi žmonių, nes pati, apsipratusi su esama padėtimi ir pribrendusi visiškai nesivaržyti, jautėsi kaip teisėta Georgo žmona. Neseniai, kai jis, pavargęs nuo monotoniškų vakarų, paprašė leidimo retkarčiais atsivežti ir Heinrichą, Ana, maloniai Georgą nustebindama, išsyk sutiko.

Heinrichas buvo vienintelis iš artimesnių Georgo pažįstamų, tomis slopiomis liepos dienomis vis dar neišsikraustęs iš miesto. Felicijonas, kuris buvo suartėjęs su grįžusiu broliu, lyg atgijus jaunų dienų bičiuliškumui, išlaikė diplomatų egzaminus ir su Ralfu Skeltonu atostogavo prie Šiaurės jūros. Elzė Ėrenberg, su kuria Georgas, vos sugrįžęs, gavo pasikalbėti sanatorijoje prie sergančio jos brolio lovos, jau seniai su motina buvo išvažiavusi prie ežero, į Auhofą. Ir Oskaras, kuriam nenusisekęs bandymas nusižudyti kainavo dešiniąją akį, bet, kaip buvo kalbama, išgelbėjo leitenanto laipsnį, buvo išvykęs iš Vienos su juodu raiščiu ant neregės akies. Demeteris Štancidesas, Vilis Eisleris, Gvido Šėnšteinas, Breitneris – visi buvo iškeliavę, ir netgi Niurnbergeris, taip iškilmingai pareiškęs neketinąs nė šiais metais trauktis iš miesto, staiga pradingo.

Grįžęs iš kelionės ir norėdamas perduoti gėleles nuo jo sesers kapo Kadenabijoje, Georgas jį aplankė pirmiausia. Kelionėje jis pagaliau perskaitė Niurnbergerio romaną, kurio veiksmas vyko pusiau praėjusiais laikais; kaip manė Georgas, tą patį, apie kurį kartą jam kalbėjo daktaras Štauberis. Romane Niurnbergeris piktai nušvietė tą apdujusį nuo melo pasaulį, kuriame suaugę žmonės laikomi brandžiais, pasenę – patyrusiais, o nenusižengiantys jokiems rašytiniams įstatymams – dorais; kuriame laisvės meilė, humanizmas ir patriotizmas iš tiesų laikomi dorybėmis, nors jie išvešėję supuvusioje bukumo ar bailumo terpėje. Knygos herojumi jis pasirinko veiklų šaunų vyrą, kuris, pakylėtas pigių savo epochos frazių, pasiekęs aukštumų, viską pamatė ir suprato, o suvokęs svaiginamą savo iškilimą buvo apimtas siaubo ir krito į tuštumą, iš kurios ir buvo iškilęs. Tai, kad žmogus, sukūręs tokį stiprų didelį atgarsį sukėlusį kūrinį, vėliau tenkinosi tik vangiai pašaipiomis pastabomis paraštėse apie laiko aktualijas, Georgą labai stebino, ir tik Heinricho žodžiai, kad vaisingam lemta būti pykčiui, bet ne koktėjimuisi, leido jam suprasti, ko dėl su Niurnbergerio kūryba buvo baigta visiems laikams... Vėlyvos popietės valanda, Georgo praleista vienumoje po tamsiai mėlynu dangumi Kadenabijos kapinėse, keistai jį paveikė, tarsi ta būtybė, prie kurios kapo jis stovėjo, būtų buvusi jam pažįstama, netgi brangi. Jis susijaudino pamatęs, kad aukso raidės ant pilko akmens apiblankusios, o kapelis vejoje apėjęs piktžolėmis, tad nuskynęs draugui keletą mėlynų ir geltonų našlaičių nuėjo sugrudusia širdimi. Atsidūręs kitapus kapinių tvoros pro atvirą langą žvilgtelėjo į šarvojimo koplyčią ir prieblandoje tarp aukštų degančių žvakių pamatė pašarvotą, iki pat burnos juodu audeklu pridengtą moterį, virš kurios siauro vaškinio veido susiliejo žvakių ir dienos šviesa.

Niurnbergeris neliko nepaliestas atjautaus Georgo dėmesio, ir tądien jiedu kalbėjosi nuoširdžiau nei anksčiau.

Senutėlis siauras aukštas namas, kuriame gyveno Niurnbergeris, stovėjo ankštoje niūrioje gatvelėje, nuo miesto centro pakopomis vedančioje link Dunojaus. Niurnbergerio butas buvo viršutiniame, šeštajame, vingiuotais laiptais pasiekiamame aukšte. Žemame, bet erdviame kambaryje, į kurį Georgas įžengė iš tamsaus prieškambario, stovėjo seni, bet gerai išsilaikę baldai, o iš alkovos kambario gilumoje, pridengtoje žalia užuolaida, sklido kamparo ir levandų kvapas. Ant sienos kabėjo Niurnbergerio tėvų jaunystės atvaizdai ir rusvos Nyderlandų meistrų maniera atliktos peizažų graviūros. Ant komodos mediniuose drožinėtuose rėmeliuose stovėjo įvairiausios fotografijos, o iš po pageltusių laiškų stirtos rašomojo stalo stalčiuje Niurnbergeris ištraukė velionės sesers nuotrauką, įamžinusią ją aštuonerių metų, vilkinčią, sakytum, istoriniu vaikišku drabužiu, su sviediniu rankoje stovinčią prie tvoros, už kurios dunksojo uolų kraštovaizdis. Visus tuos nepažįstamus, seniai gyvenusius ir mirusius žmones Niurnbergeris šiandien draugui pristatė rodydamas nuotraukas ir kalbėdamas tonu, sakytum, išplečiančiu ir pagilinančiu laiko tarpą tarp „kadaise“ ir „dabar“.

Georgo žvilgsnis kartais nuklysdavo laukan per mažytę gatvelę į pilką senutėlių namų mūrą. Jis matė siaurus apdulkėjusius langų stiklus su už jų įžiūrimais namų apyvokos reikmenimis; ant vienos palangės stovėjo vazonai su varganais augalėliais, latake tarp dviejų namų stirksojo butelio šukės, sudužę moliniai indai, popieriaus skiautės, sutrūnijęs augalas. Tarp visų tų atliekų tysojo sudūlėjęs vamzdis, pradingstantis už kamino. Iš kairės ir dešinės kyšojo ir daugiau kaminų, buvo matyti atvirkštinė gelsvo plytų frontono pusė, į blyškiai mėlyną dangų kilo bokštai, ir tarp jų netikėtai arti Georgas pamatė gerai jam pažįstamą, šviesiai pilką su ažūriniu plytų kupolu. Nesąmoningai jo žvilgsnis ėmė klydinėti ta kryptimi, kur jis spėjo esant namą, prie kurio įėjimo du akmeniniai milžinai galingomis rankomis laikė sudūlėjusį seniai užmarštin nugrimzdusios bajorų giminės herbą ir kuriame buvo pradėtas jo kūdikis, gimsiantis po kelių savaičių.

Georgas pasakojo apie savo kelionę ir, pasidavęs tos valandos nuotaikai, būtų jautęsis menkas, jei būtų kalbėjęs puse lūpų. Niurnbergeris viską jau seniai žinojo, ir kai Georgas dėl to truputį nustebo, pašaipiai šyptelėjęs paklausė:

– Ar pamenate tą priešpietį, kai mudu Grincinge ieškojome vasarinio būsto?

– Aišku, pamenu.

– Ar prisimenate ir tai, kad mus po sodą ir namą vedžiojo moteris su mažu vaiku ant rankų?

– Taip.

– Prieš mums išeinant tas bamblys ištiesė į jus rankeles, ir jūs žvelgėte gana susigraudinusiomis akimis.

– Ir iš to jūs nusprendėte, kad aš...

– Ak, jūs ne toks žmogus, kuris susigraudintų pamatęs mažus, be to, murzinokus pyplius, jei su tuo nebūtų asmeninio pobūdžio sąsajų.

– Jūsų derėtų sergėtis, – pajuokavo Georgas, tačiau jautėsi kiek nesmagiai.

Lengvas susierzinimas, kaskart patiriamas pajutus Niurnbergerio pranašumą, jo anaiptol neatgrasė nuo tolesnio santykių puoselėjimo. Kartais užeidavo į jo namus ir išsivesdavo pasivaikščioti gatvėmis ir parkais, jausdavo pasitenkinimą, gal netgi laikydavo asmenine pergale, jei jam pavykdavo nuleisti draugą iš karčios išminties dausų į švelnesnes nuoširdaus pokalbio lankas. Pasivaikščiojimai su juo Georgui tapo tokiu maloniu įpročiu, kad jis pasijuto lyg nuskriaustas, kai vieną rytą Niurnbergerio butą rado užrakintą. Po dienos iš Zalcburgo atėjo atsiprašomas atsisveikinimo atvirukas, pasirašytas vienos sutuoktinių poros – fabrikanto ir jo žmonos – malonių smagių žmonių, su kuriais Niurnbergeris buvo jį greitomis supažindinęs susitikus Grabeno gatvėje. Jei tikėsime kandžiu Heinricho pasakojimu, tai bendras jų draugas, suprantama, įnirtingai priešinęsis, tos sutuoktinių poros buvo nuvilktas laiptais, įsodintas į vežimą ir lyg koks belaisvis nugabentas į stotį. Kaip tvirtino Heinrichas, Niurnbergeris turėjo kelis tokius nekaltus pažįstamus, jaučiančius poreikį, kad tas garsusis pašaipūnas į gardų gyvenimo gėrimą įlašintų kelis lašus piktumo, o ir Niurnbergeris savo ruožtu mėgdavo pailsėti malonioje jų draugijoje nuo varginančių pažįstamų iš literatų ir psichologų būrio.

Pasimatymas su Heinrichu Georgui atnešė nusivylimą. Po pirmųjų pasisveikinimo žodžių poetas, kaip paprastai, kalbėjo tik apie save, beje, giliausios saviniekos tonais. Esą jis galiausiai su pratęs stokojąs talento, turįs tik proto, o jo, beje, pernelyg daug. Labiausiai jis keikiąs savo esybės disharmonijas, nuo kurių, kaip gerai suvokė, kenčiąs ne tik jis pats, bet ir visi kiti, atsiduriantys šalia. Jis esąs beširdis ir sentimentalus, lengvabūdis ir rimtas, jautrus ir beatodairiškas, nepakenčiamas ir vis dėlto priklausomas nuo žmonių... bent jau kartais. Tokių savybių turintis subjektas savo egzistenciją galįs pateisinti tik didžiais darbais ir jei šedevro, kurį privaląs sukurti, greitai, labai greitai nesukurtų, tai jis, kaip padorus žmogus, privalėtų nusišauti. Bet jis nesąs padorus žmogus... čia ir bėda. Georgas galvojo sau: žinoma, tu nenusišausi, iš esmės dėl to, kad esi pernelyg bailus. Suprantama, šito nepasakė, buvo labai malonus, kalbėjo apie nuotaikas, kurioms galiausiai paklūsta kiekvienas menininkas, ir draugiškai pasidomėjo išorinėmis jo gyvenimo aplinkybėmis. Netrukus paaiškėjo, kad Heinricho reikalai nėra tokie jau prasti. Jis, kaip atrodė Georgui, gyveno nerūpestingesnį gyvenimą nei kada nors anksčiau. Motinos ir sesers egzistenciją artimiausiais metais užtikrino nedidelis palikimas; nors ir būta visokių priešiškumų, Heinricho pavardė su kiekviena diena vis labiau garsėjo; apgailėtina istorija su aktore, regis, buvo negrįžtamai pasibaigusi, o visiškai nauji, pageidauti lengvi santykiai su viena jauna dama netgi truputį skaidrino jo gyvenimą. Ir darbas neblogai judėjo į priekį. Pirmas operos libreto veiksmas buvo kaip ir baigtas, padaryti ir politinės komedijos apmatai. Kitais metais jis ketino lankytis parlamento posėdžiuose, dalyvauti susirinkimuose, puoselėjo, kaip pats prisipažino, vaikiškas fantazijas suvaidinti socialdemokratų partijos narį, pabandyti prisigretinti prie vadų ir, jei pavyktų, įstoti į kurią nors organizaciją, tapti aktyviu jos nariu vien tam, kad gerai susipažintų su šurmulinga partine veikla. Ak, jam pakanką tik kartą penketą minučių pasikalbėti su žmogumi, kad visiškai jį perprastų. Vienintelis žodis, kurio reikšmės tūlas nė nepastebėtų, lyg koks viesulas jo akyse nuplėšia nuo sielų visus šydus. Operos eilių kūryboje jis svajojo išgarsėti kaip fantastinių siužetų meistras, komedijose pavaizduoti realistinius motyvus ir taip įrodyti pasauliui, kad jaučiasi savas tiek danguje, tiek ant žemės. Per vieną iš vėlesnių jųdviejų susitikimų Georgas paprašė jo paskaityti užbaigtą pirmojo operos veiksmo dalį; jam pasirodė, kad eilės bus lengvai dainuojamos, ir paprašė Heinricho leidimo rankraštį nunešti Anai. Nepasakytum, kad Anai būtų patikę tai, ką Georgas jai paskaitė, tačiau jis ne visai tikėdamas tvirtino, kad ji veikiausiai jaučianti, kaip tos eilės, sakytum, ilgisi muzikos, ir tai neišvengiamai priimanti kaip eilių trūkumą.

Georgas, šiandien įžengęs į Heinricho kambarį, rado jį sėdintį prie didelio, popieriaus lapais ir laiškais nukrauto stalo kambario viduryje. Ant pianino ir sofos taip pat draikėsi įvairiausi prirašyti popieriai. Vieną pageltusį lapą Heinrichas tebelaikė rankoje stodamasis ir sveikindamas Georgą žodžiais:

– Na, kaip sekasi kaime?

Tai buvo sakinys, kuriuo jis paprastai teiraudavosi apie Anos savijautą ir kuris Georgui kaskart atrodydavo perdėm intymus.

– Ačiū, puikiai, – atsakė jis. – Beje, atėjau jūsų paklausti, ar nenorėtumėte šiandien su manim vykti kartu.

– Taip, su malonumu. Bėda tik ta, kad užsiėmiau įvairiausių popierių tvarkymu. Galėčiau važiuoti tik vakare, apie septintą. Ar jums būtų paranku?

– Žinoma, – atsakė Georgas. – Bet, kaip matau, jums sutrukdžiau, – pridūrė jis, rodydamas į apkrautą stalą.

– Anaiptol, – atsakė Heinrichas, – juk aš, kaip ir sakiau jums, tik tvarkau. Tai rašytinis mano tėvo palikimas. Jam rašyti laiškai. O štai čia dienoraštį primenantys užrašai, daugiausiai iš jo parla mentinės veiklos laikų. Jaudinami, patikėkite manimi. Kaip tas vyras mylėjo tėvynę! Ir kaip jam buvo atsidėkota! Jūs nė nenutuokiate, kokiu rafinuotu būdu jį išstūmė iš partijos. Gluminantys susipynę klastos, ribotumo, brutalumo tarpusavio žaidimai... Žodžiu, tikrai vokiška.

Georgas pasišiaušė. Ir jis dar drįsta, manė sau, piktintis antisemitizmu? Ar jis geresnis? Negi pamiršta, kad ir aš esu vokietis?

Heinrichas kalbėjo toliau:

– Bet aš pastatysiu tam žmogui paminklą... Jis, o ne kuris kitas, bus politinės mano dramos herojus. Jis išties yra ta tragikomiška pagrindinė figūra, kurios man dar trūko.

Vidinis Georgo pasipiktinimas augo. Jį apėmė didelis noras senąjį Bermaną apginti nuo sūnaus.

– Tragikomiška figūra? – pakartojo jis kone priešiškai.

– Taip, – tvirtai atsakė Heinrichas. – Žydas, mylintis savo tėvynę... Turiu omenyje, taip, kaip ją mylėjo mano tėvas: su solidarumo jausmais, su iš kartos į kartą paveldimu entuziazmu, toks žmogus neišvengiamai yra tragikomiška figūra. Noriu pasakyti... toks jis buvo aną liberalų aštuntąjį ir devintąjį dešimtmetį, kadangi net ir protingi žmonės apsvaigsta nuo skambių epochos frazių. Šiandien toks žmogus, aišku, būtų tiktai juokingas. Taip, netgi jei jis galiausiai pasikartų ant pirmos pasitaikiusios vinies, man jo lemtis kitaip neatrodytų.

– Tai jūsų manija, – atsakė Georgas. – Kartais tikrai susidaro įspūdis, kad jūs apskritai nebeįstengiate pasaulyje matyti nieko kito, visur ir visuomet įžvelgiate tik žydų klausimą. Jei būčiau toks nemandagus, kokiam jums kartais nutinka būti, tai pavadinčiau jus... Jūs jau man atleiskite, apsėstu persekiojimo manijos.

– Apsėstu persekiojimo manijos... – kimiai pakartojo Heinrichas. – Taigi jūs vadinate tai persekiojimo manija... Čia tai bent! – ir staiga pro sukąstus dantis iškošė: – Noriu, Georgai, jūsų šio to paklausti, kad atsakytumėte visiškai atvirai.

– Klausau.

Jis atsistojo tiesiai priešais Georgą ir susmeigė akis į kaktą.

– Ar manote, kad yra pasaulyje nors vienas krikščionis, kuris pykčio, nepasitenkinimo ar rūstybės užpultas geriausiam savo draugui, mylimajai, žmonai, jei šie yra žydai ar žydų kilmės, nebūtų bent jau širdyje prikišęs jų žydiškumo? – ir nelaukdamas Georgo atsakymo kalbėjo toliau: – Nėra tokio, garantuoju jums. Beje, galite atlikti ir kitą bandymą. Pavyzdžiui, paskaitykite kurio nors garsaus, šiaip jau visiškai protingo ir puikaus žmogaus laiškus ir atkreipkite dėmesį į vietas, kur jis priešiškai ir ironiškai pasisako apie savo amžininkus. Devyniasdešimt devynis kartus bus kalbama apie individą, neatsižvelgiant į jo kilmę ar konfesiją, šimtąjį kartą, kai blogai apibūdinamas žmogus turės nelaimės būti žydas, laiškų autorius, žinoma, nepamirš paminėti šio fakto. Taip jau yra, ir aš niekuo negaliu jums padėti. Tai, ką jūs, mielas Georgai, teikiatės vadinti persekiojimo manija, iš tiesų yra ne kas kita, kaip nuolat gyvas labai detalus išmanymas tos padėties, kurioje mes, žydai, esame, tad, užuot kalbėjus apie persekiojimo maniją, veikiau reikėtų kalbėti apie saugumo jausmo, apie paliktumo ramybėje, apie tikrumo maniją, kuri galbūt mažiau krintanti į akis, bet jos apimtam žmogui kur kas pavojingesnė ligos forma. Ja sirgo mano tėvas, lygiai kaip ir daugelis kitų jo kartos žmonių. Tiesa, jį taip stropiai gydė, kad jis dėl to pamišo.

Gilios raukšlės išvagojo Heinricho kaktą, jis vėl žvelgė į sieną pro Georgą, prisėdusį ant kietos juodos odinės sofos.

– Jei esate tokių pažiūrų, – atsakė Georgas, – tai, logiškai mąstant, jums derėtų prisidėti prie Leo Golovskio…

– Ir su juo iškeliauti į Palestiną? Ar tai norėjote pasakyti? Politiniu simboliniu požiūriu, ar iš tikrųjų? – paklausė juokdamasis. – Negi tvirtinau norįs iš čia išvykti? Kad norėčiau gyventi kur nors kitur nei čia? Ypač kad norėčiau gyventi vien tarp žydų? Tai būtų, bent jau man, ganėtinai paviršinis itin vidinio reikalo sprendimas.

– Beje, ir aš taip manau. Ir todėl, tiesą sakant, vis mažiau, Heinrichai, suprantu, ko jūs norite. Praėjusį rudenį Sofijos kalvos pievoje, kur juodu su Golovskiu kivirčijotės, man susidarė įspūdis, kad žiūrite į šį reikalą daug viltingiau.

– Viltingiau? – pakartojo įsižeidęs Heinrichas.

– Taip. Galima buvo pamanyti, kad tikite palaipsnės asimiliacijos galimybe.

Heinrichas niekinamai vyptelėjo:

– Asimiliacija… Žodis… Taip, ji tikriausiai bus, kada nors… Labai, labai negreit. Juk ji nevyks taip, kaip kai kurie norėtų, nevyks taip, kaip kai kurie nuogąstauja… Tai bus netgi ne asimiliacija… bet galbūt kažkas tokio, kas, taip sakant, sudaro šio žodžio esmę. Ar žinote, kas tikriausiai galų gale paaiškės? Kad mes, turiu omenyje, žydai, buvome lyg ir savotiškas žmonijos fermentas... Taip, šitai galbūt paaiškės per tūkstantį ar du tūkstančius metų. Irgi paguoda, tik pamanykite!

Jis vėl nusijuokė.

– Kas žino, – atlaidžiai atsakė Georgas, – gal jūs ir teisus – po tūkstančio metų. Bet kaip bus iki tol?

– Taip, mielas Georgai, anksčiau su šios problemos sprendimu, matyt, nieko neišeis. Mūsų laikais nebus jokio sprendimo, tai jau aišku. Bent jau visuotinio. Veikiau yra šimtas tūkstančių skirtingų sprendimų. Mat čia toks reikalas, su kuriuo kiekvienas, kaip išgali, pirmiausiai privalo susidoroti pats vienas. Kiekvienas turi manytis, kaip išsiveržti iš savo pykčio, nevilties ar pasibjaurėjimo kažkur į ten, kur vėl galės laisvai alsuoti. Galbūt iš tiesų esama žmonių, kuriems teks eiti iki Jeruzalės... Tik būgštauju, kad kai kurie, priėję tą tariamą tikslą, tikrai pasijus sutrikę. Anaiptol nemanau, kad tokius žygius į laisvę galima atlikti kolektyviai... nes keliai į ten veda ne per kraštą anapus sienos, bet per mus pačius. Kiekvienam svarbu surasti vidinį savo kelią. Žinoma, tam būtina kaip galima blaiviau pažvelgti į save, apšviesti slapčiausius savo sielos užkaborius! Turėti prigimtinės narsos. Nesileisti būti klaidinamam. Taip, tai turėtų būti kasdienė kiekvieno padoraus žmogaus malda: nepalenkiamumas!

Georgas galvojo: kurgi jis vėl nuklydo į lankas? Heinrichas savaip ne mažiau ligotas už tėvą. Bet juk negali sakyti, kad būtų turėjęs sunkios asmeninės patirties. O dar tvirtino su niekuo nejuntąs jokio bendrumo! Juk tai netiesa. Jis jaučia bendrumą su visais žydais, ir prasčiausiam iš jų jaučiasi esąs artimesnis nei man. Mintydamas šitokias mintis Georgas žvilgsniu kliudė didelį voką, gulintį ant stalo, perskaitė didelėmis romėniškomis raidėmis užrašytus žodžius: „Nepamirština, niekuomet šitai nepamirština.“

Heinrichas pastebėjo Georgo žvilgsnį, paėmė voką, ant kurio išvirkštinės pusės pasimatė trys didžiuliai pilki antspaudai, vėl numetė ant stalo, ir lyg niekinamai patempė apatinę lūpą:

– Mat ir šį reikalą šiandien sutvarkiau. Būna tokių didžiojo kuopimosi dienų. Kitas būtų šitai sudeginęs. Kam deginti? Galbūt kada nors su malonumu šitai paskaitinėsiu. Šiame voke sudėjau anoniminius laiškus, apie kuriuos jums kartą pasakojau.

Georgas tylėjo. Iki šiol apie aplinkybes, kuriomis nutrūko jo santykiai su aktore, Heinrichas nieko nekalbėjo; tik vienoje į Luganą atsiųsto laiško vietoje buvo užsiminta, kad jis ne be vidinio virpulio vėl pasimatė su kadaise mylėta moterimi. Kone prieš savo valią Georgui išsprūdo:

– Juk jums žinoma Niurnbergerio sesers, palaidotos Kadenabijoje, istorija?

Heinrichas patvirtino ir pasidomėjo:

– Kodėl klausiate?

– Aplankiau jos kapą kelios dienos prieš išvykdamas.

Jis truputį patylėjo. Heinrichas žvelgė į jį pastirusiu, aiškiai klausiamu žvilgsniu, verčiančiu Georgą kalbėti toliau.

– Tik pamanykite, kaip keista, nuo tada mano atmintyje tos dvi būtybės susiliejo; vienos iš jų niekuomet nesu matęs, kitą, kaip žinote, tik probėgšmais, teatre, kalbu apie mirusią Niurnbergerio seserį ir... tą aktorę.

Heinrichas išblyško lyg popierius.

– Esate prietaringas? – paklausė pašaipiai, bet klausimas skambėjo taip, lyg šito jis klaustų savęs.

– Anaiptol, – atsakė Georgas. – Beje, ką bendra ši istorija turi su prietarais?

– Tenoriu jums pasakyti, kad visi dalykai, kaip nors susiję su mistika, širdies gilumoje man atgrasūs. Kalbėti apie dalykus, apie kuriuos nieko negali žinoti, netgi kurių esmė ir yra tai, kad apie juos niekuomet nieko negali žinoti, man atrodo nepakenčiamiausi iš visų rūšių plepalų, pasaulyje pateikiamų kaip mokslas.

„Negi ji bus mirusi, ta aktorė?“ – pamanė Georgas.

Netikėtai Heinrichas vėl paėmė voką ir tuo sausu tonu, kurį paprastai nutaisydavo, kai būdavo sujaudintas iki sielos gelmių, pasakė:

– Tai, kad parašiau šiuos žodžius, tėra vaikiškas žaidimas arba, jei norite, afektacija. Būčiau galėjęs užrašyti ir kaip Dode [Alphonse’as Daudet (1840–1897) – prancūzų romanistas ir dramaturgas.] prie savo romano „Sapfo“: „Mano sūnums, kai jiems sukaks dvidešimt metų“... Beje, tai paika. Tarsi žmogui bent kiek pagelbėtų kito žmogaus patirtis! Kito žmogaus patirtis kartais gali būti įdomi, dažnai trikdanti, bet niekuomet nebus pamokanti... Žinote, kodėl tos dvi būtybės jūsų galvoje susiplaka į vieną? Galiu jums pasakyti. Paprasčiausiai todėl, kad viename iš savo laiškų buvusiai mylimajai pavartojau žodį „šmėkla“. Tuo ir paaiškinamas šis paslaptingas susiliejimas.

– Tai nebūtų neįmanomas dalykas, – sutiko Georgas.

Iš kažkur atsklido negarsus pianino barškinimas. Georgas pažvelgė pro langą. Ant geltono sienos mūro ilsėjosi saulė. Daugelis langų buvo atviri. Prie vieno iš jų sėdėjo berniukas, parimęs alkūnėmis į palangę, ir skaitė. Iš kito lango dvi mergaitės žvelgė į kiemo sodelį. Buvo girdėti indų tarškėjimas. Georgas ilgėjosi gamtos oro, savo suolelio miško pakraštyje. Prieš kildamas išeiti jis kai ką prisiminė ir paklausė:

– Ką dar, Heinrichai, norėjau pasakyti... Jūsų eilės labai patiko ir Anai. Ar parašėte jų daugiau?

– Ne kažin kiek.

– Būtų puiku, jei visą baigtą tekstą šiandien atsivežtumėte ir mums perskaitytumėte.

Georgas atsistojo ir paskambino kelis akordus.

– Kas tai? – paklausė Heinrichas.

– Tema, – atsakė Georgas, – atėjusi man į galvą antrajam veiksmui. Skirta tai vietai, kai laive pasirodo keistas nepažįstamasis.

Heinrichas uždarė langą, Georgas atsisėdo ir skambino toliau. Tuomet pasigirdo beldimas į duris, ir Heinrichas instinktyviai šūktelėjo:

– Įeikite.

Į kambarį įžengė jauna dama šviesiu gelumbės sijonu, raudona šilko palaidine, baltu aksomo kaspinu su auksiniu kryželiu ant kaklo. Plačiabrylė šiaudinė skrybėlė, papuošta rožėmis, metė šešėlį ant smulkaus blyškaus veido, iš kurio žvelgė dvi didelės juodos akys.

– Laba diena, – pasisveikino dama žemu, aikštingumą ir podraug sutrikimą išduodančiu balsu. – Atleiskite, pone Bermanai, nežinojau, kad turite svečią, – tarė ji smalsiai žvelgdama į išsyk ją atpažinusį Georgą.

Heinrichas išblyško, ant kaktos susimetė raukšlės.

– Žinoma, nesitikėjau... – prakalbo jis, paskui juodu supažindino ir pasiūlė damai:

– Ar nenorėtumėte prisėsti?

– Ačiū, – atsakė dama atšiauriai ir liko stovėti. – Gal užeisiu vėliau.

– Ak, na ką jūs, – įsiterpė Georgas. – Aš kaip tik rengiausi atsisveikinti.

Jis matė po kambarį klaidžiojančias aktorės akis ir jautė jai keistą užuojautą, kartais sapne juntamą mirusiems žmonėms, nežinantiems, kad jie mirę. Paskui dar pastebėjo Heinricho žvilgsnį, su nesuprantamu griežtumu įsmeigtą į tą blyškų smulkų veidą, ir išėjo. Dabar labai aiškiai prisiminė ją, matytą scenoje rusvais, ant veido krintančiais plaukais ir klaidžiojančiomis akimis. Būtybės, skirtos priklausyti tik vienam, atrodo kitaip, pamanė jis. Negi Heinrichas, kuris labai didžiuojasi savo gebėjimu pažinti žmones, šito nebus pajutęs? Ko, tiesą sakant, jis iš jos nori? Tai buvo tuštybė, deginanti jo sielą, ne kas kita kaip tuštybė.

Gatve Georgas ėjo kaip per rusenančias žarijas. Namų mūrai skleidė sugertą vasaros kaitrą. Arkliniu tramvajumi Georgas nuvažiavo kalvų ir miškų link, atsidūręs užmiestyje ėmė laisviau kvėpuoti. Paskui neskubėdamas nužingsniavo tarp sodų ir vilų, vėliau praėjo kapines, pasuko palengva įkalnėn kylančiu baltu keliu, pavadintu jį maloniai nuteikiančiu Vasarošilių kelio vardu; čia šią saulėtą vėlyvos popietės valandą vargiai galėjai sutikti žmogų. Nuo mišku apaugusių kalvų virtinės kairėje kelio pusėje dar nekrito šešėlis, tik pūsčiojo švelnus vėjelis, snaudęs lapijoje. Dešinėje žalia nuokalnė leidosi į pailgą ištįsusį slėnį, kur tarp medžių šakų ir viršūnių tviskėjo namų stogai. Kitapus, už sodus juosiančių tvorų, įkalnėn plytėjo vynuogynai ir arimai, priartėjantys prie pievų ir akmens skaldyklų, apžėlusių nupliskintais brūzgais ir krūmynais. Per tą vietovę dažnai pradingdamas siaura linija driekėsi kelias, kuriuo Georgas kitomis dienomis kartais mėgdavo žingsniuoti, ir jo akys ėmė ieškoti tos vietos pamiškėje, kur stovėjo mėgstamiausias jo suolas. Slėnio gale žvilgsnį sulaikė pievos ir miškingos aukštumos, o atsiveriančioje erdvėje galima buvo nujausti vakarines tolumas su kitais slėniais ir kalvomis.

Tas kraštovaizdis atrodė Georgui nuostabiai artimas, o mintis, kad darbas ir valia šaukia svečion šalin, į jo pasivaikščiojimus vienumoje jau šiomis dienomis dažnai įausdavo atsisveikinimo nuotaikų, tiesa, labiau apsunkinamų ilgesio nei liūdesio. Kartu kirbėjo turtingesnio gyvenimo nuojauta. Jam atrodė, kad sieloje bręsta kažkas, ko jis neturi teisės išbaidyti susirūpinimu apsunkintomis mintimis; o sielos gelmėse, į kurias įsiklausyti šiandien dar nebuvo duota, aidėjo būsimų dienų melodijos. Bet jis neleido laiko tuščiai ir bandė aiškiau apibrėžti išorinius savo ateities kontūrus. Į Detmoldą parašė mandagų padėkos laišką, kuriame teatro intendantui pranešė nuo ateinančio rudens veikiausiai prisistatysiąs jo dispozicijon. Jis aplankė ir senąjį profesorių Vybigerį, atskleidė savo planus ir paprašė pasitaikius progai prisiminti buvusį mokinį. Net jeigu neišsipildytų lūkesčiai ir rudenį niekur neatsirastų vietos, jis buvo pasirengęs išvykti iš Vienos, kurį laiką apsistoti nedideliame mieste ar kaime ir tylumoje ramiai sau dirbti. Kaip esant tokioms sąlygoms toliau plėtotųsi jo santykiai su Ana, jis negalėjo sau aiškiai atsakyti; žinojo tik tiek, kad jie niekuomet negalės pasibaigti. Jam atrodė, kad jiedu su Ana vienas kitą lankys ir atėjus tinkamesniems laikams galės kartu vykti į keliones; galbūt vėliau ji persikels ten, kur jis gyvens ir dirbs. Tačiau jam atrodė beprasmiška gilintis, kol neatėjo valanda, nulemsianti jo paties bent jau artimiausių metų likimą.

Vasarošilių kelias ėjo į mišką, o Georgas pasuko į platų pro vasarnamius vedantį kelią, kuris toje vietoje kirsdamas slėnį leidosi žemyn. Po kelių minučių jis atsidūrė gatvėje, kurios gale, netoli miško, šalia kuklių geltonų vienaukščių namukų, iškilusi virš jų tik savo mansarda su balkonu ir trikampiu mediniu frontonu, stovėjo nedidelė vila: ten gyveno Ana. Jis kirto sodelį priešais namą, kur vejos viduryje tarp gėlių lysvių ant keturkampio postamento jį sveikino mėlynas molinis angeliukas, nužingsniavo siauru koridoriumi pro virtuvę ir plikasienį vidurinį kambarį, ant kurio grindų pro nesandarias žaliūzes krito saulės šviesos brūkšniai, ir įžengė į verandą. Atsigręžė kairėn, žvilgtelėjo pro atvirą langą į Anos kambarį; jis buvo tuščias. Tada Georgas patraukė įkalnėn palei alyvų ir serbentų krūmus ir jau iš tolo pamatė Aną, sėdinčią ant balto suoliuko po kriauše, apsirengusią plačia mėlyna suknia. Ji nematė jo ateinant, regis, buvo visiškai nugrimzdusi į mintis. Jis artėjo iš lėto. Ana vis dar nepakėlė akių. Georgas labai ją mylėjo tokiomis akimirkomis, kai ji tarėsi esanti niekieno nestebima ir kai giedra jos kakta spinduliavo vien jos būdo gerumu ir ramybe. Saulės ratilai virpėjo ant žvyro prie jos kojų. Priešais Aną išsitiesusi ant vejos snaudė kaimynų senbernarė. Gyvūnas nubusdamas pirmas ir pajuto Georgą ateinant. Senbernarė pakilo ir nerangiai nubidzeno jo pasitikti. Dabar Ana pakėlė akis, ir džiugi šypsena nutvieskė jos veidą. Kodėl taip retai čia būnu, nusmelkė Georgą mintis. Kodėl negyvenu čia, užmiestyje, ir nedirbu balkone po frontonu, iš kur veriasi toks gražus vaizdas į Vasarošilių kelią? Jam sudrėko kakta, mat vis dar svilino vėlyvos popietės saulė.

Jis atsistojo priešais Aną, pabučiavo akis ir lūpas, prisėdo šalimais. Šuo atslinko iš paskos ir išsitiesė jam prie kojų.

– Kaip sekasi, brangioji? – paklausė apkabindamas Anos pečius.

Ji besijaučianti kaip visuomet labai gerai, o šiandien esanti ypač puiki diena. Nuo pat ryto buvusi palikta vienui viena, nes ponia Golovski turėjusi nukakti į miestą pasižiūrėti, kaip laikosi jos šeimynykščiai. Tikrai, retsykiais neblogai pasilikti vienai. Tuomet ji galinti netrukdomai pasinerti į svajas. Žinia, jos vis tos pačios, bet tokios malonios, kad niekuomet nepabostančios. Ji svajojanti apie savo kūdikį. Taip karštai jį mylinti jau dabar, dar negimusį. Niekuomet nebūtų maniusi, kad tai galima. Ar Georgas tai suprantąs? Kai jis susimąstęs linktelėjo, ji papurtė galvą. Ne, ne... vyras negalįs šito suprasti, net geriausias, geraširdiškiausias. Ji jaučianti mažą būtybę jau spurdant, plakant gležną jo širdelę, naują nesuvokiamą sielą alsuojant savyje, tarpstant ir nubundant naują mažą kūnelį. Georgas žvelgė priešais save lyg susigėdęs, kad ji gyvena laukdama to, kas bus, mintydama kur kas tyresnes mintis nei jis. Nes jis nesijautė taip smarkiai pakylėtas, kaip derėtų, to stebuklo, kad ši jo pradėta būtybė bus toks pat, kaip ir jis, žmogus, kuriam savo ruožtu bus lemta suteikti gyvybę kitoms būtybėms; kad palaimintame šios moters kūne, kurio jis seniai nebegeidė, paklusdama amžiniems dėsniams brendo gyvybė, kuri, vos prieš metus dar nesitikėta, nelaukta, klaidžiojo neaprėpiamybėje ir dabar, lyg neatmenamais laikais numatyta, veržėsi į šviesą; kad jis pats dabar, sakytum, paimtas už abiejų rankų, jautėsi neišvengiamai įtrauktas į uždarą protėvių ir provaikaičių vorą.

Rimčiau, nei tai būdavo anksčiau, šiandien jiedu aptarė, kas turėtų vykti gimus vaikui. Pirmąsias savaites Ana, suprantama, būsianti su vaiku, vėliau tikriausiai turėtų jį atiduoti svetimiems žmonėms; bet vis tiek mažylis turėtų gyventi labai netoli, kad Ana bet kada nesunkiai galėtų jį matyti.

– O tu, – staiga paklausė ji visiškai nerūpestingai, – ar atvyksi čionai mudviejų aplankyti?

Jis žiūrėjo į valiūkiškai besišypsantį veidą, suėmė jos rankas ir pabučiavo.

– Mieloji, pasakyk, ką turėčiau daryti? Gali įsivaizduoti, kaip man bus sunku. Bet kas man lieka? Privalu padaryti pradžią. Jau sakiau tau, – pridūrė paskubomis, tarsi užkirsdamas kelius atsitraukti, – butas atsakytas. Felicijonas tikriausiai išvyks į Atėnus. Taip, žinoma, būtų puiku, jei galėčiau išsyk pasiimti ir tave! Bet tai, deja, neįmanoma, visų pirma reikalingas tikrumas. Turiu omenyje, bent jau tikrumas, kad ilgesnį laiką apsistosiu vienoje vietoje...

Ana klausėsi rimta ir rami. Paskui apgalvotai ir svariai išsakė naujausią savo sumanymą. Jis neturįs manyti, kad ji ketinanti ant jo pečių užkrauti visus rūpesčius. Ji esanti pasirengusi, vos tai būsią įmanu, įsteigti muzikos mokyklą. Jei Georgas ilgesniam laikui paliktų ją čia – tai Vienoje, jei greitai atvyktų jos išsivežti – tai ten, kur su juo gyvensianti. O kai pati atsistosianti ant kojų, tada norėsianti pasiimti ir vaiką, būsianti jo žmona ar ne. Ji nė nemananti gėdytis, tai jis gerai žinąs. Veikiau ji didžiuotųsi... Taip, didžiuotųsi tapusi motina!

Jis suėmė delnais Anos rankas ir glostė.

– Viskas bus gerai, – tarė kiek prislėgtu balsu.

Staiga Georgas išvydo save labai miesčioniškuose namuose, sėdintį kuklioje pakabinamos lempos šviesoje prie vakarienės stalo su vaiku ir žmona. Ir nuo šio įsivaizduojamo šeimyninio vaizdo į jį padvelkė varginamu nuoboduliu. Ak, tam dar pernelyg anksti, jis dar per jaunas. Kaip ten bus? Negi galimas dalykas, kad Ana bus paskutinė glėbyje jo turėta moteris? Galbūt galėtų ja būti po metų, na, tegul po mėnesių... Tik dar ne dabar. Nešti apgaulę ir melą į tvarkingus namus jis nenorėjo. Bet mintis, kad galėtų nuo jos nuskubėti prie kitos, geidžiamos, žinant, kad sugrįžęs Aną ras kur palikęs, buvo viliojama ir kartu raminama.

Anapus tvoros nuskambėjo gerai pažįstamas švilptelėjimas. Kalė pakilo, leido Georgui dar kartelį paglostyti geltonmargę nugarą ir liūnai nusliūkino savais keliais.

– Dieve mano, – atsitokėjo Georgas, – vos nepamiršau. Bet kurią akimirką gali atvažiuoti Heinrichas.

Jis papasakojo Anai apie savo viešnagę jo namuose nenuslėpdamas, kad tarpduryje susipažino su neištikimąja aktore.

– Tai jai vis dėlto pavyko? – šūktelėjo Ana, nejaučianti simpatijos moterims klaidžiojančiomis akimis.

– Nemanau, – atsakė Georgas, – kad jai kas nors būtų pavykę. Man regis, jos pasirodymas Heinrichą netgi gana nemaloniai nuteikė.

– Na, tai galbūt jis atsiveš ir ją, – pašaipiai burbtelėjo Ana, – ir tu vėl turėsi su kuo flirtuoti kaip Lugane su ta karalių galabytoja.

– Ak, Dieve, – juokais nuleido Georgas ir abejingai pridūrė: – Beje, kaip čia yra su Terese? Kodėl ji tavęs nebeaplanko? Juk Demeteris jau išvažiavęs iš Vienos. Ji galėtų turėti pakankamai laiko.

– Ji buvo čia vos prieš kelias dienas. Juk sakiau tau, tik neapsimesk nežinojęs.

– Iš tiesų visiškai pamiršau, – atsakė jis nuoširdžiai. – Ir ką ji tau papasakojo?

– Įvairiausių dalykų. Istorija su Demeteriu baigta. Jos širdis vėl plaka tik beturčiams ir vargšams – bent kol kas.

Ir kuo griežčiausiai prisaikdinusi niekam nieko nesakyti, Ana papasakojo apie Teresės žiemos planus. Persirengusi pavargėle, ji ketino traukti per šildomas priebėgas vargetoms, arbatą ir sriubą dalijančias labdaros įstaigas, prieglaudas benamiams ir darbo kolonijas, kad nušviestų slapčiausius vadinamosios Vienos auksinės širdies kampelius. Ji, regis, buvo nusiteikusi ir galbūt truputį tikėjosi ten atrasianti pasipiktinimą keliančių dalykų.

Georgas spygsojo tiesiai prieš save. Prisiminė elegantišką damą balta suknia, stovėjusią saulės nutviekstą priešais Lugano pašto pastatą ir nutolusią nuo visų pasaulio bėdų. Keista būtybė, pamanė.

– Žinoma, ji nori apie tai rašyti knygą, – paaiškino Ana. – Tik žiūrėk, niekam apie tai nepasakok, net savo draugui Bermanui.

– Nė neketinu. Bet sakyk, Ana, negi tau nereikia nieko paruošti vakarui?

Ji linktelėjo.

– Eime, palydėk mane iki namų, noriu pažiūrėti, ko ten esama, ir dėl kitko pasitarti su Mari... Kiek tai įmanu.

Jiedu atsistojo. Krito ilgi šešėliai. Kaimynų sode triukšmavo vaikai. Ana įsikibo mylimojo parankės, ir jiedu iš lėto patraukė takeliu žemyn. Ji pasakojo naujausius nepaprastą tarnaitės paikumą rodančius pavyzdžius. Aš – sutuoktinis, pamanė Georgas ir atlaidžiai klausėsi. Jiedviem priėjus namą jis pasakė norįs pasitikti Heinrichą, paliko Aną ir išėjo į gatvę. Ten jau dardėdamas artėjo vienkinkis. Heinrichas iššoko iš vežimo ir atleido vežiką.

– Sveiki, – pasisveikino jis su Georgu. – Negi manęs jau laukėte? Juk dar nėra taip vėlu.

– Žinoma, nevėlu, jūs labai punktualus. Jei neprieštaraujate, dar truputėlį pasivaikščiokime.

– Mielai.

Jiedu nužingsniavo tolyn, praėjo geltoną užeigą su raudonomis terasomis ir patraukė į mišką.

– Betgi čia labai gražu, – pagyrė Heinrichas. – Ir jūsų vila atrodo labai dailiai. Kodėl, tiesą sakant, čia negyvenate?

– Taip, tai tikra paikystė, – sutiko Georgas daugiau nieko neaiškindamas.

Paskui jiedu kurį laiką tylėjo.

Heinrichas vilkėjo šiesaus pilkumo vasarinį kostiumą, ant rankos turėjo persimetęs apsiaustą, kurį truputėlį vilko pažeme.

– Ar ją atpažinote? – nelauktai paklausė nepakeldamas akių.

– Taip, – atsakė Georgas.

– Grįždama iš vasaros gastrolių atvažiavo čionai tik vienai dienai. Šiąnakt vėl iškeliauja. Taip sakant, netikėtas antpuolis. Bet nepavykęs, – užbaigė nusijuokdamas.

– Kodėl esate toks nepalenkiamas? – paklausė Georgas ir prisiminė didžiulį voką su pilkais antspaudais ir paiku užrašu. – Neturėtumėte toks būti. Juk tai tik atsitiktinumas, kad ji negavo anoniminių laiškų, kaip jūs, Heinrichai. Ir kas žino, jei nebūtumėte palikęs jos vienos dėl Dievas žino kokių priežasčių...

Heinrichas lingavo galvą ir žvelgė į Georgą kone su užuojauta.

– Gal jūs manote, kad ketinu bausti ar kerštauti? O gal manote, kad esu vienas iš tų mulkių, kurie netenka proto, kai jiems kas nutinka, nors jie žino, kad tai yra nutikę ir nutiks dar tūkstančiams kitų žmonių? Gal manote, kad niekinu „neištikimąją“ ar jos nekenčiu? Nė negalvoju. Nors nesakau retsykiais nesinaudojąs neapykantos ir paniekos gestais, suprantama, tik tam, kad padaryčiau jai didesnį poveikį. Tik iš tiesų viską, kas įvyko, suprantu pernelyg gerai, kad aš...

Jis gūžtelėjo pečiais.

– Na, jei suprantate...

– Bet, mielas drauge, supratimas visiškai nepadeda. Supratimas – toks pat sportas, kaip ir visoks kitas. Labai aristokratiškas ir labai brangus. Gali iššvaistyti jam visą savo sielą ir likti stypsoti it koks vargeta. Su mūsų jausmais supratimas nė truputėlio nesusijęs, lygiai kaip ir su veiksmais. Tai neapsaugo mūsų nuo kančios, bjaurėjimosi, sunaikinimo. Tai niekur neveda. Tai lyg tam tikras akligatvis. Supratimas visuomet reiškia pabaigą.

Truputį įkalnėn kylančiu šalutiniu taku jie žingsniavo neskubėdami, tylėdami, kiekvienas nugrimzdęs į savas mintis ir iš miško išėjo į atvirą pievą, iš kurios vėrėsi vaizdas žemyn į slėnį. Jie žvelgė miesto pusėn ir už jo į blanda alsuojančią lygumą, per kurią tviskėdama sruvo upė, į tolimas kalnų linijas, priešais kurias sklaidėsi skystas dūmelis. Paskui, gaubiami vakaro saulės ramybės, jiedu patraukė toliau, mėgstamiausio Georgo suolo pamiškėje link. Saulė pasislėpė. Anapus slėnio, palei miškingą kalvą Georgas matė besidriekiantį Vasarošilių kelią, blyškų, lyg atšaldytą. Paskui pažvelgė apačion, žinojo, kad sode po jo kojomis augo kriaušė, po kuria prieš keletą valandų sėdėjo su labai mylima moterimi, po širdimi nešiojančia jo kūdikį, ir sugrudo. Moterims, galbūt jo laukiančioms kur nors kitur, juto mažytę panieką, tačiau tai jo geismo toms moterims nenuslopino. Apačioje, tarp sodų ir pievų besidriekiančiu taku, vaikštinėjo vasarotojai. Jauna mergina žvilgtelėjo aukštyn, paskui kažką pašnibždėjo kitai.

– Tikriausiai čia esate populiarus žmogus, – tarstelėjo Heinrichas pašaipiai vyptelėjęs.

– Šito nežinau.

– Dailios mergaitės žvelgė į jus labai susidomėjusios. Viengungio statusas kitiems žmonėms tebėra neišsenkantis paskatų šaltinis. Tiems vasarotojams apačioje jūs, šiaip ar taip, esate lyg ir koks Don Žuanas... O jūsų draugė – pagrobta ir suvedžiota mergina. Ar taip nemanote?

– Nežinau, – atsakė Georgas, nesileisdamas į tokias kalbas.

– Kažin, o kuo aš būčiau, – nerūpestingai toliau samprotavo Heinrichas, – mažo miestelio teatralams? Matyt, apgautu meilužiu, taigi išskirtinai juokingu personažu. O ji? Na, galima įsivaizduoti. Pašaliniams tie įvykiai atrodo didžiai paprasti. Tačiau iš arti kiekviena istorija regisi visiškai kitaip. Bet gal iš tolo galima susidaryti teisingesnį vaizdą? Ar žmogus neįsikalba visokiausių niekų, kai komedijoje turi vaidinti pats?

Verčiau jis būtų likęs namie, pamanė Georgas. Bet kadangi negalėjo svečio pasiųsti namo, kad bent jau pakeistų pokalbio temą, paskubomis paklausė:

– Ar nieko negirdėjote apie Ėrenbergus?

– Prieš keletą dienų, – atsakė Heinrichas, – gavau liūdnoką panelės Elzės laišką.

– Jūs su ja susirašinėjate?

– Ne, nesusirašinėju, bent jau jai dar neatsakiau.

– Vis dėlto Oskaro istoriją ji bus giliau paėmusi į širdį, – tarė Georgas, – nei norėtų prisipažinti. Kartą kalbėjausi su ja sanatorijoje. Mudu ilgokai stovėjome koridoriuje priešais baltai dažytas duris, už kurių gulėjo vargšas Oskaras. Anuomet dar buvo baiminamasi dėl kitos jo akies. Tai iš tiesų tragiška istorija.

– Tragikomiška, – kietai pataisė Heinrichas.

– Jūs visur įžvelgiate ką nors tragikomiška. Galiu jums pasakyti kodėl. Nes esate ganėtinai beširdis. Juk komizmo šiuo atveju visiškai nesama.

– Klystate, – atsakė Heinrichas. – Senojo Ėrenbergo antausis buvo brutalumas, Oskaro savižudybė – paikystė, tai, kad jis šitaip nepataikė – nemiklumas. Iš tokių motyvų negali išeiti nieko tragiška. Tai tik bjaurokas reikalas ir tiek.

Georgas piktai purtė galvą. Įvykus tai nelaimei, jis ėmė jausti Oskarui tikrą simpatiją. O ir senojo Ėrenbergo, nuo tada gyvenančio Noihauze, atsidėjusio vien darbui ir nenorinčio matyti žmonių, jam buvo gaila. Abu buvo nubausti skaudžiau, nei nusipelnė. Negi Heinrichas neįstengia to suprasti ir pajausti lygiai taip pat, kaip ir jis? Jie, tie žydiškai perdėm gudrūs, negailestingai puikiai kitus pažįstantys žmonės, tie bermanai ir niurnbergeriai, kartais tikrai nervina. Jiems visuomet svarbiausia nesileisti būti kuo nors nustebinamiems. Gerumo, štai ko jiems stinga. Tik sendami jie kiek sušvelnėja. Georgas prisiminė senąjį daktarą Štauberį, ponią Golovski, senąjį Eislerį. Bet kol jie buvo jauni... visuomet buvo kovingai budrūs. Kad tik neatsidurtų kvailio vietoje! Nemaloni draugija. Jis ėmė ilgėtis Felicijono, Skeltono, kurie irgi buvo ganėtinai protingi; jis ilgėjosi netgi Gvido Šėnšteino.

– Bet, nepaisydama viso liūdesio, – prakalbo Heinrichas po kurio laiko, – panelė Elzė, regis, visai pakenčiamai pramogauja. Auhofe vėl esama svečių. Neseniai ten lankėsi Vyneriai, Sisi ir Džeimsas. Džeimsas Kembridže tapo daktaru. Neprastai, ar ne?

Sisi vardas švystelėjo Georgui pro širdį kaip tviskantis durklas. Staiga suprato po kelių dienų būsiąs su ja. Jo ilgesys taip išaugo, kad jis vos įstengė šitai suvokti.

Leidosi sutemos. Georgas su Heinrichu pakilo nuo suolo, nuėjo per pievą pakalnėn ir įžengė į sodą. Ten jiedu pamatė viduriniu taku ateinant Aną, lydimą pono.

– Senasis daktaras Štauberis, – tarė Georgas, – tikriausiai jį pažįstate?

Susitikę pasisveikino.

– Labai džiaugiuosi, – tarė Ana Heinrichui, – pagaliau jus pas mus matydama.

Pas mus, mintyse pakartojo Georgas truputį nemaloniai nustebęs, bet išsyk nustebimą užgniaužė. Jis su daktaru Štauberiu truputėlį paėjo priekin. Heinrichas su Ana lėtai sekė pavymui.

– Ar jus tenkinta Anos būklė? – paklausė Georgas daktaro.

– Geriau nė būti negali, – atsakė Štauberis. – Ji tik privalo ir toliau reguliariai ir uoliai judėti.

Georgas prisiminė, kad daktarui, kurį sugrįžęs iš kelionės matė pirmą kartą, dar nėra grąžinęs pasiskolintų knygų ir už tai atsiprašė.

– Juk tai nėra skubu, – atsakė Štauberis. – Jei tik jos jums pravertė.

Ir jis ėmė klausinėti Georgą apie įspūdžius, parsivežtus iš Romos.

Georgas papasakojo apie iškylas po senus karalių rūmus, apie pasivažinėjimus vakaro žarų nutviekstoje Kampanijoje, apie valandą, praleistą Hadrijano sodo tvankumoje. Daktaras Štauberis paprašė jį liautis, antraip galį nutikti taip, kad jis paliks visus savo pacientus likimo valiai ir pabėgs tiesiai į numylėtą miestą. Paskui Georgas mandagiai pasiteiravo apie daktarą Bertoldą. Ar tiesa, kad jau kitą žiemą jis grįšiąs į politinę veiklą?

Daktaras Štauberis gūžtelėjo pečiais.

– Jis parvažiuoja rugsėjį. Kol kas tai vienintelis tikras faktas. Pastero institute jis labai uoliai dirbo, tad čionykščiame patologijos institute ketinąs tęsti didelį Paryžiuje pradėtą darbą su serumais. Jei sūnus manęs paklausys, taip ir bus. Juk tai, ką jis dabar veikia, menka mano nuomone, yra žmonijai kur kas svarbiau, nei puikiausia revoliucija. Žinoma, talentai esti skirtingi, ir aš nesu nusistatęs prieš pasitaikančius perversmus. Bet, tarp mūsų kalbant, mano sūnus talentingesnis mokslo srityje. Į kitą pusę jį veikiau traukia temperamentas... Gal tik tulžis. Na, matysime. O kokie jūsų rudens planai? – staiga pridūrė žvelgdamas į Georgą geranoriškai tėvišku žvilgsniu. – Kur mosuosite batuta?

– Ak, kad aš žinočiau, – numykė Georgas.

Primerktomis akimis, su cigaru burnoje žingsniuodamas šalimais daktaro ir pabrėžtinai reikšmingai pasakodamas apie savo pastangas ir perspektyvas, vaizdavosi jaučiąs, kad daktaras Štauberis visa tai priima kaip mėginimą pateisinti jo santuokos su Ana atidėliojimą. Jam ėmė kilti šioks toks susierzinimas dėl jos, dabar einančios jiems įkandin ir galbūt tyliai džiūgaujančios, kad daktaras Štauberis ir jam atskaitys pamokslą. Tad jis tyčia kalbėjo vis nerūpestingiau, tarsi asmeniniai jo ateities planai su Ana būtų apskritai nesusiję ir galiausiai linksmai užbaigė:

– Taigi kas žino, kur kitąmet būsiu šiuo laiku, galiausiai gal Amerikoje.

– Tai nebūtų blogiausia, – ramiai atsakė daktaras Štauberis. – Turiu pusbrolį, pavardę Švarcas, Bostone griežiantį smuikininką, kuris ten uždirba mažiausiai šešis kartus daugiau nei gaudavo čionykščiame operos teatre.

Georgui nepatiko būti lyginamam su smuikininku pavarde Švarcas, tad su ryžtingumu, pačiam atrodančiu kiek perdėtu, tvirtino, kad jam iš pradžių svarbiausia esą ne uždarbis. Staiga nežinia iš kur jam šovė mintis: o jeigu Ana mirtų! Jei vaikas reikštų jos mirtį! Jis baisiausiai išsigando, tarsi šia mintimi būtų užsikrovęs kaltę. Mintyse matė gulint Aną, apklotą mirties drobule iki pat smakro, ir regėjo dienos ir žvakių šviesą srūvant vaškiniu jos veidu. Jis kone baimingai apsigręžė, kad įsitikintų, jog ji čia, gyva. Tamsoje jos veido bruožai susiliejo, ir dėl to jam buvo šiur pu. Jis su daktaru stabtelėjo, kol Ana su Heinrichu juodu pasivijo. Georgas buvo laimingas matydamas ją taip arti.

– Dabar tikriausiai jau pavargai, – tarė jai švelniausiu tonu.

– Savo programą šiandien sąžiningai įvydžiau, – atsakė ji. – Beje, – tarė mostelėdama į verandą, kur ant padengto stalo stovėjo lempa žaliu popieriniu gaubtu, – greitai bus ir vakarienė. Būtų malonu, pone daktare, jei liktumėte su mumis. Liksite?

– Deja, vaikeli, negaliu. Jau seniai turėjau būti mieste. Perduokite nuo manęs linkėjimų poniai Golovski. Iki pasimatymo. Sudiev, pone Bermanai. Na, – pridūrė jis, – ar greitai vėl gausime pamatyti ar paskaityti kokį nors gražų jūsų kūrinį?

Heinrichas gūžtelėjo pečiais, draugingai šypsojosi ir tylėjo. Kodėl, svarstė jis, netgi puikiausiai išauklėti žmonės praranda taktą, kai susitinka su mūsų sferos žmonėmis. Argi aš klausinėju apie jo reikalus?

Keliais žodžiais gydytojas dar išsakė Heinrichui savo užuojautą dėl senojo Bermano mirties. Prisiminė garsiąją jo kalbą, nukreiptą prieš čekų kalbos įvedimą kai kuriuose Bohemijos rajonų teismuose. Anuomet vos per plauką provincijos advokatas žydas netapo teisingumo ministru. Taip, laikai pasikeitė.

Heinrichas sukluso. Galiausiai šitai bus galima panaudoti rašant politinę komediją.

Daktaras Štauberis atsisveikino, Georgas palydėjo jį iki vežimo, laukiančio gatvėje, ir pasinaudojo proga užduoti keletą su medicina susijusių klausimų. Šis jį visais aspektais nuramino.

– Tik gaila, kad aplinkybės neleis Anai pačiai žindyti kūdikio.

Georgas stovėjo susimąstęs. Bet juk tai neturėtų jai pakenkti?.. Daugių daugiausiai vaikui. Ar ir jai?.. Jis paklausė gydytojo.

– Ką čia ir kalbėti, jei tai neįmanoma, mielas barone. Na, nesirūpinkite, – pridūrė jau užkėlęs koją ant vežimo pakopos. – Dėl judviejų vaiko niekam nereikėtų baimintis.

Žiūrėdamas tiesiai daktarui į akis Georgas tarė:

– Žinoma, pasirūpinsiu, kad pirmus gyvenimo metus jis praleistų sveikame ore.

– Labai puiku, – maloniai atsakė daktaras Štauberis. – Bet sveikesnio oro nei tėvų namuose vaikui pasaulyje niekur nebūna.

Jis ištiesė Georgui ranką, ir vežimas nuriedėjo.

Georgas minutėlę dar pastoviniavo jausdamas smarkų susierzinimą, sukeltą gydytojo, ir pasižadėjo daugiau niekuomet nebesileisti su juo į kalbas, suteikiančias jam progą neprašomam dalyti patarimus ar netgi išsakyti užslėptus priekaištus. Ką tas senis žino? Ką jis iš esmės išmano apie šį reikalą? Georgas jautė savyje vis didesnį priešinimąsi. Kai panorėsiu, tarė sau, Aną vesiu. Beje, ar ji negalėtų gyventi su vaiku? Argi pati nesakė, kad didžiuotųsi turėdama vaiką? Aš irgi neketinu jo išsižadėti. Darysiu viską, ką įstengsiu. Ir vėliau, kada nors vėliau... Bet aš daryčiau skriaudą sau, jai, vaikui, jei jau šiandien ryžčiausi kažkam, kam šiandien mažų mažiausiai dar ne laikas.

Jis lėtai nužingsniavo pro siaurąjį namo kraštą į sodą. Verandoje pamatė sėdinčius Aną ir Heinrichą. Ką tik iš namo išėjo Mari smarkiai išraudusiu veidu ir padėjo ant stalo šiltą garuojantį dubenį. Kaip ramiai sėdi Ana, pamanė Georgas, stabtelėjęs tamsoje. Gerai nusiteikusi, nerūpestinga, tarsi galėtų visiškai manimi pasitikėti. Tarsi nebūtų mirties, skurdo, neištikimybės ir išsižadėjimo. Tarsi mylėčiau ją taip, kaip šito nusipelno! Jis vėl išsigando. Negi myliu ją mažiau? Negi ji negali manimi pasitikėti? Besėdint ten, aukštai, ant suolo pamiškėje, kartais manyje sukyla toks švelnumas, kad galėčiau numirti. Kodėl dabar taip mažai jo jaučiu? Georgas stovėjo vos už kelių žingsnių, stebėjo, kaip ji dalija valgį, paskui, kaip įsižiūri į tamsą, iš kurios jis turi išnirti, ir kaip nušvinta Anos akys, jam netikėtai įžengus į šviesą. Vienintelė mylimoji, pamanė jis. Jam prisėdus Ana tarė:

– Taip ilgai tareisi su daktaru.

– Nesitariau, mudu šnekučiavomės. Jis man papasakojo ir apie greitai sugrįšiantį savo sūnų.

Heinrichas paklausinėjo apie Bertoldą. Jį domino tas jaunas vyriškis, ir jis tikėjosi ateinančią žiemą su juo susipažinti. Bertoldo kalba Teresės Golovski bylos klausimu ir vėliau rinkėjams skirtas atviras laiškas, kuriame išdėstė savo pasitraukimo priežastis, buvę aukšto lygio laimėjimai... Netgi daugiau – to meto dokumentai.

Anos veidu šmėstelėjo švelni, kone išdidi šypsena. Ji žvelgė į savo lėkštę, paskui greitai pakėlė akis į Georgą. Šypsojosi ir jis. Nejuto kirbant jokio pavydo. Ar Bertoldas nujautė? Žinoma. Ar kentėjo? Veikiausiai. Ar įstengtų Anai atleisti? Tarsi pirmiausiai reikėtų atleisti! Kaip kvaila.

Buvo patiektas grybų valgis, kurį pamatęs Heinrichas nesusivaldė nepaklausęs, ar grybai nenuodingi. Georgas nusijuokė.

– Nėra ko iš manęs šaipytis, – pareiškė Heinrichas. – Jei norėčiau nusižudyti, rinkčiausi ne nuodingus grybus ar sugedusią dešrą, o taurų ir staigiai veikiantį nuodą. Kartais žmonės būna persisotinę gyvenimo, bet niekuomet nebūna persisotinę sveikatos, netgi paskutinėmis gyvenimo minutėmis. Beje, bailumas yra visiškai teisėtas, tik dažnai išsižadamas proto vaisius. Nes ką gi reiškia būti bailiam? Apsvarstyti visas galimybes, galinčias atsirasti dėl poelgio, tiek blogąsias, tiek gerąsias. O kas yra drąsa? Suprantama, kalbu apie tikrąją, daug rečiau nei manoma aptinkamą drąsą. Nes nenatūrali, įsakyta, įteigta drąsa nėra drąsa. Tik roji drąsa dažnai yra ne kas kita, kaip vadinamojo metafizinio įsitikinimo savo nereikalingumu išraiška.

Ak, tu, žyde, pamanė Georgas be jokio priešiškumo, bet paskui jam toptelėjo, kad Heinrichas galbūt nėra visiškai neteisus.

Alus, kurio Ana nė neparagavo, buvo toks gardus, kad Mari buvo pasiųsta į užeigą parnešti antro ąsočio. Nuotaika pasitaisė. Georgas vėl pasakojo apie kelionę: apie vasariškai alsias dienas Lugane, apie važiavimą apsnigta Brenerio perėja, apie ekskursiją į bestogį miestą, vėl besistiebiantį į šviesą po du tūkstančius metų trukusios nakties. Jis prikėlė iš atminties akimirką, kai jiedu su Ana buvo tenai darbininkams atsargiai ir sunkiai iš pelenų atkasant koloną. Heinrichas dar nebuvo matęs Italijos. Kitą pavasarį ketino tenai keliauti. Paaiškino, kad kartais nenustygstąs iš noro keliauti, nebūtinai į Italiją, bet kur nors, į tolimas svečias šalis, po pasaulį. Kartais, išgirdus kalbant apie keliones, jam imanti daužytis širdis, kaip vaikui gimtadienio išvakarėse. Jis abejojąs, ar jam bus lemta gyvenimą užbaigti gimtinėje. Galbūt sugrįžęs namolio po ilgus metus trukusių klajonių atras gyvenimo saulėlydžio ramybę nedideliame kaimo namelyje. Pasitaiko tokių keistų atsitiktinumų, ir kas žino, gal jam skirta savo gyvenimą užbaigti šiame name, kuriame dabar svečiuojasi ir taip puikiai jaučiasi, kaip jau seniai nesijautė. Ana padėkojo, tarsi ji būtų ne tik šio vasarnamio, bet ir viso vakaro ramybe gaubiamo pasaulio šeimininkė. Tamsus sodas pradėjo palengva švytėti. Nuo žolių ir gėlių sklido drėgnas šiltas aromatas. Mėnesienoje sutvisko pailga pieva, besidriekianti tvoros link, subolavo, regis, iš labai toli, baltas suolas po kriauše. Ana maloniai atsiliepė apie Heinricho operos libreto eiles, neseniai skaitytas jai Georgo.

– Taip, beje, – tarė Georgas, patogiai sukryžiavęs kojas ir rūkydamas cigarą, – ar atsivežėte ką nors nauja?

Heinrichas papurtė galvą:

– Ne, nieko.

– Kaip gaila, – nusiminė Ana ir pasiūlė, kad Heinrichas iš eilės ir išsamiai papasakotų turinį.

Ji jau seniai norėjusi išgirsti. Iš Georgo pasakojimų negalėjusi susidaryti aiškaus vaizdo.

Jiedu pažvelgė vienas į kitą. Abiem atmintyje atgijo miglota saldi valanda, kai jiedu susiglaudę gulėjo tamsiame kambaryje, priešais kurio langus už vilnijančios sniego užuolaidos tamsavo pilka bažnyčia ir aidėjo prislopinti vargonų garsai. Taip, dabar jie jau žino, kur stovi namas, kuriame pasaulį išvys jų vaikas. Veikiausiai kur nors jau stovi ir kitas namas, kuriame dabar dar negimęs vaikas, užbaigs savo gyvenimą sulaukęs brandaus vyro metų, karšinčiaus amžiaus ar... Ak, kokios čia dabar mintys... Šalin, šalin...

Heinrichas pareiškė esąs pasirengęs išpildyti Anos norą ir atsistojo.

– Galbūt man pačiam bus šitai naudinga, – tarė tarsi atsiprašydamas. – Galėsiu pats sau daug ką atsiskleisti.

– Tik žiūrėkite, kad staiga nepereitumėte į savo sumanytą politinę tragikomediją, – įspėjo Georgas ir, grįžtelėjęs į Aną, pridūrė: – Mat jis rašo dramą, kurios herojus – nacionalistinės pasaulėžiūros vokietis studentas, iš nusivylimo dėl žydų emancipacijos nusinuodijęs grybais.

Heinrichas numojo ranka:

– Būtumėte išgėręs vienu stiklu alaus mažiau, nebūtumėte suskėlęs net ir šito pokšto.

– Taip kalbu iš pavydo, – nusišiepė Georgas.

Jis jautėsi nepaprastai gerai, ypač kai dabar tvirtai apsisprendė poryt išvykti. Jis sėdėjo prie pat Anos, laikė suėmęs jos ranką ir pačioje sielos gilumoje tarėsi girdįs skambant būsimų dienų melodijas.

Heinrichas netikėtai atsistojo sode priešais verandą, pasilenkė per turėklus, paėmė nuo krėslo savo apsiaustą ir romantiškai juos apsiautė.

– Pradedu, – pranešė jis. – Pirmas veiksmas.

– Prieš tai skambės uvertiūra D-moll tonacija, – pertarė jį Georgas, pašvilpavo melodiją, tik keletą garsų, ir užbaigė: – Ir taip toliau.

– Uždanga pakyla, – prakalbo Heinrichas. – Šventė karaliaus sode. Naktis. Kitą dieną turi įvykti princesės ir hercogo Heliodoro tuoktuvės. Kol kas vadinu jį Heliodoru, vėliau jis tikriausiai gaus kitą vardą. Karalius dievina savo dukrą ir negali pakęsti Heliodoro, tam tikros padermės didybės manijos apsėsto puošeivos. Į puotą, karaliaus keliamą labiausiai tik tam, kad paerzintų Heliodorą, pakviesti ne tik šalies kilmingieji, bet ir visų luomų jaunuomenė, įgijusi teisę dalyvauti ten savo grožiu. Ir princesei tą vakarą turi būti leista šokti su kiekvienu jai patikusiu. Tarp pakviestųjų yra ir jaunuolis, vardu Egidijus, kuriuo ji, regis, labai susižavėjusi. Ypač tuo džiaugiasi karalius. Heliodoro pavyduliavimas. Augantis pasitenkinimas karaliaus pusėje. Kivirčas tarp Heliodoro ir karaliaus. Patyčios, vaidas. Tada įvyksta netikėtumas. Egidijus išsitraukia durklą prieš karalių, kėsinasi jį nužudyti. Tą pasikėsinimą, suprantama, reikėtų labai rūpestingai motyvuoti, jei jūs, mielas Georgai, nebūtumėte toks geras ir nesudėtumėte visko į muziką. Tad pakaks užsiminti, kad jaunuolis nekenčia tironų, yra slaptos draugijos narys, o gal savo galva veikiantis kvailys ar didvyris. Mat šito dar nežinau. Pasikėsinimas nepavyksta. Egidijus suimamas. Karalius pageidauja, kad juos paliktų vienu du. Duetas. Jaunuolis – išdidus, susitvardęs, didis; kara lius – nesujaudinamas, nuožmus, nenuspėjamas. Maždaug taip jį įsivaizduoju: jau daug žmonių pasiuntęs myriop, regėjęs daug mirštančių, bet jam, pasižyminčiam nepaprastu vidiniu budrumu, atrodo, kad visi kiti žmonės tėra pusiau nesąmoningos būsenos, tad jų išėjimas iš gyvenimo tam tikra prasme reiškia ne ką kita, kaip žingsnį iš prieblandos į tamsą. Tokia baigtis sąmokslininkui, regis, būsianti pernelyg švelni ar paprasta. Į baisingiausią tamsą karalius jaunuolį nori nustumti tokią dieną, kokia nėra mėgavęsis nė vienas mirtingasis. Taip, jam bręsta tokie kėslai. Kiek apie savo sumanymą jis pasakys ar padainuos, aš, aišku, dar nežinau. Egidijus, kurį visi mano esant pasmerktą tuoj pat mirti, išvedamas, beje, nulydimas į tą patį laivą, kuriuo kitą vakarą turėtų leistis į kelionę Heliodoras su princese. Uždanga nusileidžia. Antras veiksmas vyksta denyje. Laivas plaukia visu greičiu. Choras. Jame išsiskiria paskiros figūros. Jų svarba paaiškės vėliau. Iš laivo triumo Egidijus atvesdinamas į denį. Suprantama, jis privalo manyti, jog vedamas mirti. Bet nutinka kitaip. Nuimami pančiai, visi jam lenkiasi. Jis sveikinamas lyg kunigaikštis. Pateka saulė. Egidijus apsižiūri atsidūręs puikiausioje draugijoje. Gražios moterys, didikai. Išminčiui, dainininkui ir juokdariui skiriami didesni vaidmenys. Nuo moterų choro atsiskiria ne kuri kita, o pati princesė, priklausanti Egidijui kaip ir visa kita tame laive.

– Dosnus tėvas karalius, – burbtelėjo Georgas.

– Sąmojingam sumanymui jam nieko negaila, – paaiškino Heinrichas, – tokios mat jis prigimties. Dainuojamas nuostabus Egidijaus ir princesės duetas. Paskui visi sėdasi prie stalų. Po vaišių – šokiai. Pakili nuotaika. Egidijus, žinoma, turi manyti esąs išgelbėtas. Jis tuo pernelyg nesistebi, nes jo neapykanta karaliui visuomet buvo kurstoma žavėjimusi. Stoja vakaras. Staiga šalia Egidijaus atsiranda nepažįstamasis. Galbūt jis jau seniai čia. Vienas tarp daugelio, nepastebėtas, nebylus. Jis nori šnektelėti su Egidijumi. Puota ir šokiai tęsiasi. Egidijus ir nepažįstamasis. Visa tai – jūsų, sako nepažįstamasis. Galite šeimininkauti savo nuožiūra, užvaldyti ir žudyti kaip panorėjęs. Bet rytoj... arba po dviejų, septynių dienų, arba po vienerių, dešimties metų, arba dar vėliau šis laivas priartės prie salos, kurios krante ant uolos dunksos marmurinė menė. O joje jūsų lauks mirtis. Mirtis. Jūsų žudikas yra su jumis laive. Bet tai žino tik jis vienas, tas, kuriam skirta jus nužudyti. Niekas kitas jo nepažįsta. Apskritai, nė vienas šiame laive nė nenujaučia, kad jūs pasmerktas mirčiai. Niekam to nesakykite! Jei kaip nors išsiduosite, kad jūsų lemtis jums žinoma, tą pačią valandą neišvengsite mirties.

Heinrichas ištarė tuos žodžius su nenatūraliu patosu, sakytum, slėpdamas savo sutrikimą. Paskui jau paprasčiau kalbėjo toliau:

– Nepažįstamasis dingsta. Galbūt dviem jį lydėjusiems tyleniams leisiu išlaipinti jį į krantą. Egidijus lieka tarp šimtų vyrų ir moterų, iš kurių vienas ar viena yra žudikas ar žudikė. Kuris? Išminčius? Juokdarys? Astronomas? Kuris nors iš tų, lindinčių patamsyje? Slankiojančių palei turėklus? Gal viena iš šokėjų? O gal pati princesė? Štai vėl ji prieina, labai švelni, netgi aistringa. Apgavikė? Žudikė? Mylinti? Žinanti? Ar šiaip, ar kitaip, princesė jo. Tegul visa tai šiandien dar būna taip. Naktis virš jūros. Šiurpas. Palaima. Laivas palengva plaukia tolyn, to rūke skendinčio kranto link, nutolusio per kelias valandas ar metus. Princesė ilsisi jam prie kojų, Egidijus spokso į tamsą ir laukia.

Heinrichas stabtelėjo, lyg pats būtų susijaudinęs. Georgo galvoje gaudė. Jis girdėjo tinkamą muziką tai scenai, kai tylenių lydimas nepažįstamasis dingsta, o šventė vėl atšurmuliuoja į pirmąjį scenos planą. Girdėjo ne tik pačią melodiją, bet ir visą instrumentų gausą. Argi čia neskamba fleita, obojus ir klarnetas? Nevirkauja violončelė ir smuikas? Iš orkestro kampo tyliai nedundena būgnai? Jis nejučiomis kilsteli dešiniąją ranką, tarsi laikytų batutą.

– O kaipgi trečiasis veiksmas? – paklausė Ana Heinrichui tebetylint.

– Trečiasis veiksmas, – pakartojo Heinrichas prislėgtu balsu, – trečiasis, matyt, vyks toje menėje ant uolos, ar nemanote? Įsivaizduoju, kad jis turėtų prasidėti karaliaus ir nepažįstamojo pokalbiu. O gal choru? Ne, negyvenamose salose chorų nebūna. Vis dėlto karalius ten, tolumoje matyti laivas. Beje, o kodėl sala turėtų būti negyvenama?

Heinrichas nutilo.

– Nagi? – nekantravo Georgas.

Heinrichas uždėjo rankas ant verandos turėklų.

– Ar pasakyti jums paslaptį? – paklausė. – Tai visai ne opera...

– Ką turite omenyje?

– Ne veltui šioje vietoje neįstengiu pasistūmėti į priekį. Akivaizdu, kad tai tragedija. Tik nerandu drąsos ją rašyti. Ar žinote, ką reikėtų pavaizduoti? Vidinius Egidijaus pokyčius. Čia, matyt, ir bus visas šios medžiagos sudėtingumas ir gražumas, kitais žodžiais tariant, tai, ko nedrįstu imtis. Išsisukau nuo to ėmęsis operos ir nežinau, ar galiu leisti bręsti savyje tokiems sumanymams.

Jis nutilo.

– Vis tiek, – pareiškė Ana, – privalote papasakoti mums pabaigą, sumanytą operai. Negaliu nuo jūsų slėpti, kad labai sužadinote mano smalsumą.

Heinrichas gūžtelėjo pečiais ir prakalbo pavargusiu balsu:

– Taigi laivas išmeta inkarą. Egidijus išlipa į krantą, jis turi būti nustumtas į jūrą.

– Kas turi jį nustumti? – smalsavo Ana.

– Betgi aš nežinau, – sielodamasis atsakė Heinrichas. – Nuo tos akimirkos apskritai nieko nebežinau.

– Pamaniau, kad princesė bus ta, kuri... – pareiškė Ana, ranka atlikdama judesį, reiškiantį pasmerkimą myriop.

Heinrichas tyliai nusijuokė.

– Aš, žinoma, irgi apie tai galvojau, bet...

Jis staiga užsikirto ir sužiuro į naktinį dangų.

– Pagal pirminį sumanymą, – paniuręs prakalbo Georgas, – viskas turėjo baigtis pasigailėjimu. Bet tokia pabaiga tinkama tik operai. Dabar, virtęs tragedijos personažu, jis, tas jūsų Egidijus, suprantama, tikrai privalo būti nustumtas į jūrą...

Heinrichas mįslingai iškėlė smilių, o jo veido bruožai vėl atgijo.

– Manau, kad mano galvoje jau ima bręsti mintis. Bet, jei leisite, kol kas apie tai nekalbėsiu. Vis dėlto galbūt išėjo į gera, kad papasakojau pradžią.

– Tačiau jeigu manote, kad kursiu jums muziką pauzėms tarp veiksmų, tai klystate, – pareiškė Georgas ne itin tvirtai.

Heinrichas kaltai ir abejingai šypsojosi, geros nuotaikos – kaip nebūta. Ana nepatenkinta nujautė, kad visa ši istorija baigsis tuščiai. Georgas dorai nežinojo, ar jam pykti, kad jo viltys susvyravo, ar džiaugtis atsikračius tam tikro įsipareigojimo. O Heinrichas jautėsi taip, lyg jo sukurti personažai paliktų jį neaiškiai susipynę, pašaipūs ir nežadėdami sugrįžti. Pasijuto vienišas, apleistas, liūdname sode malonaus gero pažįstamo ir jaunos damos draugijoje, kuri jam nėmaž nerūpėjo. Staiga jis prisiminė būtybę, kuri šią valandą prastai apšviestoje kupė dardėjo praradusi viltį, paraudusiomis, užverktomis akimis tamsių kalnų link ir sielojosi, ar ryt rytą laiku suspės į repeticiją. Dabar vėl pajuto: nuo tada, kai su ja nutraukė santykius, jo reikalai ėmė ristis žemyn. Jis nieko neturėjo. Tos menkos ir skausmingai nekenčiamos moters sielvartas buvo viskas, ką jis turėjo. Ir kas žino, gal jau ryt paraudusiomis, užverktomis akimis ji šypsosis kitam, širdyje tebejausdama skausmą ir ilgesį, bet kraujyje jau bundant naujam gyvenimo džiaugsmui.

Verandoje pasirodė ponia Golovski, kiek vėlavo, tad skubėjo ir dar nebuvo pasidėjusi skrybėlės bei skėčio. Ji atvežė iš miesto labų dienų nuo Teresės, vėl ketinančios artimiausiomis dienomis aplankyti Aną. Georgas, stovėjęs rymodamas į medinį verandos stulpą, kreipėsi į ponią su visuomet jai rodomu pabrėžtinu mandagumu:

– Gal mūsų vardu paklaustumėte panelės Teresės, ar ji nenorėtų keletą dienų pagyventi užmiestyje? Visa mansarda būtų skirta jai. Mat artimiausiu metu ketinu trumpai išvykti į kalnus, – pridūrė jis, tarsi šiaip jau būtų nuolat gyvenęs tame kambarėlyje.

Ponia Golovski padėkojo. Perduosianti Teresei. Georgas žvilgtelėjo į laikrodį ir pareiškė, kad būtų laikas vykti namo. Paskui juodu su Heinrichu atsisveikino. Ana palydėjo abu iki sodo vartų, ten kurį laiką stovėjo žvelgdama pavymui, kol vyrai užkopė į kalvą, kur prasidėjo Vasarošilių kelias.

Nedidelis kaimelis slėnio apačioje mirguliavo mėnesienoje. Dulsvos kalvos stirksojo lyg kokios plonos sienos. Miškas alsavo tamsa. Toli, vasariškos nakties miesto blandoje, spingsojo tūkstančiai žiburių. Heinrichas su Georgu žingsniavo tylėdami, jausdami augantį susvetimėjimą. Georgas prisiminė pasivaikščiojimą po Praterį praėjusį rudenį, kai juodu suartino pirmasis kone bičiuliškas pokalbis. Kiek jų vėliau dar būta! Bet argi jie nebuvo tarytum išpustyti į visas keturias puses? Net ir šiandien Georgas negalėjo su Heinrichu žingsniuoti per tamsą širdyje nuo jo netoldamas, kaip kad anksčiau retsykiais vaikštinėdavo su Gvido ar Labinskiu. Tyla ėmė slėgti. Kadangi senasis Štauberis buvo pirma, kas atėjo į galvą, Georgas prakalbo apie gydytoją, gyrė jo patikimumą ir įvairiapusiškumą. Heinrichas nejautė jam prielankumo, manė esant jį truputį apkvaitusį nuo savo gerumo, išminties ir uolumo. Jis irgi buvo vienas iš tų žydų, kurių Heinrichas negalėjo pakęsti, tai yra gyvenančių santarvėje su savimi. Paskui jiedu prašneko apie jaunąjį Štauberį, kurio svyravimas tarp politikos ir mokslo Heinrichui, regis, labai imponavo. Vėliau pokalbis peršoko prie parlamento sudėties, prie kivirčų tarp vokiečių ir čekų, prie klerikalų išpuolių prieš švietimo ministrą. Jiedu kalbėjo su perdėtu uolumu, būdingu žmonėms reiškiant mintis apie tai, kas sielos gilumoje jiems visiškai nerūpi. Galiausiai diskutavo apie tai, ar ministras dėl abejotino vaidmens civilinės santuokos klausimu gali likti poste; galop nė vienas dorai nebežinojo, kuris iš jųdviejų pasisakė už, o kuris prieš jo atsistatydinimą. Vyrai traukė pro kapines. Virš mūrinės tvoros mėnesienos nutvieksti stirksojo kryžiai ir antkapiai. Kelias leidosi pakalnėn ir įsiliejo į gatvę. Abu skubėjo spėti į paskutinį arklinį tramvajų ir netrukus stovėdami ant platformos jau dardėjo per tvankų troškų nakties orą miesto link. Georgas paaiškino, kad pirmą numatomos kelionės dalį ketinąs įveikti dviračiu. Pasidavęs nelauktai šovusiai minčiai paklausė, ar Heinrichas nenorįs prie jo prisidėti. Heinrichas sutiko, o po kelių minučių jau žavėjosi tuo sumanymu. Jiedu išlipo prie Šoteno vartų, netoliese surado kavinę ir pasitelkę specialius žemėlapius, rastus leksikono tomuose, bei gerai pasitarę nustatė visus galimus maršrutus. Nors galutinio plano dar nebuvo, tačiau atsisveikindami jiedu jau žinojo, kad poryt rytą drauge paliks Vieną ir Lambache sės ant dviračių.

Georgas dar ilgai žvalutėlis stovėjo prie atviro miegamojo lango. Jis galvojo apie Aną, su kuria rytoj turės atsisveikinti kelioms dienoms, matė ją mintyse dabar tikriausiai miegančią ten, užmiestyje, blausios mėnulio ir apyaušrio prieblandos paskandintoje lovoje. Bet jam kažkodėl atrodė, kad ta vizija visiškai nesusijusi su jo likimu, veikiau su lemtimi nežinomojo, dar nieko apie tai nenutuokiančio. O tai, kad toje snūduriuojančioje būtybėje dar giliau, dar paslaptingiau miega kita esybė ir kad ji – jo vaikas, šito jis visai nevaliojo suvokti. Dabar, kai ankstyvo meto blaivumas kone skausmingai sėlino jo jausmais, visas tas išgyvenimas jam atrodė kaip niekada anksčiau tolimas ir neįtikėtinas. Dangus virš stogų ir bokštų vis labiau brėško, bet miestas anaiptol dar nebuvo nubudęs. Oras buvo sustingęs. Nuo medžių anapus parko tvoros nedvelkė nė menkiausias vėjelis, nuo nužydėjusių gėlynų nesklido kvapai. O Georgas stovėjo prie lango nelaimingas ir sutrikęs.

7 SKYRIUS

Siaurais kilimu išklotais laiptais tarp ištęstų kreivų veidrodžių Georgas palengva kopė iš apatinės laivo patalpos; susisupęs į ilgą, žeme besivelkantį tamsiai žalią pledą vaikštinėjo po žvaigždėtu dangumi tuščiu deniu šen ir ten. Prie vairo kaip visuomet sustingęs stovėjo Labinskis, suko ratą, įsistebeilijęs į atvirą jūrą. Kokie pokyčiai, pamanė Georgas. Iš pradžių negyvėlis, paskui ministras, vėliau mažas dvokiantis vaikiščias, o šiandien jau vairininkas. Jei jis žinotų, kad esu šiame laive, tikriausiai prašytųsi pavaduojamas. „Sergėkitės“, – įspėjo jį iš už nugaros dvi mėlynai apsitaisiusios mergaitės, pažįstamos jam dar iš kranto, bet jis jau parkniubo ant žemės, apsitūlojo pledu ir išgirdo viršum galvos vasnojant baltas žuvėdras. Netrukus jis jau sėdėjo salone prie stalo, tokio ilgo, kad žmonės galustalėje atrodė visiškai mažučiai. Šalimis įsitaisęs ponas, panašus į senąjį Grilparcerį, piktai burbtelėjo: „Tas laivas nuolat vėluoja, jau seniai turėjome būti Bostone.“ Staiga Georgą apėmė didelė baimė: jei išlipdamas negalės pateikti trijų partitūrų, įrištų žaliais aptaisais, neišvengiamai bus suimtas už tėvynės išdavimą. Štai dėl ko retkarčiais taip keistai jį iš šono nužvelgdavo princas, visą dieną po denį lakstęs dviračiu. Kad keltų dar didesnį įtarimą, jis privalėjo prie stalo sėdėti vienmarškinis, kai visi kiti ponai, kaip įprasta laivuose, vilkėjo generolų uniformas, o senos damos – raudono aksomo apdarus. „Tuoj būsime Amerikoje, – pranešė užkimęs stiuardas, dalijantis šparagus, – beliko viena stotelė.“ Kiti gali sau ramiai sėdėti, pamanė Georgas, jie neturi ką veikti, o aš privalau išsyk plaukti į teatrą. Priešais jį kabančiame didžiuliame veidrodyje pasirodė pakrantė: vien bestogiai namai, terasomis kylantys į kalną, o pačioje viršūnėje stovinčiame baltame paviljone su ažūriniu plytų kupolu nekantriai laukė muzikantų kapela. Denyje suskambo varpas, ir Georgas su žaliuoju savo pledu ir dviem rankinėmis klupinėdamas kopė laiptais aukštyn į sodą. Bet čionai buvo atgabentas ne tas – mat tai buvo miesto parkas. Ant suolo greta senos ponios su mantilija sėdėjęs Felicijonas pridėjo pirštus prie lūpų, labai garsiai sušvilpė ir neįprastai žemu balsu tarė: „Kemelbachas–Ibsas.“ Ne, pamanė Georgas, Felicijonas taip niekuomet nekalbėtų... pasitrynė akis ir nubudo.

Traukinys ką tik vėl pajudėjo. Anapus uždaro kupė lango suspindo du raudoni žibintai. Paskui prošal ėmė slinkti tyki juoda naktis. Georgas tvirčiau susisiautė į kelioninį pledą ir spoksojo į palubio lempą žaliu gaubtu. Ak, kaip gerai, kad kupė esu vienas, pamanė, todėl taip gerai numigau bent jau keturias ar penkias valandas. Kokį čia keistą padriką sapną sapnavau? Pirmiausiai prisiminė baltas žuvėdras. Ar jos turėtų ką nors reikšti? Paskui prisiminė senyvą damą su mantilija, kuri iš tiesų buvo ne kuri nors kita, o ponia Oberberger. Ši nesijaustų labai pamaloninta. Bet argi ji iš tikrųjų nepriminė visai senos ponios, kurią prieš keletą dienų matė švytinčio jos sutuoktinio pašonėje nedidelio baltai raudono kurorto teatro ložėje? Sapne jam pasirodė ir Labinskis, keisčiausia, laivo vairininko pavidalu. Sapnavo jis ir mėlynomis suknelėmis apsitaisiusias mergaites, iš viešbučio sodo sužiurdavusias į fortepijono salę, vos tik išgirsdavo jį skambinant. Bet kas tam sapnui teikė to pamėkliškumo?

Ne mėlynosios mergaitės, ne Labinskis ir ne Gvastalos princas, lakstęs dviračiu po denį. Ne... Vaiduokliška atrodė jo povyza, šimtus kartų atspindėta ištęstų kreivų veidrodžių ir slankiojanti abipus.

Jis ėmė žvarbti. Pro plyšį virš lango į kupė veržėsi vėsus nakties oras. Juoda tamsa už lango pamažėle virto sunkia pilkuma, ir nelauktai Georgo ausyse suskambo žodžiai, pakuždomis liūdnai ištarti vos prieš keletą valandų žemo moteriško balso: kažin, kaip greitai mane pamirši... Jis nenorėjo girdėti tų žodžių. Troško, kad jie jau būtų išsipildę, ir lyg iš nevilties vėl puolė prisiminti sapną. Puikiai suprato, kad garlaivis, kuriuo jis plaukė koncertinėn kelionėn į Ameriką, iš tiesų reiškė laivą, kuriuo Egidijus plaukė į niūrią savo lemtį. O paviljonas su muzikantų kapela buvo menė, kurioje Egidijaus laukė mirtis. Virš jūros įstabiai plytėjo žvaigždėtas dangus. Oras buvo toks mėlynas, o žvaigždės tokios sidabrinės, kokių tikrovėje niekuomet nebuvo matęs, netgi tą naktį, kai jiedu su Greise plaukė iš Palermo į Neapolį. Staiga iš tamsos vėl pasigirdo skausmingai ir liūdnai kuždantis mylėtos moters balsas: kažin, kaip greitai mane pamirši... Ir dabar jau išvydo ją tokią, kokią matė vos prieš keletą valandų: blyškią ir nuogą, ant pagalvės vilnijančiais tamsiais plaukais. Nenorėjo apie tai galvoti, iš atminties gilumos žadino kitus vaizdus, pasitelkęs valią ginė juos pro akis... Regėjo save, vaikštinėjantį su Greise kapinėse tirpstančiu vasario sniegu; matė save su Mariane, važiuojančius baltu kaimo keliu žiemiško miško link; matė save, žingsniuojantį su tėvu vėlyvą vakaro valandą Žiedo gatve; galiausiai pro jį švilpdama pralėkė karuselė, besijuokiančiomis lūpomis ir akimis ant medinio juodbėrio arklio sūpavosi Sisi, raudoname vežimaityje žavingai kaip tikra dama sėdėjo Elzė, atsainiai laikydama vadeles baltu arabų ristūnu jojo Ana. Ana! Kaip jaunai ir žavingai ji atrodė! Ar čia tikrai ta pati, kurią pamatys už kelių valandų? Ir ar tikrai jis tik dešimt dienų praleido toli nuo jos? Ar dabar vėl pamatys viską, ką paliko prieš dešimtį dienų: melsvo molio angeliuką tarp gėlių lysvių, balkoną su mediniu frontonu, tykų sodą su serbentų ir alyvų krūmais? Georgui tai atrodė visiškai nesuvokiama. Ji lauks manęs ant balto suolelio po kriauše, galvojo jis. Ir aš lyg niekur nieko bučiuosiu jos rankas. „Kaip tau, Georgai, einasi? – paklaus ji manęs. – Ar buvai man ištikimas?“ Ne... Tokie klausimai jai nebūdingi. Bet ir nepaklaususi, ir be mano atsakymo pajaus, kad grįžtu nebe toks, koks iškeliavau. Kad tik ji pajaustų! Kad tik man nereikėtų meluoti! Bet argi nesu jai melavęs? Jis prisiminė laiškus, rašytus Anai nuo ežero kranto, laiškus, kupinus švelnumo ir ilgesio – juk jie taip pat buvo melas. Paskui prisiminė, kaip lūkuriuodavo naktimis besidaužančia širdimi, ausį priglaudęs prie durų, kol viešbutyje viskas nurims, kaip paskui sėlindavo koridoriumi pas tą kitą, gulinčią blyškią ir nuogą atmerktomis tamsiomis akimis, apsiaustą melsvo plaukų spindesio ir kvapo. Jis prisiminė ir tai, kaip apgirtę nuo geismo ir savo drąsos, vieną naktį jiedu įžengė į balkoną, po kuriuo gundomai teškeno vanduo. Jei tos vėlyvos valandos tamsoje tąkart ežere būtų plaukiojęs koks nors žmogus, jis būtų naktyje regėjęs švytinčius baltus jų kūnus. Georgas, tai prisiminęs, suvirpėjo. Buvome pametę protą, pamanė jis. Juk lengvai galėjo nutikti, kad šiandien jau tysočiau šešios pėdos po žeme su širdį perskrodžiusia kulka. Tai vis dar gali nutikti. Juk visi viską žino. Pirmoji sužinojo Elzė, nors kažin ar buvo bent kartą iš Auhofo nusileidusi į kaimelį. Jai veikiausiai papasakojo Džeimsas Vyneris, iš vakaro matęs mudu su nepažįstamąja stovinčius prieplaukoje. Ar Elzė už jo tekės? Galiu suprasti, kodėl jis Elzei patinka. Jis dailus. Tas lyg iškaltas veidas, tos šaltos pilkos akys, žvelgiančios į pasaulį išmintingai ir tiesiai. Jaunas anglas. Kas žino, ar gyvendamas Vienoje nebūtų tapęs savotišku Oskaru Ėren bergu? Dar Georgas prisiminė, ką Elzė pasakojo jam apie savo brolį. Gulėdamas sanatorijos lovoje jis Georgui atrodė toks susitvardęs, kone subrendęs. O dabar kalbama, kad Ostendėje jis palaidai gyvenąs, lošiąs ir sukiojąsis prasčiausiose kompanijose, tarsi tikrai norėdamas save pražudyti. Kažin, ar Heinrichui ta istorija vis dar atrodo tragikomiška? Ponia Ėrenberg iš nuoskaudos visai pražilo, o Elzė vieną rytą parke, matant Georgui, kaip reikiant išsiverkė. Ar ji ašarojo tik dėl Oskaro?

Pilkuma už kupė lango pamažėle šviesėjo. Georgas matė, kaip lauke kartu su traukiniu skriejo, lėkė tolyn telegrafo laidai, ir pagalvojo, kad vakarykštę popietę vienu iš šitų laidų keliavo ir melagingi jo žodžiai, skirti Anai: „Ryt iš ryto būsiu pas tave, išsiilgęs tavo Georgas...“ Vos išėjęs iš pašto, vėl nuskubėjo atgal į liepsningą ir į neviltį stumiantį atsisveikinimo pasimatymą su ta kita moterimi. Jis neįstengė suvokti, kad šią valandą, kai jis jau per visą amžinybę nuo jos nutolęs, toji galėtų gulėti, miegoti, sapnuoti vis dar tame pačiame kambaryje aklinai uždarytomis langinėmis. O šįvakar ji jau bus namie pas vyrą ir vaikus, namie – kaip ir jis. Žinojo, kad taip yra, ir neįstengė šito suvokti. Pirmą kartą gyvenime buvo kone pasirengęs padaryti tai, ką žmonės galbūt galėtų pavadinti beprotybe. Tik vienas jos žodis – ir jis būtų iškeliavęs su ja į pasaulį, būtų viską palikęs: draugus, mylimąją ir negimusį savo kūdikį. Argi net ir dabar nėra tam pasirengęs? Jei ta moteris jį pašauktų, negi jis neateitų? Ir argi taip pasielgęs jis nebūtų teisus? Ar į tokios rūšies nuotykius jis nebuvo kur kas labiau linkęs nei ramiam, pareigų ženklinamam gyvenimui, kurį pasirinko? Gal jo pašaukimas veikiau nerūpestingai ir narsiai klajoti po pasaulį, nei kur nors tūnoti su pačia ir vaiku, rūpinantis dėl kasdienės duonos kąsnio, dėl karjeros ir daugių daugiausia dėl truputėlio šlovės? Tomis dienomis, iš kurių dabar grįžo, gal pirmąsyk jautėsi gyvenąs. Visos akimirkos, o ne tik valandėlės, praleistos jos glėbyje, buvo turtingos ir pilnavertės. Staiga vėl pasijuto esąs jaunas. Peizažas regėjosi žydintis ryškiau, plytintis dangus – neaprėpiamesnis, o oras, kurį gėrė, skleidžiąs daugiau kvapų ir jėgos. Ir melodijos jo širdyje skambėjo kaip niekuomet anksčiau. Ar yra sukūręs gražesnę dainą už tą smagiai liūliuojančią, neturinčią žodžių, skirtą „dainuoti ant vandens“? Ir keista, iš nenujaustų sielos gilumų iškilo tas fantazijos vaisius ant ežero kranto, praėjus valandai po to, kai pirmąsyk pamatė tą įstabią moterį. Dabar rūmų patarėjas Viltas nebeilgai laikys jį diletantu. Bet kodėl jis išsyk pagalvojo apie tą poną? Negi kiti išmanė geriau, kas jis toks yra? Ar jam retkarčiais neatrodydavo, kad net Heinrichas, norėjęs jam parašyti operos libretą, jį vertina neką geriau? Mintyse vėl suskambo žodžiai, poeto pasakyti jam tą rytą, kai jiedu iš Lambacho važiavo į Gmundeną rasotu mišku. „Jūs neprivalote kurti, kad būtumėte tuo, kas esate! Jums darbo nereikia, reikia tik jūsų meno atmosferos...“ Paskui išsyk prisiminė vakarą girininko namuose prie Almo ežero, kur trisdešimt septynerių metų jėgeris traukė smagias dainas, o Heinrichas stebėjosi, kad tokio amžiaus žmogus dar šitoks linksmas, kai turėtų justi jau visai netolimą mirtį. Paskui jie sugulė į lovas milžiniškoje seklyčioje, kurioje aidas atkartojo žodžius, ir dar ilgai filosofavo apie gyvenimą ir mirtį, kol netikėtai paniro į miegus. Kitą rytą, šviečiant vėsiai kalnų saulei, jiedu atsisveikino.

Georgas, susisupęs į pledą, tebegulėjo nejudėdamas ir svarstė, ar turėtų pasakoti Heinrichui apie savo susitikimą su ta aktoriuke. Kaip ji išblyško netikėtai jį pamačiusi! Klaidžiojančiomis akimis išklausė jo pasakojimo apie jųdviejų kelionę dviračiu, paskui be jokio perėjimo ėmė pasakoti apie savo motiną ir taip nuostabiai braižantį jaunesnįjį brolį. O jos bendradarbiai aktoriai vis spoksojo nuo scenos durų, ypač toks vienas su milo skrybėle, ant kurios stirksojo kalnų ožio plaukų kuokštelis. Tą patį vakarą Georgas matė ją vaidinančią viename prancūziškame farse ir klausė savęs, ar gali būti, kad ta daili būtybė, taip nevaržomai vaidinanti ten, apačioje, vasaros teatriuko scenoje, iš tikrųjų gali būti tokia beviltiška, kaip vaizdavosi Heinrichas. Aktorė patiko ne tik jam, bet ir Džeimsui, Sisi. Koks smagus buvo tas vakaras! Ir vakarienė po spektaklio su Džeimsu, Sisi, mama Vyner ir Viliu Eisleriu! O kitą rytą jie važinėjosi keturkinke senojo barono Liovenšteino važnyčiojama karieta! Greičiau nei po valandos jie pasiekė ežerą. Palei ryto saulės nutviekstą krantą plaukė laivelis, o ant irkluotojo suolelio sėdėjo ta mylima moteris, pečius apsisiautusi žalio šilko šaliu. Kaip nutiko, kad ir Sisi išsyk pajuto tarp jųdviejų esantį ryšį? O paskui tie smagūs kviestiniai pietūs Auhofe, Ėrenbergų namuose! Georgas sėdėjo tarp Elzės ir Sisi, o Vilis pasakojo vieną juokingą istoriją po kitos. Vėliau, po pietų, visiems kitiems besiilsint, tamsžalėje parko tvankumoje, šilto samanų ir kėnių kvapo apsiaustyje Georgas ir Sisi netyčia atrado vienas kitą nuostabią valandėlę, kuri atpleveno tądien it lengvutis sapnas be ištikimybės priesaikų ir išsipildymo baugulio. „Kaip norėčiau atmintyje atgaminti ir pasimėgauti kiekviena tos auksinės dienos akimirka. Regiu mudu su Sisi, susikibusius už rankų ir besileidžiančius per pievą teniso aikštelės link. Manau, kad ir žaidžiau geriau nei kada nors anksčiau buvau žaidęs. Dar matau Sisi, gulinčią šiaudiniame krėsle su cigarete lūpose; šalimais – senasis baronas Liovenšteinas, o liepsningi jos žvilgsniai krypsta į Vilį. Per kiek mylių jau tą akimirką buvau jos mintyse nutolęs? O tas vakaras! Kaip mes – Džeimsas, Vilis ir aš – temstant išplaukėme į ežerą ir kaip maloniai mane supstė drungnas vanduo! Net ir tai – kokia palaima! O paskui atėjo naktis... Toji naktis...“

Traukinys vėl sustojo. Lauke buvo jau visiškai prašvitę. Tačiau Georgas gulėjo nejudėdamas kaip gulėjęs. Jis girdėjo šūktelint pra nešamą stoties pavadinimą, padavėjų, konduktorių, keleivių balsus, girdėjo žingsnius perone, įvairiausius geležinkelio signalus ir žinojo, kad po valandos bus Vienoje. Jei Ana būtų gavusi apie jį žinių, kaip kad Heinrichas praėjusią žiemą gavo apie savo mylimąją! Jis negalėjo įsivaizduoti, kad Ana dėl tokio elgesio būtų praradusi savitvardą, net jei tuo būtų patikėjusi. Gal ji būtų verkusi, bet, aišku, tik likusi viena, visiškai tyliai. Jis apsisprendė niekuo neišsiduoti. Ar tai nebuvo tiesiog jo pareiga? Kas dabar svarbiausia? Tik viena, kad Ana ramiai nugyventų paskutines savaites ir kad gimtų sveikas kūdikis. Tik tai. Kiek laiko praėjo nuo tada, kai girdėjo šiuos daktaro Štauberio žodžius? Kūdikis! Kaip greitai išmuš ta valanda! Kūdikis... pamanė sau, tačiau jokių minčių nekilo, buvo tik tas žodis. Galiausiai jis pabandė įsivaizduoti gyvą mažą padarėlį. Bet lyg tyčia vaizduotėje vis iškildavo mažų vaikų figūros, atrodančios lyg iš kokios paveiksluotos knygos, nupieštos burleskiškai ir rėkiančiomis spalvomis. Kur jis praleis pirmuosius metus, pamanė Georgas. Kaime, valstiečių šeimoje, name su nedideliu sodeliu. Vieną dieną jį pasiimsime ir parsivešime į savo namus. Gali susiklostyti ir kitaip... Gali ateiti laiškas: Jūsų prakilnybe, turiu garbės jums pranešti, kad vaikas sunkiai serga... Arba netgi... Kam galvoti apie tokius negerumus? Net jei laikytume savo namuose, jis galėtų susirgti ir mirti. Šiaip ar taip, jį reikia atiduoti labai patikimiems žmonėms. Pats tuo pasirūpinsiu. Georgas jautėsi, lyg būtų susidūręs su naujais uždaviniais, apie kuriuos niekuomet rimtai negalvojo ir kuriems širdyje nebuvo pasirengęs. Visa ta istorija jam, sakytum, prasidėjo iš naujo. Georgas grįžo iš pasaulio, kuriame niekas jam nerūpėjo, kur galiojo kitokie įstatymai nei tie, kuriems dabar vėl privalės paklusti. O ar nebuvo taip, tarsi ir kiti žmonės būtų jautę, kad jis ne iš jų, tarsi jie visi būtų persmelkti tam tikro pagarbumo, pajautę didžią pagarbą šalimais regėdami didelės ais tros galią ir šventumą? Jis prisiminė vakarą, kai viešbučio svečiai vienas po kito išėjo iš fortepijono salės, tarsi supratę, kad privalo jį ir ją palikti vienudu. Jis sėdo prie fortepijono ir ėmė improvizuoti. Ji liko sėdėti dideliame krėsle apytamsiame kampe. Iš pradžių jis dar matė jos šypseną, paskui tik tamsų akių švytėjimą, vėliau tik jos figūros kontūrus, paskui apskritai nieko nebeįžvelgė, tačiau žinojo: ji čia. Kitame ežero krante įsižiebė žiburiai. Dvi mergaitės mėlynomis suknelėmis žvilgtelėjo pro langą ir išsyk vėl dingo. Galiausiai jis baigė skambinti ir nebylus liko sėdėti prie fortepijono. Tuomet ji, tarsi šešėlis, lėtai išslinko iš kampo ir uždėjo jam ant viršugalvio rankas. Kaip neapsakomai puiku tai buvo! Jis vėl viską prisiminė. Kaip jiedu gulėjo valtyje ežero viduryje įkėlę irklus – jo galva jos skreite – ir kaip jiedu nužingsniavo įkalnėn miško taku iki po ąžuolu stovėjusio suolo. Tai ten viską jai papasakojo. Viską, lyg kokiai draugei. Ir ta moteris jį suprato, kaip niekuomet nė viena nebuvo supratusi. Argi ji nebuvo toji, kurios seniai ieškojo, mylimoji ir kartu bendražygė, rimtai žvelgianti į pasaulį ir vis dėlto sukurta beprotybei ir palaimai. O vakar tas atsisveikinimas. Tamsus jos akių spindesys, melsvai juoda palaidų plaukų vilnis, blyškaus nuogo kūno kvapas... Ar visa tai baigėsi visiems laikams ir niekuomet, niekuomet nebepasikartos?..

Apimtas bejėgiško ilgesio Georgas pirštais sugniaužė pledą ir užsimerkė. Jis nebematė švelniai banguotų miškingų kalvų linijų, už lango lekiančių pro šalį ryto šviesoje, ir tarsi norėdamas pasimėgauti paskutine laime svajose sugrįžo į nuodėmingą tos atsisveikinimo valandos palaimą. Tačiau visą naktį geležinkeliu prasikračiusį Georgą norom nenorom apėmė nuovargis, tad iš atminties prišauktų vaizdų buvo nublokštas į padrikus, jam nepavaldžius sapnus. Jis žingsniavo Vasarošilių keliu keistoje prieblandoje, pripildžiusioje jį gilaus liūdesio. Ar tai buvo rytas? Vakaras? O gal apniukusi diena? O gal kažkokio paslaptingai pasaulį nutvieskusio žvaigždyno, dar niekam, be jo, nešvytėjusio, spindesys? Staiga apsižiūrėjo bestovįs didelėje atviroje pievoje, po kurią pirmyn atgal žingsniavo Heinrichas Bermanas ir jo paklausė: „Ar ir jūs ieškote tos damos pilies? Jau seniai jūsų laukiu.“ Jiedu kopė sraigtiniais laiptais. Heinrichas lipo pirmas, tad Georgas matė tik laiptais besivelkantį jo apsiausto kraštelį. Viršuje esančioje milžiniškoje terasoje, iš kurios buvo matyti miestas ir ežeras, buvo susirinkusi visa draugija. Leo buvo pradėjęs savo pranešimą apie moll akordą. Pasirodžius Georgui nutilo, nulipo nuo katedros ir nuvedė prie neužsėstos kėdės, stovėjusios pirmoje eilėje greta Anos. Georgui priėjus Ana džiaugsmingai nusišypsojo. Ji buvo jauna ir spinduliuojanti, vilkėjo nuostabią vakarinę suknelę su iškirpte. Už jos sėdėjo mažas berniukas šviesiomis garbanomis, aprengtas jūreivišku kostiumėliu balta plačia apykakle. Ana pasakė: „Tai jis.“ Georgas davė jai ženklą tylėti, nes tai privalėjo būti paslaptis. Tuo metu Leo, pateikdamas savo teorijos įrodymą, skambino Šopeno noktiurną cis moll, o už jo, parimęs į sieną, liesas ir geraširdis, stovėjo senasis Bėzendorferis [Veikiausiai galvoje turimas Ignazas Bösendorferis (1796–1859) – garsaus austrų fortepijonų fabriko įkūrėjas.] geltonu apsiaustu. Smarkiai grūsdamiesi visi traukė iš koncertų salės. Georgas apsiautė Anos pečius teatriniu paltu ir griežtai nužvelgė aplinkinius žmones. Paskui važiavo su ja fiakru, bučiavo ją jausdamas didžiulę palaimą ir galvojo: kad visuomet taip būtų! Staiga vežimas sustojo prie namų Mariahilfe. Viršuje prie lango jau laukė ir mojavo nemažai mokinių. Ana išlipo, atsisveikino su Georgu vylingu veidu ir dingo už namo durų, triukšmingai užsitrenkusių jai įkandin.

– Norėčiau pranešti – dar dešimt minučių, – pasakė kažkas.

Georgas pasikėlė. Tarpduryje stovėjęs konduktorius pakartojo:

– Po dešimties minučių būsime Vienoje.

– Ačiū, – padėkojo Georgas ir atsikėlė gerokai sujaukta galva.

Paskui atidarė langą ir nudžiugo, kad lauke gražus oras. Ryto vėsa jį visiškai atgaivino. Pro šalį slinko geltoni mūrai, geležinkelio sargų nameliai, sodeliai, telegrafo stulpai, gatvės, kol galiausiai traukinys sustojo halėje. Po kelių minučių Georgas jau važiavo atviru fiakru namo, matė į kasdienius darbus traukiančius darbininkus, pardavėjų mokines, kontorų tarnautojus, girdėjo dūzgiant pakeliamas žaliuzes; nepaisydamas viso laukiančio nerimo, nepaisydamas viso ilgesio, traukiančio kur kitur, jis jautė didelį pasitenkinimą vėl atsidūręs namie. Įžengęs į savo kambarį pasijuto saugus. Senas rašomasis stalas, aptrauktas žalia gelumbe, malachito prespapjė, stiklinė peleninė su įdegtu raiteliu, grakšti lempa plačiu žaliu matinio stiklo gaubtu, tėvo ir motinos nuotraukos siauruose raudonmedžio rėmeliuose, kampe apvalus marmuro stalelis su sidabrine cigarų dėžele, ten, ant sienos, Pfalco princas, nutapytas Van Deiko maniera, aukšta knygų spinta su alyvmedžio spalvos užuolaidėlėmis – viskas širdingai jį sveikino. Ir net vaizdas, geras įprastas vaizdas virš parko medžių viršūnių į bokštus ir stogus, koks jis buvo mielas! Iš visko, ką sugrįžęs vėl atrado, į jį plūdo nenujausta laimė, ir Georgui prislėgė širdį, kad po kelių savaičių visa tai turės palikti. Kiek laiko truks, kol jis vėl turės namus, tikrus namus? Mielai būtų pasilikęs mėgstamame savo kambaryje porą valandų, bet neturėjo laiko. Dar prieš pietus turėjo nuvažiuoti į kaimą.

Jis nusimetė drabužius, baltoje savo vonioje leidosi maloniai globstomas šilto vandens. Kad vandenyje neužsnūstų, pasirinko jau ne kartą pasiteisinusią priemonę. Gaida po gaidos stengėsi prisiminti vieną Bacho fugą. Dar pagalvojo apie skambinimą fortepijonu, vėl reikės stropiai užsiimti pratybomis. Ir skaityti partitūras. Ar vis dėlto nebūtų protingiausia studijoms skirti dar vienerius metus, užuot vedus derybas dėl vietos ar netgi ėmusis pareigų, kurių neįstengtų atlikti? Geriau likti čia ir darbuotis. Likti čia? Kur? Juk butas atsakytas. Sekundėlę jam šmėstelėjo mintis išsinuomoti būstą priešais pilkąją bažnyčią stovinčiame name, kur su Ana praleido tokių gražių valandų. Dabar jam atrodė, kad prisimena seną istoriją, jaunystės nuotykį, smagų, truputėlį paslaptingą ir seniai pasibaigusį.

Atsigaivinęs ir apsivilkęs naują, pirmąkart po tėvo mirties šviesų drabužį, jis grįžo į savo kambarį. Ant rašomojo stalo gulėjo laiškas, ką tik atneštas rytinio paštininko. Nuo Anos. Perskaitė. Ten buvo vos keli žodžiai. „Ilgiuosi tavęs. Neversk manęs perdėm ilgai laukti. Tavo Ana...“

Georgas pakėlė akis nuo laiško. Pats nežinojo, kas šiame laiške taip keistai jį jaudino. Anos laiškai, nors būdavo švelnūs, visuomet išlaikydavo tam tikrą santūrumą, kone formalumą, ir kartais juokaudamas vadindavo juos „įsakais“. Šio laiško tonas jam priminė aistringą ankstesnių laikų merginą, jo mylimąją, kokią buvo kone pamiršęs; keistai ir nelauktai nerimas įsismelkė į jo širdį. Jis nuskubėjo laiptais į apačią, įsėdo į pirmą pasitaikiusį fiakrą ir išvažiavo į užmiestį. Netrukus pasijuto maloniai blaškomas gatvėse, matydamas jam visai nerūpinčius žmones; o vėliau, kai jau privažiavo miškus, jį ramino žydros vasaros dienos žavesys. Netikėtai, anksčiau nei Georgas manė atkaksiąs, fiakras sustojo prie vasarnamio. Nejučiomis Georgas pirmiausiai žvilgtelėjo aukštyn į balkoną po frontonu. Ten stovėjo balta staltiese uždengtas staliukas, ant jo krepšelis. Ak taip, keletą dienų čia gyveno Teresė. Tik dabar prisiminė. Teresė!.. Kada tai buvo! Jis išlipo, atleido vežiką ir įžengė į sodelį, kur ant kuklaus postamento tarp nužydėjusių gėlių lysvių stovėjo melsvas angelas. Georgas įžengė į namą. Didžiajame viduriniame kambaryje Mari kaip tik dengė stalą.

– Gerbiamoji ponia sode, – pranešė ji.

Durys į verandą buvo atviros. Po Georgo kojomis girgždėjo grindų lentos. Sodas apsiautė jį savo kvapsniais ir tvankuma. Tai buvo senas sodas. Visas tas dienas, kol Georgas buvo toli, sodas, kaip ir šią akimirką, tyliai sau snaudė: nutviekstas rytinės šviesos, nuauksintas dienos saulės, skendintis vakaro šešėlyje, pridengtas nakties tamsos; vis tas pats... Tiesiai per pievą įkalnėn driekėsi žvyro takelis. Anapus krūmų su svyrančiomis raudonomis uogomis girdėjosi vaikų balsai. O ten, ant balto suolelio, žastu atsirėmusi atkaltės, labai išblyškusi sėdėjo Ana vilnijančia mėlyna suknia. Taip, tikrai ji. Dabar jį pamatė. Norėjo stotis. Jis tai matė, pastebėjo ir tai, kad jai sunku atsikelti. Kodėl? Gal ją svarino susijaudinimas? O gal sunkioji valanda jau visai arti? Jis mostelėjo, kad nesikeltų. Ir tikrai, Ana liko sėdėti, tik truputį praskėtė rankas jį pasitikdama. Jos akys džiugiai švytėjo. Georgas, nešinas minkšta pilka skrybėle, ėjo labai sparčiai, ir štai jis jau čia.

– Pagaliau, – tarė ji balsu, skambančiu iš kažkur toli, kaip ir šįrytinio jos laiško žodžiai.

Jis suėmė Anos rankas, keistai negrabiai jas pakratė, pajuto kažką kylant gerkle, vis dar negalėjo pratarti nė žodžio, tik linksėjo ir šypsojosi. Netikėtai priklaupė priešais ją ant žvyro laikydamas jos rankas savosiose, galvą nusvarinęs jai ant kelių. Georgas pajuto, kaip Ana lėtai ištraukia rankas ir uždeda jam ant galvos, o paskui jis išgirdo save tyliai raudant. Jautėsi kaip maloniai miglotame sapne, tarsi jis, dar berniukas, glūdėtų prie savo motinos kojų, ir tarsi ta akimirka, dabar išgyvenama, jau būtų virtųsi prisiminimu, tolimu ir skausmingu.

8 SKYRIUS

Ponia Golovski išėjo iš namo. Nuo aukštutinio sodo krašto Georgas pamatė ją žengiančią iš verandos. Susijaudinęs nuskubėjo pasitikti, bet jau iš tolo jį pamačiusi moteris papurtė galvą.

– Dar ne? – paklausė Georgas.

– Profesorius mano, – atsakė ponia Golovski, – prieš sutemstant...

– Prieš sutemstant, – pakartojo Georgas pažvelgdamas į laikrodį. – Dar tik trečia valanda.

Ji užjaučiamai ištiesė Georgui ranką, o šis pažvelgė į jos geras, po nemiegotos nakties kiek pavargusias akis. Perregimas baltas Anos kambario lango užuolaidas kažkas ką tik truputėlį atitraukė. Tarpelyje pasirodė senasis daktaras Štauberis, žvilgtelėjo į Georgą maloniomis raminamomis akimis, vėl dingo, o užuolaidos užsiskleidė. Didžiajame viduriniame kambaryje prie apvalaus stalo sėdėjo ponia Rosner. Nuo verandos Georgas matė tik jos figūros kontūrus, veidas skendėjo šešėlyje. Iš kambario, kuriame gulėjo Ana, vėl atsklido inkštimas, paskui garsi dejonė. Georgas dėbsojo į langą, truputį palūkėjo, paskui nusigręžė ir patraukė, šiandien jau šimtąjį kartą, taku į kitą sodo kraštą. Matyt, ji jau per silpna rėkti, pamanė Georgas skaudama širdimi. Dvi dienas ir dvi naktis ją kamavo sąrėmiai; baigėsi trečia para, o dabar dar turi laukti, kol ateis vakaras! Jau pirmą vakarą daktaras Štauberis pasitelkė pagalbon profesorių – vakar jis lankėsi du kartus, o šiandien buvo čia nuo pietų. Kai Ana kelias minutes užsnūdo, prie jos lovos palikęs budėti slaugę, profesorius išėjo su Georgu į sodą pasivaikščioti ir bandė jam paaiškinti visus šio atvejo ypatumus. Nerimauti kol kas nesą pagrindo, vaiko širdies tonai tebesą visiškai aiškiai girdimi. Profesorius buvo dar gana jaunas vyras ilga šviesia barzda, o jo žodžiai veikė švelniai ir maloniai tarsi skausmą malšinančių vaistų lašai. Su ligone jis kalbėjo lyg su vaiku, ranka braukė per kaktą ir plaukus, glostė rankas ir vadino malonybiniais vardais. Iš slaugės Georgas sužinojo, kad šis jaunas vyriškis prie kiekvieno ligonio lovos turi tiek pat atsidavimo ir kantrybės. Kokia profesija, stebėjosi Georgas, net per šias tris sunkias dienas kartą kelioms valandoms pabėgęs į Vieną, įstengęs ir šiąnakt, kai Ana kamavosi sopulių apimta, mansardoje išmiegoti nesapnuodamas ištisas šešias valandas.

Jis ėjo palei nužydėjusius alyvų krūmus, skabė lapus, trynė juos tarp pirštų, mėtė žemėn. Kitame sode, anapus žemų krūmelių žingsniavo dama baltai ir juodai juostuotu chalatu. Ji rimtai ir užjaučiamai pažvelgė į Georgą. Ak, taip, pamanė Georgas, suprantama, ji irgi bus girdėjusi užvakarykščius, vakarykščius ir šiandienius Anos šauksmus. Juk visas kaimelis žino, kas čia vyksta, taip pat ir jaunos merginos iš neskoningos gotiškos vilos – jos kadaise laikė jį įdomiu suvedžiotoju. Buvo tiesiog juokinga, kai už dviejų namų gyvenantis nepažįstamas ponas su rausva smailia barzdele vakar sutikęs jį kaime staiga supratingai ir labai pagarbiai pasisveikino.

Keista, pamanė Georgas, už ką žmonės gali tave pamėgti. Tik ponia Rosner neslėpė, kad Georgą laiko gal ne didžiausiu šio sunkaus gimdymo kaltininku, bet gana bejausmiu žmogumi. Dėl to jis ant geros ir prislėgtos moteriškės nepyko. Suprantama, ji negalėjo nujausti, kaip karštai jis myli Aną. Dar tik visai neseniai pats šitai suprato.

Tą sugrįžimo rytą, kai ilgai nebyliai verkęs Georgas pakėlė galvą nuo jos skreito, mylimoji nieko neklausinėjo, bet skausmingai nustebusiose moters akyse įžvelgė ją nujaučiant tiesą. Jis manė suprantąs, kodėl Ana neklausinėja. Bus pajutusi, kad visiškai jį atgavo, kad kaip tik nuo šiol jis jai priklauso labiau nei kada nors anksčiau. Kai po kelių valandų ir dienų pasakodavo jai apie laiką, praleistą toli nuo jos, ir kai tarp visų kitų moteriškų vardų, kuriuos jis minėdavo, probėgšmais, bet neišvengiamai nuskambėdavo anas jai negirdėtas vardas, Ana šypsodavosi ta jai būdinga pašaipia šypsenėle, vargu ar kuo besiskiriančia nuo tos, su kuria klausydavosi jo kalbant apie Elzę, Sisi ar mažas mėlynomis suknelėmis vilkinčias mergaites, jam skambinant žvilgčiojusias į fortepijono salę.

Jau dvi savaites jis gyveno viloje, gerai jautėsi ir buvo rimtai darbingai nusiteikęs. Ant stalelio, kur dar neseniai gulėjo Teresės siuvimo reikmenys, jis kasryt paskleisdavo partitūras, muzikos teorijos veikalus, gaidų lapus ir spręsdavo harmonijos mokymo ir kontrapunkto uždavinius. Dažnai gulėdavo pievoje miško pakraštyje, skaitė kurią nors mėgstamą knygą, klausėsi mintyse skambančių melodijų, svajojo, buvo laimingas nuo ošiančių medžių ir žėrinčios saulės. Popiet, kai Ana ilsėdavosi, garsiai jai skaitydavo arba jiedu šnekučiuodavosi. Dažnai su švelnumu ir įžvalgumu kalbėdavosi ir apie tą mažą greitai turėsiančią gimti būtybę, tačiau niekada nekalbėjo apie savo pačių artimiausią ir tolesnę ateitį. Bet sėdėdamas prie jos lovos, koja kojon vaikštinėdamas su ja po sodą ar ilsėdamasis ant balto suolelio po kriauše, kur juodu skliautė švytinti vėlyvos vasaros tykuma, jis žinojo, kad dabar juodu visiems laikams susieti ir kad netgi jų laukiantis laikinas išsiskyrimas nebegali paveikti to tvirto jųdviejų vienybės jausmo.

Tik stojus skausmams ji, regis, nuo jo nutolo ten, kur jis negalėjo sekti iš paskos. Dar vakar jis ištisas valandas sėdėjo prie Anos lovos ir laikė jos rankas savosiose. Ji, kaip visuomet, buvo kantri, rūpestingai klausinėjo, ar jis laikosi savo dienotvarkės, prašė jo darbuotis, eiti pasivaikščioti, kaip darydavo iki šiol, kadangi padėti jai negalįs, tikino, kad prasidėjus skausmams mylinti jį dar labiau. Ir vis dėlto Georgas jautė, kad šiomis dienomis ji nebe tokia, kokia buvo. Ypač kai imdavo šaukti – kaip šiandien prieš pietus, prasidėjus baisiausiems skausmams – tuomet jos dvasia buvo taip nuo jo nutolusi, kad jam darėsi kraupu.

Jis vėl priartėjo prie namo. Iš Anos kambario, kurio languose lengvai judėjo užuolaidos, nebuvo girdėti nė garso. Senasis daktaras Štauberis stovėjo verandoje. Georgas nuskubėjo prie jo išdžiūvusia gerkle.

– Kas nutiko? – skubiai paklausė.

Daktaras Štauberis uždėjo jam ant peties ranką.

– Viskas gerai.

Iš vidaus pasigirdo dejonė, garsėjo, virto laukiniu nevaldomu riksmu. Georgas perbraukė ranka šlapią kaktą ir karčiai šypsodamasis burbtelėjo daktarui:

– Tai jūs vadinate „gerai“?

Štauberis gūžtelėjo pečiais:

– Parašyta: skausme gimdysi vaikus [Užuomina į Biblijos žodžius: „O moteriai Jis tarė: „Aš padauginsiu tavo skausmus ir nėštumą, – skausme gimdysi vaikus, – bet aistringai geisi savo vyro, ir jis bus tavo galva“ (Pr 3, 16).]...

Georgo širdyje kažkas sukilo. Jis niekuomet netikėjo vaikiškai pamaldžiųjų Dievu, kuris reiškiąsis kaip varganų žmogaus norų vykdytojas, keršytojas ir apgailėtinų nuodėmių atleidėjas. Neįvardijamajam, kurį nujautė esant begalybėje už savo jausmų ir suvokimo ribų, maldos ir burnojimas turėtų reikšti ne ką kita, kaip skurdžius žodžius iš žmogaus lūpų. Nei kai po beprotiškai kankinamos ligos mirė motina, nei kai, jo supratimu, neskausmingai anapus iškeliavo tėvas, jis nedrįso manyti, kad jo nelaimė visatos raidoje reiškia daugiau nei lapo kritimą. Apimtas bailaus nuolankumo, jis nelenkė galvos prieš nepaaiškinamą Dievo valią, kvailai neniurzgėjo prieš kaip tik jo daliai skirtą nepalankių stichijų šėlsmą virš savęs paties. Šiandien pirmąsyk jam atrodė, kad kažkur dausose vyksta nesuvokiamas lošimas iš jo reikalų. Šauksmas name nutilo, buvo girdėti tik dejonės.

– O kaip širdies tonai? – paklausė Georgas.

Daktaras Štauberis žvelgė pro Georgą.

– Prieš dešimt minučių jie dar buvo aiškiai girdimi.

Georgas gynėsi nuo siaubingos minties, prasiveržusios iš sielos gilumos. Jis buvo sveikas, ji sveika, du jauni stiprūs žmonės... Ar toks dalykas galėtų būti įmanomas? Daktaras Štauberis dar kartą uždėjo jam ant peties ranką.

– Eikite pasivaikščioti, – tarė jis. – Atėjus laikui jus pakviesime.

Paskui daktaras nusigręžė.

Georgas dar kiek pastovėjo verandoje. Didžiajame kambaryje, pradėjusiame grimzti į vėlyvos popietės prieblandą, ant sofos prie sienos jis matė sėdinčią visiškai mintyse paskendusią ponią Rosner. Jis nuėjo, pavaikščiojo aplink namą ir paskui mediniais laiptais užlipo į mansardos kambarėlį. Ten krito ant lovos, užsimerkė, po kelių minučių atsikėlė, ėmė žingsniuoti po kambarį šen ir ten, liovėsi, nes braškėjo grindys. Išėjo į balkoną. Ant staliuko gulėjo atversta „Tristano“ partitūra. Georgas žvilgtelėjo į gaidas. Tai buvo trečiojo veiksmo įžanga. Garsai skambėjo jam ausyse. Jūros bangos dusliai plakėsi į uolėtą krantą, o iš liūdnų tolių aidėjo graudi anglų rago melodija. Jis nukreipė žvilgsnį nuo lapų į sidabriškai baltą dienos švytėjimą. Visur švietė saulė – virš stogų, kelių, sodų, kalvų ir miškų. Plytėjo tamsiai mėlynas dan gus, ir iš žemumų kilo derliaus kvapai. Ką aš veikiau lygiai prieš metus, – mąstė Georgas. Buvau Vienoje, visiškai vienas. Dar nieko nenujaučiau. Nusiunčiau jai dainą „Tavo lūpas ir krūtinę...“ Bet mažai apie ją tegalvojau... O dabar ji guli ten, apačioje, ir miršta... Jis labai išsigando. Norėjo pagalvoti... ji guli, suimta sąrėmių, o ant lūpų, sakytum, vogčiomis užslinko: ji miršta. Bet kodėl jis išsigando? Kaip vaikiška. Tarsi tokias nelaimes būtų galima nujausti! Jei tikrai grėstų pavojus ir gydytojai turėtų apsispręsti, jie pirmiausiai privalėtų gelbėti motiną. Apie tai jam vos prieš keletą dienų aiškino daktaras Štauberis. Kas yra kūdikis, kuris dar negyveno? Niekas. Kažkurią akimirką jis pradėjo kūdikį šito nenorėdamas, nė nepagalvojęs apie galimybę tapti tėvu. Ką jis žino, gal tapo tėvu ir prieš kelias savaites, tą miglotą palaimos valandą už uždarų langinių... Gal ir tuomet tapo tėvu šito nenorėdamas, nė nepagalvojęs apie galimybę; ir galbūt, jei taip įvyko, niekuomet šito nesužinos?

Jis išgirdo balsus, pažvelgė žemyn: profesoriaus vežikas čiupo už rankos menkai tesipriešinančią tarnaitę. Galbūt ir čia dedami naujo žmogaus gyvybės pamatai, pamanė Georgas ir pasikoktėjęs nusigręžė. Paskui grįžo į kambarį, iš cigarečių dėžutės, stovinčios ant stalo, rūpestingai prisidėjo cigarečių dėkliuką, ir staiga jaudinimasis Georgui ėmė atrodyti nepagrįstas, netgi vaikiškas. Jis pagalvojo: kaip dabar Ana, taip kadaise ir mano motina gulėjo kentėdama, kol atėjau į šį pasaulį. Ar ir mano tėvas suko ratus kankinamas šitokios baimės? Ar šiandien jis būtų čia, jei būtų gyvas? Ar apskritai būčiau jam apie tai pasakęs? Ar visa tai būtų įvykę, jei jis būtų gyvas? Georgas prisiminė gražias nerūpestingas dienas prie Bledo ežero. Atmintyje atgijo jaukus jo kambarys tėvo viloje ir miglotai, lyg sapne jis ėmė suvokti, kad ši plika mansarda su braškančiomis grindimis tapo visos jo dabartinės egzistencijos simboliu, palyginti su ankstesniu nerūpestingu ir neatsakingu gyvenimu. Prisiminė rimtą pokalbį apie ateitį su Felicijonu prieš keletą dienų. Paskui jam atėjo į galvą pokalbis su viena kaimo moteriške, pasisiūliusia globoti vaiką. Jiedu su vyru turėjo nedidelį ūkelį netoli geležinkelio, tik valanda kelio nuo Vienos; praėjusiais metais buvo mirusi jos dukrelė. Mažyliui jos namuose būsią gerai, pažadėjo, taip gerai, tarsi gyventų ne pas svetimus. Apie tai pagalvojęs Georgas pasijuto, tarsi būtų sustojusi širdis. Prieš sutemstant jis jau bus čia... vaikas. Jo kūdikis, kurio jau laukė norėdama pasiimti kažkokia svetima moteriškė. Georgas jautėsi toks pavargęs nuo pastarųjų dienų jaudulio, kad jam suskaudo kelį. Jis prisiminė panašų fizinį pojūtį iš ankstesnių laikų, vakare po brandos egzamino ir tą valandą, kai sužinojo apie Labinskio savižudybę. Koks džiaugsmingas, pilnas vilties jis čia jautėsi prieš tris dienas iki prasidedant sąrėmiams! Dabar nejuto nieko kito, kaip tik su niekuo nepalyginamą nuovargį, vis labiau užuodė priplėkusį mansardos tvaiką. Georgas prisidegė cigaretę ir vėl išėjo į balkoną. Šiltas ramus oras veikė palankiai. Vasarošilių kelias dar skendėjo saulėje, ir per kapinių tvorą žėrėjo paauksuotas kryžius.

Apačioje jis išgirdo kažkokį garsą. Žingsnius? Taip, žingsnius ir balsus. Jis išėjo iš balkono, perėjo kambarį, nulėkė girgždančiais mediniais laiptais į apačią. Atsidarė durys, prieškambaryje pasigirdo skubrūs žingsniai. Tučtuojau jis stovėjo ant žemiausios laiptų pakopos priešais ponią Golovski. Jo širdis nustojo plakusi. Pravėrė burną, bet klausimo neištarė.

– Taip, – linktelėjo ji, – berniukas.

Jis čiupo ją už rankų, pajuto, kaip nušvito visu veidu, ir laimė, tokia nelauktai galinga ir karšta, nutvilkė jo sielą. Staiga jis pamatė, kad ponios Golovski akys nešvyti taip, kaip tikriausiai turėtų švytėti. Laimės srautas atslūgo. Jam užgniaužė gerklę.

– Na? – paklausė jis ir kone grasinamai pridūrė: – Jis gyvas?

– Kartelį įkvėpė... profesorius tikisi...

Georgas stumtelėjo moteriškę į šalį, trimis žingsniais atsidūrė didžiajame viduriniame kambaryje ir sustojo kaip įbestas. Ilgu baltu lininiu chalatu vilkintis profesorius rankose laikė mažą padarėlį ir paskubomis sūpavo į visas puses. Georgas stovėjo pastiręs. Profesorius jam linktelėjo ir daugiau jo nepaisė. Skvarbiomis akimis apžiūrinėjo rankose laikomą mažulį. Paskui padėjo ant stalo, uždengto balta drobe, energingai judino vaiko rankas ir kojas, trynė krūtinę ir veidą, keletą kartų paeiliui kilojo aukštyn, ir kaskart Georgas matė, kaip vaiko galvelė sunkiai nusvyra ant krūtinės. Tada gydytojas paguldė vaiką ant drobulės, paklausė širdelės, išsitiesė, vieną plaštaką paliko ant mažo kūnelio, kita švelniai pamojo Georgui prieiti.

Georgas, nevalingai sulaikęs kvapą, priėjo visai arti. Jis pažvelgė pirmiausia į gydytoją, paskui į mažą būtybę, gulinčią ant baltos drobės. Jos akys buvo atviros, keistai didelės mėlynos akys, kokias turėjo Ana. Veidas atrodė kitaip nei Georgas tikėjosi, ne raukšlėtas ir ne bjaurus kaip seno nykštuko, ne; tai tikrai buvo žmogaus veidas, dailus nebylus vaiko veidas; ir Georgas suprato, kad tie bruožai – tai jo paties bruožai.

Profesorius tyliai pratarė:

– Jau valandą nebegirdėjau širdies tonų.

Georgas linktelėjo. Paskui paklausė kimiu balsu:

– Kaip jaučiasi ji?

– Visai neblogai. Bet dabar jums tenai negalima, pone barone.

– Ne, – atsakė Georgas purtydamas galvą.

Jis spoksojo į melsvai švytintį nejudantį kūnelį ir suvokė, kad stovi prie savo vaiko lavonėlio. Vis dėlto vėl pažvelgė į gydytoją ir paklausė:

– Nieko nebeįmanoma padaryti?

Tas gūžtelėjo pečiais.

Georgas giliai įkvėpė ir mostelėjo į uždaras miegamojo duris.

– Ar ji jau žino? – paklausė gydytojo.

– Dar ne. Kol kas būkime patenkinti, kad tai pasibaigė. Jai teko daug išverti, vargšelė. Tik apgailestauju, kad galiausiai viskas tuščiai.

– Jūs šito tikėjotės, pone profesoriau?

– Nuo šio ryto baiminausi.

– Bet kodėl... kodėl?

Tyliai ir švelniai gydytojas atsakė:

– Labai retas atvejis, kaip jums jau anksčiau buvau sakęs.

– Jūs man sakėte?..

– Taip. Bandžiau jums paaiškinti, kad ši galimybė... Mat jis pasmaugtas bambagyslės. Taip pasibaigia vos vienas ar du procentai visų gimdymų.

Jis nutilo. Georgas spoksojo į vaiką. Labai teisingai, jį profesorius tam rengė; tik jis rimtai į tai nežiūrėjo. Ponia Rosner stovėjo greta bėjėgiškomis akimis. Georgas ištiesė jai ranką, jiedu pažvelgė vienas į kitą kaip sunkų išbandymą patyrę žmonės, kuriuos nelaimė paverčia draugais. Paskui ponia Rosner atsisėdo į krėslą pasienyje.

Profesorius pasakė Georgui:

– Noriu dar kartą pasižiūrėti, kaip laikosi motina.

– Motina, – pakartojo Georgas žvelgdamas į jį.

Gydytojas nukreipė akis.

– Ketinate jai pasakyti? – sunerimo Georgas.

– Ne, ne dabar. Beje, ji bus tam pasirengusi. Dieną ji kelis kartus klausė, ar jis dar gyvas. Tai ne taip siaubingai ją paveiks, kaip būgštaujate, pone barone... Kaip pirmomis valandomis ir dienomis. Nepamirškite, ką ji iškentėjo.

Jis spustelėjo glebiai nukarusią Georgo ranką ir išėjo. Georgas liko stovėti nejudėdamas, nepaliaujamai žiūrėdamas į tą mažą būtybę, kuri jam atrodė lyg koks netikėto grožio kūrinys. Jis lietė skruostus, pečius, rankas, plaštakas, pirštus. Kaip viskas mįslingai tobula. Ir štai jis guli čia miręs, negyvenęs, tas, kuriam buvo lemta iš vienos tamsos per beprasmį nieką įžengti į kitą tamsumą. Štai guli mielas mažas kūnelis, parengtas gyvenimui ir vis dėlto negalintis pajudėti. Štai tviska didelės mėlynos akys tarsi trokšdamos sugerti dangaus šviesą, tačiau mirtinai apakusios taip ir nepamačiusios nė spindulio. Štai žiojasi lyg ištroškusi maža apvali burnelė, kuriai vis dėlto nelemta paragauti motinos krūtų pieno. Štai dėbso blyškus išbaigtų žmogaus bruožų veidelis, kuriam neskirta pajusti motinos, tėvo bučinio. Kaip jis mylėjo tą vaiką! Kaip labai jį mylėjo dabar, kai jau buvo per vėlu. Gniaužianti neviltis užspaudė Georgui gerklę. Jis nevaliojo verkti. Apsidairė. Kambaryje nieko nebuvo, gretimame taip pat buvo tylu. Jo visai netraukė į tą kitą kambarį, nors eiti ir nebijojo. Jis tik jautė, kad tai būtų beprasmiška. Akys sugrįžo prie negyvo vaikelio, ir staiga jį pervėrė drebinantis klausimas, ar tai iš tikrųjų yra tiesa? Ar visi negalėtų klysti? Tiek gydytojas, tiek neišmanantis. Jis pridėjo delną prie pravirų kūdikio lūpų ir jam pasirodė, kad nuo jų dvelktelėjo vėsa. Tada abu delnus uždėjo ant vaiko krūtinės ir jam vėl pasidingojo, kad oras aplink kūnelį vos vos vilnija. Bet ir vienur, ir kitur jautė – ne gyvenimas dvelkia į jį. Dabar jis palinko ir lūpomis palietė vėsią vaiko kaktelę. Keistas niekuomet nepatirtas pojūtis nusmelkė iki pat kojų pirštų galiukų. Dabar suvokė: lošimas ten, viršuje, baigėsi jo nenaudai, jo vaikas negyvas. Lėtai pakėlė galvą ir nusigręžė. Sodo šviesuma masino į lauką. Jis išėjo į verandą, pamatė ant suolelio sėdinčius, į sieną atsirėmusius daktarą Štauberį ir ponią Rosner. Abu tylėjo. Jiedu pažvelgė į jį. Georgas nusigręžė, tarsi būtų jų nepažinęs ir patraukė į sodą. Ant pievos krito paįstrižas namo šešėlis; toliau, įkalnėje, sodas dar buvo nušviestas saulės, tačiau jau blankios, lyg jai būtų stigę stiprumo prasiskverbti pro orą. Ką jam priminė ta šviesa, kai saulė švietė, bet netviskėjo, ta mėlynė viršum galvos buvo dangus, bet jo nelaimino? Ką jam priminė blankumas šio sodo, turėjusio būti jam savo ir guodžiančio, bet šiandien tokio svetimo ir nesvetingo? Palengva jis prisiminė neseniai sapnavęs sapną, kuriame buvo apsiaustas tokios sunkios, anksčiau nė neįsivaizduotos prieblandos, užpildžiusios jo sielą nesuprantamo liūdesio. Kas nutiko, klausė jis savęs, neieškojo atsakymo, tik suprato, kad nutiko nenumatyta ir nepataisoma, tai visiems laikams pakeitė jam pasaulio vaizdą. Georgas prisiminė dieną, kai mirė tėvas. Anuomet jį apėmė nevaldomas skausmas, bet jis įstengė verkti, o žemė akimirksniu netapo tamsi ir tuščia. Juk jo tėvas gyveno, buvo jaunas, dirbo, mylėjo, susilaukė vaikų, patyrė džiaugsmo ir skausmo. O jį pagimdžiusi motina kentėjo ne veltui. Ir net jei jis šiandien turėtų mirti, kad ir kaip ankstyva tai būtų, juk buvo pagyvenęs gyvenimo, pilno šviesos ir garsų, laimės ir kančios, vilties ir baimės, persmelkto viso pasaulio turinio. Ir jei Ana šiandien būtų išėjusi į dausas tą valandą, kai padovanojo naujai būtybei gyvybę, ji, sakytum, būtų išpildžiusi savo lemtį, o jos mirtis turėtų siaubingą, bet gilią prasmę. Tačiau tai, kas nutiko jo vaikui, buvo absurdiška, atgrasu, sakytum, būtų pasityčiojęs kažkas, kam negali pasiųsti nei klausimo, nei atsakymo. Kam, kam visa tai? Ką turėjo reikšti visi prieš tai buvę mėnesiai, kupini svajonių, rūpesčių ir vilčių. Nes staiga jis suprato, kad tos stebuklingos valandos, kai turėjo gimti jo vaikas, laukimas, visuomet, kiekvieną dieną, net pačią nuobodžiausią, tuščiausią ir lengvabūdiškiausią, glūdėjo jo sielos gilumoje. Ir jis pasijuto sugėdintas, nuskurdęs, varganas.

Georgas stovėjo aukštutiniame sodo pakraštyje prie vartelių, žvelgė į pamiškę, į savo suolą, ant kurio dažnai ilsėdavosi, ir jam atrodė, kad privalo atiduoti ir mišką, pievą, suolą, kurie anksčiau buvo lyg ir jo nuosavybė, taip pat dar daugelį kitų dalykų. Sodo kampe stovėjo tamsiai pilka apleista pavėsinė su trimis nedidelėmis langų kiaurymėmis ir siaura durų anga. Georgas anksčiau negalėjo jos pakęsti ir tik kartą buvo įkėlęs koją kelioms akimirkoms. Šiandien jį tenai traukė. Jis prisėdo ant didžiulio suolo ir staiga pasijuto saugus ir nurimęs, tarsi viskas, kas nutiko, būtų mažiau tikra ar kažkokiu nesuvokiamu būdu atitaisoma. Tiktai ir ta iliuzija greitai pradingo, jis išėjo iš nesvetingos patalpos į lauką. Tikriausiai privalau grįžti į namą, pagalvojo nuvargęs ir vis dėlto neįstengė iki galo suvokti, kad tamsiame kambaryje, kurį iš čia matė už verandos lyg kokią slėpiningą tamsumą, guli jo vaiko lavonėlis. Palengva nužingsniavo pakalnėn. Verandoje stovėjo Anos motina su kažkokiu ponu. Georgas atpažino senąjį Rosnerį. Jis vilkėjo apsiaustą, skrybėlę buvo padėjęs priešais save ant stalo, nosine šluostėsi kaktą, o veidas palei paraudusias akis trūkčiojo. Jis priėjo prie Georgo, spustelėjo jam ranką.

– Deja, viskas susiklostė kitaip, – prabilo jis, – nei mes visi laukėme ir vylėmės.

Georgas linktelėjo. Paskui prisiminė, kad senajam ponui pastarosiomis dienomis buvo pablogėjusi širdis, tad pasiteiravo apie savijautą.

– Ačiū už rūpestį, pone barone, jaučiuosi truputį geriau, tik lipti laiptais sunkoka.

Georgas pastebėjo, kad stiklinės durys į vidurinį kambarį uždarytos.

– Atleiskite, – atsiprašė jis senojo Rosnerio, žengė tiesiai į duris, atidarė jas ir įėjęs greitai vėl užvėrė.

Ponia Golovski ir daktaras Štauberis stovėjo prie stalo ir kalbėjosi. Georgui priėjus, jiedu staiga nuščiuvo.

– Taigi? – paklausė jis.

Daktaras Štauberis paaiškino:

– Kalbėjomės apie... formalumus. Ponia Golovski bus tokia gera ir viskuo, kas būtina, pasirūpins.

– Dėkoju, – atsakė Georgas, tiesdamas poniai Golovski ranką.

Viskuo, pamanė. Karsteliu, laidotuvėmis, pranešimu bendruomenės savivaldai: gimęs ir tą pačią dieną miręs netekėjusios Anos Rosner sūnus. Žinoma, apie tėvą nebus užsiminta nė žodžiu. Taip, jo vaidmuo baigtas. Ar tik šiandien? Ar jis nebuvo baigtas jau tą sekundę, kai atsitiktinai tapo tėvu?

Georgas pažvelgė į stalą. Lavonėlis buvo uždengtas drobule. Ak, kaip greitai, pamanė jis su kartėliu. Ar daugiau niekados nebegalėsiu jo pamatyti? Dar kartą gal turėtų būti leista. Jis truputėlį patraukė drobulę nuo lavonėlio ir laikė ją pakėlęs. Žiūrėjo į blyškų, seniai jam pažįstamą vaikišką veidelį, tik akys dabar jau buvo užspaustos kažkieno rankos. Kampe tiksėjo senas stovimas laikrodis. Šešios. Dar nepraėjo nė valanda nuo tada, kai gimė ir mirė jo vaikas, o tas faktas jau toks nenuginčijamas, tarsi kitaip ir negalėjo būti.

Jis pasijuto švelniai liečiamas už peties.

– Ji priėmė tai ramiai, – tarė daktaras Štauberis, stovėjęs jam už nugaros.

Georgas nuleido audeklą ant vaiko veido ir pakreipė galvą į šoną.

– Taigi ji jau žino?

Daktaras Štauberis linktelėjo. Ponia Golovski nusigręžė.

– Kas jai pasakė? – paklausė Georgas.

– Jai nė nereikėjo šito sakyti, – atsakė daktaras Štauberis. – Ar ne? – paklausė kreipdamasis į ponią Golovski.

Ji paaiškino:

– Kai įėjau į kambarį, Ana tik pažvelgė į mane, ir išsyk supratau, kad ji jau žino.

– Ir ką ji sakė?

– Nieko. Visiškai nieko. Nukreipė akis į langą ir tylutėliai gulėjo. Tik paklausė manęs, pone barone, kur jūs nuėjote ir ką veikiate.

Georgas giliai įkvėpė. Atsidarė Anos kambario durys ir išėjo profesorius juodu švarku.

– Ji visiški rami, – tarė Georgui. – Galite užeiti.

– Ar ji su jumis apie tai kalbėjo?

Profesorius papurtė galvą. Paskui pasakė:

– Deja, dabar privalau grįžti į miestą. Juk neprieštarausite, tiesa? Tikiuosi, toliau viskas klostysis gerai. Bet kuriuo atveju ryt rytą vėl čionai atvažiuosiu. Likite sveiki, pone barone, – atsisveikino užjaučiamai spausdamas ranką. – Juk važiuosite su manimi, daktare Štauberi, ar ne?

– Taip, – patvirtino daktaras Štauberis. – Tik dar pasakysiu Anai sudiev.

Jis išėjo.

Georgas kreipėsi į profesorių:

– Ar galėčiau jus šio to paklausti?

– Prašom.

– Mat norėčiau žinoti, pone profesoriau, gal tai tik įsivaizdavimas. Man regis, – tarė jis vėl kilstelėjęs drobulę nuo lavonėlio, – tarsi šis vaikas atrodytų ne taip, kaip atrodo naujagimiai. Taip sakant, dailiau. Man regis, kad naujagimių veidai turėtų būti raukšlėtesni, seniokiškesni. Dorai nebežinau, ar pats kartą tokį esu matęs, ar tik apie tai skaitęs.

– Nesate neteisus, – atsakė profesorius, – tokiais atvejais, taip pat ir esant laimingesnei baigčiai, kūdikių bruožai nebūna sudar kyti, kartais būna netgi tiesiog dailūs, – kalbėjo jis apžiūrinėdamas veiduką su dalykiška užuojauta, porą kartų linktelėjo ir dar pridūrė: – Gaila, gaila...

Jis nuleido drobulę, ir Georgas suprato savo vaiko veidą matęs paskutinį kartą. Kuo jis būtų buvęs vardu? Felicijonas... Sudiev, mažasis Felicijonai.

Daktaras Štauberis atėjo iš gretimo kambario ir tyliai užvėrė duris.

– Ana jūsų laukia, – pranešė Georgui.

Šis padavė daktarui ranką, dar kartą spustelėjo ranką profesoriui, linktelėjo poniai Golovski ir įėjo į gretimą kambarį.

Slaugė pakilo nuo Anos lovos ir dingo. Priešais duris kabėjo veidrodis, kuriame Georgas matė jauną elegantišką poną, išblyškusį ir besišypsantį. Ana gulėjo lovoje kambario viduryje ir didelėmis skaidriomis akimis žvelgė į jį ateinantį. Kaip čia dabar priešais ją stypsau, pamanė jis. Jis truputėlį per ilgai knebinėdamasis stūmė krėslą prie lovos, atsisėdo, paėmė jos ranką, pridėjo sau prie kaktos ir paskui ilgai, kone karštai bučiavo pirštus.

Ana prakalbo pirmoji.

– Buvai sode? – paklausė.

– Taip, buvau.

– Neseniai mačiau tave besileidžiantį nuo aukštutinio pakraščio.

– Gal tau nereikėtų kalbėti, Ana. Ar tavęs tai nevargina?

– Tie keli žodžiai tikrai ne. Bet juk tu gali man ką nors papasakoti...

Jis laikė jos ranką savosiose ir apžiūrinėjo pirštus. Paskui paklausė:

– Beje, ar žinai, kad aukštutiniame sodo pakraštyje stovi nedidukė pavėsinė? Taip, aišku, tu žinai... Norėjau pasakyti, kad mes niekada nekreipėme į ją dėmesio.

– Pirmosiomis dienomis keletą kartų buvau įėjusi, – tarė ji. – Ten tikrai nėra jauku.

– Ne, iš tikrųjų.

– Ar šiandien priešpiet ką nors dirbai? – paklausė ji.

– Ana, kaip galėjai pamanyti?

Ji nežymiai palingavo galvą.

– O juk pastaruoju metu tau taip gerai sekėsi darbuotis.

– Taip, Ana, iš tikrųjų, tu man rodei daug atodairos.

Jis nusišypsojo, ji liko rimta.

– Buvai vakar mieste? – paklausė ji.

– Juk žinai.

– Ar radai laiškų? Turiu galvoje, svarbių laiškų.

– Tau tikrai nederėtų tiek daug kalbėti, Ana. Viską tau papasakosiu. Taigi jokių reikšmingų laiškų neradau. Iš Detmoldo irgi nieko nesulaukiau. Beje, šiomis dienomis vėl eisiu pas profesorių Vybigerį. Bet iš tiesų apie šituos reikalus mudu galėsime pasikalbėti ir kitą kartą, ar nemanai? O kai dėl darbo... Šįryt dar užmečiau akį į „Tristaną“. Dabar jis man tikrai žinomas iki menkiausių smulkmenų. Jei prireiktų, šiandien drįsčiau jį diriguoti.

Ana tylėjo žvelgdama į jį.

Georgas prisiminė aną vakarą, kai jiedu sėdėjo Miuncheno operos teatre, sakytum, apsiausti perregimo mėgstamų garsų šydo. Bet jis apie tai neužsiminė.

Temo. Anos bruožai jo akyse ėmė lietis.

– Ar šiandien važiuosi į miestą? – paklausė ji.

Apie tai nė nebuvo pagalvojęs. Bet dabar ta mintis jam ėmė atrodyti lyg koks išganymas. Taip, jis norėjo miestan. Ką jam čia, užmiestyje, veikti? Bet atsakė neišsyk.

Ana vėl prašneko:

– Pamaniau, galbūt norėsi pasikalbėti su broliu.

– Taip, labai norėčiau. O tu tikriausiai netrukus miegosi?

– Tikiuosi.

– Tikriausiai esi labai išvargusi, – kalbėjo Georgas glostydamas jos ranką.

– Ne, tai kas kita. Esu tokia budri... Nemoku nė apsakyti, kokia budri. Man regis, kaip niekuomet anksčiau. Kartu žinau, kad miegosiu taip giliai, kaip dar niekuomet nesu miegojusi... Jei tik pavyks sumerkti akis.

– Žinoma, pavyks. Bet gal dar galiu pabūti su tavim valandėlę? Norėčiau pasėdėti čia, kol užmigsi.

– Ne, Georgai. Juk negaliu užmigti, kai tu čia. Bet gerai, dar truputėlį pabūk.

Jis tebelaikė Anos ranką ir pro langą žvelgė į sodą, dabar jau visą skendintį vakaro šešėlyje.

– Juk šiais metais nedažnai lankydavaisi Auhofe? – netikėtai paklausė Ana abejingu balsu tarsi tik tam, kad palaikytų pokalbį.

– Ak, kone kasdien. Argi tau nepasakojau? Manau, kas Elzė ištekės už Džeimso Vynerio ir su juo išvyks į Angliją.

Georgas žinojo, kad ji galvoja ne apie Elzę, o apie visai kitą moterį, ir klausė savęs: gal ji mano, kad čia glūdi visa kaltė?

Iš lauko padvelkė šiltas vėjelis. Kambarį pasiekė vaikų balsai. Georgas pažvelgė pro langą. Jis matė po kriauše boluojantį suolą ir prisiminė, kaip Ana vilnijančia suknele laukė jo ten, po apsunkusiomis nuo vaisių šakomis, apsiausta švelnaus motinystės stebuklo. Ir jis klausė savęs: ar jau tada buvo nulemta tokia baigtis? O gal ji buvo nulemta jau tada, kai pirmąsyk apsikabinome? Jam toptelėjo profesoriaus pastaba, kad taip pasibaigia vienas ar du nuošimčiai visų gimdymų. Taigi nuo tada, kai žmonės ėmė gimdyti vaikus, vienas ar du iš šimto turėdavo mirti tą pačią akimirką, vos pasiekę šviesą! O kiek dar miršta pirmaisiais gyvenimo metais, o kiek per patį jaunystės žydėjimą, o kiek sulaukę vyriškos brandos? O kur dar tie žmonės, kurie, kaip Labinskis, patys padaro gyvenimui galą? Iš jų dar ne visiems šitai pavyksta, kaip kad nepavyko Oskarui Ėrenbergui. Kam ieškoti priežasčių? Veikia kažkoks dėsnis, nesuvokiamas ir nepermaldaujamas, mums, žmonėms, nepavaldus. Kas gali pasiskųsti, kodėl tai teko man? Jei tai nenutiks jam, nutiks kuriam nors kitam... nekaltam arba kaltam kaip jam. Mat tokia dalia tenka vienam ar dviem nuošimčiams, toks dangaus teisingumas. Vaikams, besijuokiantiems anapus tvoros, buvo leista gyventi. Leista? Ne, jie privalėjo gyventi, taip, kaip jo vaikas privalėjo mirti po pirmo kvėptelėjimo, likimui nulėmus iš vienos tamsos per beprasmį nieką įžengti į kitą tamsumą.

Lauke tvyrojo prieblanda, o kambaryje buvo beveik tamsu. Ana gulėjo tyli ir sustingusi. Jos ranka Georgo delne nejudėjo. Bet atsistojęs Georgas pamatė, kad jos akys atmerktos. Jis pasilenkė, akimirką delsė, paskui apkabino kaklą ir pabučiavo į karštas, sausas, į jo prisilietimą neatsiliepusias lūpas. Paskui išėjo. Kitame kambaryje pakabinama lempa degė virš stalo, ant kurio anksčiau gulėjo negyvas vaikelis. Dabar ant jo buvo patiesta žalia staltiesė, lyg nieko nebūtų nutikę. Durys į kambarį, kuriame gyveno ponia Golovski, buvo praviros. Iš jo mirguliavo žvakės šviesa, ir Georgas žinojo, kad ten pirmą ir paskutinį kartą miega jo vaikas.

Ponia Golovski ir ponia Rosner sėdėjo ant sofos prie sienos, nebylios, tarsi susigūžusios. Georgas prie jų priėjo.

– Garbusis jūsų vyras jau išvyko? – kreipėsi jis į ponią Rosner.

– Taip, išvažiavo į miestą su ponais daktarais, – atsakė ji ir sužiuro lyg ko klausdama.

– Ji rami, – atsakė Georgas į jos žvilgsnį. – Manau, kad kietai miegos.

– Ar nenorėtumėte ko nors užkąsti? – paklausė ponia Golovski. – Juk nuo pirmos valandos jūs...

– Ačiū, ne. Dabar važiuosiu į miestą. Noriu pasikalbėti su broliu. Be to, laukiu svarbių laiškų. Ryt rytą sugrįšiu.

Jis atsisveikino, užlipo į mansardos kambarėlį, iš balkono įnešė į kambarį „Tristano“ partitūrą, pasiėmė apsiaustą, lazdą, prisidegė cigaretę ir išėjo iš namo. Atsidūręs gatvėje pasijuto laisviau. Už pečių liko didžiulis jaudinimasis. Nelaimė, jis baigėsi nesėkmingai, bet vis dėlto baigėsi. Ir Anai turėjo viskas būti gerai. Žinoma, ir gimdyvėms veikiausiai galioja lemtingi nuošimčiai, tačiau buvo aišku, kad pagal tikimybių teorijos dėsnius prastos baigties galimybė dabar turėtų būti kur kas menkesnė, nei tuo atveju, jei vaikas būtų išgyvenęs. Skubriai nužingsniavo per ištįsusią gyvenvietę, norėjo apie nieką negalvoti ir su sąmoninga atida apžiūrinėjo kiekvieną namą, pro kurį žingsniavo. Visi jie buvo žemi, dauguma niūrus ir vargani. Už namelių, apsiausti vakarinės blandos, įkalnėn vynuogynų, arimų ir pievų link driekėsi sodeliai. Kone tuščiame užeigos sodelyje prie pailgo stalo sėdėjo keli muzikantai ir smuiku, gitara bei armonika griežė graudų valsą. Paskui jis ėjo pro išvaizdžius vasarnamius ir pro atvirus langus žvelgė į deramai apšviestus kambarius su padengtais stalais. Patraukliame vienos užeigos kiemelyje jis prisėdo kuo toliau nuo negausių lankytojų, pavakarieniavo ir netrukus pajuto kūnu pasklindant palaimingą nuovargį. Vėliau įsitaisęs arklinio tramvajaus kampe kone užsnūdo. Tik vagonui įsukus į judresnes gatves atsitokėjo ir su kankinamu, bet sausu aiškumu vėl prisiminė, kas nutikę. Jis išlipo ir per drėgną miesto parko tvankumą patraukė namų pusėn. Felicijono namie nebuvo. Ant rašomojo stalo rado telegramą. Ji buvo iš Detmoldo, joje buvo rašoma: „Malonėkite pranešti, ar galėtumėte pas mus atvykti per artimiausias tris dienas. Kai dėl toles nių sprendimų, tai kol kas šį kvietimą laikykime neįpareigojančiu abiem pusėms. Kelionės išlaidos bet kuriuo atveju bus padengtos. Su didžia pagarba rūmų teatro direkcija.“ Greta buvo pridėtas rausvas atsakymo blankas. Georgas susinervino. Ką turėtų atsakyti? Matyt, telegrama reiškė, kad atsirado kapelmeisterio vieta. Ar turėjo prašyti atidėti atvykimo terminą? Po aštuonių dienų jis tikriausiai galėtų nuvažiuoti pokalbio ir išsyk sugrįžti. Jam buvo sunku apie tai galvoti. Tas reikalas galėjo palaukti bent iki ryt ryto. Jei tada pavėluotų, tai galiausiai niekas iš esmės nepasikeistų. Ar šiaip, ar taip, kaip svečias bus ten laukiamas, tai jis žinojo. Gal būtų geriau nesusisaistyti... Kur nors įsitraukti į darbą dar be įsipareigojimų ir atsakomybės, o paskui, pasirengus kitiems metams, laukti kvietimo. Bet kokie tie svarstymai niekingi, palyginti su kraupumu, šiandien įvykusiu jo gyvenime. Jis paėmė malachito prespapjė ir prislėgė telegramą. Ko dabar imtis, klausė savęs. Eiti į klubą ir susitikti su Felicijonu? Tai ne ta vieta, kur galėtų pranešti jam kas nutikę. Geriausia būtų likti namie ir palaukti brolio. Jį netgi truputį masino išsyk nusirengti ir gulti miegoti. Bet juk neįstengtų užmigti. Tad kilo mintis pagaliau vėl aptvarkyti popierius. Jis atidarė stalčių, peržiūrėjo sąskaitas, laiškus ir šį bei tą užsirašė į užrašų knygutę. Lyg iš kažkur toli pro atvirą langą atsklido gatvės garsai. Jis prisiminė, kaip praėjusią vasarą po tėvo mirties toje pačioje vietoje skaitė mirusių tėvų laiškus ir kaip per langą plūdo tas pats, kaip ir šiandien, miesto triukšmas ir tie patys parko kvapai. Nuo tada pralėkęs laikas pavargusioje jo galvoje ištįso iki amžinybės, paskui vėl susitraukė į trumputę atkarpą, o sieloje, sakytum, kažkas kuždėjo: kam... kam. Jo vaikas mirė. Jis bus palaidotas kaimo kapinaitėse prie Vasarošilių kelio, ilsėsis ten pašventintoje žemėje po varginamos kelionės, skirtos jam nukeliauti iš vienos tamsos per beprasmį nieką į kitą tamsumą. Gulės po kryželiu, tarsi būtų išgyvenęs ir iškentėjęs žmogui skirtą dalią... Tarsi būtų gyvenęs? Juk jis iš tikrųjų gyveno, gyveno nuo tos akimirkos, kai po motinos širdimi ėmė plakti jo širdutė. Ne, dar anksčiau... Nuo tos akimirkos, kai motinos įsčios jį priėmė, ėmė priklausyti gyvųjų karalijai. Georgas galvojo apie tai, kokiai daugybei žmonių vaikų skirta mirti dar daug anksčiau nei jo vaikeliui, kiek geidžiamų ir kiek nepageidaujamų vaikų miršta pirmomis gyvenimo dienomis, šito nenujaučiant nė jų pačių motinoms. Šitaip užmerktomis akimis pusiausnūda bekiūtodamas prie rašomojo stalo išvydo gausybę kryžių, tviskančių ant mažų kauburėlių, tarsi tai būtų žaislinės kapinaitės, o virš jų švytėjo rausvai gelsva žaislinė saulutė. Netikėtai šis vaizdas tapo Kadenabijos kapinėmis. Georgas, lyg koks mažas berniukas, sėdėjo ant akmeninės tvoros ir staiga jo žvilgsnis nuklydo į jūrą. Ten plūduriavo labai siaura ilga valtis, o po jos sieros geltonio burėmis ant irkluotojo suolelio pečius apsigaubusi žaliu šaliu nejudėdama sėdėjo moteris, kurios veidą jis kone kankinamai tuščiai stengėsi įžvelgti.

Pasigirdo skambutis. Georgas krūptelėjo. Kas čia? Ak taip, nėra kam atidaryti durų. Tarnas nuo pirmos mėnesio dienos buvo atleistas, o durininko žmonos, dabar patarnavusios broliui, tokiu metu bute nebuvo. Georgas išėjo į prieškambarį ir atrakino duris. Laiptinėje stovėjo Heinrichas Bermanas.

– Iš apačios pamačiau jūsų kambaryje degant šviesą, – prabilo jis. – Buvo visai nebloga mintis pirmiausiai praeiti pro jūsų namus. Tiesą sakant, ketinau važiuoti pas jus į užmiestį.

Ar tikrai jis kalba labai susijaudinęs, pamanė Georgas, ar man tik taip atrodo? Jis pakvietė svečią užeiti ir prisėsti.

– Ačiū, ačiū, mieliau pavaikštinėsiu po kambarį. Ne, nedekite viršutinės šviesos, pakanka stalinės lempos. Beje, kaip reikalai ten, užmiestyje?

– Šiandien popiet gimė vaikas, – ramiai atsakė Georgas. – Bet, deja, negyvas.

– Gimė negyvas?

– Nežinau, ar galima taip sakyti, – atsakė Georgas karčiai šypsodamasis, – nes gydytojas sakė, kad kartelį jis įkvėpęs. Sąrėmiai truko tris paras. Buvo siaubinga. Dabar viskas baigėsi.

– Negyvas. Labai dėl to apgailestauju, patikėkite.

Jis ištiesė Georgui ranką.

– Tai buvo berniukas, – kalbėjo Georgas, – ir, keista, labai dailus, atrodė kitaip nei paprastai atrodo naujagimiai.

Paskui apsakė, kaip ilgoką laiką tūnojo nesvetingame sodo namelyje, į kurį anksčiau nebuvo įkėlęs kojos, ir kaip keistai staiga pakito kraštovaizdžio apšvietimas.

– Tai buvo šviesa, kokia kartais esti sapnuose, visiškai neaiški, blausi, bet veikiau liūdna.

Kalbėdamas jis žinojo, kad Felicijonui apie visa tai pasakotų kitaip.

Heinrichas sėdėjo sofos kampe ir klausėsi. Paskui prabilo:

– Keista, visa tai, suprantama, mane labai sujaudino, vis dėlto... kartu tai mane ramina.

– Jus ramina?

– Taip. Tarsi dabar tam tikri dalykai, kurių, deja, turėčiau bijoti, staiga tapo mažiau tikėtini.

– Kokie dalykai?

Jo nesiklausydamas Heinrichas kalbėjo toliau pro sukąstus dantis:

– O gal taip yra tik todėl, kad susiduriu su kito žmogaus skausmu? O gal tik todėl, kad esu kur kitur, svetimame bute? Gal ir taip. Ar atkreipėte dėmesį, kad netgi sava mirtis žmogui atrodo kažin kokia labai neįtikėtina, jei, pavyzdžiui, žmogus kur nors keliauja ar netgi yra išėjęs pasivaikščioti? Žmogus pavaldus tokioms nesuvokiamoms saviapgaulėms.

Jis atsistojo, priėjo prie lango, nusuko veidą. Georgas rymodamas prie rašomojo stalo klausėsi numanydamas, ką gaus išgirsti. Po kelių sekundžių, tarsi būtų susitvardęs, Heinrichas atsigręžė, bet liko stovėti prie lango abiem rankom už nugaros atsirėmęs turėklų, lakoniškai ir kietai pareiškė:

– Mat esama galimybės, kad ta jauna dama, su kuria neseniai paskubomis susipažinote mano būste, nusižudė. Prašom nenutaisyti tokio baimingo veido. Žinote, jau iš kai kurių jos laiškų buvo galima įskaityti, kad ji ketina taip pasielgti.

– Na jau... – paprieštaravo Georgas.

Heinrichas atremdamas kilstelėjo ranką.

– Aš juk irgi to niekuomet neimdavau už gryną pinigą. Bet šįryt atėjo laiškas, kuriame – kaip čia pasakius – būta kraupios tiesos gaidelės. Ji ir čia nerašo nieko kita, vis tuos pačius jau dešimtą ar dvidešimtą kartą man rašomus dalykus, bet laiško tonas… tonas… Trumpai drūtai: esu kone įsitikinęs, kad šįsyk tai bus įvykę. Kad galbūt šią akimirką jau… – jis nutilo spoksodamas priešais save.

– Ne, Heinrichai, – prieštaravo Georgas, priėjo artyn ir uždėjo ant peties ranką. – Ne, – pridūrė energingai, – visiškai tuo netikiu. Juk kalbėjausi su ja vos prieš kelias savaites. Juk žinote. Ir man visiškai neatrodė… Mačiau ją vaidinant komediją… Jei ir jūs būtumėte matęs ją tame įžūliame farse, tai ir jūs, Heinrichai, šituo netikėtumėte! Ji tenori atsikeršyti už jūsų žiaurumą. Galbūt nesąmoningai. Tikriausiai ji kartais įsitikinusi, kad toliau gyventi nebegali, bet kadangi lig šiol ištvėrė… Jei ji tai būtų padariusi išsyk…

Heinrichas nekantriai papurtė galvą.

– Klausykite, Georgai, parašiau telegramą į vasaros teatrą. Paklausiau, ar ji dar ten, tarsi kreipčiausi dėl jai numatyto vaidmens, bandomo naujos mano dramos pastatymo ar ko panašaus. Laukiau namie iki šiol... Bet vis nėra atsakymo. Jei jis neateis ar atėjęs manęs netenkins, tai vis viena tenai važiuosiu.

– O kodėl jūs paprasčiausiai nepaklausėte, ar ji...

– Ar ji nenusižudė? Kas gi norės apsijuokti, Georgai! Tuomet būčiau turėjęs šito teirautis kas trečią dieną... Žinoma, tai būtų nestokoję tam tikro groteskiško humoro.

– Na, matote, juk pats šituo netikite.

– Dabar eisiu namo pažiūrėti, ar nebus atėjusi telegrama. Sudiev, Georgai. Atleiskite man. Mat namie nebeištvėriau... Tikrai apgailestauju apsunkinęs jus tokią valandą savo reikalais. Dar kartą prašau man dovanoti...

– Juk nežinojote... O jei ir būtumėte žinojęs... Man tai, taip sakant, jau baigta istorija. Mano reikalu, deja, visiškai nieko nebegalima padaryti.

Jis įtemptai žvelgė pro langą virš medžių viršūnių į tamsius bokštus ir stogus, kyšančius iš blankiai tviskančio rausvo vakarinio miesto gaiso. Paskui pareiškė:

– Palydėsiu jus, Heinrichai. Juk namie neturiu ko nusitverti. Norėjau pasakyti, jei jums mano draugija nebus nemaloni.

– Nemaloni?! Georgai! – šūktelėjo Heinrichas spustelėdamas jam ranką.

Jiedu išėjo. Iš pradžių žingsniavo per parką tylėdami. Georgas prisiminė pasivaikščiojimą su Heinrichu Praterio alėja praėjusį rudenį, o paskui išsyk atmintyje iškilo gegužės vakaras, kai Ana Rosner pasirodė Valdšteino sode, o ponia Ėrenberg jam pakuždėjo: „Pakviečiau ją jums.“ Taip, jam! Jei nebūtų ano vakaro, Ana nebūtų tapusi jo mylimąja ir nieko, kas jį šiandien slėgė, nebūtų nutikę. O gal čia veikė koks nors dėsnis? Žinoma! Tikriausiai kiekvienais metais privalo gimti tiek ir tiek vaikų, tiek ir tiek iš jų – nesantuokinių. Ir geroji ponia Ėrenberg įsivaizdavo panorėjusi galinti pakviesti panelę Aną Rosner baronui fon Vergentinui!

– Juk Anos gyvybei pavojus negresia? – paklausė Heinrichas.

– Viliuosi, kad ne, – atsakė Georgas.

Paskui jis kalbėjo apie jos iškentėtus skausmus, apie jos kantrybę ir gerumą. Jautė poreikį pavaizduoti Aną tikru angelu, tarsi taip būtų galėjęs išpirkti jai padarytus skriaudas.

Heinrichas linktelėjo.

– Ji iš tiesų, regis, viena iš tų nedaugelio motinystei skirtų moterų. Mat netiesa, kad tokių esama daug. Gimdyti vaikus sukurtos visos, bet būti motinos! Ir lyg tyčia šitai patirti buvo lemta jai! Tiesą sakant, nebūčiau nė pagalvojęs, kad taip galėtų nutikti.

Georgas gūžtelėjo pečiais. Paskui tarė:

– Tikėjausi dar kartą pamatyti jus užmiestyje. Manau, kad kažką panašaus man žadėjote, kai prieš aštuonias dienas vakarieniavote su Terese mūsų namuose.

– Ak taip, kai mudu su Terese baisingai susivaidijome. Pakeliui namo dar labiau įsiaudrinome. Tikri juokai. Mat mudu iki pat miesto ėjome pėsčiomis. Pakeliui sutikti žmonės tikriausiai neišvengiamai mus palaikė įsimylėjusia porele, mat labai jau klaikiai kivirčijomės.

– Ir kuris galiausiai liko teisus?

– Teisus? Ar kada nors būna, kad kuris nors liktų teisus? Juk žmonės ginčijasi tik tam, kad įtikintų patys save, o ne kitą. Tik pagalvokite, jei Teresė galiausiai suvoktų, kad protingas žmogus niekuomet neprisidės prie jokios partijos! Arba jei man tektų pripažinti, kad mano nepartiškumas nulemtas klaidingos pasau lėžiūros, kaip kad ji tvirtina! Abu išsyk galėtume nusišauti. Beje, ką pasakytumėte dėl tų tauškalų apie pasaulėžiūrą? Kaip būtų, jei pasaulėžiūra būtų kas kita, o ne valia ir gebėjimas matyti tikrą pasaulį, tai yra žvelgti į jį neklaidinamam išankstinės nuomonės, nesiekiant iš patirties tuoj išvesti naują dėsnį arba patirtį pritaikyti prie jau esamo dėsnio. Bet žmonėms pasaulėžiūra yra ne kas kita, kaip aukštesnė supratingumo pakopa, taip sakant, susivokimas begalybėje. Dar jie kalba apie niūrią ir šviesią pasaulėžiūrą, priklausomą nuo atspalvio, kaip jie regi pasaulį, veikiami savo temperamento ar atsitiktinių asmeninių potyrių. Potyriams atviri žmonės turi savo pasaulėžiūrą, o riboti žmonės jos neturi. Tokie tad reikalai. Iš tiesų nereikia būti filosofu, kad turėtum pasaulėžiūrą... Galbūt netgi negali juo būti. Šiaip ar taip, filosofija su pasaulėžiūra neturi nieko bendra. Kiekvienas mano, kad filosofai yra ne kas kita, kaip tam tikros rūšies poetai. Kantas tikėjo pasauliu kaip tokiu, Šopenhaueris tikėjo pasauliu kaip valia ir vaizduote, kaip kad Šekspyras tikėjo Hamletu, o Bethovenas Devintąja simfonija. Jie žinojo, kad dabar pasaulyje esama vienu šedevru daugiau, bet tikrai nesitarė atradę galutinę „tiesą“. Kiekviena filosofinė sistema, jei ji nuosekli ir gili, reiškia dar vieną turtą žemėje. Bet ką ji gali pakeisti žmogaus santykyje su pasauliu, jei žmogus apdovanotas atvirais pojūčiais?

Jis kalbėjo toliau, vis labiau jaudindamasis, kaip Georgui atrodė, vis labiau karščiuodamasis ir painiodamasis. Georgas prisiminė, kad Heinrichas kadaise norėjo išrasti karuselę, turėjusią nuo žemės suktis nuolat aukštyn kylančia spirale ir galiausiai užsibaigiančia bokšto viršūnėje.

Jiedu pasirinko kelią per mažiau judrias ir kukliai apšviestas priemiesčio gatves. Georgas jautėsi, lyg vaikštinėtų po svetimą miestą. Staiga vienas namas pasirodė jam keistai pažįstamas, ir tik dabar jis pamatė, kad jiedu traukia pro Rosnerių šeimos namus. Valgomasis buvo apšviestas. Tikriausiai senis ten sėdėjo vienas arba su sūnumi. Ar įmanoma, mąstė Georgas, kad po kelių savaičių tenai, prie to paties stalo, vėl sėdėtų ir Ana su tėvu, motina ir broliu, tarsi nieko nebūtų įvykę? Kad vėl už ano lango su dabar užleistomis žaliuzėmis kasnakt miegotų, kad kasdien iš šių namų vyktų į varganas savo pamokas, kad sugrįžtų į šį skurdų savo gyvenimą tarsi nieko, visiškai nieko nebūtų pasikeitę? Ji neturi sugrįžti pas saviškius, juk tai būtų nesąmonė. Ana turi ateiti pas jį, gyventi su tuo, kuriam priklauso. Telegrama iš Detmoldo! Buvo ją beveik pamiršęs! Privalėjo su Ana apie tai pasikalbėti. Čia buvo viltis ir perspektyva! Tokiame mažame mieste gyvenimas būtų pigus. O ir jo kapitalas dar anaiptol neiššvaistytas. Tam būtų galima ryžtis. Be to, toji vieta reikštų tik pradžią. Galbūt netrukus atsirastų geresnė, kitame, didesniame mieste; staiga, netikėtai, kaip visuomet nutinka, jis sulauktų sėkmės, išgarsėtų ne tik kaip dirigentas, bet ir kaip kompozitorius, ir neprireiktų nė dvejų, trejų metų, kai jie galėtų pasiimti vaiką namo... Vaikas!.. Kaip šėlsta mintys jo galvoje.. Negi net ir tai akimirką įmanoma pamiršti?

Heinrichas tebekalbėjo; akivaizdu, kad norėjo užsimiršti. Jis toliau dorojo filosofus. Dabar kaip tik nuo poetų pažemino juos iki žaidėjų. Kiekviena sistema – tiek filosofijos, tiek moralės – esanti žaidimas žodžiais. Pabėgimas iš audrotos reiškinių gausos į marionetinį kategorijų stingulį. Bet šito ir reikia žmonėms. Iš čia randasi visos filosofijos, visos religijos, visi moralės įstatymai! Jie nuolat pasirengę tokiam pabėgimui. Nedaugeliui, labai nedaugeliui duotas nepaprastas vidinis pasirengimas kiekvieną patirtį priimti kaip naują ir vienintelę, nedaugeliui – jėgų pakelti tam, kad kiekvieną minutę atsiduri, sakytum, naujame pasaulyje. Ir vis dėlto: tik tam, kuris įveikia bailų siekimą visus išgyvenimus įsprausti į žodžius, įvairialypis ir nuostabus gyvenimas pasirodo tikruoju savo pavidalu.

Georgui atrodė, tarsi Heinrichas visais savo išvedžiojimais nepripažindamas jokių dėsnių būtų siekęs tik vieno: atsisakyti atsakomybės paklūstant bet kuriam aukštesniam dėsniui. Ir tarsi vis labiau priešindamasis paikam ir keistam Heinricho elgesiui, jis jautė, kaip jo sieloje pasaulio vaizdas, vos prieš kelias valandas grėsęs subyrėti į gabalus, palengva vėl ima jungtis į daiktą. Jis dar ką tik maištavo prieš šiandien jį palietusios lemties beprasmybę, o dabar jau ėmė miglotai nujausti, kad ir tai, kas jam atrodė kaip skaudus atsitiktinumas, ant jo galvos nukrito ne šiaip sau, o priartėjo iš anksto nulemtais, tik neaiškesniais takais kaip tai, kas artėja kur kas matomesniais keliais ir ką jis įpratęs vadinti būtinybe.

Jiedu priėjo namą, kuriame gyveno Heinrichas. Namsargis stovėjo prie durų ir pranešė neseniai Heinricho kambaryje padėjęs telegramą.

– Tikrai? – tarsi abejingai burbtelėjo Heinrichas ir lėtai užkopė laiptais.

Georgas nusekė iš paskos. Prieškambaryje Heinrichas uždegė žvakę. Telegrama gulėjo ant stalelio. Heinrichas ją išlankstė, laikydamas prie blėsčiojančios šviesos tylomis perskaitė ir paskui atsigręžė į Georgą.

– Šįryt jos laukė pasirodant repeticijoje, bet ji neatėjo.

Jis paėmė žvakidę, lydimas Georgo patraukė į kitą kambarį, žvakę pastatė ant rašomojo stalo ir ėmė švytuoti po kambarį. Pro atvirą langą Georgas girdėjo iš tamsaus kiemo atsklindantį pianino kliunkinimą.

– Ar daugiau telegramoje nieko nerašoma? – paklausė jis.

– Ne. Matyt, ji ne tik nepasirodė repeticijoje, bet jos nerado ir namie. Kitaip man būtų parašę, kad ji serganti, ar brūkštelėję kokį kitą paaiškinimo žodį. Taip, mielas Georgai, – tarė jis giliai atsidusdamas, – šįsyk tai įvyko.

– Kodėl? Nėra jokio įrodymo, nėra jokio pagrindo taip manyti.

Heinrichas staigiu rankos mostelėjimu nutraukė draugo kalbą. Paskui žvilgtelėjo į laikrodį ir burbtelėjo:

– Šiandien traukinio nebebus... Taigi... Nuo ko čia reikėtų... Nuo ko čia reikėtų pradėti?

Jis nutilo, stabtelėjo ir staiga pareiškė:

– Važiuosiu pas jos motiną. Taip. Tai bus geriausia... Galbūt... Galbūt...

Jiedu išėjo iš namų. Prie artimiausio kampo nusisamdė fiakrą.

– Ar motina ką nors žinojo? – paklausė Georgas.

– Ak, Dieve, – numykė Heinrichas. – Tai, ką paprastai žino motinos. Juk neįtikėtina, kaip mažai žmonės galvoja apie tai, kas vyksta visai šalimais, jei jų nepriverčia išorinės aplinkybės. Ir diduma žmonių netgi nenujaučia, kiek jie visko žino, žino sielos gilumoje sau šito neprisipažindami. Geroji moteriškė kiek nustebs, kai taip netikėtai prieš ją išdygsiu... Jau seniai jos nemačiau.

– Ką jai sakysite?

– Taigi ką jai sakysiu? – pakartojo Heinrichas kramsnodamas cigarą. – Paklausykite, turiu puikią idėją. Jūs, Georgai, važiuosite su manimi, pristatysiu jus kaip direktorių. Gerai? Jūs čia esąs pakeliui, dar šiandien vienuoliktą valandą specialiu traukiniu turįs išvykti į Peterburgą, tačiau kažin kaip sužinojęs, kad panelė esanti Vienoje, o aš, senas namų bičiulis, malonėjęs jus pristatyti.

– Negi jūs nusiteikęs tokioms komedijoms? – nustebo Georgas.

– Ak, atleiskite, Georgai! Viso to anaiptol nereikia. Paprasčiausiai paklausiu senės, ar ji turi kokių nors žinių... Ką pasakysite... Kokia tvanki ši naktis...

Jie važiavo žiedu, per aidų Burghofą, miesto gatvėmis. Georgas buvo keistai susidomėjęs. O jeigu aktorė iš tikrųjų bus ramiai besėdinti savo motinos namuose, svarstė jis. Jautė, kad tai jį savotiškai nuviltų. Paskui susigėdo šios minties. Negi visa ši istorija man tėra prablaškymas, pamanė sau. Niurnbergeris pasakytų, kad tai, kas nutinka kitiems žmonėms... mums retai kada reiškia ne daugiau... Keistas būdas prasiblaškyti, kad pamirštum savo vaiko mirtį... Bet ką daryti? Pakeisti nieko nebegalima. Po kelių dienų išvažiuosiu. Ačiū Dievui.

Vežimas sustojo prie vieno namo netoli Prateršterno geležinkelio stoties. Priešais esančiu viaduku kaip tik dundėjo traukinys, po juo į tamsą driekėsi Praterio alėjos. Heinrichas atleido vežiką.

– Labai jums ačiū, – padėkojo Georgui. – Likite sveiki.

– Lauksiu jūsų čia.

– Tikrai ketinate laukti? Na, esu jums labai dėkingas.

Jis dingo už namo durų. Georgas vaikštinėjo pirmyn atgal. Nors metas vėlyvas, aplinkinėse gatvėse buvo dar gana gyva. Iš Praterio atsklido karinio orkestro garsai. Prošal pražingsniavo vyras su moterimi. Vyras glėbyje nešėsi miegantį vaiką, apsivijusį rankomis tėvo kaklą. Georgas prisiminė sodą Grincingeryje, prisiminė mažą murziną pipirą, iš motinos glėbio tiesusį į jį rankeles. Ar jis anuomet tikrai sugrudo, kaip tvirtino Niurnbergeris? Ne, tai veikiausiai nebuvo graudulys. Gal kažkas kita. Miglotas suvokimas, kad stovi uždaroje protėvių ir provaikaičių voroje, suimtas už rankų ir siejamas bendros žmonių lemties. Staiga vėl stypso paleistas, vienas... Tarsi būtų paniekintas to stebuklo, kurio šauks mą girdėjo nejausdamas didžio pagarbumo. Netolimos bažnyčios bokšto laikrodis išmušė dešimtą. Praėjusios vos penkios valandos, pamanė Georgas. O kaip jau viskas nutolę. Dabar, kaip kadaise seniau, vėl gali laisvai klajoti po pasaulį. Ar tikrai gali?

Heinrichas išėjo iš namo. Jam už nugaros trinktelėjo durys.

– Nieko, – burbtelėjo jis. – Motina nieko nenujaučia. Paklausiau dukters adreso, tarsi turėčiau pranešti jai kai ką svarbaus. Aš atėjęs tiesiai iš Praterio, nes man šovę į galvą, kad... Na, ir taip toliau. Geroji senoji moteriškė. Brolis sėdi prie stalo ir ant braižomosios lentos iš iliustruoto laikraščio perbraižo riterių pilį su daugybe bokštų.

– Na, pasakykite kartą nuoširdžiai, – paprašė Georgas. – Jei atleisdamas galėtumėte ją išgelbėti, ar ir tuomet jai neatleistumėte?

– Georgai, negi vis dar nesuprantate, kad svarbu ne tai, noriu jai atleisti ar nenoriu? Įsivaizduokite, lyg aš paprasčiausiai būčiau liovęsis ją mylėti. Juk taip gali nutikti net ir „neišduotam“ žmogui. Įsivaizduokite, kad jus persekioja moteris, kuri jus myli ir nuo kurios prisilietimo jums dėl kokios nors priežasties darosi šiurpu, ir kad ji prisiekia nusižudysianti, jei ją paniekinsite. Ar jaustumėtės įpareigotas sekti jai iš paskos? Ar galėtumėte sau bent kiek priekaištauti, jei ji iš tiesų dėl vadinamosios paniekintos meilės nusižudytų? Ar jaustumėtės jos žudikas? Juk tai gryna nesąmonė, ar ne? Taigi, jei manote, kad dabar mane kankina vadinamoji sąžinė, klystate. Tai tėra paprasčiausias susirūpinimas kadaise man buvusios ir dabar dar savotiškai artimos būtybės likimu. Ta nežinia...

Staiga jis užsikirto ir pastėręs sužiuro viena kryptimi.

– Kas jums? – susirūpino Georgas.

– Argi nematote? Telegramų išnešiotojas. Jis eina prie namo durų.

Vyrui dar nespėjus nė paskambinti, Heinrichas nuskubėjo prie jo ir pasakė keletą žodžių, kurių Georgas nenugirdo. Pasiuntinys, regis, atsikalbinėjo, ir priėjęs artyn Georgas išgirdo Heinrichą pasiuntiniui atsakant:

– Juk laukiau jūsų čia, priešais duris, nes manęs gydytojas šito primygtinai prašė. Toje telegramoje tikriausiai esama... liūdnos žinios, mano motinai galinčios reikšti mirtį. Na, jei manimi netikite, skambinkite į duris, eisiu su jumis.

Bet jis jau laikė rankose telegramą, skubiai ją išskleidė ir gatvės žibinto šviesoje perskaitė. Veido bruožai nė nevirptelėjo. Paskui jis vėl sulankstė telegramą, atidavė pasiuntiniui, įspraudė į delną keletą sidabro monetų ir pasakė:

– Juk privalote pats ją atiduoti.

Pasiuntinys apstulbo, bet arbatpinigiai buvo jį suminkštinę. Heinrichas paskambino į duris ir nusigręžė.

– Eime, – tarstelėjo Georgui.

Jiedu tylėdami patraukė gatve tolyn. Po kelių minučių Heinrichas pareiškė:

– Tai nutiko.

Georgas išsigando labiau, nei tikėjosi.

– Negi įmanu, kad... – sušuko jis.

– Taip, – atsakė Heinrichas. – Ji pasiskandino ežere. Ežere, prie kurio šią vasarą gyvenote keletą dienų, – pridūrė tokiu tonu, tarsi dabar ir Georgui tektų dalis atsakomybės dėl to, kas įvyko.

– Kas rašoma telegramoje? – paklausė Georgas.

– Ji nuo direktoriaus. Jis ką tik gavęs žinią, kad jai nutikusi nelaimė irstantis valtimi. Jis prašąs motinos nurodymų, ką toliau daryti...

Jis kalbėjo šaltai, kietai, tarsi skaitytų laikraščio žinutę.

– Nelaiminga moteris! Ar jums, Heinrichai, vis dėlto nederėtų...

– Ką?.. Eiti pas ją? Ką turėčiau ten veikti?

– Kas gi, jei ne jūs, dabar gali... ir privalo jai pagelbėti?

– Kas, jei ne aš? – pakartojo Heinrichas ir stabtelėjo. – Manote taip todėl, kad tai įvyko, taip sakant, dėl manęs? Iškilmingai jums pranešu, kad jaučiuosi visiškai nekaltas. Esu kaltas ne daugiau už valtį, iš kurios ji paniro į vandenį, ir už vilnis, kurios ją priėmė. Tenoriu tai konstatuoti. Bet kad turėčiau eiti pas jos motiną... Taip, čia esate visiškai teisus.

Jie vėl patraukė to namo linkui.

– Jei norite, – pasisiūlė Georgas, – liksiu su jumis.

– Kaip jums galėjo ateiti į galvą tokia mintis, Georgai? Ramiai eikite namo. Kaip galiu iš jūsų reikalauti? Perduokite labų dienų Anai ir pasakykite jai, kaip labai apgailestauju... Na, juk jūs žinote... Štai ir atėjome. Ar skirsite man dar keletą minučių, kol aš... – jis nutilęs sustojo. Paskui vėl prakalbo, o jo veido bruožai persikreipė: – Noriu jums, Georgai, kai ką pasakyti. Pasakyti štai tokį dalyką: didelė laimė, kad tam tikromis akimirkomis nesuvokiame, kas iš tikrųjų nutiko. Mat jei tokių akimirkų klaiką išsyk pajaustume taip stipriai, kaip vėliau patiriame jas atsimindami ar jų belaukdami, išprotėtume. Ir jūs, Georgai, ir jūs. Kai kurie iš tikrųjų išeina iš proto. Tai tikriausiai tokie žmonės, kuriems duota išsyk pajausti teisingai. Mano meilužė nusiskandino... Ar girdite? Kitaip pasakyti neišeina. Ar tikrai ir anksčiau kitiems yra nutikę kas nors panašaus? Ak, ne! Tikriausiai manote anksčiau jau skaitęs ar girdėjęs apie panašius atvejus? Tai netiesa. Šiandien tai įvyko pirmą kartą... Pirmą kartą nuo tada, kai egzistuoja pasaulis, nutiko toks įvykis.

Durys atsidarė ir vėl užsitrenkė. Georgas vienas stypsojo gatvėje. Galvoje sumaištis, širdis apsunkusi. Jis truputėlį paėjo, paskui pasisamdė vežiką ir nuvažiavo namo. Prieš akis stovėjo mirusioji, kokią matė tą vaiskią vasaros dieną priešais scenos duris, vilkinčią raudona palaidine ir trumpu baltu sijonu, iš po rausvų plaukų kuokšto klydinėjančiomis akimis. Anuomet jis būtų galėjęs prisiekti, kad ją sieja romanas su komediantu, panašiu į Gvido. Gal taip ir buvo. Tai galėjo būti viena iš meilės rūšių, o tai, ką ji jautė Heinrichui – kita. Iš tiesų esama pernelyg maža žodžių. Dėl vieno einama į mirtį, su kitu gulamasi į lovą – galbūt net nusiskandinimo dėl trečio išvakarėse. Galiausiai ką įrodo savižudybė? Gal tik tai, kad vieną akimirką mirtis suprantama neteisingai. Tik retas kuris bando žudytis dar sykį, jei kartą šitai nepavyksta. Jis prisiminė nudeginusį šaltą pokalbį su Greise prie Labinskio kapo ant tirpstančio sniego saulėtą vasario dieną. Tą valandą Greisė jam prisipažino nepajutusi jokio klaiko, kai priešais savo buto duris rado nusišovusį Labinskį. O kai prieš daugelį metų mirusi maža jos sesutė, ji kiaurą naktį prabudėjusi prie mirusiosios guolio ir nepajutusi nė pėdsako to, ką kiti vadina siaubu. Bet kažką panašaus į šį jausmą – taip prisipažino Georgui – ji patirianti vyrų glėbyje. Iš pradžių jai pačiai tai atrodę mįslinga, vėliau tarėsi šitai supratusi. Gydytojai pasakę, kad jai nelemta pastoti, ir tikriausiai dėl to didžiausios palaimos akimirką, dėl šitos žiaurios lemties tarsi netekusią prasmės, ji panyranti į nuojautos kupiną siaubą. Anuomet Georgas tai laikė perdėtais tauškalais, šiandien pirmąsyk tuose žodžiuose pajuto tiesos dvelksmą. Greisė buvo keista būtybė. Ar kada nors dar sutiks panašią? Kodėl ne? Gal netgi greitai. Juk dabar prasideda nauja jo gyvenimo epocha, ir kažkur galbūt jau laukia naujas nuotykis. Nuotykis?.. Ar jis dar gali apie tai galvoti?.. Argi nuo šiandien nėra saistomas rimtesnių nei kada nors anksčiau įsipareigojimų?.. Argi nemyli Anos labiau nei anksčiau?.. Vaikas mirė... Bet kitas gyventų!.. Heinri chas kalbėjo tiesą: Anai skirta būti motina. Motina... Bet, svarstė jis žvarbdamas, ar jai skirta būti mano vaikų motina?.. Vežimas sustojo. Georgas išlipo, laiptais užkopė į savo butą antrame aukšte. Felicijonas vis dar negrįžęs. Kas žino, kada jis pareis, pamanė Georgas. Negaliu jo laukti, esu perdėm pavargęs. Jis paskubomis nusirengė, atsigulė ir paniro į gilų miegą.

Nubudęs ėmė už lango akimis ieškoti, kaip buvo pratęs pastarosiomis dienomis, tarp miško ir pievos besidriekiančios baltos linijos – Vasarošilių kelio. Tačiau pamatė tik melsvą tuščią dangų su įsirėžusiu bažnyčios bokštu, staiga susivokė esąs namie ir prisiminė viską, ką vakar išgyveno. Vis dėlto kūnu ir siela jautėsi rytmetiškai žvalus ir jam atrodė, kad, be liūdnų nutikimų, turįs prisiminti ir kai ką gera. Ak, taip. Telegrama iš Detmoldo... Argi tai reiškia ką nors gera? Vakar vakare jam taip neatrodė.

Į jo duris kažkas pasibeldė. Į kambarį nešinas skrybėle ir lazda įžengė Felicijonas.

– Net nežinojau, kad šiąnakt nakvojai namie, – tarė jis. – Sveikas. Nagi, kokios naujienos iš užmiesčio?

Georgas pasirėmė ranka į pagalvę žvelgdamas į brolį.

– Viskas jau praeityje, – tarė jis. – Berniukas, bet negyvas.

Paskui įsmeigė akis prieš save.

– Eik jau, – susijaudinęs išlemeno Felicijonas, priėjo ir nesąmoningai uždėjo ranką broliui ant galvos.

Paskui padėjo į šalį skrybėlę ir lazdą, prisėdo šalimais ant lovos, o Georgas prisiminė vaikystės rytmečio valandas, kai nubudęs kartais pamatydavo ant lovos krašto sėdintį tėvą. Jis papasakojo Felicijonui, kaip viskas buvo, ypač pabrėždamas Anos kantrumą ir romumą, bet jautėsi kiek nesmagiai turėdamas truputį prisiversti, kad jo pasakojimo tonas išlaikytų deramą rimtį ir prislėgtumą. Felicijonas užjaučiamai klausėsi, paskui atsisto jo ir ėmė žingsniuoti po kambarį. Georgas per tą laiką atsikėlė, ėmė rengtis ir papasakojo broliui, kaip keistai susiklostė tolesnis vėlyvas vakaras; pasakojo apie jųdviejų su Heinrichu Bermanu vaikščiojimus ir važinėjimus ir apie tai, kokiu keistu būdu jie galiausiai sužinojo apie aktorės savižudybę.

– Ak, tai toji, – numykė Felicijonas. – Mat apie tai jau rašoma laikraščiuose.

– Taigi kaip tatai nutiko? – smalsiai paklausė Georgas.

– Ji išplaukė į ežerą ir iš valties paniro į vandenį... Na, juk pats perskaitysi... Dabar tikriausiai išsyk vėl važiuosi į kaimą? – pridūrė jis.

– Suprantama, – atsakė Georgas. – Bet turiu tau, Felicijonai, pasakyti dar kai ką, kas galėtų tave dominti.

Ir jis papasakojo broliui apie telegramą iš Detmoldo.

Felicijonas, regis, buvo nustebęs.

– Juk tai rimta! – šūktelėjo jis.

– Taip, tai rimta, – pakartojo Georgas.

– Tu dar neatsakei?

– Ne, kada būčiau galėjęs?

– Ir ką ketini daryti?

– Tiesą pasakius, dorai nežinau. Tu supranti, kad negaliu išsyk tenai važiuoti, ypač esant tokioms aplinkybėms.

Felicijonas atrodė susimąstęs, paskui pasakė:

– Tikriausiai kiek atidėjęs kelionę nieko neprarastum.

– Ir aš taip manau. Pirmiausiai turiu sužinoti, kokie reikalai užmiestyje. Žinoma, norėčiau pasitarti ir su Ana.

– Kur ta telegrama? Ar galiu ją perskaityti?

– Aname kambaryje, guli ant rašomojo stalo, – atsakė Georgas varstydamasis batus.

Felicijonas nuėjo į gretimą kambarį, paėmė telegramą ir skaitė.

– Tai daug skubiau, – burbtelėjo jis, – nei maniau esant.

– Man regis, Felicijonai, tau vis dar atrodo keista, kad greitai privalėsiu imtis rimto darbo.

Felicijonas vėl priėjo prie brolio, paglostė jam plaukus ir tarė:

– Gal ir gerai, kad taip susiklostė aplinkybės, ir telegrama atėjo būtent vakar.

– Gerai? Kodėl?

– Noriu pasakyti, kad po tokio liūdno įvykio perspektyva užsiimti praktine veikla turėtų tave veikti dvigubai geriau... Deja, dabar turiu tave palikti. Privalau dar daug ką nuveikti, be kita ko, prieš išvykdamas daug ką aplankyti ir atsisveikinti.

– Felicijonai, kada išvažiuoji?

– Po aštuonių dienų. Sakyk, Georgai, juk šiandien tikriausiai grįši iš kaimo?

– Jei ten viskas bus gerai, tikrai grįšiu.

– Gal galėtume vakare dar pasimatyti?

– Labai norėčiau, Felicijonai.

– Taigi, jei tau tinka, nuo septintos valandos būsiu namie. Galbūt galėtume kartu pavalgyti, bet vieni, o ne klube.

– Taip, mielai.

– Norėčiau tavęs kai ko paprašyti, – vėl prašneko Felicijonas kiek patylėjęs. – Perduok ten, kaime, mano linkėjimus, širdingus linkėjimus... ir pasakyk jai, kad kuo nuoširdžiausiai užjaučiu.

– Ačiū, Felicijonai, perduosiu jai.

– Tikrai, Georgai, nemoku tau apsakyti, kaip mane šitai sujaudino, – šiltai kalbėjo Felicijonas toliau. – Tikiuosi, kad ji greitai su tuo susitaikys... Tu – taip pat.

Georgas linktelėjo.

– Žinai, – tarė tyliai, – kuo jis būtų buvęs vardu? Felicijonas!

Felicijonas labai rimtai pažvelgė broliui į akis, paskui paspaudė ranką.

– Kitą kartą, – tarė geraširdiškai šypsodamasis.

Paskui dar spustelėjo Georgui ranką ir išėjo. Šis žvelgė Felicijonui pavymui veikiamas prieštaringų jausmų. Visiškai nemalonu broliui nėra, pamanė jis, kad viskas šitaip susiklostė. Tuomet susiruošė ir nusprendė šiandien į užmiestį vėl važiuoti dviračiu.

Tik išvažiavęs iš judresnių gatvių jis pasijuto atsitokėjęs. Dangus kiek apniuko, o nuo kalvų, lyg koks rudens pasveikinimas, į Georgą pūtė vėsus vėjas. Nenorėdamas nieko sutikti toje nedidelėje gyvenvietėje, kur, matyt, visi jau žinojo apie vakarykštį įvykį, jis pasirinko aukštutinį kelią, vedantį tarp pievų ir sodų prie galinių vartelių. Juo greičiau artėjo akimirka, kai pamatys Aną, juo labiau jam sunko širdis. Prie tvoros nusėdo nuo dviračio ir stabtelėjo. Sodas buvo tuščias; pakalnėje nugrimzdęs į tylą dunksojo namas. Georgas giliai ir skausmingai atsiduso. O juk galėjo būti visiškai kitaip, pamanė ir nužingsniavo pakalnėn girdėdamas po kojomis girgždant žvyrą. Jis įžengė į verandą, atrėmė dviratį į turėklus ir pro atvirą langą pažvelgė į kambarį. Ana gulėjo atmerktomis akimis.

– Labas rytas! – šūktelėjo kaip įmanydamas guviau.

Ponia Golovski, sėdėjusi prie Anos lovos, atsistojo ir išsyk pranešė:

– Gerai miegojome, kietai ir ramiai.

– Na, tai puiku, – pagyrė Georgas ir liuoktelėjo per palangę į kambarį.

– Tu šiandien labai energingas, – tarė Ana šypsodamasi savo valiūkiška šypsena, priminusia Georgui seniai praėjusius laikus.

Ponia Golovski pranešė, kad ankstų rytą buvo atvykęs profesorius, atrodė likęs viskuo patenkintas ir savo fiakru išvežęs ponią Rosner į miestą. Paskui ponia Golovski, nužvelgusi juodu geraširdiškais žvilgsniais, išėjo iš kambario.

Georgas palinko prie Anos, jausmingai pabučiavo akis ir lūpas, prisitraukė kėdę, atsisėdo ir tarė:

– Mano brolis perduoda tau širdingus linkėjimus.

Anos lūpų kampučiai nežymiai sutrūkčiojo.

– Ačiū, – tyliai padėkojo ir paskui paklausė: – Juk tu atvažiavai dviračiu?

– Taip, – atsakė jis. – Tuomet turiu žiūrėti į kelią, o kartais tai visai gerai veikia.

Paskui kalbėjo apie vakarykštį vakarą, papasakojo viską, kaip kokią įtempto siužeto istoriją, ir tik pabaigoje, kaip ir dera, Ana sužinojo, kokios baigties sulaukė Heinricho mylimoji. Jis tikėjosi, kad Ana susijaudins, bet jos veide apie lūpas išliko keistai rūstus bruožas.

– Juk tai siaubinga, – tarstelėjo Georgas. – Ar tu taip nemanai?

– Taip, – trumpai sutiko Ana.

Georgas jautė, kad čia jos gerumas visiškai išseko. Jis matė, kaip iš jos sielos plūsta pasibjaurėjimas, ne pasyvus, sakytum, nuo vienos būtybės srūvantis link kitos, bet didelis ir gilus, lyg koks vieno pasaulio neapykantos srautas kitam pasauliui. Jis paliko šią temą ir prašneko apie kitką:

– Dabar, mano vaike, šis tas svarbaus.

Jis šypsojosi, bet širdis truputėlį daužėsi.

– Nagi? – paragino susidomėjusi.

Iš vidinės kišenės jis išsitraukė Detmoldo telegramą ir balsiai jai perskaitė.

– Ką apie tai pasakysi? – paklausė jis su apsimestiniu pasipūtimu.

– Ir ką tu atsakei?

– Dar nieko, – atsakė abejingai, tarsi nebūtų linkęs į tą reikalą žiūrėti itin rimtai. – Suprantama, norėjau pirmiausiai aptarti tai su tavimi.

– Ir ką manai? – paklausė ji be emocijų.

– Aš... atsisakysiu, suprantama. Nusiųsiu telegramą, kad aš... artimiausiu metu jokiu būdu negalėsiu atvykti.

Rimtai jai aiškino, kad reikalą atidėjęs nieko neprarasiąs, nes ten, šiaip ar taip, jis esąs laukiamas kaip svečias, o dėl to skubaus iškvietimo juk turįs būti dėkingas tik atsitiktinumui, kurio tikėtis neturėjo teisės.

Kurį laiką Ana jo klausėsi, o paskui pasakė:

– Tu vėl elgiesi lengvabūdiškai. Pirmiausiai manau, kad būtum turėjęs nedelsdamas atsakyti. Ir...

– Ir kas? Gal būčiau turėjęs išsyk šįryt išvykti, užuot važiavęs pas tave? – pajuokavo jis.

Ana išliko rimta.

– Kodėl gi ne? – paklausė.

O pamačiusi jo su nustebimu atverčiamos galvos loštelėjimą, pareiškė:

– Georgai, ačiū Dievui, jaučiuosi labai gerai. Bet jeigu būtų ir kiek blogiau, vis tiek negalėtum man padėti, taigi...

– Beje, vaikeli, – pertarė ją Georgas, – man regis, tu kaip reikiant nesupranti, apie ką čia kalbame! Išvažiuoti, žinoma, visai paprasta, bet ten pasilikti! Pasilikti mažiausiai iki Velykų! Tiek trunka sezonas.

– Na, kad tu, Georgai, neišvažiavai prieš tai nepasakęs man sudiev, aš, žinoma, visiškai suprantu. Bet matai, išvykti privalai vis vien, ar ne? Net jei pastaruoju metu mudu apie tai nekalbėjome, juk abu tai žinojome. Taigi ar tu išvažiuosi po keturių savaičių, ar poryt, ar šiandien...

Dabar Georgas ėmė gintis rimtai. Juk anaiptol nesą tas pats – ar po keturių savaičių, ar šiandien. Per keturias savaites esą galima apsiprasti su tam tikromis mintimis, be to, viską dėl ateities gerai aptarti.

– Kad čia nėra ką aptarinėti, – atsakė ji pavargusiu balsu. – Po keturių savaičių lygiai taip pat negalėsi... manęs pasiimti drauge, kaip negali ir šiandien. Aš netgi manau, kad bet koks rimtesnis mudviejų tarimasis būtų prasmingas tik tau sugrįžus. Iki tol daug kas paaiškės... Bent jau dėl tavo perspektyvų.

Ji žvelgė pro langą į sodą. Georgas dėjosi truputį pasipiktinęs santūriu jos dalykiškumu, neapleidžiančiu jos ir tokią valandą.

– Taigi iš tikrųjų! – pareiškė jis. – Kai pagalvoji, ką tai reiškia, kad tu liksi čia, o aš...

Žiūrėdama į jį Ana atsakė:

– Žinau, ką tai reiškia.

Jis nevalingai vengė Anos akių, suėmė rankas, jas bučiavo, širdyje buvo susijaudinęs. Kai vėl pakėlė akis, pamatė į save nukreiptą motinišką jos žvilgsnį. Ana įtikinėjo jį kaip motina. Aiškino jam, kad kaip tik dėl ateities – ir apie šį žodį pleveno lyg ir menkutė jos pačios viltis – jis neturįs praleisti šios progos. Juk po dviejų ar trijų savaičių jis galėsiąs iš Detmoldo keletui dienų sugrįžti į Vieną. Tenykščiai žmonės tikrai suprasią, kad jis privaląs čia sutvarkyti savo reikalus. Bet pirmiausia jis turįs pateikti rimtų savo ketinimų įrodymą. Ir jei jam nors kiek svarbus jos patarimas, tai duosianti tik vieną: išvykti dar šiandien vakare. Dėl jos sveikatos jis neturįs nerimauti, ji jaučianti, kad pavojus negresia, labai aiškiai tai jaučianti. Žinoma, jis kasdien sulauksiąs žinių, jei norįs – tai ir dusyk per dieną, ryte ir vakare. Georgas ne išsyk nusileido, dar kartą prakalbo apie tai, kad nelauktas išsiskyrimas jį tiesiog prislėgsiąs. Ana atrėmė, kad jai toks greitas atsisveiki nimas daug mielesnis nei perspektyva laukti keturias savaites, kupinas nerimo, graudulio ir atsisveikinimo baugulio. Juk svarbiausia, kad kalbama apie ne ilgesnį nei pusės metų laiką. Jiedu pagyvensią pusmetį kas sau, ir jei viskas klostysis sėkmingai, gal daugiau nė nebebūsią tokių išsiskyrimų.

Jis prašneko iš naujo:

– O ką tu veiksi tą pusmetį, kai būsiu išvykęs? Juk...

Ana pertarė jo kalbą:

– Kol kas veiksiu tą patį, ką veikiau jau daugelį metų. Bet šiandien rytą daug ką permąsčiau.

– Dainavimo mokykla?

– Ir tai. Nors, suprantama, nebūtų taip lengva ir paprasta. Be to, – pridūrė nutaisiusi valiūkišką miną, – juk būtų gaila, jei greitai tektų ją uždaryti. Bet apie visa tai pasikalbėsime vėliau. Dabar eik siųsti telegramos.

– O ką rašyti? – šūktelėjo jis tokiu beviltišku balsu, kad Ana prajuko, o paskui paaiškino:

– Labai paprasta. Rytoj apie pietus turėsiu garbės prisistatyti jūsų kontoroje. Jūsų... Arba: pagarbiai jūsų... Arba: nuolankiausias jūsų tarnas... Arba: išdidusis...

Jis pažvelgė į Aną. Paskui pakštelėjo ranką ir tarė:

– Tu iš mudviejų esi ta išmintingesnė.

Jo tonas išdavė gaidelę, reiškiančią – ir šaltesnė. Tačiau Anos žvilgsnis, romus, švelnus ir truputį pašaipus, neigė šitą apibūdinimą.

– Taigi po dešimties minučių grįšiu.

Jis paliko Aną smagiai nusiteikęs, išėjo į gretimą kambarį ir uždarė duris. Dabar visa jėga jį vėl užgriuvo suvokimas, kad priešais, už kitų durų, karstelyje guli miręs jo vaikas... nes tuo, „kas būtina“, kaip vakar apibūdino daktaras Štauberis, tikriausiai jau pasirūpinta. Jo širdis susigniaužė iš skausmingo ilgesio. Iš prieškambario įžengė ponia Golovski, priėjo artyn ir žavėdamasi kalbėjo apie Anos atsidavimą ir susitvardymą. Georgas klausėsi truputėlį išsiblaškęs. Jo akys vis krypo į tas duris ir galiausiai jis tyliai pratarė:

– Norėčiau dar kartelį jį pamatyti.

Iš pradžių moteris pažvelgė kiek išsigandusi, paskui užjaučiamai.

– Jau užkaltas? – baimingai paklausė Georgas.

– Jau išgabentas, – lėtai atsakė ponia Golovski.

– Išgabentas?!

Jo veidas staiga taip skausmingai persikreipė, kad senoji moteris tarsi ramindama uždėjo delnus jam ant rankos.

– Anksti ryte buvau nuėjusi pranešti bendruomenės savivaldai, – paaiškino ji. – O visa kita vyko labai greitai. Prieš valandą jį išgabeno į lavoninę.

Į lavoninę... Georgas sudrebėjo. Jis ilgai tylėjo, sutrikęs, tarsi būtų sužinojęs visiškai netikėtą siaubingą naujieną. Atsitokėjęs tebejautė ant dilbio draugišką ponios Golovski ranką ir pamatė į savo veidą nukreiptas nuo nemigos pavargusias geras akis.

– Taigi baigta, – burbtelėjo jis, dėbtelėjęs pasipiktinusiu žvilgsniu į viršų, tarsi tik dabar iš jo būtų klastingai atimta viltis.

Paskui poniai Golovski ištiesė ranką ir sumurmėjo:

– Ir jūs visa tai užsikrovėte ant savo pečių, miela gerbiama ponia... Iš tikrųjų nežinau... kaip galėčiau jums kada nors...

Rankos mostu senoji moteriškė nutraukė tolesnius padėkos žodžius. Georgas išėjo iš namo, niekinamai žvilgtelėjo į melsvą angeliuką, sakytum, baimingai nudelbusį akis gėlių lysvėn, ir patraukė gatvę. Pakeliui į paštą įtemptai svarstė, ką rašyti telegramoje, turėjusioje pranešti apie jo atvykimą į naujo darbo ir naują vietą.

9 SKYRIUS

Senasis daktaras Štauberis su sūnumi sėdėjo gerdami juodą kavą. Senis rankose laikė laikraštį ir, regis, kažko jame ieškojo.

– Proceso data, – tarstelėjo jis, – dar nepaskirta.

– Taigi, – atsiliepė Bertoldas. – Leo Golovskis mano, kad jis vyks lapkričio viduryje, vadinasi, maždaug už trijų savaičių. Mat prieš keletą dienų Teresė aplankė suimtą brolį. Pasakojo, kad jis atrodęs visiškai ramus, tiesiog gerai nusiteikęs.

– Na, kas žino, gal jis bus išteisintas, – svarstė senis.

– Tėve, tai tikrai neįtikėtina. Jis turi džiaugtis, kad kaltinamas ne paprastu nužudymu. Bet tai buvo bandyta padaryti.

– Bertoldai, vargu ar tai galima vadinti rimtu bandymu. Juk matai, kad prokuratūra kvailo šmeižto, apie kurį užsimeni, visiškai nepaisė.

– Jei prokuratūra būtų pripažinusi tai šmeižtu, – aršiai atrėmė Bertoldas, – ji būtų privalėjusi šmeižikus paduoti į teismą. Beje, kaip žinia, gyvename tokioje valstybėje, kurioje žydas nėra tikras, kad nebus nuteistas už ritualinę žmogžudystę. Tad kodėl valdžios įstaigos turėtų vengti pripažinti oficiozinę prielaidą, kad žydai, stodami pistoletų dvikovon prieš krikščionis – galbūt dėl religinių paskatų – sugeba nusikalsdami pasirūpinti pranašumu? Kad prokuratūrai nestigo geros valios ir šįsyk pasitarnauti valdančiai partijai, geriausiai matyti, jeigu jo nepaleido iš kardomojo kalėjimo, nors buvo pasiūlytas didelis užstatas.

– Ta užstato istorija aš netikiu, – pareiškė senasis daktaras. – Iš kur Leo Golovskis būtų paėmęs penkiasdešimt tūkstančių guldenų?

– Tai buvo ne penkiasdešimt, o šimtas tūkstančių, ir Leo Golovskis iki šiol nieko apie tai nežino. Konfidencialiai galiu tau, tėve, pasakyti, kad pinigus davė Salomonas Ėrenbergas.

– Šit kaip? Na, tuomet ir aš tau kai ką konfidencialiai pasakysiu.

– Nagi?

– Galimas dalykas, kad iki proceso nebus prieita. Golovskio advokatas pateikė abolicijos prašymą.

Bertoldas nusijuokė.

– Dėl šito?! Negi manai, kad galėtų būti bent menkiausia palankaus sprendimo perspektyva? Jei Leo būtų žuvęs, o vyresnysis leitenantas likęs gyvas, tuomet... galbūt.

Senis nekantriai papurtė galvą.

– Tu, sūnau, bet kuria kaina turi varinėti opozicines kalbas.

– Atleisk, tėve, – atsiprašė Bertoldas trūkčiojančiais antakiais, – ne kiekvienas turi pavydėtiną dovaną nuo tam tikrų visuomeninio gyvenimo reiškinių, jei tik jie asmeniškai nepaliečia, paprasčiausiai nusigręžti.

– Argi man tai būdinga? – emocingai atsiliepė senis, o jo pusiau primerktos akys po aukšta kakta kone piktai išsiplėtė. – Veikiau tu, Bertoldai, o ne aš, esi linkęs užsimerkti, jei nenori ko nors matyti. Man regis, kad tu pradedi užsispyrėliškai laikytis savo idėjų. Tai darosi liguista. Tikėjausi, kad gyvenimas kitame mieste, kitame krašte išgydys tave nuo tam tikrų ribotų ir smulkmeniškų požiūrių. Tačiau viskas dar tik paūmėjo. Juk matau. Kad žmogus duoda valią rankoms, kaip tai padarė Leo Golovskis, dar galiu suprasti, nors tam ir nepritarčiau. Bet nuolat sto vėti, vaizdžiai tariant, su sugniaužtu kumščiu kišenėje... Kokia prasmė? Atsikvošėk! Stipri asmenybė ir nuveikti darbai galiausiai visuomet išsikovoja pripažinimą. Kas bloga gali tau nutikti? Kad keleriais metais vėliau nei kuris kitas tapsi profesoriumi? Manau, čia menka bėda. Juk tavo darbų, jei jie ko nors verti, niekas negalės nutylėti...

– Tai liečia ne vien mane! – paprieštaravo Bertoldas.

– Bet dažniausiai kalbama apie panašius antraeilius interesus. Grįžtant prie ankstesnės mūsų temos: priešingai, jei vyresnysis leitenantas būtų nušovęs Leo Golovskį, tai dar labai abejotina, ar būtų atsiradęs koks nors Ėrenbergas ar Ėrenmanas su šimtu tūkstančių guldenų užstatui už jį sumokėti. Taigi dabar gali ir mane laikyti antisemitu, jei tau taip patinka, nors dabar važiuosiu tiesiai į Rembranto gatvę pas senąją Golovski. Lik sveikas ir pagaliau elkis protingai.

Jis ištiesė sūnui ranką. Šis ją paspaudė nė nemirktelėjęs. Senis nusigręžė eiti. Stabtelėjęs prie durų paklausė:

– Vakare tikriausiai pasimatysime gydytojų draugijoje?

Bertoldas papurtė galvą.

– Ne, tėve. Šį vakarą praleisiu mažiau išsilavinusių žmonių užeigoje, „Sidabrinėje vynuogėje“, kur vyks socialinės politinės sąjungos susirinkimas.

– Kuriame negali nedalyvauti?

– Niekaip.

– Na, geriau išsyk sakyk man tiesą. Tu kandidatuosi į landtagą?

– Aš... Mane kels kandidatu.

– Šit kaip! Manai dabar jau esąs pajėgus atremti... nemalonumus, nuo kurių pabėgai praėjusiais metais?

Bertoldas žvelgė pro langą į rudeninį lietų.

– Juk žinai, tėve, – atsakė trūkčiojančiais antakiais, – kad anuomet nebuvau deramai nusiteikęs. Dabar jaučiuosi stiprus ir pasirengęs... nepaisydamas ankstesnių tavo anaiptol nevisiškai taiklių pastabų. O svarbiausia – tiksliai žinau, ko noriu.

Senis gūžtelėjo pečiais.

– Nelabai suvokiu, kaip galima atsisakyti pozityvaus darbo... Juk turėsi jo atsisakyti, nes dviem ponams tarnauti negalėsi... Kaip galima atsisakyti tokio dalyko dėl... dėl kalbų sakymo žmonėms, kurių užsiėmimas, taip sakant, yra turėti išankstinę nuomonę... dėl kovos su įsitikinimais, kuriais dažniausiai netiki nei tas, tvirtinąs jiems atstovaująs.

Bertoldas papurtė galvą.

– Patikinu tave, tėve, šįsyk mane kursto ne oratorinės ar dialektinės ambicijos. Šįsyk apsibrėžiau sritį, kurioje, viliuosi, galėsiu dirbti tokį pat pozityvų darbą kaip ir laboratorijoje. Mat ketinu, jei tik pavyks, rūpintis ne kuo kitu, o visuotinio sveikatingumo klausimais. Tokios rūšies politinei veiklai galbūt galėsiu tikėtis netgi tavo, tėve, pritarimo.

– Mano pritarimo... taip. Bet kaip bus su tavuoju?

– Ką turi omenyje?

– Pritarimą, kurį galima būtų vadinti vidiniu pašaukimu.

– Tu netgi juo abejoji? – apstulbo Bertoldas.

Įžengė tarnas ir padavė senajam daktarui vizitinę kortelę. Šis ją perskaitė ir pasakė:

– Tuoj ateisiu.

Tarnas išėjo.

Bertoldas, gana susijaudinęs, kalbėjo toliau:

– Juk galėčiau sakyti, kad išankstinis mano pasirengimas, mano žinios...

Tėvas, žaisdamas kortele, pertarė jo kalbą:

– Neabejoju tavo žiniomis, energija, darbštumu. Bet man regis, kad norint ką nors reikšminga nuveikti visuotinio sveikatingumo srityje, be šių puikių savybių, privalu turėti dar vieną, kurios, mano manymu, tu gerokai stokoji: gerumą, mielas Bertoldai, meilę žmonėms.

Bertoldas energingai purtė galvą.

– Meilę žmonėms, kurią turi omenyje, tėve, kaip tik manau esant visiškai nereikalinga, veikiau kenksminga. Užuojauta – nes galiausiai kas kita, jei ne tai, gali būti jaučiama asmeniškai nepažįstamiems žmonėms – neišvengiamai veda prie sentimentalumo, prie silpnumo. Kai norima padėti didelei žmonių grupei, kartais dera būti griežtam paskiro žmogaus atžvilgiu, netgi privalu įstengti jį paaukoti, jei šito reikia visuomenės gerovei. Nepamiršk, tėve, kad sąžiningiausia ir nuosekliausia socialinė higiena turėtų stengtis naikinti ligotus žmones ar bent jau izoliuoti juos nuo visokių gyvenimo malonumų. Ir aš nė neneigiu, kad turiu įvairiausių tos krypties idėjų, kurios iš pirmo žvilgsnio gali atrodyti žiaurios. Bet tai idėjos, kurioms, manau, priklauso ateitis. Tu, tėve, nesibaimink, kad išsyk imsiu skelbti visuomenei kenksmingų ir nereikalingų žmonių galabijimą. Bet žvelgiant iš filosofinio taško mano programa maždaug tokios pakraipos. Beje, ar žinai, su kuo neseniai įdomiai kalbėjausi ta tema?

– Kurią temą turi omenyje?

– Tiksliai apibūdinant, pokalbį apie teisę žudyti. Su Heinrichu Bermanu, rašytoju, mirusio deputato sūnumi.

– Kur gavai progos jį pamatyti?

– Neseniai sutikau viename susirinkime. Jį atsivedė panelė Golovski. Juk ir tu jį pažįsti, ar ne, tėve?

– Taip, – atsakė senis, – jau nuo seno.

Ir dar pridūrė:

– Šią vasarą kalbėjausi su juo pas Aną Rosner.

Bertoldo antakiai vėl smarkiai sutrūkčiojo. Paskui lyg ir pašaipiai pareiškė:

– Panašiai ir pamaniau. Mat Bermanas minėjo matęs tave prieš kurį laiką, bet niekaip neįstengė prisiminti kur. Nutariau, kad tai bus koks nors konfidencialus reikalas. Taip. Taigi ponas baronas pageidavo pas ją vedžiotis savo draugužius!

– Tavo tonas, mielas Bertoldai, leidžia spėti, kad dar nesi visiškai susidorojęs su tam tikrais dalykais, kaip buvai užsiminęs.

Bertoldas gūžtelėjo pečiais:

– Niekuomet neneigiau, kad baronas Vergentinas man antipatiškas. Todėl visa ta istorija nuo pat pradžių buvo man tokia nemaloni.

– Todėl?

– Taip.

– Ir vis dėlto, Bertoldai, aš manau, kad kitaip žiūrėtum į šį reikalą, jei grįžęs būtum radęs Aną Rosner likusią našle, net ir tuo atveju, jei jos velionis vyras būtų dar antipatiškesnis už baroną fon Vergentiną.

– Galimas daiktas. Tuomet galima būtų manyti, kad ji buvo mylima ar bent jau gerbiama, o ne paimta ir numesta, vos tik pabodusi. Tai man atrodo kažkaip... na, nenoriu taikliau apibūdinti.

Senis žiūrėjo į sūnų linguodamas galvą.

– Regis, iš tikrųjų visos tos jūsų, jaunų žmonių, pažangios pažiūros staiga išgaruoja, vos tik nubunda jūsų aistros ir tuštybė.

– Tam tikrais švankumo ir tvarkingumo klausimais nesijaučiu privaląs laikytis vadinamųjų pažangių pažiūrų, tėve. Manau, kad ir tu nebūtum labai sužavėtas, jei panūsčiau tapti daugiau ar mažiau mirusio barono Vergentino įpėdiniu.

– Žinoma, ne, Bertoldai. Ypač dėl jos, nes tu ją mirtinai nukankintum.

– Nesirūpink, – atsakė Bertoldas. – Iš mano pusės Anai joks pavojus negresia. Tai praėjo.

– Tai gera priežastis nesirūpinti. Bet, laimė, esama ir geresnės. Baronas Vergentinas nei miręs, nei prašapęs...

– Nuo to, kaip tai pavadinsi, veikiausiai niekas nepriklauso.

– Jis, kaip tau žinoma, susirado kapelmeisterio vietą Vokietijoje...

– Viskas gerai susiklostė. Jam apskritai labai sekėsi visoje toje istorijoje. Nereikia netgi rūpintis vaiku!

– Tu, Bertoldai, turi dvi ydas. Pirma, tu iš tiesų nesi geraširdis, o antra, neleidi kitam kalbėti iki galo. Mat norėjau pasakyti, kad Anos ir barono Vergentino santykiai, regis, anaiptol nepasibaigę. Dar tik vakar Ana perdavė man jo linkėjimus.

Bertoldas gūžtelėjo pečiais, tarsi ta tema jam neberūpėtų. Paskui paklausė:

– Kaip jaučiasi senasis Rosneris?

– Šįsyk jis tikriausiai dar išsikapstys, – atsakė senis. – Beje, Bertoldai, tikiuosi, kad išsaugojai reikiamą objektyvumą, kad suprastum, jog jo priepuolių priežastis ne graužatis dėl „netikusios dukters“, bet, deja, gerokai pažengusi aterosklerozė.

– Ar Ana vėl verčiasi pamokomis? – paklausė Bertoldas kiek palūkėjęs.

– Taip, – atsakė senis, – bet tikriausiai versis nebeilgai.

Jis parodė sūnui vizitinę kortelę, kurią tebelaikė rankoje.

Bertoldas vyptelėjo:

– Tėve, gal manai, – paklausė pašaipiai, – kad jis atvyko čionai švęsti vestuvių?

– Šitai netrukus sužinosiu, – atsakė senis. – Vis tiek džiaugiuosi jį matydamas, nes patikinu tave, kad jis – vienas iš simpatingiausių kada nors mano pažinotų jaunų žmonių.

– Keista, – atsiliepė Bertoldas. – Neprilygstamas širdžių užkariautojas. Ir Teresė jį liaupsina. O neseniai ir Heinrichas Bermanas, buvo kone juokinga... Na taip, gražus, lieknas, šviesiaplaukis jaunas vyriškis: baronas, germanas, krikščionis... Kuris žydas galėtų atsispirti tokiam stebuklui? Sudiev, tėve!

– Bertoldai!

– Ką?

Bertoldas kramtė lūpas.

– Atsikvošėk! Žinok, kas esąs.

– Aš... žinau.

– Ne. Tu šito nežinai. Kitaip dažnai nepamirštum, kas yra kiti.

Lyg klausdamas, Bertoldas kilstelėjo galvą.

– Turėtum aplankyti Rosnerius. Elgiesi negarbingai, demonstruodamas Anai savo nepritarimą šitokiu vaikišku būdu. Iki pasimatymo... Ir gero pasižmonėjimo „Sidabrinėje vynuogėje“.

Jis ištiesė sūnui ranką ir patraukė į savo priimamąjį. Atidaręs laukiamojo salono duris draugišku galvos linktelėjimu pakvietė užeiti Georgą, kuris vartė albumą.

– Pirmiausiai, ponas daktare, – prabilo Georgas atsisėdęs, – privalau jūsų atsiprašyti. Man teko taip netikėtai išvykti... Deja, nebeturėjau progos su jumis atsisveikinti, asmeniškai jums padėkoti už didelį jūsų...

Daktaras Štauberis neleido užbaigti tardamas:

– Labai džiaugiuosi vėl jus matydamas. Tikriausiai atvykote čia, į Vieną, atostogų?

– Suprantama, – atsakė Georgas. – Tai tik trijų dienų atostogos. Mat esu ten jiems labai reikalingas, – pridūrė kukliai šypsodamasis.

Daktaras Štauberis sėdėjo priešais jį už rašomojo stalo stovinčiame krėsle ir maloniai žvelgė į jį.

– Kaip man minėjo Ana, naująja savo vieta esate labai patenkintas.

– O taip. Sunkumų, žinoma, esama visur, staiga atsidūrus naujoje aplinkoje. Bet iš tikrųjų viskas buvo lengviau, nei tikėjausi.

– Šit kaip. Girdėjau, kad ir rūmuose būsite sėkmingai prisistatęs.

Georgas nusišypsojo.

– Tą įvykį Ana, matyt, įsivaizduoja reikšmingesnį, nei jis buvo iš tikrųjų. Kartą grojau princui paveldėtojui, o viena teatro artistė padainavo dvi mano dainas – tai ir viskas. Daug svarbiau, kad turiu vilties, jog dar šį sezoną būsiu paskirtas kapelmeisteriu.

– Maniau, kad jau esate.

– Ne, pone daktare, oficialiai dar nesu. Pavaduodamas jau dirigavau keletą kartų „Laisvąjį šaulį“ ir „Undinę“, bet kol kas tebesu korepetitorius.

Toliau gydytojo klausinėjamas Georgas dar truputėlį papasakojo apie savo veiklą Detmoldo operos teatre, paskui atsistojo ir atsisveikino.

– Gal galėčiau jus galelį pavėžėti savo vežimu? – paklausė gydytojas. – Važiuoju į Rembranto gatvę, pas Golovskius.

– Labai ačiū, pone daktare, man į kitą pusę. Beje, ketinu rytoj aplankyti ponią Golovski. Juk ji neserga?

– Ne. Žinoma, pastarųjų savaičių rūpesčiai nepraėjo jai visiškai be pėdsakų.

Georgas paminėjo, kad tuoj po dvikovos parašęs keletą žodžių jai ir Leo.

– Kai pagalvoji, kad visa tai galėjo baigtis ir kitaip... – pridūrė jis.

Daktaras Štauberis žvelgė tiesiai prieš save.

– Turėti vaikų yra laimė, už kurią mokame dalimis... ir jas mokėdami nežinome, ar tam, ten aukštai, jau gana.

Prie durų Georgas prabilo kiek nedrąsiai:

– Dar norėjau jūsų, pone daktare, pasiteirauti, kokia, tiesą sakant, yra pono Rosnerio būklė... Turiu pasakyti, kad jis man atrodo geriau, nei tikėjausi pamatyti spręsdamas iš Anos laiškų.

– Tikiuosi, jis atsigaus, – atsakė Štauberis. – Bet vis dėlto nedera pamiršti, kad jis... senas žmogus. Netgi vyresnis nei turėtų būti pagal savo metus.

– Bet juk jam nieko rimta?

– Pati senatvė yra rimtas reikalas, – atsakė daktaras Štauberis, – ypač jei viskas, kas buvo iki jos, jaunystės ir vyriškos brandos metai, taip pat nebuvo itin džiuginantys.

Georgo akys klydinėjo po kambarį, paskui jis staiga sušuko:

– Tik dabar man toptelėjo, pone daktare, kad vis dar negrąžinau jums knygų, kurias teikėtės paskolinti man pavasarį. O dabar, deja, visi mūsų daiktai sukrauti pas ekspeditorių: knygos, taip pat stalo sidabras, baldai, paveikslai. Taigi turiu jūsų, pone daktare, paprašyti palūkėti iki pavasario.

– Jei neturite didesnių rūpesčių, mielas barone...

Jiedviem kartu leidžiantis laiptais daktaras Štauberis pasiteiravo apie Felicijoną.

– Jis Atėnuose, – atsakė Georgas. – Kol kas tegavau iš jo dvi žinutes, nelabai išsamias... Kaip keista, pone daktare, lyg kokiam svetimam sugrįžti į miestą, kuris dar neseniai buvo namai, ir gyventi viešbutyje kaip atvykėliui iš Detmoldo...

Daktaras Štauberis įlipo į vežimą. Georgas paprašė poniai Golovski perduoti daugybę linkėjimų.

– Perduosiu. O jums, mielas barone, ir toliau linkiu daug laimės. Iki pasimatymo!

Šv. Stepono bažnyčios laikrodis rodė penkias. Georgas turėjo laisvą valandą. Purškiant nesmarkiam drungnam rudeniškam lietučiui, jis nutarė palengva patraukti į priemiestį, juk tai irgi buvo savotiškas poilsis. Naktį kupė jis praleido beveik be miego ir jau po dviejų valandų buvo pas Rosnerius. Pati Ana atidarė jam duris, pasitiko širdingu bučiniu, bet išsyk palydėjo į kambarį, kur tėvai pasveikino jį veikiau mandagiai nei nuoširdžiai. Motina, kaip visuomet sutrikusi ir įsižeidusi, kalbėjo mažai; tėvas, sėdėjęs sofos kampe rusvai gelsvu pledu apklotais keliais, jautėsi privaląs paklausinėti apie visuomeninius ir muzikinius nedidelio imperatoriaus rezidencijos miesto, iš kurio Georgas atvyko, reikalus. Paskui jiedu su Ana trumpai pabuvo vieni, iš pradžių perdėm paskubomis vienas kitą klausinėdami ir atsakinėdami, paskui vangiai ir nedrąsiai glamonėdamiesi, abu lyg sumišę, kad vėl pasimatę nesijautė tokie laimingi, kaip šito vylėsi ilgėdamiesi. Netrukus pasirodė viena iš Anos mokinių: Georgas atsisveikino ir prieškambaryje paskubomis dar sutarė su mylimąja pasimatyti vakare. Jis norėjo parsivežti ją iš Bitnerių namų, o vakare nueiti į operos teatrą pasižiūrėti „Tristano“: papasakoti apie naują šios operos inscenizaciją buvo prašęs jo teatro intendantas. Paskui Georgas papietavo sėdėdamas prie didelio Žiedo gatvės restorano lango, šį tą iš savo tiekėjų nupirko, šį tą užsisakė, apsilankė pas Heinrichą, bet jo nerado namie ir galiausiai pakluso netikėtai minčiai aplankyti su padėkos vizitu daktarą Štauberį.

Dabar neskubėdamas žingsniavo tolyn, ėjo gatvėmis, kurios buvo taip puikiai pažįstamos ir vis dėlto truputėlį jau svetimos. Jis galvojo apie miestą, iš kurio atvyko ir kuriame kaip namie pasijuto greičiau, nei tikėjosi. Grafas Malnicas nuo pirmos akimirkos priėmė jį labai draugiškai: grafas puoselėjo planą šiuolaikiškai reformuoti operos teatrą ir atskleisdamas toli siekiančius savo ketinimus norėjo – taip manė Georgas – turėti jį, bendradarbį ir draugą. Pirmasis kapelmeisteris, nors ir geras muzikas, dabar jau buvo labiau rūmų tarnautojas nei menininkas. Jis buvo pakviestas čionai dvidešimt penkerių ir štai jau trisdešimt metų gyveno nusėdęs šiame mažame mieste, tas šešių vaikų šeimos tėvas, gerbiamas, patenkintas ir be ambicijų. Vos atvykęs, Georgas viename koncerte išgirdo atliekamas dainas, kadaise išgarsinusias jaunąjį kapelmeisterį kone visame pasaulyje. Georgas neįstengė suvokti dabar jau seniai išblėsusio jų poveikio, bet vis dėlto labai šiltai atsiliepė apie kompozitorių dėl tam tikros simpatijos, jaučiamos senstančiam vyriškiui, kurio akyse, regis, žėravo tolimas turtingesnės ir viltingesnės praeities spindesys. Georgas kartais klausdavo savęs, ar senasis kapelmeisteris apskritai dar prisimena, kad kadaise buvo laikytas pašauktu prakilnesniems tikslams? O gal jam, kaip ir daugeliui kitų vietinių gyventojų, tas nedidelis miestas ėmė regėtis esąs centras, iš kurio nuveiktų darbų ir šlovės spinduliai plačiai sklinda aplinkui? Didesnių ir platesnių horizontų ilgesį jaučiant Georgas aptiko tik nedaugelį žmonių. Kartais jam atrodydavo, kad jie elgiasi su juo savotiškai geraširdiškai užjausdami, nes jis atvyko iš didmiesčio – iš Vienos. Kai girdint tiems žmonėms nuskambėdavo Vienos vardas, Georgas pastebėdavo iš jų veidų išraiškos, kad dėsningai, kaip obertonai su pagrindiniu tonu, išsyk suskambėdavo tam tikri kiti žodžiai, nors ir nebūdavo ištarti: valsas... kavinė... miela mergu žėlė... kepti viščiukai... fiakras... parlamento skandalas. Georgas dėl to kartais širsdavo ir stengėsi daryti viską, ką įmanydamas, kad Detmolde pataisytų savo tėvynainių reputaciją. Jį čionai pakvietė, nes staiga mirė trečiasis teatro kapelmeisteris, dar jaunas vyriškis, tad jau pirmą dieną Georgas turėjo sėsti prie fortepijono mažojoje repeticijų salėje ir akompanuoti dainuojantiems. Ėjosi puikiai – jis džiaugėsi savo gebėjimais, didesniais ir tvirtesniais, nei pats spėjo turįs, o prisiminus praeitį jam atrodė, kad ir Ana truputėlį per menkai vertino jo talentą. Be to, jis rimčiau nei kada nors anksčiau užsiėmė ir savomis kompozicijomis. Jis kūrė uvertiūrą, kilusią iš Bermano operos motyvų, pradėjo sonatą smuikui, o ir kvintetas, tas legendinis, kaip kartą jį apibūdino Elzė, buvo beveik užbaigtas. Kvintetas turėjo būti grojamas dar šią žiemą kameriniame kviestiniame vakare su koncertu vadovaujant Detmoldo orkestro koncertmeisteriui, jaunam gabiam žmogui: jis buvo vienintelis, prie kurio Georgas naujojoje gyvenamojoje vietoje kiek labiau prisirišo ir su kuriuo pietaudavo „Dramblyje“. Georgas tebegyveno gražiame šio viešbučio kambaryje su vaizdu į didelę liepomis apsodintą aikštę ir kasdien vis atidėliojo išsinuomoti butą. Juk buvo dar neaišku, ar kitais metais tebegyvens Detmolde, be to, nujautė, kad įskaudintų Aną, jei jis, viengungis, sumanytų jaukiau įsikurti, sakytum, apsigyventi ilgesniam laikui. Tačiau laiškuose Anai jis nė žodeliu neužsiminė apie jokias ateities galimybes, o ir ji nekėlė jam nekantrą ar dvejones išduodančių klausimų. Jiedu vienas kitam rašė beveik tik apie konkrečią realybę: ji aprašinėjo, kaip pamažu sugrįžtanti į ankstesnį gyvenimo šurmulį, jis – visas tas naujas aplinkybes, prie kurių pirmiausiai privalėjo prisitaikyti. Nors Georgas beveik neturėjo ko nuo jos slėpti, vis dėlto kai kuriuos dalykus, nesunkiai galėjusius suteikti progos rastis nesusipratimams, apeidavo su tyčiniu paviršutiniškumu. Kaip būtų turėjęs apibūdinti žodžiais tą keistą nuotaiką, tvyrančią apytamsėje žiūrovų salėje rytais per repeticijas, kai nuo scenos į parterį leidžiasi grimo, kvepalų, drabužių, senos medienos ir šviežių dažų kvapai, kai personažai, ne išsyk atpažįstami, kasdieniais drabužiais ar kostiumuoti, šmėkščioja kėdžių tarpueiliais, kai sprandu junti kažkieno kvėpavimą, troškų ir kvapnų? Arba kaip pavaizduoti žemyn nukreiptą spindintį jaunos dainininkės žvilgsnį, kurį sutinki pakeldamas akis nuo klaviatūros? Arba tą jauną dainininkę, lydimą per teatro aikštę ir Karaliaus gatvę iki jos namų durų, pokalbį ne tik apie neseniai drauge studijuotą Mikaelos [Georges Bizet (1838–1875) – prancūzų kompozitoriaus operos „Karmen“ personažas.] partiją, bet ir apie visokiausius kitokius, nors ir gana nekaltus, dalykus? Ar būtų galima apie tai rašyti mylimajai Vienoje, kad ji skaitydama neimtų tarp eilučių ieškoti įtartinumų? Ir net jei jis pabrėžtų, kad Mikaela susižadėjusi su jaunu Berlyno gydytoju, kuris ją garbinąs, kaip ir ji savo sužadėtinį, būtų neką geriau, nes atrodytų, jog jis jaučiasi privaląs pakreipti jos mintis kita linkme ir nuraminti.

Kaip keista, galvojo Georgas, kad kaip tik šįvakar ji iš tiesų dainuos Mikaelos partiją, mokytąsi su manimi, ir kad šiandien aš traukiu tuo pačiu keliu į Mariahilfą, kuriuo prieš metus taip dažnai ir mielai vaikštinėdavau. Jis prisiminė aną vakarą, kai ten pasitiko Aną, klaidžiojo su ja tyliomis gatvelėmis, prie vienų durų apžiūrinėjo komiškas fotografijas ir galiausiai nužingsniavo šaltomis akmeninėmis senos bažnyčios grindų plytelėmis, patylomis, nuojautų kupini, kalbėdamiesi apie nežinomą ateitį... Viskas susiklostė visiškai kitaip, nei jis tikėjosi. Kitaip... Kodėl jis taip mano? Ko gi anuomet tikėjosi? Ar tie praėję vieneri metai nebuvo įstabiai turtingi ir gražūs savo laime ir savo skausmu?

Argi šiandien jis nemyli Anos labiau ir giliau nei kada nors anksčiau? O ar naujame mieste retsykiais nesiilgėdavo jos taip karštai, kaip ilgisi dar niekuomet jam nepriklausiusios moters? Šio ryto pasimatymas, įvykęs prastą nekokios nuotaikos valandą su vangiomis droviomis glamonėmis, neturėtų jo klaidinti...

Jis jau atėjo į vietą. Pakėlus akis į apšviestus langus, už kurių Ana vedė pamokas, jį apėmė lengvas jaudulys. O kai po minutės ji išėjo pro duris vilkėdama kuklia angliška suknele, ant vešlių tamsiai rusvų plaukų užsidėjusi pilką fetrinę skrybėlaitę, su knyga rankoje, visiškai tokia pat kaip prieš metus, Georgą staiga užplūdo netikėtas laimės pojūtis. Ji pamatė Georgą neišsyk, nes jis stovėjo namo šešėlyje, išskleidė skėtį ir nuėjo iki kampo, prie kurio jos lūkuriuodavo praėjusiais metais. Jis kurį laiką žvelgė jai pavymui ir džiaugėsi elegantiškai ir šauniai atodančia Ana. Paskui greitai nusekė iš paskos ir po kelių žingsnių pasivijo.

Ji išsyk pranešė negalėsianti eiti su juo į operą, mat tėvas popiet pasijutęs itin nekaip.

Georgas labai nusivylė.

– Ar nenorėtum su manimi nueiti bent jau į pirmą veiksmą?

Ji papurtė galvą.

– Ne, taip elgtis man nepatinka. Tuomet jau bus geriau, jei padovanosi tą vietą kuriam nors pažįstamam. Pasikviesk draugėn Niurnbergerį arba Bermaną.

– Ne, – atsakė jis. – Jei neisi kartu, verčiau eisiu vienas. Taip šituo džiaugiausi. Man tas spektaklis ne itin rūpi. Mieliau likčiau su tavimi... kad ir jūsų namuose, bet privalau nueiti, juk turėsiu referuoti, ką matęs.

– Suprantama, privalai, – pritarė Ana ir dar pridūrė: – Aš ir negalėčiau reikalauti, kad leistum vakarą mūsų namuose, pas mus išties ne itin linksma.

Georgas paėmė iš jos skėtį ir laikė virš jos, o Ana įsikibo jam į parankę.

– Klausyk, Ana, – prabilo jis, – norėčiau tau kai ką pasiūlyti.

Jis stebėjosi pradedąs nuo įžangos ir iš lėto prašneko:

– Tos kelios mano dienos Vienoje, žinoma, tokios neramios ir pakrikos. O dar ta slogi nuotaika jūsų namuose... Mudu tikrai negalime pasidžiaugti vienas kitu, ar taip nemanai?

Ana, nežiūrėdama į jį, linktelėjo.

– Tad ar nenorėtum, kai išvažiuosiu, mane galelį palydėti?

Valiūkišku savo žvilgsniu Ana dėbtelėjo į jį iš šalies ir nieko neatsakė.

Georgas kalbėjo toliau:

– Mat parašęs į teatrą telegramą visai nesunkiai galėčiau išprašyti dar vieną dieną atostogų. Juk būtų tikrai nuostabu, jei keletą valandų galėtume praleisti vienu du.

Ji su tuo sutiko, nuoširdžiai, bet be entuziazmo, pasakė, kad jos apsisprendimas priklausys nuo tėvo savijautos. Paskui paklausė, kaip jis praleidęs dieną. Georgas ėmė smulkiai pasakoti, dar pridūrė ir savo rytojaus programą.

– Taigi rytoj mudu galėsime pasimatyti tik vakare, – užbaigė jis. – Ateisiu pas jus namo, jei tau tinka. Ir tuomet aptarsime visa kita.

– Taip, – tarstelėjo Ana, žvelgdama priešais save į drėgną rusvai pilką gatvę.

Jis dar kartelį pabandė įkalbėti Aną su juo apsilankyti operoje, bet veltui. Vėliau pasidomėjo jos dainavimo pamokomis, o paskui išsyk vėl prakalbo apie savo veiklą, tarsi būtų privalėjęs ją įtikinti, kad galiausiai ir jam einasi neką geriau kaip jai. Jis užsiminė apie savo laiškus, kuriuose esą viską smulkiai aprašęs.

– Kai dėl rašymo... – staiga atsiliepė ji visiškai kietu tonu, kurio paveiktas Georgas nevalingai loštelėjo galvą atgal. – Ką gi pasako laiškai, kad ir kokie išsamūs jie būtų!

Georgas suprato, ką Ana turi omenyje ir ką šiandien nutyli, kaip nutylėdavo ir anksčiau, tad sunkumas prislėgė jo širdį. Argi šis nepermaldaujamas tylėjimas neslepia visko, kas jos nutylima: klausimo, priekaišto, pykčio? Šįryt jis pajuto ir dabar vėl jaučia, kad joje kyla kažkoks tiesiog priešiškas jam jausmas, kurį Ana, regis, veltui bando įveikti. Ar tik šįryt? Argi ne kur kas seniau? Galbūt visuomet? Nuo pat pirmos akimirkos, kai jiedu ėmė priklausyti vienas kitam, net ir didžiausios jų laimės laikais? Ar nebuvo šito priešiškumo jau ir tada, kai už tamsių užuolaidų aidint vargonų garsams ji glaudėsi krūtine prie jo krūtinės, kai Romos viešbučio kambaryje laukė jo paraudusiomis akimis, o jis tuo tarpu nuo Pinčio kalvos palaimingai stebėjo virš Kampanijos besileidžiančią saulę ir vienas tarėsi mėgaująsis nuostabiausia kelionės valanda? Ar šito priešiškumo nebūta tada, kai tą karštą rytmetį jis užlėkė žvyro takeliu sodo įkalnėn, parklupo prie jos kojų ir verkė jai, tarsi motinai, įsikniaubęs į skreitą, arba kai sėdėjo prie jos lovos ir žvelgė į vakarėjantį sodą, o kitame kambaryje ant baltos drobulės gulėjo negyvas vaikelis, prieš valandą jos pagimdytas? Argi nebuvo šito priešiškumo, niauresnio nei kada nors anksčiau ir vargu ar pakeliamo, jei nebūtų seniai su tuo apsiprasta lyg su kokia nors stoka, kokiu skausmu, kylančiu iš žmonių santykių gilumos? Ir dabar – kaip skausmingai jis šitai jaučia žingsniuodamas drėgna gatve ranka rankon su Ana, rūpestingai laikydamas virš jos skėtį; dabar šis priešiškumas vėl iškilo, grėslus ir pažįstamas. Ausyse tebeskambėjo jos pasakyti žodžiai: „Ką gi pasako laiškai, kad ir kokie išsamūs jie būtų!“ Juose Georgas girdėjo ir jam skirtus rimtesnius priekaištus: ką galop reiškia kad ir karščiausias bučinys, kuriame, regis, susilieja kūnas ir siela? Ką galiausiai reiškia, kad mudu ištisus mėnesius drauge keliavome po svečias šalis? Ką reiškia, kad laukiausi nuo tavęs vaiko? Ką reiškia, kad mano skreite išsiverkei dėl savo neištikimybės? Ką visa tai reiškia, jei galiausiai visuomet palikdavai mane vieną... vieną net ir tą akimirką, kai mano įsčios sugėrė naujos gyvasties užuomazgą, kurią devynis mėnesius išnešiojau savyje, kuriai, tam mūsų kūdikiui, buvo skirta augti pas svetimus žmones ir kuris nepanoro gyventi.

Bet visų tų minčių sunkiai slegiama siela jis kuo paprasčiausiais žodžiais pareiškė sutinkąs, kad ji iš tikrųjų esanti teisi ir kad laiškai – nors ir dvidešimties puslapių ilgumo – ne kažin ką tegalintys pasakyti. Sukilus kankinamai užuojautai Anai, jis išreiškė nedrąsią viltį, kad ateisiąs laikas ir jiems nebereikėsią bendrauti laiškais. Paskui surado švelnesnių žodžių, pasakojo apie vienišus savo pasivaikščiojimus svetimo miesto apylinkėmis, kai eidamas galvodavo apie ją; apie valandas beveidžiame viešbučio kambaryje su vaizdu į liepomis apsodintą aikštę ir apie nuolatinį jos ilgėjimąsi, nesvarbu, darbuojantis vienam, akompanuojant dainininkams ar šnekučiuojantis su naujaisiais pažįstamais. Bet kai stovėdamas prie Anos namų durų, laikydamas jos ranką savo delnuose ir linksmai tardamas „iki pasimatymo“ pažvelgė jai į akis, sutrikęs pamatė šmėstelint vangų, vargu ar kiek skausmingą nusivylimą. Georgas suprato: visi tie jo pasakyti žodžiai Anai buvo bereikšmiai, nes vienintelio dalyko, kurio ji visuomet taip troško, bet vargu ar besitikėjo, taip ir nesulaukė.

Po ketvirčio valandos Georgas sėdėjo operos teatro parterio krėsle, iš pradžių dar kiek suirzęs ir vangus, bet netrukus jo gyslomis jau pasklido mėgavimosi malonumas. O kai Brangenė apsiautė savo ponios pečius karališka mantija, Kurvenalis pra nešė apie artėjantį karalių, o laivo įgula ant prašvitusio dangaus nutvieksto denio džiūgavo žvelgdama į artėjantį krantą, Georgas buvo jau seniai pamiršęs bemiegę naktį kupė, nuobodulį varančius prekių užsakymų žygius, suvaržytą pokalbį su senuoju žydu daktaru ir pasivaikščiojimą drėgnu, žibintų šviesą atspindinčiu grindiniu su šaunia, aristokratiška ir truputėlį prislėgta jauna dama. O kai pirmą kartą nusileido uždanga ir šviesa nutvieskė auksuotu raudoniu tviskančią milžinišką erdvę, jis anaiptol nepasijuto nemaloniai atsitokėjęs, veikiau jautėsi iš vieno sapno galvą nardinąs į kitą, o tikrovė, pilna visokių abejotinumų ir varganumų, liko bejėgiškai srūti kažkur už teatro sienų. Jam atrodė, kad dar niekuomet šio teatro atmosfera jo taip nedžiugino kaip šiandien. Dar niekuomet taip aiškiai nejuto, kad visi žmonės, kol jie čia, yra mįslingai apsaugoti nuo visokio skausmo ir gyvenimo purvo. Jis stovėjo prie savo kampinės vietos ties centriniu taku, matė ne vieną į jį nukreiptą palankų žvilgsnį ir žinojo esąs dailus, elegantiškas ir netgi atrodąs kiek neįprastai. Be to, – ir tas suvokimas teikė jam pasitenkinimą – jis buvo žmogus, turintis profesiją, tarnybą, ir netgi čia, teatre, sėdėjo vieno Vokietijos rūmų teatro pavedimu lyg koks jo pasitikėjimą turintis pasiuntinys. Jis apsižvalgė pro teatrinius žiūronus. Iš galinių parterio eilių gal kiek perdėm bičiuliškai jam linktelėjo Gleisneris ir, regis, išsyk ėmė aiškinti šalimais sėdėjusiai jaunai damai, kas toks Georgas esąs. Kas ji tokia? Ar tai mergšė, kurią žmonių sielomis eksperimentuojantis poetas norėjo paversti šventąja, ar šventoji, verčiama mergše? Sunku spręsti, pamanė Georgas. Juk pusiaukelėje į tikslą jos turėtų atrodyti daugmaž panašiai. Georgas pakaušiu pajuto svilinančius teatrinius žiūronus. Jis pakėlė akis aukštyn. Tai buvo Elzė, žvelgianti į jį iš pirmo aukšto ložės. Greta sėdėjo ponia Ėrenberg, o tarp jų per parapetą lenkėsi aukštaūgis jaunas vyriškis, ne kas kitas kaip Džeimsas Vyneris. Georgas nusilenkė, o po poros minučių jau įžengė į ložę, buvo draugiškai, bet be nustebimo pasveikintas. Elzė, vilkinti juodo aksomo suknele su iškirpte, kukliu perlų vėriniu ant kaklo ir truputį neįprasta, bet įdomia šukuosena ištiesė jam ranką.

– Tiesą sakant, o kodėl jūs čia? Atostogaujate? Atleistas? Pabėgęs?

Gerai nusiteikęs Georgas trumpai paaiškino.

– Beje, – pareiškė ponia Ėrenberg, – buvo malonu, kad brūkštelėjote mums iš Detmoldo keletą žodžių.

– Argi nebūtų privalėjęs šito padaryti? – įsiterpė Elzė. – Tuomet būtume galėję manyti, kad jis su kuo nors paspruko į Ameriką.

Viduryje ložės stovėjo Džeimsas, aukštas, prakaulus, lyg iškaltu veidu, ant šono perskirtais tamsiais lygiais plaukais.

– Nagi sakykite, Georgai, kaip jaučiate Detmolde?

Elzė pažvelgė į jį pro nuleistas blakstienas. Ji, regis, buvo sužavėta jo maniera vokiškai kalbėti taip, tarsi jis vis dar turėtų versti iš anglų kalbos. Šiaip ar taip, pasinaudojo jo klausimu papokštauti:

– Kaip Georgas jaučia Detmolde? Džeimsai, būgštauju, kad tavo klausimas nediskretiškas.

Paskui kreipdamasi į Georgą pridūrė:

– Beje, mudu esame susižadėję.

– Kortelių dar neišsiuntinėjome, – pridūrė ponia Ėrenberg.

Georgas juodu pasveikino.

– Ateikite rytoj pas mus pusryčių, – pakvietė ponia Ėrenberg. – Susitiksite su keletu žmonių, kurie tikrai džiaugsis vėl jus matydami: Sisi, ponia Oberberger, Vilis Eisleris.

Georgas atsiprašė. Jis negalįs pažadėti ateisiąs konkrečią valandą, bet, jei galima, jis mielai užsuksiąs popiet.

– Na taip, – tyliai, nežiūrėdama į jį burbtelėjo Elzė, ranką, apmautą ilga balta pirštine, atsainiai ištiesusi ant ložės atbrailos, – pietus tikriausiai leidžiate šeimoje.

Georgas apsimetė neišgirdęs ir gyrė šiandienos spektaklį. Džeimsas pareiškė „Tristaną“ mėgstąs labiau už visas kitas Vagnerio operas, net ir už „Meisterzingerius“.

Elzė pasakė tiesiai:

– Labai gražu, bet, tiesą pasakius, man nepriimtini meilės gėrimai ir tokios istorijos.

Georgas paaiškino, kad meilės gėrimą čia reikią suprasti kaip simbolį, o Elzė atrėmė nusistačiusi ir prieš simbolius. Buvo duotas ženklas, kad tuoj prasidės antrasis veiksmas. Georgas atsisveikino, nuskubėjo apačion ir kaip tik spėjo atsisėsti prieš pakylant uždangai. Tuomet vėl prisiminė, su kokiu pusiau oficialiu pavedimu šiandien sėdįs teatre, ir nusprendė beatodairiškai nebeatsiduoti įspūdžiams. Netrukus jam pavyko pastebėti, kad meilės sceną buvo galima perteikti visiškai kitaip, nei čia buvo vaizduojama; be to, nevisiškai buvo patenkintas, kad Meloto, nuo kurio rankos turėjo mirti Tristanas, vaidmenį atlieka antro rango dainininkas, kaip, beje, būdavo kone visur. Antrą kartą nusileidus uždangai jis pakilo su truputį išaugusia saviverte, liko stovėti kur sėdėjęs ir retkarčiais žvilgčiojo į pirmo aukšto ložę, iš kurios jam palankiai linksėjo ponia Ėrenberg ir kur Elzė šnekučiavosi su Džeimsu, sustingusiu už jos sukryžiuotomis rankomis. Georgui toptelėjo mintis, kad rytoj galėtų pamatyti Džeimso seserį. Ar ji dar prisimena aną nuostabią popiečio valandą, praleistą tamsiai žalioje parko tvankumoje, persigėrusioje šilto samanų ir kėnių kvapo? Kaip tai nutolę! Paskui prisiminė skubotą bučinį naktinio Lugano parko tvoros šešėlyje. Ir tas buvo taip seniai! Prisiminė vakarą po platanais ir pokalbį apie Leo. Tiesą pasa kius, jau anuomet buvo galima daug ką numatyti. Dievaži, tas Leo – keistas žmogus! Kaip jis sergėjo savyje tą planą! Juk tas ketinimas, suprantama, turėjo būti subrandintas jau seniai. Matyt, Leo tik ir laukė tos dienos, kai galės nusivilkti uniformą, kad jį įgyvendintų. Į laišką, kurį Georgas parašė jam išsyk, vos gavęs žinią apie dvikovą, atsakymo nesulaukė. Jis nutarė, jei tik bus įmanu, aplankyti Leo areštinėje.

Su juo pasisveikino ponas iš pirmos eilės. Tai buvo Ralfas Skeltonas. Georgas su juo ženklais susirodė norį susitikti po spektaklio.

Šviesos užgeso, orkestras pradėjo groti trečio veiksmo įžangą. Georgas girdėjo tykią jūros bangų mūšą tuščioje pakrantėje ir ilgesingą mirtinai sužeisto didvyrio atodūsį, išsisklaidantį skystose melsvose ūkanose. Kurgi jis girdėjo šitai paskutinį kartą? Ar tik ne Miunchene? Ne, negalėjo būti taip seniai. Staiga jis prisiminė valandą ten, balkone, po mediniu frontonu, su priešais jį atversta „Tristano“ partitūra. Tolumoje tarp miško ir pievos driekėsi saulės nutviekstas kelias į kapinaites, auksu spindėjo kryžius; pirmame namo aukšte iš skausmo vaitojo mylima moteris, o jam sopėjo širdį. Vis dėlto net ir ta akimirka turėjo melancholiško saldumo kaip ir viskas, kas buvo negrįžtamai praėję. Balkonas, melsvas angeliukas tarp gėlių, baltas suolas po kriauše... Kur dabar visa tai! Jis turėjo dar kartą pamatyti tą namą, dar kartelį prieš išvažiuodamas iš Vienos.

Uždanga pakilo. Po blyškiu abejingai plytinčiu dangumi ilgesingai skambėjo šalamaja, liepų šakų paunksnyje snūduriavo sužeistas herojus, jo galvūgalyje budėjo ištikimasis Kurvenalis. Šalamaja nutilo, per tvorą klausdamas persisvėrė piemuo, Kurvenalis jam atsakė. Iš tiesų tai buvo ypatingo skambesio balsas. Jei mes turėtume tokį baritoną, pamanė Georgas. Ir dar daug ko, ko mums trūksta! Jei tik jam suteiktų reikiamas galias, Georgas jautėsi turįs pašaukimą laikui bėgant kuklų teatrą, kuriame dirbo, paversti pirmo garsumo scena. Jis svajojo apie pavyzdinius pastatymus, į kuriuos žmonės plūstų iš visų pusių; jis čia sėdėjo nebe kaip pasiuntinys, o kaip žmogus, kuriam galbūt skirta jau gana greitai tapti vadovu. Jo viltys augo ir plėtėsi. Galbūt praeis vos keleri metai, ir jo sukurtos melodijos skambės šventiškoje erdvioje salėje; sujaudinti klausytojai klausysis taip, kaip šiandien klausosi čia esantieji, o už teatro sienų prošal bejėgiškai tekės banali tikrovė. Bejėgiškai? Tai dar klausimas!.. Ar jis žino turįs dovaną savo menu paveikti žmones kaip tas meistras, kurio muzikos šiandien klausosi? Nugalėti abejotiną, varganą, pasigailėtiną kasdienybę? Širdyje sukilo nekantra ir dvejonė, tačiau valia ir įžvalgumu jis greitai užkirto joms kelią ir dabar vėl jautėsi nuoširdžiai laimingas, kaip visuomet jausdavosi klausydamasis gražios muzikos ir negalvodamas apie tai, kad pats nori kurti ir būti laikomas kūrėju. Tokiomis akimirkomis iš visų jo santykių su mylimu menu likdavo tik vienas – kad gebėjo priimti jį suprasdamas giliau nei kuris nors kitas žmogus. Ir Georgas jautė, kad Heinrichas tąkart, jiedviem dviračiais važiuojant rytiniu rasotu mišku, kalbėjo tiesą: ne kūrybinis darbas, o meno atmosfera buvo būtina jo gyvenimui. Jis nebuvo toks pasmerktasis kaip Heinrichas, kuris privalėjo nuolat kurti, formuoti, stengtis išsaugoti ir kuriam pasaulis byrėdavo į gabalus, jei tik jis imdavo slysti iš kuriančių jo rankų.

Izolda, prilaikoma Brangenės, susmuko negyva ant Tristano lavono, nuskambėjo paskutiniai garsai, uždanga nusileido. Georgas žvilgtelėjo į pirmo aukšto ložę. Elzė stovėjo prie atitvaro, žvilgsnį nukreipusi į jį, o Džeimsas siautė jos pečius tamsaus raudonio apsiaustu, ir tik dabar, skubriai linktelėjusi galva, tar si niekas nebūtų turėjęs šito pamatyti, ji pasuko išėjimo link. Keista, pamanė Georgas, iš tolo jos laikysenoje, kai kuriuose judesiuose esama tam tikros... ne visai tikroviškos, romanuose aptinkamos melancholijos. Tuomet ji man labiausiai primena čigoniukę iš Nicos ar keistą jauną būtybę, su kuria stovėjau Florencijoje priešais Ticiano „Venerą“... Ar ji kada nors mane mylėjo? Ir savo Džeimso ji nemyli. Tai kurį myli?.. Galbūt... vis dėlto kvaištelėjusį piešimo mokytoją Florencijoje? Arba nė vieno. O gal Heinrichą?

Fojė jis sutiko Skeltoną.

– Tai sugrįžote? – paklausė jis.

– Tik kelioms dienoms, – atsakė Georgas.

Paaiškėjo, kad Skeltonas gerai nežinojo, ką veikia Georgas, ir manė jį išsirengus lyg ir į kokią muzikos studijų kelionę po Vokietijos miestus. Tad jis nemenkai nustebo išgirdęs, kad Georgas atvykęs čionai atostogų ir žiūrėjęs naująją „Tristano“ inscenizaciją teatro intendanto pavedimu.

– Ar jums tiks? – paklausė Skeltonas. – Esu sutaręs su Breitneriu susitikti „Imperialo“ baltojoje salėje.

– Puiku, – atsakė Georgas. – Tame viešbutyje esu apsistojęs.

Kai abu ponai priėjo prie jo staliuko, daktaras fon Breitneris jau rūkė vieną iš garsiųjų milžiniškų savo cigarų.

– Kokia staigmena! – šūktelėjo jis Georgui pasisveikinus.

Jis žinojo, kad Georgas dirbąs Diuseldorfe kapelmeisteriu.

– Detmolde, – patikslino Georgas ir pamanė, kad čia žmonėms jis ne itin rūpi... Bet tai ne bėda.

Skeltonas papasakojo apie „Tristaną“, o Georgas paminėjo kalbėjęsis su Ėrenbergais.

– Ar žinote, kad Oskaras Ėrenbergas yra iškeliavęs į Indiją ar Ceiloną? – paklausė daktaras fon Breitneris.

– Šit kaip?

– Ir kaip manote, su kuo?

– Veikiausiai su moteriška palyda.

– Taip, suprantama, netgi girdėjau juos vykstant su penkiomis ar septyniomis moteriškėmis.

– Kas tie jie?

– Oskaras Ėrenbergas... ir – nagi spėkite... Ogi Gvastalos princas.

– Negali būti!

– Keista, ar ne? Jiedu šiemet labai susidraugavo Ostendėje ar Spa. Kaip sakoma: Cherchez... ir taip toliau. Mat, kaip esama moterų, dėl kurių vyrai mušasi, taip, regis, esama ir moterų, per kurias jie, sakytum, paduoda vienas kitam rankas. Dabar jie drauge paliko Europą. Galbūt jiedu įkurs karalystę kurioje nors saloje, o Oskaras Ėrenbergas taps ministru.

Pasirodė Vilis Eisleris išblyškusiu ir pageltusiu veidu, neišsimiegojęs ir pakimęs.

– Sveiki, pone barone. Atsiprašau, kad nesu geriausios formos, bet jau girdėjau apie jūsų parvykimą. Kažkas matė jus Kertnerio gatvėje.

Georgas paprašė Vilio nuo grafo Malnico perduoti tėvui labų dienų. Mat jis šįsyk neturėsiąs laiko aplankyti senojo pono, kuriam – kaip pridūrė truputį koketiškai – turįs būti dėkingas už savo tarnybą Detmolde.

– Kai dėl jūsų ateities, mielas barone, – pareiškė Vilis, – aš visuomet buvau ramus, ypač nuo praėjusių metų – o gal tai buvo jau seniau, kai išgirdau panelės Belini atliekamas jūsų dainas. Bet jūsų apsisprendimas išvykti iš Vienos buvo gera mintis. Čia jus dar keletą dešimtmečių būtų laikę diletantu. Kitaip Vienoje nebūna. Man tai pažįstama. Kai visiems žinoma, kad žmogus kilęs iš geros šeimos, be kita ko, turi skonį dailiems kaklaraiščiams, geriems cigarams ir įvairiems kitiems gyvenimo malonumams, jie netiki, kad jis gali būti menininkas. Be paliudijimo iš svetur į jus čia rimtai nežiūrės... taigi, barone, greitai parsivežkite keletą puikių įrodymų...

– Aš pasistengsiu, – atsakė Georgas.

– Ar ponai jau girdėjo paskutinę naujieną? – vėl prakalbo Vilis. – Leo Golovskis, nagi žinote, tas savanoris vieneriems metams, kuris nušovė vyresnįjį leitenantą Zefraneką, laisvas.

– Paleistas iš kardomojo kalinimo? – pasitikslino Georgas.

– Ne, jis visiškai laisvas. Jo advokatas pateikė kaizeriui abolicijos prašymą, kuris šiandien buvo patenkintas.

– Neįtikėtina! – šūktelėjo Breitneris.

– Kodėl jūs, Breitneri, taip stebitės? – paklausė Vilis. – Juk gali bent kartą Austrijoje nutikti ir koks nors išmintingas įvykis.

– Dvikova niekuomet nebus išmintingas įvykis, – pareiškė Skeltonas, – todėl ir bausmės dovanojimas dėl dvikovos negali būti išmintingas.

– Dvikova, mielas Skeltonai, yra arba daug blogiau, arba daug geriau už protingą dalyką, – atsakė Vilis. – Tai arba didžiulė kvailystė, arba nepermaldaujama būtinybė. Arba nusikaltimas, arba išvaduojantis poelgis. Dvikova nėra ir neturi būti išmintinga. Išimtiniais atvejais išmintimi apskritai nieko doro nenuveiksi. O kad kai kuriais atvejais, kaip ir tuo, apie kurį kaip tik kalbame, dvikova yra neišvengiama, ir jūs, Skeltonai, sutiksite.

– Visiškai sutinku, – pritarė Breitneris.

– Įsivaizduoju tokią valstybę, – pareiškė Skeltonas, – kurioje netgi tokio pobūdžio nesutarimai būtų sprendžiami teisme.

– Tokius nesutarimus spręsti teisme?! Ak, kaip džiugu! Ar tikrai, Skeltonai, manote, kad kai kalbama ne apie nuosavybės ir teisės klausimus, bet kai žmonės susipriešina jausdami vienas kitam didžiulę neapykantą, negi iš tiesų manote, kad piniginėmis arba laisvės atėmimo bausmėmis būtų galima išspręsti reikalą? Čia, mano ponai, esama gilesnės prasmės, kad tokiais atvejais žmonės, nestokojantys temperamento, garbės ir teisingumo jausmo, dvikovos vengimą visuomet laikys bailumu. Bent jau žydai, – pridūrė jis. – Nes, kaip žinia, katalikus nuo kautynių sulaiko tik pamaldumas.

– Žinoma, pasitaiko, – paprastai pasakė Breitneris.

Georgui rūpėjo sužinoti, kaip klostėsi ta Leo Golovskio ir vyresniojo leitenanto istorija.

– Ak, tiesa, – numykė Vilis. – Juk jūs – atvykėlis. Taigi vyresnysis leitenantas visus metus tą Leo Golovskį gerokai kamavo ir, beje...

– Priešistorė man žinoma, – pertarė jį Georgas, – šiek tiek iš tiesioginio šaltinio.

– Štai kaip. Taigi spalio pirmą dieną ta priešistorė, jei liksime ištikimi šiam žodžiui, pasibaigė, tai yra Leo Golovskis užbaigė vienerius metus trukusią savanorišką tarnybą. O spalio antrosios rytą jis atsistojo priešais kareivines ir ramiai palaukė, kol vyresnysis leitenantas išeis pro duris. Tą akimirką prie jo priėjo, vyresnysis leitenantas griebėsi kardo, bet Leo Golovskis stvėrė jį už rankos, jos nepaleido, kitos rankos kumštį laikė prie kaktos, tad kaip viskas klostėsi toliau – nesunku numanyti. Beje, pasakojama, kad Leo vyresniajam leitenantui žėręs į veidą tokius žodžius... dorai nė nežinau, ar tai tiesa.

– Kokius žodžius? – smalsiai paklausė Georgas.

– „Vakar, pone vyresnysis leitenante, jūs reiškėte daugiau nei aš, dabar kol kas mudu esame lygūs, bet rytoj tokiu laiku vienas iš mūsų vėl reikš daugiau nei kitas“, – pacitavo Vilis.

– Truputį primena talmudą, – burbtelėjo Breitneris.

– Žinoma, Breitneri, čia jums geriau spręsti, – atsiliepė Vilis ir pasakojo toliau. – Taigi kitą rytą lankose prie Dunojaus įvyko dvikova. Kiekvienam po tris šūvius. Iš dvidešimties žingsnių atstumo, nežingsniuojant į priekį. Jei nebūtų rezultato, kautis kardais, kol nebepajėgs... Pirmieji šūviai iš abiejų pusių buvo netaiklūs, o po antrojo šūvio... po antrojo šūvio iš tikrųjų Golovskis reiškė kur kas daugiau nei vyresnysis leitenantas, nes anas buvo niekas – negyvėlis.

– Vargšelis, – tarstelėjo Breitneris.

Vilis gūžtelėjo pečiais.

– Tiesiog žmogus ne su tokiu susidūrė. Man jo irgi gaila. Tačiau, reikia pasakyti, Austrijoje daug kas būtų kitaip, jei visi žydai panašiais atvejais elgtųsi kaip tas Leo Golovskis. Deja...

Skeltonas nusišypsojo.

– Žinote, Vili, man girdint nevalia burnoti prieš žydus, aš juos myliu. Ir man būtų gaila, jei būtų nutarta žydų klausimą spręsti dvikovomis, nes tuomet galop nebeliktų nė vieno šios puikios rasės vyriškosios lyties egzemplioriaus.

Pokalbio pabaigoje Skeltonas turėjo sutikti, kad kol kas dvikovų Austrijoje nebūtų galima išgyvendinti. Bet jis leido sau paklausti, ar tai liudija ne tiek už dvikovas, kiek prieš Austriją, nes kai kurios kitos šalys, – iš kuklumo jis nenorįs nė vienos įvardyti – jau prieš dešimtmečius jas pamiršusios. Ir ar nenužengtų per toli, jei leistų sau Austriją, kurioje jau šešerius metus iš tiesų jaučiąsis kaip namie, pavadinti socialinio nenuoširdumo šalimi. Čia kaip niekur kitur apstu aršių kivirčų, nejaučiant neapykantos, ir tam tikros švelnios meilės, nejaučiant poreikio būti ištikimam. Tarp politinių priešininkų egzistuoja arba mezgasi juokingos asmeninės simpatijos, o bendrapartiečiai vienas kitą koneveikia, šmeižia ir išduoda. Tik nedaugelis iš jų turi aiškiai išreikštas pažiūras į reiškinius ir žmones, šiaip ar taip, net ir tas nedaugelis yra pernelyg lengvai linkęs daryti išlygas, pripažinti išimtis. Vykstant politinei kovai, čia kartais susidaro įspūdis, kad net nuožmiausi priešininkai, besisvaidydami pikčiausiais žodžiais, mirkčioja vienas kitam, suprask: neiimk už gryną pinigą.

– Kaip manote, Skeltonai, – paklausė Vilis, – ar jie mirkčioja ir kulkom švilpiant į abi puses?

– Jie tikriausiai taip ir darytų, jei už nugaros nestovėtų giltinė. Bet ta aplinkybė, manau, turi įtakos tik laikysenai, o ne įsitikinimams.

Jie dar ilgą laiką sėdėjo drauge ir šnekučiavosi. Georgas išgirdo visokiausių naujienų. Be kita ko, sužinojo, kad Demeteris Štancidesas baigė tvarkyti dvaro prie Vengrijos ir Kroatijos sienos pirkimo reikalus ir kad Žiurkių panelė laukiasi. Viliui Eisleriui buvo smalsu, koks bus šio rasių kryžminimosi rezultatas, ir jis smaginosi būsimam vaikui išgalvodamas vardus, tokius kaip Izraelis Pijus ar Rebeka Porciunkulė.

Vėliau visa draugija patraukė į šalimais esančią kavinę, Georgas sužaidė su Breitneriu biliardo partiją, paskui nuėjo į savo viešbučio kambarį. Gulėdamas lovoje valandomis pasižymėjo rytojaus dienotvarkę ir galiausiai paniro į miegą, gilų ir saldų.

Rytą kartu su arbata Georgui atnešė jo iš vakaro užsisakytą laikraštį ir telegramą. Intendantas prašė referuoti apie vieną dainininką. Georgo pasitenkinimui, tai buvo tasai, kuris vakar dainavo Kurvenalio partiją. Be to, jam buvo leista „patogiai savo reikalams tvarkyti“ prisidėti dar tris dienas prie sutartų atostogų, nes tai leidžiąs netikėtas teatro repertuaro pasikeitimas. Iš tikrųjų žavu, pamanė Georgas. Jam toptelėjo, kad buvo visiškai pamiršęs savo ketinimą rašyti telegramą dėl atostogų pratęsimo. Dabar turėsiu dar daugiau laiko Anai nei tikėjausi, pamanė jis. Gal būtų galima pavažiuoti į kalnus. Rudens dienos gražios ir malonios. Be to, tokiu laiku ten nebūtų gausu žmonių ir niekas netrukdytų. Bet jei vėl nutiktų tokia bėda! Nutiktų bėda! Tie ir ne kitokie žodžiai atėjo jam į galvą. Jis kramtė lūpas. Negi štai taip jam staiga ėmė regėtis visas anas reikalas? Bėda... Kur tas laikas, kai jis kone didžiuodamasis jautėsi einąs begalinėje protėvių ir provaikaičių voroje? Keletą akimirkų jis atrodė sau lyg koks meilės reikaluose morališkai žlugęs žmogus, truputį abejotinas ir apgailėtinas.

Akimis permetė laikraštį. Imperatoriaus malonės aktu buvo sustabdytas Leo Golovskio bylos tyrimas, vakar vakare jis buvo paleistas iš kalėjimo. Georgas labai džiaugėsi ir nutarė dar šiandien Leo aplankyti. Paskui jis telegrama grafui elegantiškai išsamiai referavo apie vakarykštį spektaklį. Kai išėjo į gatvę, buvo jau beveik vienuolikta valanda. Oras buvo rudeniškai vėsus ir giedras. Georgas jautėsi išsimiegojęs, žvalus ir gerai nusiteikęs. Jo laukė viltinga diena ir žadėjo visokiausių įdomybių. Bet kažkas Georgą truputėlį trikdė, tik jis ne išsyk suprato, kas. Ak taip... Vizitas Paulano gatvėje, niūrūs kambariai, ligotas tėvas, įžeista motina. Aną paprasčiausiai iš ten išsivesiu, pamanė jis, eisime su ja pasivaikščioti ir kur nors papietauti. Jis ėjo pro gėlių parduotuvę, nupirko nuostabių tamsaus raudonio rožių ir užrašęs ant kortelės „Tūkstantis rytinių sveikinimų. Iki pasimatymo...“ liepė nusiųsti Anai. Tai padarius jam palengvėjo. Paskui nužingsniavo miesto centro gatvėmis prie seno namo, kuriame gyveno Niurnbergeris. Užlipo į penktą aukštą. Mitri, sena, tamsia skara apsigobusi tarnaitė atidarė duris ir įleido į šeimininko kambarį. Niurnbergeris stovėjo prie lango truputį palenkęs galvą, apsirengęs rudu iki pat kaklo susagstomu švarku, kurį mėgdavo vilkėti namie. Jis buvo ne vienas. Iš seno krėslo prie rašomojo stalo pakilo Heinrichas su rankraščiu rankose. Abu širdingai sutiko Georgą.

– Ar jūsų atvykimas į Vieną susijęs su operos teatro direkcijos krize? – paklausė Niurnbergeris ir išsyk, neleidęs šios pastabos palaikyti pokštu, kalbėjo toliau. – Klausykite, jei maži berniukai, savo sąsajas su vokiečių literatūra dar neseniai galėję įrodyti reguliariai lankydamiesi literatų kavinėje, kviečiami dramaturgais į Berlyno teatrus, tai nematau, kodėl turėčiau stebėtis, jei baronas Vergentinas po vienaip ar kitaip sunkios šešių savaičių kapelmeisterio karjeros viename iš Vokietijos rūmų teatrų būtų šlovingai parkviestas į Vienos operą.

Georgas stojo tiesos pusėn, prisipažindamas tegavęs trumpas atostogas savo reikalams Vienoje sutvarkyti, ir nepamiršo paminėti, kad vakar žiūrėjęs naująją „Tristano“ inscenizaciją lyg ir savo teatro direkcijos pavedimu, tačiau tai sakydamas saviironiškai šypsojosi. Paskui jis greitosiomis ir su pakankama humoro doze papasakojo apie ligšiolinius savo potyrius nedideliame imperatoriaus rezidencijos mieste. Pašaipiai užsiminė ir apie koncertą rūmuose, tarsi nė iš tolo nebūtų linkęs savo tarnybai, ligšioliniams savo pasiekimams, teatro reikalams, netgi apskritai gyvenimui teikti ypatingą reikšmę. Taip jis norėjo įtvirtinti savo pozicijas, visų pirma Niurnbergerio akyse. Paskui kalba pakrypo į Leo Golovskio paleidimą iš kalėjimo. Niurnbergeris džiaugėsi šia netikėta baigtimi, bet neketino tuo stebėtis, nes pasaulyje, o ypač Austrijoje, kaip žinia, nuolat nutinką įvairiausių netikėtumų. Vis dėlto gandu, kurį Georgas pateikė kaip naujausią Niurnbergerio požiūrio teisingumą patvirtinantį įrodymą, kad Oskaras Ėrenbergas išplaukė jachta su princu, Niurnbergeris iš pradžių nelabai norėjo patikėti. Tačiau galop pripažino tokią galimybę, nes, kaip seniai pats žinojo, tikrovė kaskart pranokdavo jo fantaziją.

Heinrichas žvilgtelėjo į laikrodį. Georgui atėjo laikas atsisveikinti.

– Ar ponams nesutrukdžiau? – paklausė Georgas. – Man regis, Heinrichai, kad man ateinant jūs kažką balsiai skaitėte.

– Jau buvau baigęs, – atsakė Heinrichas.

– Paskutinį veiksmą, Heinrichai, perskaitysite man rytoj, – pareiškė Niurnbergeris.

– Nė neketinu, – atsakė Heinrichas juokdamasis. – Jei pirmi du veiksmai teatre patirtų tokį fiasko, kaip dabar patyrė prieš jus, mielas Niurnbergeri, tai spektaklio nebūtų įmanu suvaidinti iki galo. Tarkime, Niurnbergeri, kad jūs pasibaisėjęs iš parterio išpuolate laukan. Leisiu jums susivaldyti ir neapmėtyti scenos raktais ir supuvusiais kiaušiniais.

– Po perkūnais! – šūktelėjo Georgas.

– Heinrichai, jūs vėl perdedate, – maldė draugą Niurnbergeris. – Aš tik leidau sau pareikšti kelias prieštaras, – kalbėjo jis, kreipdamasis į Georgą. – Tik tiek. Bet juk jis – autorius!

– Viskas priklauso nuo suvokimo, – patikino Heinrichas. – Galiausiai juk tai ne kas kita, kaip prieštara kito žmogaus gyvenimui kaukštelint jam kapliu per pakaušį, tik gana veiksminga.

Jis mostelėjo į savo rankraštį ir kreipėsi į Georgą:

– Ar žinote, kas tai? Mano politinė tragikomedija. Dėkojame ir primygtinai prašome vainikų nenešti.

Niurnbergeris nusijuokė.

– Patikinu jus, Heinrichai, iš siužeto būtų galima padaryti visai šaunų dalykėlį. Galėtumėte palikti kone visas scenas ir tam tikrą personažų skaičių. Iš naujo imantis šio plano jums tereikėtų apsispręsti būti mažiau teisingam.

– Bet, tiesą sakant, tai puiku, – įsiterpė Georgas, – kad jis teisingas.

Niurnbergeris palingavo galvą tardamas:

– Visur kitur – gal ir taip, tik ne dramoje.

Paskui vėl kreipėsi į Heinrichą:

– Dramoje, kuri skirta tų laikų problemai arba netgi kelioms problemoms, o toks ir buvo jūsų sumanymas, objektyvumu niekuomet nieko nepešite. Teatre publika reikalauja, kad autoriaus paliestos problemos būtų ir išspręstos, arba bent jau būtų sukelta tokia iliuzija, nes, žinoma, iš tikrųjų išspręsti jų niekuomet neįmanoma. O regimai jas išspręsti gali tik tas, kuris turi drąsos, naivumo ar temperamento stoti kieno nors pusėn. Jūs, mielas Heinrichai, suprasite, kad su teisingumu dramoje neišsiversite.

– Žinote, Niurnbergeri, gal ir su teisingumu būtų galima išsiversti. Tik, manau, būsiu pasirinkęs ne tą teisingumą. Mat iš tikrųjų visiškai nenoriu būti teisingas. Netgi įsivaizduoju, kad būtų nuostabu būti neteisingam. Tai būtų visų sveikiausia, kokia tik galima užsiimti, sielos mankšta. Turėtų būti sveika iš tikrųjų nekęsti žmonių, prieš kurių pažiūras kovoji. Tikrai sutaupytum labai daug vidinių jėgų, kurias būtų daug naudingiau panaudoti pačiai kovai. Taigi, jei žmogus dar turėtų ir širdies teisingumą... Aš jį turiu tik čia, – tarė jis bakstelėdamas sau į kaktą. – Nesu aukščiau partijų, bet, taip sakant, esu su visais, arba prieš visus. Mano teisingumas ne dieviškas, o dialektinis. Ir todėl... – nutęsė jis pakeldamas aukštyn rankraštį, – iš to radosi šie nuobodūs ir nevaisingi tauškalai.

– Vargas tam, – tarė Niurnbergeris, – kuris išdrįstų apie jus kažką panašaus parašyti.

– Taigi, – atsakė Heinrichas šypsodamasis. – Kai tai sako kitas žmogus, šmėsteli įtarimas, kad gal jis ir teisus. Na, bet dabar tikrai privalau eiti. Likite sveiki, Georgai. Labai apgailestauju, kad vakar manęs neaptikote namie. Kada iškeliaujate?

– Rytoj.

– Bet prieš jums išvykstant dar pasimatysime? Visą šią popietę ir vakare būsiu namie, ateikite, jei jums patogu. Rasite žmogų, kuris ryžtingai nusisuko nuo laiko klausimų ir vėl atsigręžė į amžinąsias – mirties ir meilės – problemas... Beje, Niurnbergeri, ar tikite mirtimi? Apie meilę nė neklausiu.

– Šis, atsižvelgiant į jūsų padėtį, lėkštokas pokštas, – atsiliepė Niurnbergeris, – leidžia man spėti, kad jūs, nors ir labai oriai laikotės, dėl mano kritikos vis dėlto...

– Ne, Niurnbergeri, prisiekiu jums, aš neįsižeidžiau. Veikiau mane apėmė malonus jausmas, kad būsiu atsikratęs šito reikalo.

– Atsikratęs? Kodėl gi? Juk, šiaip ar taip, galimas dalykas, kad aš klystu ir kad šiai pjesei, kurią laikau menkai pavykusia, teatre bus lemta sulaukti sėkmės, kuri padarys jus milijonieriumi. Man būtų labai liūdna, jei dėl mano galbūt visiškai mažareikšmės kritikos...

– Žinoma, žinoma, Niurnbergeri, kiekvienu atskiru atveju visi turime prisiimti atsakomybę už tai, kad galime klysti. Be to, juk vėl rašau pjesę, šįsyk štai tokiu pavadinimu: „Manęs nė vienas niekuo neįtikins, juolab aš savęs...“ Jūs, Niurnbergeri, būsite jos herojus.

Niurnbergeris šypsojosi.

– Aš? Vadinasi, pasirinksite žmogų, kurį įsivaizduojate pažįstąs, bandysite pavaizduoti tas jo esybės puses, kurios jums kaip tik šitai pjesei tinka, kitas, jums neparankias, nuslėpsite ir galiausiai...

– Galiausiai, – pertarė jį Heinrichas, – tai bus portretas, padarytas pamišusio fotografo sugedusiu aparatu per žemės drebėjimą ir per saulės užtemimą. Sutinkate, ar dar ko nors trūksta?

– Gana išsami charakteristika, – burbtelėjo Niurnbergeris.

Heinrichas perdėtai linksmai atsisveikino ir išėjo nešinas susuktu į ritinėlį rankraščiu.

Jam dingus Georgas tarė:

– Jo nuotaika, man regis, vis dėlto truputėlį nenatūrali.

– Taip manote? Pastaruoju metu jis man visuomet atrodė itin gerai nusiteikęs.

– Iš tiesų gerai nusiteikęs? Rimtai tuo tikite? Po visko, ką jis patyrė?

– Kodėl gi ne? Žmonės, kurie tiek daug, kone visą laiką, gilinasi tik į save kaip jis, dvasinius skausmus įveikia stulbinamai greitai. Tokios prigimties žmones, o gal ir ne tik tokios, net menkiausias fizinis negalavimas prislegia kur kas labiau nei kokia nors širdgėla arba netgi mylimų žmonių neištikimybė ar mirtis. Tikriausiai taip yra todėl, kad bet kuris dvasinis skausmas kažkodėl glosto mūsų tuštybę, o šito anaiptol nepasakysi apie šiltinę ar skrandžio katarą. Menininkui galbūt dar prisideda ta bėda, kad iš skrandžio kataro visiškai nieko nepeši... bent jau prieš kurį laiką tikrai taip buvo. O iš dvasinio skausmo gali tikėtis visko, ko panorėjęs, pradedant lyriniu eilėraščiu ir baigiant filosofijos veikalais.

– Bet juk ir dvasiniai skausmai esti tikrai labai skirtingi, – atrėmė Georgas. – Juk anaiptol ne tas pats, ar mylimoji mus apgaudinėja, ar palieka... Arba ar ji miršta natūralia mirtimi, ar dėl mūsų nusižudo.

– Ar tikrai žinote, – paklausė Niurnbergeris, – kad Heinricho mylimoji nusižudė dėl jo?

– Negi jums Heinrichas nepasakojo?..

– Žinoma, pasakojo. Bet tai neką teįrodo. Dėl dalykų, liečiančių mus pačius, mes, netgi protingiausi iš mūsų, visuomet esame mulkiai.

Tokie žodžiai iš Niurnbergerio lūpų Georgą kažkaip keistai paveikė. Jie buvo iš tos rūšies replikų, kuriomis Niurnbergeris mėgdavo svaidytis ir kurios, kaip sykį ištarė Heinrichas, tiesiog panaikina žmonių bendravimo ar netgi visų žmogiškų santykių prasmę...

Niurnbergeris kalbėjo toliau:

– Žinome tik du faktus. Pirmą, kad mūsų draugas turėjo su jauna dama meilės ryšį, ir antrą, kad ta jauna dama šoko į vandenį. Apie tai, kas esama tarp šių dviejų faktų, mudu nė vienas beveik nieko nežinome, o ir Heinrichas tikriausiai žino neką daugiau. Kodėl ji nusižudė, mes negalime nutuokti, galbūt nė ta vargšelė nežinojo.

Georgas pažvelgė pro langą, matė stogus, kaminus, sudūlėjusius vamzdžius ir gana arti šviesiai pilką bokštą su ažūriniu plytų kupolu. Virš viso to plytėjo tuščias blyškus dangus. Staiga Georgui toptelėjo, kad Niurnbergeris dar nieko nepaklausė apie Aną. Kažin, ką jis mano? Kad Georgas galiausiai ją paliko, o ji jau guodžiasi naujo meilužio glėbyje? Ko aš važiavau į Vieną, šmėstelėjo mintis. Tarsi jo kelionė neturėtų kito tikslo, kaip klausytis Niurnbergerio įžvalgų apie gyvenimą, o jos šiandien visai nekokios. Išmušė dvylika. Georgas atsisveikino. Niurnbergeris palydėjo jį iki durų ir padėkojo už vizitą. Nuoširdžiai, tarsi ankstesnis pokalbis apie Georgo naują gyvenamąją vietą apskritai būtų nieko nereiškęs, jis pasiteiravo apie darbą, jo kūrinius, naujus Georgo pažįstamus ir tik dabar sužinojo, kokiam atsitiktinumui Georgas turi būti dėkingas už staigų kvietimą atvykti į tą nedidelį miestą.

– Tai aš nuolat ir tvirtinu, – pareiškė jis paskui, – kad ne mes kuriame savo likimą, bet dažniausiai tuo pasirūpina kokia nors aplinkybė, kuriai negalime turėti įtakos ir kurios netgi negalime įtraukti į savo apskaičiavimus. Net ir labai vertindamas jūsų talentą gal galėčiau taip paklausti: ar tai, kad telegrama buvote iškviestas į Detmoldą ir ten taip greitai suradote savo veiklos sritį galiausiai yra jūsų nuopelnas, ar nuopelnas senojo Eislerio, apie kurio tarpininkavimą jūsų reikalu man papasakojote? Ne. Nekaltas, jums nepažįstamas žmogus turėjo mirti staigia mirtimi, kad galėtumėte rasti ten laisvą vietą. Kokių dar turėjo nutikti įvykių, kuriems jūs taip pat negalėjote turėti įtakos ir jų numatyti, kad jie leistų jums lengva širdimi palikti Vieną, apskritai viską čionai palikti?

– Kodėl sakote lengva širdimi? – apstulbo Georgas.

– Turėjau galvoje, lengvesne širdimi nei tai būtų buvę esant kitoms aplinkybėms. Jei tas mažas padarėlis būtų likęs gyvas, kas žino, ar jūs...

– Galite būti tikras, ir tuomet būčiau išvažiavęs. O Ana būtų priėmusi tai kaip natūralų dalyką, kaip priėmė ir dabar. Netikite? Galbūt būčiau išvažiavęs netgi lengvesne širdimi, jei ta istorija būtų pasibaigusi kitaip. Tai Ana įkalbėjo mane priimti tą pasiūlymą. Aš anaiptol nebuvau tam pasiryžęs. Jūs nė nenujaučiate, kokia Ana gera ir protinga.

– O, aš tuo neabejoju. Sprendžiant iš to, ką man retkarčiais apie ją papasakodavote, ji, matyt, apsiprato su savo padėtimi atradusi savyje daugiau orumo nei paprastai tokiomis aplinkybėmis jo turi jaunos jos sluoksnio damos.

– Mielas pone Niurnbergeri, juk padėtis nebuvo tokia baisi.

– Ak, nesakykite. Net jei jūsų kilnumo ir dėmesio Ana buvo labai numaldyta, būkite tikras, kad panelė tuo laikotarpiu dažnai jautė savo padėties neįprastumą. Tikriausiai nėra nė vienos moters, kad ir kaip drąsiai ir išdidžiai ji mąstytų, kuri tokiu atveju mieliau nemūvėtų ant piršto žiedo. Protingas ir kilnias jūsų draugės pažiūras liudija ir tai, kad ji niekuomet jums šito nepa rodė ir kad kartų nusivylimą tų ne itin malonių devynių mėnesių pabaigoje priėmė neprarasdama savitvardos ir rimties.

– Nusivylimas – švelnus žodis. Gėla gal labiau tiktų.

– Būta, matyt, ir to, ir to. Tačiau, kaip dažniausiai nutinka, tikriausiai ir šiuo atveju deginanti skausmo žaizda bus užgijusi greičiau nei maudžianti, ramybės neduodanti nusivylimo opa.

– Nelabai jus suprantu.

– Na, mielas Georgai, juk neabejosite, kad labai greitai, galiausiai jau šiandien, būtumėte vedęs, jei mažylis būtų likęs gyvas.

– Jūs manote, kad dabar, kai neturime vaiko... Regis, jums atrodo, kad... kad... apskritai viskas baigėsi? Jūs labai klystate, mielas drauge, labai.

– Mielas Georgai, – atsakė Niurnbergeris, – verčiau nekalbėkime apie ateitį. Nei jūs, nei aš nežinome, kur šią akimirką verpiamas mūsų likimo siūlas. Juk tą akimirką, kai aną kapelmeisterį ištiko apopleksija, visiškai nieko nejautėte. Ir dabar, linkėdamas jums laimės tolesnėje jūsų karjeroje, aš nežinau, kuriam šiuo linkėjimu galbūt prišaukiu mirtį.

Prieškambaryje jiedu atsisveikino. Laiptuose Niurnbergeris riktelėjo Georgui pavymui:

– Retsykiais duokite apie save kokią žinią.

Georgas dar sykį atsigręžė atsiliepdamas:

– Ir jūs taip pat!..

Jis dar spėjo pamatyti, kaip Niurnbergeris šito nežadėdamas vangiai mostelėjo ranka, nejučiomis nusišypsojo ir nuskubėjo žemyn. Prie artimiausio kampo sėdo į vežimą. Pakeliui į Golovskių namus galvojo apie Niurnbergerį ir Bermaną. Koks keistas ryšys juodu sieja! Prieš Georgo akis iškilo paveikslas, į kurį panašų tarėsi kadaise regėjęs sapne. Tiedu sėdėjo priešpriešiais, vienas laikė priešais kitą veidrodį, kuriame kiekvienas matė save su veidrodžiu rankoje, o tame veidrodyje vėl matė kitą su veidrodžiu rankoje ir taip toliau iki begalybės. Ar ten vienas dar atpažino kitą, ar atpažino patys save? Georgui susvaigo galva. Paskui jis pagalvojo apie Aną. Negi Niurnbergeris vėl bus teisus? Negi viskas tikrai baigta? Ar tai apskritai galėjo kada nors baigtis? Kada nors?.. Gyvenimas ilgas! Bet gal jau artimiausi mėnesiai kelia abejonių? Gal Mikaela... Ne. Į tai nereikėjo žiūrėti rimtai, kad ir kaip tai susiklostytų. O Velykoms jis vėl atvažiuos į Vieną, paskui ateis vasara; jiedu bus kartu. O paskui? Kas bus paskui? Tuoktuvės? Ponų Rosnerių žentas, Juozapo svainis! Ak, kodėl jam turėtų rūpėti ta šeima? Juk tai Ana taptų jo žmona, ta geraširdė, romi, protinga būtybė.

Vežimas sustojo prie gana naujo bjauraus geltonai dažyto namo plačioje nykioje gatvėje. Georgas paliepė vežikui palaukti ir įžengė pro vartus. Iš kiemo pusės namas atrodė labai apleistas: tinkas daugelyje vietų nutrupėjęs nuo mūro, o laiptai nešvarūs. Iš kelių virtuvių pro langus sklido prastų riebalų tvaikas. Antrojo aukšto koridoriuje dvi storos žydės kalbėjosi Georgui atgrasiu žargonu, ir viena iš jų burbtelėjo berniukui, laikomam už rankos:

– Moricai, praleisk poną.

Kodėl ji taip sako, pamanė Georgas. Juk vietos čia pakanka. Matyt, nori pasirodyti man mandagi. Tarsi galėčiau jai pakenkti ar pagelbėti. Ir jis prisiminė per senesnį pokalbį Heinricho pasakytus žodžius: „priešo šalis“.

Tarnaitė įleido Georgą į kambarį, kurį jis išsyk suprato esant Leo kambariu. Ant rašomojo stalo paskleistos knygos ir popieriai, pianino dangtis pakeltas, ant sofos guli prasegtas, dar ne visai iškraustytas kelioninis krepšys. Po minutės atsidarė durys; įžengė Leo, apkabino svečią ir taip mikliai pabučiavo į abu skruostus, kad tas, taip širdingai pasveikintas, nespėjo sutrikti.

– Labai miela iš jūsų pusės, – tarė Leo, spausdamas jam rankas.

– Negalite nė įsivaizduoti, kaip apsidžiaugiau... – prabilo Georgas.

– Tikiu jumis... Na, bet prašom su manim eiti toliau, mat mes dar valgome, bet jau tuoj baigsime.

Jis nusivedė Georgą į gretimą kambarį. Šeima buvo susirinkusi prie stalo.

– Manau, kad mano tėvo dar nepažįstate, – tarė Leo ir juodu supažindino.

Senasis Golovskis atsistojo, padėjo į šalį servetėlę, kurią turėjo pasirišęs po kaklu, ir ištiesė Georgui ranką.

Jis nustebo pamatęs, kad senasis Golovskis atrodo visiškai kitaip, nei buvo jį vaizdavęsis: anaiptol ne patriarchališkas, žilabarzdis ir orus, o švariai nusiskutęs, dėl išraiškingų suktų minų veikiau panašus į senstantį provincijos komiką.

– Labai džiaugiuosi su jumis, pone barone, susipažinęs, – tarė jis, o klastingose jo akyse galėjai įskaityti: „Juk viską žinau.“

Teresė paskubomis uždavinėjo Georgui įprastus klausimus: kada atvyko, kiek laiko čia bus, kaip einasi. Jis atsakinėjo kantriai ir maloniai, o ji smalsiai ir gyvai žvelgė Georgui į veidą. Paskui jis pasidomėjo, ką Leo ketinąs veikti artimiausiu metu.

– Pirmiausiai turėsiu uoliai skambinti, kad neapsijuokčiau prieš savo mokinius. Juk žmonės buvo man labai malonūs. Knygų turėjau į valias. Bet sąlygų naudotis pianinu jie man nesudarė, – kalbėjo Leo ir, kreipdamasis į Teresę, pridūrė: – Būtinai turėtum pasmerkti tai artimiausioje savo kalboje. Tokiam prastam elgesiui su tardomaisiais turėtų būti padarytas galas.

– Vakar tokiu laiku, – įsiterpė senasis Golovskis, – juokai jam dar tikrai nerūpėjo.

– Jei manai, – pareiškė Teresė, – kad laiminga tavo bylos baigtis pakeis mano pažiūras, tai didžiai klysti. Priešingai.

Atsigręžusi į Georgą ji paaiškino:

– Teoriškai esu prieš tai, kad jie jį paleido.

Paskui Teresė vėl kreipėsi į Leo:

– Jeigu tą žaliūką visiškai pelnytai būtum paprasčiausiai nugalabijęs be tos šlykščios dvikovos komedijos, nebūtum išėjęs į laisvę, o būtum atsėdėjęs savo penkerius ar dešimt metelių, ir šventa. Bet kadangi leidaisi į tą siaubingą valstybės toleruojamą azartinį lošimą iš gyvenimo ir mirties, nes paklusai karinei ideologijai, tau suteikė malonę. Argi aš neteisi? – paklausė Teresė vėl kreipdamasi į Georgą.

Šis linktelėjo ir pagalvojo apie tą jauną žmogų, kurį Leo nušovė ir kuris, tiesą sakant, visiškai nebuvo nusistatęs prieš žydus, tik tiek, kad jie buvo jam atgrasūs, kaip galiausiai ir daugeliui žmonių, ir kurio kaltė iš esmės buvo tik ta, kad ne su tuo susidūrė. Leo paglostė sesers plaukus ir tarė:

– Matai, jei tai, ką čia dabar pasakei tarp keturių sienų, artimiausiu metu pasakytum viešai, man patiktum.

– Na, o tu man patiktum, jei rytoj drauge su senuoju Ėrenbergu nusipirktum bilietą į Jeruzalę, – atsakė Teresė.

Jie pakilo nuo stalo. Leo pakvietė Georgą į savo kambarį.

– Ar jums nesutrukdysiu? – paklausė Teresė. – Mat ir aš norėčiau bent kiek su juo pabendrauti.

Paskui visi trys sėdėjo Leo kambaryje ir plepėjo. Leo, regis, nesusimąstydamas ir neatgailaudamas džiaugėsi atgauta laisve, tai Georgą keistai jaudino. Teresė sėdėjo ant sofos tamsia prigludusia suknele ir šiandien pirmą kartą vėl panėšėjo į tą jauną damą, kuri Lugane, atkeliavusi ten kaip kavalerijos karininko mylimoji, po platanu gėrė „Asti“, o paskui bučiavo kitą. Ji paprašė Georgą paskambinti pianinu. Dar nebuvo girdėjusi jo skambinant. Jis atsisėdo, pagrojo šį tą iš „Tristano“, o paskui su palaimingu įkvėpimu ėmė improvizuoti. Leo išreiškė savo susižavėjimą.

– Kaip gaila, kad jis čia nelieka, – tarstelėjo Teresė ir, atsirėmusi į sieną, sukryžiavo rankas virš aukštos savo šukuosenos.

– Velykoms vėl atvažiuosiu, – atsakė Georgas pažvelgdamas į ją.

– Bet tik tam, kad vėl pradingtumėte, – pareiškė Teresė.

– Tai jau taip, – sutiko Georgas, ir staiga jam nudiegė širdį, kad čia nebe jo namai, kad jis apskritai jų nebeturi, neturės ilgą laiką.

– Ką manote, – pasiūlė Leo, – jei vasarą drauge leistumės į ilgą kelionę? Jūs, Bermanas ir aš. Pažadu, kad neversime jūsų nuobodžiauti teoriniais pokalbiais kaip anąsyk, praėjusį rudenį... Ar dar pamenate?

– Oi! – atsiduso Teresė rąžydamasi. – Iš tų kalbų jokios naudos. Reikia veiksmų, mano ponai!

– O kokia nauda iš veiksmų? – atrėmė Leo. – Daugių daugiausiai tai privatus reikalo išsprendimas tam kartui.

– Taip, jei tie veiksmai daromi savo paties labui, – atsakė Teresė. – Tik tuos veiksmus, kuriuos žmogus įstengia atlikti dėl kitų ne iš kerštingumo, ne vedamas asmeninės tuštybės, galbūt net anonimiškai, tik tai vadinu poelgiais.

Galiausiai atėjo laikas Georgui kilti. Kiek reikalų jo dar laukė!

– Galelį jus palydėsiu, – pasisiūlė Teresė.

Leo dar kartą jį apkabino ir tarė:

– Tikrai buvo malonu, kad aplankėte.

Teresė nuėjo pasiimti skrybėlės ir švarko. Georgas patraukė į gretimą kambarį; senoji ponia Golovski, regis, jo laukė. Keistai baimingu veidu priėjo prie jo ir padavė voką.

– Kas čia?

– Mirties liudijimas, pone barone, nenorėjau jo įduoti Anai... Tikriausiai tai būtų ją pernelyg sujaudinę.

– Ak taip...

Jis įsidėjo voką į kišenę ir pamanė, kad jis liečiant atrodo kitoks, nei kiti vokai...

Užsidėjusi ispanišką skrybėlaitę pasirodė išeiti pasirengusi Teresė.

– Štai ir aš. Iki pasimatymo, mama. Vakarieniauti namo negrįšiu.

Jiedu nulipo laiptais žemyn, ji smagi žvelgė į jį iš šono.

– Kur galėčiau jus pavėžėti? – paklausė Georgas.

– Mane tiesiog priimkite draugėn, kur nors pakelyje išlipsiu.

Jiedu sulipo į vežimą. Jis pajudėjo. Teresė domėjosi įvairiausiais klausimais, į kurios Georgas jau buvo atsakęs jų namuose, tarsi manydama, kad dabar, kai liko vienudu, jis turėtų būti nuoširdesnis, nei būdamas su kitais. Ji nesužinojo nieko kito, tik tiek, kad naujoje aplinkoje jis jaučiasi gerai ir kad darbas teikia jam pasitenkinimą. Ar jo pasirodymas buvęs Anai didelė staigmena? Ne, juk buvo Anai pranešęs. Ar tai tiesa, kad Velykoms vėl ketinąs parvykti? Tokie esantys tvirti jo ketinimai...

Ji atrodė nustebusi.

– Ar žinote, kad buvau tvirtai įsitikinusi...

– Kuo?

– Kad jūsų nebepamatysime.

Truputį apstulbęs Georgas nieko neatsakė. Paskui jam šmėstelėjo mintis: ar taip nebūtų buvę išmintingiau?.. Jis sėdėjo visai prie pat Teresės, jautė jos kūno šilumą kaip ir anuomet Lugane. Kažin, kurioje iš savo svajų ji dabar gyvena? Painiose neaiškiose vizijose, kuriose daro žmoniją laimingą, ar smagiose nerūpestingose naujo meilės nuotykio svajonėse? Ji retkarčiais pažvelgdavo pro langą. Georgas paėmė jos ranką – mergina jos neištraukė – ir pakėlė prie lūpų. Netikėtai Teresė į jį atsigręžė ir nekaltai tarė:

– Taigi dabar liepkite vežikui sustoti, man čia bus geriausia išlipti.

Georgas paleido Teresės ranką ir pažvelgė į ją.

– Taip, mielas Georgai, kur žmogus atsidurtų, – tarė ji pašaipiai vyptelėjusi, – jei nesiaukotų dėl žmonijos. Žinote, ką retkarčiais pagalvoju? Gal visa tai tėra bėgimas nuo savęs pačios.

– Kodėl... Kodėl jūs bėgate?

– Likite sveikas, Georgai.

Vežimas sustojo. Teresė išlipo, jaunas vyriškis stabtelėjo ir įsispoksojo į ją; Teresė dingo minioje. Nemanau, kad ji užbaigs gyvenimą ant ešafoto, pamanė Georgas. Paskui nuvažiavo į savo viešbutį, papietavo, prisidegė cigaretę, persirengė ir nuvyko pas Ėrenbergus.

Valgomajame kartu su tų namų šeimininkėmis juodą kavą gėrė Džeimsas, Sisi, Vilis Eisleris ir ponia Oberberger. Georgas įsitaisė tarp Elzės ir Sisi, išgėrė taurelę benediktino, kantriai ir su humoru atsakinėjo į visus klausimus apie naująją savo veiklą. Netrukus draugija persikėlė į saloną, ir jis kurį laiką sėdėjo paaukštintame erkeryje su ponia Oberberger, kuri šiandien vėl atrodė visai jauna ir norėjo smulkiau sužinoti apie asmeninius Georgo potyrius Detmolde. Ji netikėjo, kad Georgas neužmezgęs intymių santykių su visomis dainininkėmis, mat teatrinis gyvenimas jai apskritai rodėsi esąs tik dingstis ir pretekstas galantiškiems nuotykiams patirti; šiaip ar taip, ji būtinai norėjo išgirsti apie pasipiktinimą keliančius dalykus kulisuose, rūbinėse ir direkcijos kontoroje. Kai Georgas neišvengiamai ją nuvylė savo pasakojimais apie biurgeriškai padorų, kone filisterišką scenos darbuotojų gyvenseną ir darbu užpildytą savo gyvenimą, ji re gimai sukrito, ir netrukus priešais jį jau sėdėjo senstelėjusi moteriškė, kurioje jis atpažino tą, jo matytą praėjusią vasarą baltai raudonoje teatriuko ložėje ir vėliau dabar jau kone pamirštame sapne. Paskui Georgas pastoviniavo su Sisi prie marmurinės Izidės, ir nekaltai šnekučiuodamiesi abu ieškojo vienas kito akyse liepsningos valandos, praleistos tamsiai žalio parko popietės paunksmėje, prisiminimo. Tačiau abiem ji atrodė it nugrimzdusi į nepasiekiamas gelmes. Galiausiai jis prisėdo su Elze prie stalelio su paskleistomis fotografijomis ir knygomis. Iš pradžių, kaip ir visi kiti, ji uždavinėjo nuobodžius klausimus.

Staiga visiškai netikėtai ir šiek tiek tyliau ji paklausė:

– Kaip laikosi jūsų vaikas?

– Mano vaikas?.. – nutęsė jis. – Sakykite, Elze, kodėl, tiesą sakant, manęs klausiate? Juk tai tik smalsumas.

– Klystate, Georgai, – atsakė ji ramiai ir rimtai, – kaip dažniausiai klysdavote vertindamas mane. Laikote mane gana paviršutiniška ar, Dievas žino, kokia. Na, nebėra prasmės daugiau apie tai kalbėti. Bet vis dėlto juk tai nėra koks nors visiškai nesuprantamas dalykas, kad klausiu apie vaiką. Norėčiau kada nors jį pamatyti.

– Norėtumėte jį pamatyti? – perklausė susijaudinęs.

– Taip. Turėčiau dar ir kitą mintį... Ji veikiausiai pasirodytų jums visiškai beprotiška.

– Tai pasakykite, Elze.

– Mat manau, kad mes galėtume jį priimti į savo namus.

– Kas tie mes?

– Džeimsas ir aš.

– Į Angliją?

– Kas jums sakė, kad vyksime į Angliją? Mes liksime čia. Jau išsinuomojome būstą užmiesčio viloje. Juk niekam nėra reikalo žinoti, kad tai jūsų vaikas.

– Kokia nereali mintis.

– Dieve, kodėl nereali? Juk Ana negali jo auginti, jūs – juo labiau. Kur jam reikėtų būti per repeticijas? Gal suflerio būdelėje?

Georgas nusišypsojo.

– Jūs, Elze, labai gera.

– Anaiptol nesu gera. Tik galvoju, kodėl tokia maža nekalta būtybė turi atgailauti ar kentėti dėl to, kad... Na taip, turėjau galvoje, kad jis juk niekuo dėtas... galiausiai... Ar tai yra berniukas?

– Tai buvo berniukas.

Georgas pritilo.

– Mat jis mirė, – tyliai pridūrė žvelgdamas tuščiom akim.

– Ką? Šit kaip, taip norite apsisaugoti nuo mano įkyrumo.

– Elze, kaip galėjote... Ne, Elze. Kalbant apie tokius dalykus nemeluojama.

– Tikrai? Tai kaip ten...

– Jis gimė negyvas.

Ji žvelgė į grindis.

– Ak, kaip baisu! – sukuždėjo Elzė purtydama galvą. – Kaip baisu!.. Taigi ji išsyk visko neteko.

Georgas truputėlį krūptelėjo, bet neįstengė nieko atsakyti. Kaip tvirtai visi įsitikinę, kad istorija su Ana baigta. O štai jo Elzė visiškai neužjautė. Ji tikriausiai nė nenujautė, kaip jį sukrėtė kūdikio mirtis. Kaip būtų galėjusi nujausti?! Ką ji žinojo apie tą valandą, kai sodas jo akyse prarado spalvas, o dangus – šviesą, nes jo įstabaus grožio vaikas ten, namelyje, gulėjo negyvas.

Priėjo ponia Ėrenberg. Išreiškė Georgui ypatingą savo pasitenkinimą. Ji, beje, niekuomet neabejojusi, kad jis nepadarysiąs gėdos, kai įsitvirtinsiąs savo darbe. Be to, ji esanti įsitikinusi, kad po trejų ar penkerių metų jis dirbsiąs čia, Vienoje, kapelmeisteriu. Georgas gynėsi. Kol kas jis nė nemanąs grįžti į Vieną. Jis jaučiąs, kad užsienyje, Vokietijoje, dirbama daugiau ir rimčiau. Čia visuomet esama pavojaus prarasti save. Ponia Ėrenberg tam pritarė ir pasinaudojo proga pasiskųsti Heinrichu Bermanu, kuris nutilo kaip poetas ir, beje, niekur nebesirodo.

Georgas ėmė jį ginti ir jautėsi įpareigotas konstatuoti, kad Heinrichas dirbąs daugiau nei kada nors anksčiau. Bet ponia Ėrenberg turėjo ir kitų pavyzdžių, bylojančių apie pražūtingą Vienos oro įtaką. Pirmiausiai paminėtinas Niurnbergeris, kuris dabar, regis, bus visiškai atsiribojęs nuo pasaulio. O kas nutikę Oskarui... Ar tokie dalykai būtų galėję nutikti kuriame nors kitame mieste, ne Vienoje? Beje, ar Georgas žinąs, kad Oskaras keliauja su Gvastalos princu? Ji paklausė taip, tarsi šitai jos nė kiek nestebintų, tačiau Georgas pastebėjo, kad ponia truputį tuo didžiuojasi ir kažkodėl mano, jog Oskarui vis dėlto galiausiai viskas išeis į gera.

Kalbėdamasis su ponia Ėrenberg matė retkarsykiais į jį žvilgčiojant Elzę, pasitraukusią su Džeimsu į erkerį. Tai buvo supratingi, liūdni žvilgsniai, nuo kurių jį krėtė šiurpas. Jis greitai atsisveikino, pajuto nesuprantamai svetimą Elzės rankos paspaudimą, abejingus ir mandagius kitų svečių rankų spusčiojimus ir išėjo.

Kaip čia nutinka, mąstė jis fiakre, gabenančiame jį pas Heinrichą, kad žmonės sužino viską anksčiau už jį. Jie žinojo apie jo santykius su Ana jiems dar nė neprasidėjus, o dabar vėl žino anksčiau už jį, kad viskas baigta. Jis neturėjo jokio noro kiekvienam įrodinėti, kad šis klystąs. Žinia, tokiomis gyvenimo valandomis negalima leistis vadovauti užsispyrimui. Gerai, kad dabar bus tie keli išsiskyrimo mėnesiai, per kuriuos jis vėl galės susivokti, viską gerai apsvarstyti. Ir Anai tai bus į naudą; jai gal netgi labiausiai. Georgas prisiminė vakarykštį pasivaikščiojimą su ja per lietų rusvomis nuo drėgmės gatvėmis, ir dabar tas pasivaikščiojimas regėjosi jam neapsakomai liūdnas. Ak, tos valandos skliautuotame kambaryje, į kurį iš lauko per vilnijančią sniego užuolaidą veržėsi vargonų garsai! Kur jos pražuvo?! Tos ir tiek daug kitų nuostabių valandų, kur jos dingo?! Jis vėl mintyse regėjo save su Ana lyg kokią jaunavedžių porą, išsirengusią į povestuvinę kelionę, klaidžiojančią gatvelėmis, paženklintomis nuostabiu svečios šalies dvelksmu; šabloniški viešbučių kambariai, kuriuose trumpai su ja apsistodavo, vėl iškilo prieš akis ir buvo lyg sutaurinti prisiminimų auros... Paskui mylimoji pasirodė ant balto suolo po apsunkusiomis šakomis aukšta, apgaulingos nuojautos dėl švelnios motinystės paženklinta kakta; paskučiausiai ji stovėjo su gaidų lapu rankoje, o vėjyje palengva plazdeno baltos užuolaidos. Ir Georgas, suvokęs, kad tai tas pats kambarys, kuriame ji dabar jo laukia, ir kad praėjo ne daugiau kaip metai nuo tos besibaigiančios vasaros vakaro valandos, kai Ana, jam akompanuojant, pirmąsyk jam dainavo paties sukurtą dainą, fiakro kampe sunkiai ir kone baimingai atsiduso.

Po kelių minučių įžengęs į Heinricho kambarį paprašė jo šito apsilankymo nelaikyti vizitu. Jis tenorėjęs paspausti ranką, o rytoj priešpiet, jei tik Heinrichui esą patogu, jis užeisiąs ir išsivesiąs jį pasivaikščioti... Tai būtų – šita mintis jam kilo bekalbant – savotiškas atsisveikinimo pasivaikščiojimas po Salmansdorfo mišką.

Heinrichas sutiko, paprašė dar kelias minutes pabūti. Georgas juokais paklausė, ar šis jau atsigavęs po šįrytinės nesėkmės.

Heinrichas mostelėjo į rašomąjį stalą, ant kurio buvo paskleisti palaidi nervingai stambiais rašmenimis išmarginti lapai.

– Ar žinote, kas tai? Vėl ėmiausi Egidijaus. Ir kaip tik prieš jums ateinant man šovė į galvą mintis, kokia galėtų būti pabaiga. Jei jums įdomu, rytoj apie tai plačiau papasakosiu.

– Žinoma. Man labai smalsu. Beje, labai puiku, kad išsyk vėl ėmėtės darbo.

– Taip, mielas Georgai, nemėgstu būti visiškai vienas. Turiu kaip galima greičiau pasirinkti draugiją... Kitaip susirinks kas panorėjęs, o juk nesinorėtų būti kalbinamam kiekvienos šmėklos.

Georgas papasakojo jam aplankęs Leo ir radęs smagiai nusiteikusį, ko anaiptol nesitikėjęs.

Heinrichas stovėjo atsirėmęs į rašomąjį stalą, abi rankas susibrukęs į kelnių kišenes, truputį palenkęs galvą; lempa su gaubtu iš apačios margino jo veidą neryškiais šešėliais.

– Kodėl nesitikėjote rasti jo smagiai nusiteikusio? Mums... Bent jau aš tikriausiai jausčiausi lygiai taip pat.

Georgas sėdėjo ant juodo odinio fotelio atramos sukryžiavęs kojas, su skrybėle ir lazda rankoje.

– Gal jūs ir teisus, – atsakė jis, – bet negaliu nuo jūsų nuslėpti, kad matant džiaugsmingą jo veidą man buvo sunku įsivaizduoti, jog jo sąžinę slegia žmogaus mirtis.

– Vadinasi, – prabilo Heinrichas ir ėmė švytuoti po kambarį, – tai vienas iš tų kartų, kai ryšys tarp priežasties ir padarinio toks aiškus, kad galima drąsiai sakyti „jis nužudė“, ir tai beveik neatrodys kaip žaidimas žodžiais... Bet ar jūs, Georgai, nemanote, kad apskritai mes į tuos dalykus žiūrime šiek tiek paviršutiniškai. Mums reikia matyti žybtelint kardą, girdėti švilpiant kulką, kad suvoktume, jog įvykdyta žmogžudystė. Juk tas, kuris kitam leidžia numirti, nuo žmogžudžio dažnai skiriasi tik didesniu nerangumu ir bailumu...

– Ar tik vis dėlto sau nepriekaištaujate, Heinrichai? Jei būtumėte manęs, kad gali taip nutikti, juk nebūtumėte leidęs jai numirti.

– Galbūt. Nežinau. Viena galiu jums, Georgai, pasakyti: jei ji būtų gyva... tai yra jei būčiau jai atleidęs, kaip kartais teikdavotės išsitarti, atrodyčiau sau kaltesnis nei šiandien jaučiuosi. Taip, taip jau yra. Nenoriu nuo jūsų slėpti, Georgai, būta nakties... būta keleto tokių naktų, kai skausmo, nevilties... jaučiausi kone sunaikintas; kiti tai būtų laikę atgaila. Bet tai anaiptol nebuvo atgaila. Nes jausdamas skausmą, neviltį žinojau, kad ta mirtis reiškia kažkokį užbaigtumą, sutaikinimą, kažkokį tyrumą. Jei būčiau buvęs silpnas ar turėjęs mažiau tuštybės... Supraskite, kaip norite... Jei ji vėl būtų tapusi mano meiluže, būtų radęsi daugiau blogybių nei ši mirtis, taip pat ir jai... Koktėjimasis ir kančia, įniršis ir neapykanta būtų šliaužioję aplink mūsų lovą... Mūsų prisiminimai būtų supuvę vienas po kito. Tad mums tebesant gyviems mūsų meilė būtų sutrūnijusi. Taip neturėjo nutikti. Leisti tęstis tiems nepagydomiems santykiams būtų buvęs nusikaltimas, lygiai kaip nusikaltimas yra – ateityje ir bus laikomasi tokios nuostatos – palaikyti gyvastį žmogaus, kuriam nulemta kankinama mirtis. Tai jums pasakys kiekvienas išmintingas gydytojas. Ir todėl nė neketinu sau priekaištauti. Taip pat nenoriu teisintis nei prieš jus, nei prieš kurį nors kitą pasaulyje, taip jau yra: aš negaliu jaustis kaltas. Kartais man būna labai blogai, bet su kaltės jausmais tai nė kiek nesusiję.

– Ar jūs anuomet tenai nuvažiavote? – paklausė Georgas.

– Taip. Aš tenai nuvažiavau. Netgi stovėjau šalimais, kai karstą nuleido į žemę. Taip. Nuvažiavau kartu su motina, – kalbėjo jis stovėdamas prie lango visiškoje tamsoje ir purtėsi. – Ne, niekuomet šito nepamiršiu. Beje, tai irgi tik melas, kad bendrai patiriamame sielvarte žmonės atranda vienas kitą. Žmonės niekuomet neatranda vienas kito, jei nėra skirti vienas kitam. Sunkią valandą jie dar labiau vienas nuo kito nutolsta. Ta kelionė! Kai ją prisimenu! Beje, kone visą laiką skaičiau. Man buvo nepakeliama kalbėtis su ta sena paika moteriške. Juk žmogus nieko labiau nekenčia už tą, kuriam yra abejingas ir kuris reikalauja iš jo užuojautos. Kartu stovėjome ir prie jos kapo, motina ir aš. Aš, motina ir keli nedidelio teatro komediantai... O vėliau, po laidotuvių, vienu du sėdėjome užeigoje. Gedulingi pietūs dviese. Liūdna istorija, turiu jums pasakyti. Beje, ar žinote, kur ji palaidota? Prie jūsų ežero, Georgai. Taigi. Ne kartą apie jus pagalvojau. Juk žinote, kur yra tos kapinės. Mažiau nei šimtas metrų nuo Auhofo. Iš ten žavingas vaizdas į tą ežerą, Georgai; jį, žinia, gali matyti tik tuomet, jei esi gyvas.

Georgas pajuto lengvą klaiką. Jis atsistojo.

– Deja, turiu jus palikti. Manęs laukia. Atleiskite.

Iš lango tamsos Heinrichas žengė jo link.

– Dėkoju už apsilankymą. Tad iki rytojaus, ar ne? Dabar tikriausiai eisite pas Aną? Prašom perduoti jai širdingų linkėjimų. Girdėjau, kad jai gerai sekasi. Teresė man sakė.

– Taip, Ana puikiai atrodo. Ji visiškai atsigavusi.

– Džiaugiuosi. Taigi iki rytojaus, ar ne? Labai džiaugiuosi, kad galėsiu darsyk jus pamatyti prieš jums išvykstant. Turėsite man dar apie daug ką papasakoti. Vėl tauškiau tik apie save.

Georgas šypsojosi. Tarsi bendraudamas su Heinrichu nebūtų prie to pripratęs!

– Iki pasimatymo! – atsisveikino ir išėjo.

Sėdint fiakre Georgo ausyse vėl suskambo kai kurie Heinricho sakiniai. „Mums reikia matyti žybtelint kardą, kad suvoktume, jog įvykdyta žmogžudystė.“ Georgas jautė, kad šių žodžių prasmė turėjo lyg ir kokį neapčiuopiamą, bet seniai nujaučiamą sąryšį su miglotu nemaloniu jausmu, kartais apimančiu jo sielą. Prisiminė tą valandą, kai jam atrodė, kad danguje vyksta lošimas iš jo negimusio kūdikio, ir staiga jam pasirodė keista, kad Ana su juo visiškai nekalbėjo apie vaiko mirtį, kad net savo laiškuose vengė bet kokios užuominos ne tik apie nelaimingą baigtį, bet ir apie visą tą laiką, kol nešiojo kūdikį po širdimi. Vežimas artėjo prie tikslo. Kodėl man taip plaka širdis, svarstė Georgas. Iš džiaugsmo?.. Dėl neramios sąžinės?.. Kaip tik šiandien! Juk ji negali manęs kaltinti?.. Kokia nesąmonė! Aš atsipalaidavęs ir kartu susijaudinęs, štai kas yra. Man nereikėjo čionai eiti. Kam man vėl matyti visus tuos žmones? Argi, nors ir jaučiant ilgesį, man tūkstantį kartų nebuvo geriau tame nedideliame mieste, kur prasidėjo naujas mano gyvenimas?.. Su Ana būčiau turėjęs susitikti kur nors kitur. Galbūt ji su manimi išvažiuos... Tuomet viskas dar galėtų gerai susiklostyti. O argi kas nors yra blogai?.. Negi mūsų santykiai liguisti, ir nusikaltimas būtų toliau palaikyti jų gyvastį?.. Tai kartais galėtų būti patogus pasiteisinimas.

Jam atėjus į Rosnerių namus motina viena sėdėjo prie stalo, pakėlė akis nuo knygos ir ją užvertė. Virš stalo į visas puses tolygiai sklido truputį siūbuojančios lempos šviesa. Iš sofos kampo pakilo Juozapas. Ana kaip tik įžengė iš savo kambario, abiem rankom persibraukė per aukštyn sušukuotus banguotus plaukus, pasveikino Georgą lengvu galvos linktelėjimu ir tą akimirką jam labiau priminė šmėklą nei gyvą žmogų. Georgas paspaudė visiems rankas ir pasiteiravo apie pono Rosnerio savijautą.

– Nepasakytum, kad jis jaustųsi blogai, – atsakė ponia Rosner. – Bet atsikelti jam sunku.

Juozapas atsiprašė, kad buvo užtiktas miegantis ant sofos. Jis privaląs sekmadienį išnaudoti poilsiui. Mat turįs darbą laikraštyje ir kartais užtrunkąs iki trečios valandos nakties.

– Dabar jis labai daug dirba, – patvirtino ir motina.

– Taip, – kukliai numykė Juozapas, – kai turi tam tikrą veiklos sferą...

Paskui jis kalbėjo, kad „Krikščioniškasis šaulys“ randa vis daugiau skaitytojų, netgi svetur, Vokietijoje. Paskui Juozapas uždavė Georgui keletą klausimų apie jo naują gyvenamąją vietą, gyvai domėjosi gyventojų skaičiumi, gatvių būkle, dviračių sporto paplitimu ir miesto apylinkėmis.

Ponia Rosner savo ruožtu mandagiai paklausinėjo apie repertuaro rengimą, Georgas atsakinėjo, netrukus pokalbis įsisiūbavo, dalykiškai kalbėjosi ir Ana, tad Georgas pasijuto svečiuojąsis malonių manierų biurgeriškoje šeimoje, turinčioje muzikalią dukterį. Pagaliau pokalbis pakrypo taip, kad Georgas gavo dingstį išreikšti norą vėl išgirsti jaunąją damą dainuojant: jis užsimiršęs dar turėjo susivokti, kad ta, kurios balsą troško išgirsti, tai juk jo Ana.

Juozapas atsiprašė; mat jo laukiąs pasimatymas kavinėje su klubo draugais...

– Ar ponas baronas dar prisimena... tą šaunią draugiją ant Sofijos kalvos pievoje?

– Žinoma, – atsakė Georgas šypsodamasis ir pacitavo: „Kai Dievas kūrė geležį...“

– „...ją kūrė ne vergams“, – užbaigė Juozapas. – Bet šitos mes jau seniai nebedainuojame. Tai pernelyg gimininga „Reino sargybai“; tegul mums daugiau neprikiša, kad slapčiomis žvalgomės per sieną. Mūsų komitete būta karštų kovų. Vienas ponas netgi atsistatydino. Jis yra daktaro Fuchso, vokiečių nacionalistų deputato, kontoros solisitorius. Taip, mat viskas yra politika.

Jis mirktelėjo. Tegul niekas nemano, kad jis į tą akių dūmimą dar žiūri rimtai, dabar, kai pats susipažino su viešojo gyvenimo mašinerija. Nelabai ką nustebindamas užsiminė, kad jis apskritai galėtų papasakoti tokių istorijų. Juozapas atsisveikino. Ponia Rosner pareiškė, kad atėjęs laikas žvilgtelėti, kaip laikosi jos sutuoktinis.

Georgas sėdėjo priešais Aną, sėdėjo vieni du prie apvalaus stalo, nutvieksto pakabinamos lempos šviesos.

– Dėkoju už gražias rožes, – tarė Ana, – jos ten, mano kambaryje.

Ji atsistojo, Georgas nusekė iš paskos. Jis buvo visiškai pamiršęs, kad nusiuntė jai gėlių. Aukštoje stiklo vazoje tamsiai raudonos rožės stovėjo priešais veidrodį ir metė bespalvį tamsų atspindį. Fortepijonas buvo atidarytas, gaidos atverstos, iš abiejų pusių degė po žvakę. Šiaip kambaryje šviesos buvo tiek, kiek jos krito per platų durų plyšį iš gretimo kambario.

– Tu skambinai, Ana? – paklausė prieidamas. – Grafienės ariją? Ir dainavai?

– Taip. Bandžiau.

– Pavyko?

– Manau, pradeda pavykti... Na, matysime. Bet pirmiausiai papasakok, ką šiandien veikei visą dieną?

– Tuoj. Juk mudu dar nepasisveikinome.

Georgas Aną apkabino ir pabučiavo.

– Praėjo daug laiko, – tarstelėjo ji šypsodamasi ir žvelgdama prošal.

– Taigi, ar važiuosi su manimi? – paklausė jis guviai.

Ana delsė atsakyti.

– Bet, Georgai, kaip tu šitai įsivaizduoji?

– Labai paprastai. Rytojaus popietę galėsime išvažiuoti. Išrinkti kelionės tikslą patikiu tau. Reichenau, Zemeringas, Briūlis, kur tik nori... O poryt iš ryto parlydėsiu tave atgal.

Jį kažkas sulaikė užsiminti apie telegramą, suteikusią jam dar tris paras laiko.

Ana žvelgė nematydama.

– Būtų puiku, – pasakė kimiai, – bet, matyt, Georgai, aš negalėsiu.

– Dėl tėvo?

Ji kinktelėjo galva.

– Bet juk jis jaučiasi geriau!

– Ne, jam anaiptol nėra gerai. Jis toks silpnas. Žinoma, niekas tiesiogiai man nepriekaištautų. Bet aš... Aš negaliu motinos dabar palikti vienos dėl štai tokios iškylos.

Jis gūžtelėjo pečiais šiek tiek įsižeidęs dėl jos pasirinkto apibūdinimo.

– Pasakyk nuoširdžiai, – pridūrė ji lyg juokais, – negi tau šitai taip svarbu?

Georgas palingavo galvą, kone skausmingai. Bet jis jautė, kad ir šiam judesiui trūksta nuoširdumo.

– Nesuprantu tavęs, Ana, – pasakė bejėgiškiau nei norėjo. – Kad tos kelios savaitės, praleistos toli vienas nuo kito, kad jos... Net nežinau, kaip tai įvardyti... Sakytum, būtume sutrikę. Juk tai aš, Ana, juk tai aš... – pakartojo jis ūmiai, bet pavargusiu balsu.

Jis sėdėjo krėsle priešais pianiną. Išsiblaškęs ir truputį susijaudinęs suėmė Anos rankas, pakėlė prie lūpų.

– O kaip tau patiko „Tristanas“? – paklausė ji.

Jis smulkiai papasakojo apie spektaklį, nenutylėdamas ir apsilankymo Ėrenbergų ložėje, kalbėjo apie visus kitus matytus žmones ir perdavė Heinricho Bermano linkėjimus. Paskui prisitraukė ją, pasisodino ant kelių ir bučiavo. Kai atsitraukė nuo Anos veido, pamatė juos skruostais besiritančias ašaras. Apsimetė nustebęs.

– Kas gi tau, vaikeli?.. Ko gi verki, ko...

Ji atsistojo, priėjo prie lango, nugręžusi nuo jo veidą. Dabar jis šiek tiek nekantraudamas pakilo, keletą kartų perėjo per kambarį, galop priėjo prie Anos, prisiglaudė prie jos ir vėl ūmiai greitakalbe sušneko:

– Ana! Pagalvok, gal vis dėlto galėtum su manimi važiuoti! Viskas būtų visai kitaip nei čia. Galėtume išsikalbėti. Turime ap tarti tokių svarbių dalykų. Man juk reikia ir tavo patarimo, kaip turėčiau apsispręsti dėl kitų metų. Juk rašiau tau, ar ne? Taigi labai tikėtina, kad jau artimiausiomis dienomis man pateiks pasirašyti sutartį trejiems metams.

– Ką čia patarinėti? – nustebo ji. – Galop juk pats geriausiai žinai, gerai ten jautiesi ar ne.

Jis ėmė pasakoti apie malonų ir gabų intendantą, kuris, matyt, norįs priimti jį į bendradarbius, apie simpatingą seną kadaise tokį garsų kapelmeisterį, apie neūžaugą scenos darbininką, visų vadinamą Aleksandru Didžiuoju, apie jauną damą, su kuria jis studijavo Mikaelos partiją ir kuri buvo susižadėjusi su vienu gydytoju iš Berlyno, apie tenorą, dainuojantį teatre jau dvidešimt septynerius metus ir labai nepakenčiantį Vagnerio. Paskui Georgas kalbėjo apie savo menines ir materialines perspektyvas. Nedideliame rūmų teatre jis neabejotinai greitai užsitarnautų garantuotą ir tinkamą vietą. Kita vertus, nederėtų pamiršti, kad susisaistyti ilgesniam laikui pavojinga; tokia kaip senojo kapelmeisterio karjera jam nepatiktų... Žinoma... Žmonių temperamentai skirtingi, jis savo ruožtu manąs, kad panaši lemtis jam negresianti.

Ana tik žiūrėjo į jį, o paskui atlaidžiu pašaipiu tonu, tarsi kalbėtųsi su vaiku, tarė:

– Na, bet kaip jis stengiasi.

Georgas sutriko.

– Kaip suprasti – stengiasi?

– Klausyk, Georgai, tu neprivalai man nieko aiškinti.

– Aiškinti? Bet tu iš tiesų... Juk aš tau nieko neaiškinu, Ana. Paprasčiausiai pasakoju tau, kaip gyvenu ir su kokiais žmonėmis turiu reikalą... Nes viliuosi, kad tave tai domina; lygiai taip pat kaip ir pasakojant tau apie šią ir vakarykštę dieną.

Ji tylėjo. Georgas vėl pajuto, kad ji netiki, kad turi teisę juo netikėti, net jei atsitiktinai iš jo lūpų išsprūsta ir tiesa. Ant liežuvio sukosi įvairiausi žodžiai: įsižeidimo, pykčio, švelnaus įkalbinėjimo; visi jie atrodė jam vienodai beverčiai ir tušti. Jis nieko neatsakė, atsisėdo prie pianino, išgavo kelis garsus ir akordus. Dabar jam vėl atrodė, kad labai Aną myli, tik negali jai šito pasakyti, ir kad ši valanda būtų buvusi visai kitokia, jei būtų švenčiama kur nors kitur. Ne šiame kambaryje, ne šiame mieste; geriausiai – abiem nepažįstamoje vietoje, svetimoje naujoje aplinkoje. Taip, tuomet gal vėl viskas būtų buvę kaip anksčiau. Tuomet būtume galėję pulti vienas kitam į glėbį kaip kadaise, išsiilgę vienas kito, palaimos ir ramybės. Jam šmėstelėjo mintis jai pasakyti: „Ana! Mes turime tris dienas ir tris naktis!“ Jei jos paprašyčiau... deramais žodžiais... prie jos kojų maldaučiau... važiuok su manim... važiuok! Ji ilgainiui neatsispirtų! Ji tikrai man paklustų... Jis tai žinojo. Kodėl jis netaria tų tinkamų žodžių? Kodėl jos nemaldauja? Kodėl tyli prie pianino nusigręžęs, tyliai kliunkina kažin kokius garsus ir akordus?.. Kodėl?.. Ir tuomet pajuto ant viršugalvio švelnias jos rankas. Jo apsunkę pirštai prislėgė klavišus, baigė nuaidėti kažkoks akordas. Georgas nedrįso atsigręžti. Jautė: ir ji tai žino. Ką ji žino?.. Argi tai tiesa?.. Taip... Tai tiesa. Jis prisiminė tą valandą po negyvo jo kūdikio gimimo, kai jis sėdėjo prie jos lovos, o ji nebyli gulėjo nukreipusi žvilgsnį į vakarėjantį sodą... Jau tą valandą, anksčiau už jį, Ana suprato, kad viskas baigta. Jis pakėlė nuo klavišų rankas, suėmė jos plaštakas, vis dar sudėtas jam ant galvos, priglaudė jas sau prie skruostų, traukė ją žemyn, kol ji visiškai priartėjo ir lėtai nusileido jam ant kelių. Jis vėl droviai prakalbo:

– Ana, galbūt... vis dėlto galėtum pasiryžti... Galbūt aš, pasiuntęs telegramą, galėčiau gauti dar keletą dienų atostogų. Klausyk, Ana... girdi... juk būtų nuostabu...

Kažkur labai giliai ėmė bręsti planas. Jei jis iš tikrųjų išvažiuotų su Ana kelioms dienoms ir jai ta proga sąžiningai pasakytų: tai turi baigtis, Ana! Bet mūsų meilės pabaiga turi būti graži, kaip ir jos pradžia. Ne blanki ir liūdna, kaip šios valandos tavo tėvų namuose... Jei atvirai šitai jai pasakyčiau kur nors kaime... Ar tai nebūtų garbingiau dėl jos, manęs ir buvusios mūsų laimės?.. Toks ketinimas suteikė jam atkaklumo, drąsos, kone aistringumo... o jo žodžiai nuskambėjo taip, kaip skambėjo seniai, labai seniai.

Ant jo kelių, apkabinusi kaklą, Ana tyliai atsakė:

– Dar kartą, Georgai, šito nebeištversiu.

Jis jau buvo beprabyląs žodžiais, turėjusiais išblaškyti jos nuogąstavimus, bet juos nurijo. Nes ištarti jie nereikštų nieko kita, tik tiek, kad jis veikiausiai ketinąs patirti su ja keletą geidulingų valandų, bet nelinkęs prisiimti kokių nors įsipareigojimų. Jis jautė – kad Anos neįžeistų, turėtų pasakyti tik viena: priklausai man visiems laikams! Privalai turėti mano vaiką! Per Kalėdas, vėliausiai per Velykas aš tave išsivešiu, ir daugiau mudu niekuomet nebeišsiskirsime. Jis jautė, kaip Ana laukia šitų žodžių su paskutine viltimi, su lūkesčiu, kurio išsipildymu pati nebetikėjo. Bet Georgas tylėjo. Jei būtų ištaręs, ko ji taip troško, būtų naujai susisaistęs, o jis – dabar tai suprato taip tvirtai, kaip niekuomet anksčiau – suvokė norįs būti laisvas.

Ana tebesėdėjo jam ant kelių, priglaudusi skruostą prie jojo skruosto; jiedu ilgai tylėjo suprasdami, kad tai – atsisveikinimas.

Po valandėlės Georgas ryžtingai tarė:

– Taigi, Ana, jei su manim važiuoti nenori, vykstu tiesiai į Detmoldą, rytoj. Pasimatysime tik pavasarį. Iki tol vėl bus tik laiškai. Na, nebent atvykčiau Kalėdoms, jei tai bus įmanu...

Ji atsistojo ir dabar stovėjo parimusi į pianiną.

– Vėl kalbi lengvabūdiškai, – pasakė ji. – Galop ar nebūtų geriau, jei pasimatytume tik po Velykų?

– Kodėl geriau?

– Iki tol viskas dar labiau paaiškės.

Jis norėjo, kad būtų neteisingai supratęs.

– Turi galvoje, dėl sutarties? Taigi... Tuo klausimu turiu apsispręsti jau per artimiausias savaites. Juk žmonės nori žinoti, ko jie gali tikėtis. Kita vertus, jei pasirašyčiau trejiems metams, o pasitaikytų kitų galimybių, juk prieš mano valią jie manęs ten nelaikytų. Bet kol kas atrodo, kad gyvenimas mažame mieste man labai į naudą. Dar niekuomet taip intensyviai nedirbau, kaip galiu dirbti ten. Ar tau nerašiau, kad retsykiais, grįžęs iš teatro, dar iki trečios sėdėdavau prie rašomojo stalo? O aštuntą pakirsdavau išsimiegojęs ir žvalus!

Ana tik žvelgė į jį skausmingu ir podraug atlaidžiu žvilgsniu, kuris žeidė jį kaip neslepiama abejonė. Argi kadaise juo netikėjo? Argi apytamsėje bažnyčioje patikliai ir švelniai jam nekalbėjo: „Noriu melsti dangaus, kad taptum didžiu menininku.“ Georgui atrodė, kad Ana iš jo taip daug, kaip ankstesniais laikais, nebesitiki. Jis pasijuto sunerimęs ir nedrąsiai paklausė:

– Gal leisi atsiųsti tau sonatą smuikui, kai ji bus baigta? Juk žinai, nė vieno žmogaus vertinimas man nėra toks svarbus kaip tavasis.

Jis galvojo sau: jei tik galėčiau išsaugoti ją kaip draugę ar atgauti... kaip draugę... Ar tai būtų įmanu?

Ana atsakė:

– Rašei man ir apie keletą naujų fantazijų, skirtų vien fortepijonui.

– Visiškai teisingai. Tik jos dar nevisiškai užbaigtos. Bet dar viena fantazija, kurią aš... kurią aš... – jam pačiam atrodė kvai la, kad delsia pasakyti, – sukūriau šią vasarą prie ežero, kur nuskendo ta vargšė, Heinricho mylimoji, bet ta fantazija tau irgi dar negirdėta. Gal galėčiau... Paskambinsiu tau labai tyliai, ar nenorėtum?

Ana linktelėjo ir uždarė duris. Pradėjus jam skambinti nejudėdama liko stovėti ten, Georgui už nugaros.

O jis grojo. Skambino neilgą aistringai liūdną fantaziją, kurią sukūrė prie savo ežero pamiršęs Aną ir vaiką. Jam labai palengvėjo, kad gali jai šitai pagroti. Juk ji turi suprasti, ką byloja tie garsai. Neįmanoma, kad nesuprastų. Georgas tuose garsuose tarsi girdėjo save kalbantį; jam netgi atrodė, kad tik dabar save kaip reikiant suprato. Sudiev, mylimoji, lik sveika. Buvo puiku. Dabar tai baigėsi... Sudiev, mylimoji... Kas buvo skirta mums abiem, patyrėme. Kad ir kas mudviejų, manęs ir tavęs, laukia, vienas kito nepamiršime. Dabar mano gyvenimas eina kitu keliu... Tavo taip pat. Tai turi baigtis... Mylėjau tave. Bučiuoju tavo akis... Dėkoju tau, geroji, švelnioji, nebylioji. Sudiev, mylimoji... Sudiev... Garsai nuaidėjo ir nutilo. Skambindamas jis nepakėlė akių; dabar palengva į ją atsigręžė. Rimta, šiek tiek virpančiomis lūpomis Ana stovėjo užnugary. Jis suėmė jos rankas, ėmė bučiuoti.

– Ana, Ana!.. – šūktelėjo.

Jo širdis, rodėsi, tuoj sprogs.

– Nepamiršk manęs visiškai, – paprašė ji tyliai.

– Parašysiu tau, vos tenai nukakęs.

Ji linktelėjo.

– Ir tu, Ana, man rašyk... Viską... viską... Supranti mane.

Ji vėl kinktelėjo galvą.

– Ir... ir... Ryt iš ryto mudu darsyk pasimatysime.

Ana papurtė galvą. Jis norėjo kažką atsakyti, lyg būtų nustebęs, tarsi būtų savaime suprantama, kad prieš išvykdamas pri valo dar kartą ją pamatyti. Ji kilstelėjo ranką, tarsi prašydama, kad tylėtų. Georgas atsistojo, priglaudė ją prie savęs, pabučiavo lūpas, kurios buvo šaltos ir neatsakė į jo bučinį, paskui išėjo iš kambario. Ji liko stovėti nuleidusi rankas, užsimerkusi. Georgas nulėkė laiptais. Atsidūręs gatvėje pajuto, tarsi turėtų dar kartą pakilti į butą ir jai pasakyti: „Juk visa tai netiesa! Tai nebuvo atsisveikinimas. Juk myliu tave. Priklausau tau. Negali būti, kad viskas pasibaigė...“

Bet kartu jautė, kad taip elgtis nevalia. Dabar nevalia. Gal rytoj. Iki rytojaus ryto Ana juk negali išsprūsti jam iš rankų... Georgas paskubomis, be jokio tikslo suko ratus, skubėjo tuščiomis gatvėmis tarsi šiek tiek apkvaitęs nuo gėlos ir laisvės. Džiaugėsi, kad su niekuo nebuvo sutaręs susitikti ir galėjo pabūti vienas. Toli užmiestyje, tyliame žemos senos aprūkusios užeigos kampe, kur prie gretimų stalų sėdėjo kito pasaulio žmonės, jis pavakarieniavo ir jautėsi tarsi svetimame mieste: vienišas, truputį besididžiuojantis savo vienatve ir šiek tiek pakraupęs nuo to didžiavimosi.

Kitą dieną apie pusiaudienį Georgas vaikštinėjo su Heinrichu Dornbacho parko alėjomis. Juos supo nuo silpno rūko apsunkęs oras, sudrėkę lapai šiugždėjo ir slidinėjo po kojomis, o pro krūmus mirgėjo gatvė, kuria jie lygiai prieš metus traukė rausvai geltonų kalvų link. Medžių šakos stirksojo nejudėdamos, tarsi jas slėgtų tolima papilkavusios saulės tvankuma.

Heinrichas kaip tik baigė pasakoti savo dramos pabaigą, vakar atėjusią jam į galvą. Egidijus išsilaipina saloje, po septynių kelionės į mirtį dienų pasirengęs patirti jam išpranašautą lemtį. Kunigaikštis dovanoja jam gyvybę, Egidijus malonės nepriima ir puola nuo uolos jūron.

Georgo tokia baigtis netenkino.

– Kodėl Egidijus privalo mirti?

Jam tai neatrodė įtikima.

Heinrichas nesuprato, kaip gali reikėti aiškinti tokį dalyką.

– Kaipgi jis gyventų toliau?! – šūktelėjo jis. – Egidijus buvo pasmerktas myriop. Nuolat prisimindamas, kokia bus pabaiga, jis – nevaržomas viešpats laive, princesės mylimasis, išminčių, dainininkų, astronomų bičiulis, nė akimirką nepamiršdamas, koks galas jo laukia, išgyveno gražiausias, kokios tik gali būti dovanotos žmogui, dienas. Visas tas prašmatnumas būtų, taip sakant, praradęs prasmę; netgi išdidžiai orus tos paskutinės akimirkos laukimas atmintyje Egidijui būtų turėjęs virsti juokinga kvailinančia mirties baime, jeigu visa ši kelionė į mirtį galiausiai paaiškėtų buvusi nevykęs lėkštas pokštas. Todėl jis privalo mirti.

– Ir jūs manote, kad tai įtikima? – paklausė Georgas dar labiau dvejodamas nei anksčiau. – Esu beviltiškas. Aš taip nemanau.

– Nieko baisaus, – atsakė Heinrichas. – Jei tai jau dabar atrodytų jums įtikima, man tai būtų buvusi per menka užduotis. Bet kai bus parašytas paskutinis mano dramos skiemuo, tai taps įtikima. Arba...

Jis nebaigė sakinio. Jiedu žingsniavo įkalnėn pievos link, ir netrukus po jų kojomis atsivėrė gerai pažįstamas slėnis. Kalvos viršūnėje mirgėjo Vasarošilių kelias, kitoje pusėje, prie pat miško, pasirodė geltonai dažyta užeiga su raudonomis medinėmis terasomis, o netoli nuo jos nedidukas namas su tamsiai pilku frontonu. Neaiškioje ūkanoje galėjai nujausti skendint miestą, dar toliau plytėjo į aukštumą pereinanti lyguma, o pačioje tolumoje nyko vos beįžiūrimos blyškios žemos kalnų linijos. Dabar reikėjo pereiti plačią važiuojamąją kelio dalį, ir pagaliau lauko keliukas pasuko pakalnėn per pievas ir arimus. Abipus kelio tolumoje dunksojo miškas.

Georgas iš anksto nujautė, su kokiu ilgesiu jis po kelerių metų, o gal jau ir rytoj prisimins šį kraštovaizdį, kuris dabar jam – jau nebe namai.

Galų gale jiedu sustojo priešais tą nedidelį namą su frontonu, kurį Georgas norėjo pamatyti paskutinį kartą. Durys ir langai buvo užkalti lentomis. Sudūlėjęs, lyg prieš laiką pasenęs dunksojo čia, atsiribojęs nuo pasaulio.

– Na, atėjo metas atsisveikinti, – tarė Georgas nerūpestingu tonu. Jo žvilgsnis nukrypo į molinę figūrą vidur nužydėjusių gėlių lysvių. – Keista, – pasakė Heinrichui, – kad mėlynąjį berniuką visuomet laikiau angelu. Tai yra visada mintyse taip jį vadinau, nors žinojau, kaip atrodo ir kad iš tiesų jis – garbiniuotas basakojis berniukas su švarkeliu ir diržu.

– O juk lygiai prieš metus būtumėte galėjęs prisiekti, kad mėlynasis berniukas turi sparnus.

Georgas žvilgtelėjo aukštyn į mansardą. Jam dingojosi, kad galbūt kažkas netikėtai išeis į balkoną. Gal Labinskis, kuris nuo anąsyk susapnuoto sapno daugiau nebesirodė? Arba jis pats, ankstesnių laikų Georgas fon Vergentinas? Tenai, mansardoje, gyvenęs šios vasaros Georgas? Kvailos mintys. Balkonas taip ir liko tuščias, namas dunksojo nebylus, o sodas giliai snaudė. Nusivylęs Georgas nusigręžė.

– Eime, – tarė jis Heinrichui, ir jiedu patraukė gatve Vasarošilių kelio link.

– Kaip atšilo, – tarstelėjo Heinrichas, nusivilko apsiaustą ir, kaip buvo pratęs, užsimetė jį ant peties.

Georgui nedavė ramybės nykus, sausokas prisiminimas. Jis atsigręžė į Heinrichą.

– Geriau išsyk jums pasakysiu. Istorija baigta.

Heinrichas guviai dėbtelėjo iš šono, paskui ne itin nustebęs linktelėjo.

– Bet, – pridūrė Georgas nedrąsiai bandydamas pajuokauti, – primygtinai prašau jūsų nė negalvoti apie angelišką berniuką.

Heinrichas rimtai papurtė galvą.

– Ačiū. Fabulą apie mėlynąjį angelą galite padovanoti Niurnbergeriui.

– Jis vėl buvo teisus, – atsiduso Georgas.

– Jis visada teisus, mielas Georgai. Niekuomet nebūsi apgautas, jei niekuo žemėje nepasitikėsi, netgi savo nepasitikėjimu. Net jei būtumėte Aną vedęs, jis būtų buvęs teisus... arba bent jau taip jums atrodytų. Šiaip ar taip, aš manau... Tikriausiai leisite man pasakyti... Gerai, kad taip susiklostė.

– Gerai? Man, žinoma, gerai... – tyčia aštriai atsakė Georgas, tarsi nė nekentintų dailinti savo elgesio. – Jūsų, Heinrichai, supratimu, visa tai užbaigti – tikriausiai turėjo būti mano pareiga sau.

– Tuomet tai tikriausiai buvo ir jūsų pareiga Anai, – atrėmė Heinrichas.

– Tai paaiškės tik vėliau. Kas žino, ar neišplėšiau ją iš jos gyvenimo kelio.

– Iš jos gyvenimo kelio?

– Ar pamenate, kaip Leo Golovskis kartą apie ją pasakė: esą Anai nelemta peržengti biurgeriškos aplinkos ribų.

– Ar manote, Georgai, kad santuoka su jumis būtų buvusi kažkas labai biurgeriško? Tikriausiai Anai buvo skirta būti jūsų mylimąja, o ne jūsų žmona. Kas žino, ar tas, už kurio ji kada nors ištekės, neturės būti jums dėkingas, jei tie vyrai nebūtų taip baisiai paiki. Tyrus prisiminimus žmonės turi tik tada, kai yra šį tą patyrę. Tiek moterys, tiek mes.

Jie žingsniavo Vasarošilių keliu miesto, kylančio iš pilkos ūkanos, link ir artėjo prie kapinaičių.

– Ar yra kokia nors prasmė lankyti niekuomet negyvenusios būtybės kapą? – neskubėdamas paklausė Georgas.

– Ten palaidotas jūsų vaikas?

Georgas linktelėjo. Jo vaikas! Kaip keistai kaskart tai nuskamba! Jie ėjo palei rudą lentinę tvorą, virš kurios kyšojo antkapiai ir kryžiai, paskui pro neaukštą plytų mūrą vartų link. Užklaustas sargas parodė jiems eiti plačiu gluosniais apsodintu centriniu taku. Pievelėje prie pat lentų užtvaro ant žemų lyg žaidžiant supiltų kauburėlių rikiavosi ovalios plokštelės, įremtos į žemę dviem trumpom atramėlėm. Kauburėlis, kurio ieškojo Georgas, dunksojo pievelės viduryje. Ant jo buvo padėtos tamsaus raudonio rožės. Georgas jas atpažino. Širdis nustojo plakusi. Kaip gerai, pamanė jis, kad mudu nesusitikome. Galiausiai gal ji šito tikėjosi?

– Ten, kur padėtos rožės? – paklausė Heinrichas.

Georgas linktelėjo.

Minutėlę jiedu stovėjo tylėdami.

Paskui Heinrichas paklausė:

– Juk per visą laukimo laiką tikriausiai nė nepasvarstėte apie tokios baigties galimybę?

– Nė nepasvarsčiau? Dorai nežinau. Per galvą pereina minčių apie visokias galimybes. Bet rimtai, žinoma, tikrai apie tai nemąsčiau. Kodėl būčiau turėjęs?

Nebe pirmą kartą jis pasakojo Heinrichui, kaip anuomet daktaras aiškino vaiko mirties priežastį. Tai buvęs nelaimingas atsitiktinumas, nuo kurio tenka žūti iki dviejų nuošimčių naujagimių. Aišku, to, kodėl būtent čia turėjo pasitaikyti tas atsitiktinumas, profesorius negalėjo pasakyti. Bet ar atsitiktinumas nėra tik žodis? Ar ir šis atsitiktinumas neprivalo turėti savų priežasčių?..

Heinrichas gūžtelėjo pečiais.

– Žinoma... Viena priežastis po kitos ir galutinė priežastis visų dalykų užuomazgoje. Aišku, mes galėtume neleisti pasireikšti kai kuriems vadinamiesiems atsitiktinumams, jei turėtume daugiau įžvalgumo, daugiau žinių ir galios. Kas žino, gal ir jūsų vaiko mirčiai kurią nors akimirką buvo galima užkirsti kelią?

– Ir galbūt tai netgi buvo mano galioje, – lėtai išspaudė Georgas.

– Šito nesuprantu. Negi buvo kažkokių pranašingų ženklų ar...

Georgas stovėjo, sustingusį žvilgsnį nukreipęs į kauburėlį.

– Noriu jūsų, Heinrichai, kai ko paklausti, bet jūs manęs nepajuokite. Ar nemanote, kad įmanu, jog negimęs kūdikis gali mirti todėl, kad nebuvo laukiamas taip, kaip derėtų laukti, tam tikra prasme nuo meilės stygiaus?

Heinrichas uždėjo jam ant peties ranką.

– Georgai, kaip jums, paprastai labai korektiškam žmogui, gali šauti į galvą tokios metafizinės idėjos?

– Vadinkite jas metafizinėmis ar paikomis; pastaruoju metu negaliu atsiginti minties, kad dėl tokios baigties tam tikra dalimi esu kaltas aš.

– Jūs?

– Anksčiau minėdamas, kad nepakankamai jo laukiau, pasirinkau netinkamus žodžius. Tiesa yra tokia, kad tą mažą būtybę, turėjusią ateiti į šį pasaulį, tiesiog pamiršau. Ypač paskutinėmis savaitėmis prieš gimimą buvau visiškai ją pamiršęs. Kitaip nepasakysi. Suprantama, visuomet žinojau, kas laukia, bet, taip sakant, man nerūpėjo. Gyvenau apie tai negalvodamas. Ne nuolat, bet dažnai ir ypač vasarą prie ežero, prie savo ežero, kaip jį vadinate, aš ten... Taip, tiesiog nesuvokiau, kad turėtų gimti mano vaikas.

– Žmonės pasakojo man visokiausių dalykų, – burbtelėjo Heinrichas žvelgdamas prošal.

Georgas pažvelgė į jį.

– Vadinasi, žinote, ką norėjau pasakyti. Ne tik nuo vaiko, dar negimusio, bet ir nuo jo motinos buvau taip siaubingai nutolęs, kad net ir labiausiai norėdamas neįstengčiau jums papasakoti, šiandien ir pats šito nebesuvokiu. Būna akimirkų, kai negaliu atsiginti minties, kad tarp to užsimiršimo ir mano vaiko mirties turėtų būti kažkoks ryšys. Ar manote, kad tai visiškai neįmanoma?

Heinricho kaktą išvagojo gilios raukšlės.

– Kad būtų visiškai neįmanoma, gal ir negalima pasakyti. Šaknys dažnai esti susipynusios taip giliai, jog mes neįstengiame jų įžvelgti. Galbūt netgi esama šitokių sąryšių. Bet jei jų ir esama... tai ne jums, Georgai! Jums tokie sąryšiai negaliotų, net jei jie egzistuotų.

– Man negaliotų?

– Ši jūsų išsakyta mintis jums nedera. Ji nekyla iš jūsų sielos. Tikrai ne. Niekuomet gyvenime panašus supratimas nebūtų atėjęs jums į galvą, jei nebūtumėte bendravęs su mano sukirpimo subjektu ir jei jums retsykiais nebūtų būdinga mintyti ne savas, o mintis už jus stipresnių arba ir silpnesnių žmonių. Patikinu jus, kad ir ką būtumėte patyręs ten, prie ežero, jūsų... mūsų ežero, tuo tikrai neužsikrovėte jokios vadinamosios kaltės. Kuriam nors kitam tai galbūt būtų kaltė. Bet jums, iš prigimties – jūs jau atleiskite – gana lengvabūdiškam ir truputėlį nedoram, tai tikrai nėra jokia kaltė. Žinote, ką jums pasakysiu? Jaučiatės kaltas visai ne dėl kūdikio; tas nemalonus jausmas, kurį jaučiate, kyla tik todėl, kad manote turįs pareigą jaustis kaltas. Matote, jei aš būčiau patyręs panašų nuotykį, tikriausiai būčiau buvęs kaltas, nes galbūt aš būčiau jautęsis kaltas.

– Jūs, Heinrichai, mano atveju būtumėte jautęsis kaltas?

– O gal ir ne. Iš kur man žinoti? Tikriausiai dabar manote, kad neseniai nuvariau žmogų į kapus ir vis dėlto nesijaučiau kaltas?

– Taip, galvoju apie tai. Ir todėl nesuprantu...

Heinrichas gūžtelėjo pečiais.

– Taip, nesijaučiau kaltas. Kažkur sieloje. O kažkur, galbūt giliau, jaučiausi kaltas... O dar giliau – vėlgi nekaltas. Visuomet viskas priklausys nuo to, kaip giliai į save pažvelgsime. O kai šviesos įžiebiamos visuose aukštuose, išsyk pasidarome visokie: kalti ir nekalti, kvailiai ir išminčiai. Sakyti „mes“ galbūt nelabai tikslu. Pavyzdžiui, jums, Georgai, visi šitie dalykai turi būti paprastesni, bent jau tada, kai nesate veikiamas atmosferos, kurią retsykiais skleidžiu aplink jus. Todėl jums einasi geriau nei man. Daug geriau. Mat mano sieloje klaikuma. Negi dar nepastebėjote? Galiausiai kokia man iš to nauda, jei šviesos degs visuose mano aukštuose? Ką man padės žmonių pažinimas ir puikus išmanymas? Nieko... Visiškai nieko. Žiūrint iš esmės, Georgai, nenorėčiau nieko kito, tik tiek, kad visi tie pastaruoju metu nutikę baisūs įvykiai būtų tik blogas sapnas. Prisiekiu jums, Georgai, visą savo ateitį ir dar dievai žino ką būčiau atidavęs, jei būčiau galėjęs pradanginti tas nelaimes. Bet jei jos ir nebūtų įvykusios... veikiausiai aš jausčiausi taip pat apgailėtinai kaip ir dabar.

Jo veidas persikreipė, tarsi jis būtų norėjęs rėkti. Netrukus Heinrichas vėl stovėjo sustingęs, nejudėdamas, išblyškęs, tarsi užgesęs. Paskui tarė:

– Patikėkite manimi, Georgai, esama valandėlių, kai pavydžiu žmonėms, turintiems vadinamąją pasaulėžiūrą. Jei aš noriu turėti gerai surikiuotą pasaulį, pirmiausiai turiu jį susikurti. Tai sunku padaryti žmogui, kuris nėra ponas Dievas.

Heinrichas sunkiai atsidūsėjo. Georgas nesiėmė jam atsakyti. Gluosniais apsodintu taku jiedu patraukė išėjimo pusėn. Geor gas suprato, kad tam žmogui niekas nepagelbės. Tikriausiai kada nors Heinrichui bus lemta nuo bokšto viršūnės, į kurią jis kilo spirale sukdamas ratus, nupulti į tuštumą; ir tai bus jo galas. O Georgas jautėsi ramus ir laisvas. Jis nusprendė tas dabar jam priklausančias tris dienas išnaudoti kuo racionaliausiai. Tikriausiai gera būtų kokioje nors gražioje, ramioje vietovėje pabūti vienam, pailsėti ir susikaupti naujam darbui. Į Vieną jis buvo atsivežęs sonatos smuikui rankraštį. Ją ir ketino užbaigti pirmučiausia.

Jiedu praėjo pro vartus ir atsidūrė gatvėje. Georgas atsigręžė, bet jo žvilgsnį užstojo kapinių siena. Tik po kelių žingsnių vėl atsivėrė vaizdas į slėnį. Tačiau dabar jis galėjo tik nujausti, kur tas namelis pilku frontonu; iš čia jo nebesimatė. Ant rausvai geltonų kalvų, apribojančių peizažą, leidosi blyškiai švytintis rudeninis dangus. Georgo siela romiai atsisveikino su visa ta laime ir kančia, kurias jis, sakytum, girdėjo nuaidint slėniu, dabar jo paliekamu ilgam; kartu jis girdėjo ir nepatirtų dienų pasveikinimą, ataidintį iš jo jaunystės pasaulio platumų.

Pabaiga.

Content

Шницлер Артур Laisvės linkui