Пагутяк Галина

Гіркі землі

Галина Пагутяк

Гіркі землі

Вдячна за допомогу,

завдяки якій змогла краще зрозуміти Борислав,

пану Зенону Яремку та пану Олегові Микуличу

Гіркі землі

містерія

У людей є свої плани, а у Господа — Його. Він здмухне людські легеньким подмухом, добре, що тільки плани, а не саму людину. Це може статись щохвилини, і через те людина мовби завжди приречена зіщулюватись під бездонним відкритим небом, яке їй ніколи не належало і не буде належати, на відміну від моря і землі, гір і надр земних. Тільки птахи, вбиті чи просто мертві, повертаються на небо, бо вміють бачити шлях навіть у темряві, навіть у тумані. У них є своє небо птахів, а у хмар — небо хмар, а у зірок — небо зірок. Господь наглядає і за небесами, і за землею, і за душами, бо Він усюди присутній. Хоча найважче — усвідомити присутність Господа в собі. Тому уявляєш, що Він десь поруч, — вуха, очі й уста, — і намагаєшся вступити з Ним в діалог, але Бог чомусь мовчить, і Його мовчання дратує. Прохання переростає в докори. І все це не для порозуміння, а для того щоб Господь поводив себе, як людина, значна та надійна, слухав тебе, допомагав здійснювати всілякі оборудки. А не був частиною тебе чи твоїм цілим, бо це… це просто незрозуміло, це жахливо, як змиритися з присутністю в тобі чужої істоти. Ти добре знаєш, як це: тіло тоді німіє, стає неживим. Можна звикнути до цього. І до того, що в тобі присутні думки інших людей, почуваються там господарями, а твої власні відступили під їхнім натиском — авторитетом думок, суджень, правил, що імплантовані у тебе за твоєю мовчазною згодою і твоїм коштом: батьками, школою, суспільством. І коли ти починаєш це розуміти, то намагаєшся повернути частку себе. І раптом помічаєш, окрім всього, моторошну присутність Бога, який може усе, який здатний на все і готовий виявити свою міць. Це лише справа часу, хоч той час може не настати ніколи. Люди подбають про те, щоб він не настав, море, гори і надра землі про це подбають.

Небо птахів і небо хмар, під якими ти лежиш, зануривши обличчя в траву, надто яскраве, не можна в нього вдивлятися довго. Зате воно може вдивлятися у тебе вічно, читати тебе, як книгу. І те, що війнуло прохолодою і здалеку чутно грім, — це не просто наближення грози, а знак, що тебе почули і що так, як було, вже не буде. Хоч на поверхні свідомості ти боїшся змін, але внутрішньо — вже готова до них.

Скоро навколо почнуть кресати блискавиці, поллються потоки води з чорної хмари, а ти не встигнеш потрапити додому, не сховаєшся й на автобусній зупинці, бо там нема ні будки, ні дашка. З одного боку — колишня тюрма, де було гетто, з іншого — придорожнє кафе, де на терасі повно недільних нероб, що п’ють пиво й горілку, а всередині тхне помиями. Тут, у Бориславі, за п’ять років нічого не змінилося, тільки стало багато невпізнаваних облич, хоча ці люди чомусь тебе впізнають. Краще було б навпаки. Ліля сама не розуміє, як її занесло аж на Мразницю. Ну побачила зелені гори й захотіла полежати на траві… Вона вже робила це на Висипах, але там не дуже безпечно, хоча й близько від дому. І в траві зустрічаються кінські кізяки, бо вночі на пагорбі пасуться циганські коні, що вдень мандрують світами. Хтось її побачить там з «невпізнаваних» — донесуть матері: а чого ваша донька там валяється в траві? Зрештою, й тут вона не сховається, але можна сказати, що заблукала. Якби вона взяла коцик, купальник, ніхто б і не питав. Але якого дідька пертися з Водянки на Мразницю, коли ближче озеро в Тустановичах? Краще було би перетворитись на ящірку, залізти в гущавину, сховатись у норі, злитись кольором із землею. Та Бог створив її жінкою згідно зі своїм планом, жінкою в Бориславі, місті, куди вона змушена повертатись, бо більше немає куди, і навіть вважати це за щастя — повернутись додому, де за її гроші купили братові диплом, зробили євроремонт і далі потребують її грошей. Ліля дасть, Ліля купить, Ліля заплатить борг. Ліля — багата. Ліля — каріатида, яка тримає разом з іншими каріатидами небо над Бориславом.

Вона вже виплакалася, як тільки прийшла сюди, вискочила з хати у чому була, в гумових шльопанцях, навіть мобільника не взяла, зрештою, ніхто й так не дзвонить.

Може, лишитися тут, віддавши себе на поталу зливі, хай вимиє з неї всю гіркоту? Від цього вона не помре, хіба що блискавка вдарить випадково. Але вона не хоче, щоби було боляче, а щоб нагадувало сон — заснути й не прокинутись, не знаючи, що ти вже померла. Звісно, то все дурниці. Це вона пережила у вісімнадцять років — непереборне бажання померти. Зараз вона просто депресує: очі розплющені, в голові туман, а в грудях кубло гадюк чи гніздо ос, які намагаються вирватися назовні, а цього ліпше не треба. Треба, щоб оси сиділи тихо, бо прийде хтось і спалить гніздо чи вкине у відро з помиями.

Зашуміли кущі, війнуло холодом: десь уже пройшов дощ, але вся вода з хмари не вилилась, прямує сюди. Ліля сіла, обтрусила з себе травинки, озирнулась. Нафтова гойдалка ворухнулась, закивала так-так, ропа попливла по невидимій трубі — бориславський скарб, який майже ніц не вартує, бо є Сибір, Аравійська пустеля, Каліфорнія. Ніхто нині не пам’ятає Борислав як місто нафтовиків, але позаяк пів-Борислава виїхало до Італії на заробітки, то він ще дасться чути, аякже!

Це не думки дівчини, що втекла в гори, аби виплакатись на самоті й отримати від Бога якийсь знак-пораду, що їй далі робити, але такий, аби вона його зрозуміла. Це не думки Господа, бо слава — не така річ, щоб Він нею переймався. І не думка самого Борислава як частинки ноосфери. Це — думка тих, кого Ліля як джерело фінансування своєї родини може нарешті зустріти, хоча досі не здогадувалась про їхнє існування, бо не потребувала нічого, окрім води, котрою мусить наповнити свій глек, принести додому і вилити у діжку, в якій немає дна. Про відсутність дна вона вже здогадалась, але не знає, що має з цим робити, бо ніколи не чула, щоб хтось з її знайомих міг щось із цим зробити. Звідти, звідки вона приїхала, ніхто не повертається назовсім — тільки в труні. Повертаються ненадовго: на Різдво чи Великдень, на похорон чи весілля, аби посипати сіллю власні рани, помазати медом рани батьків і дітей, прикрасити штучними квітами, гіпсовими ангелами, гномами, буськами такі нестерпні для ока руїни. Це вони вміють. А вона цього так і не навчилась. І зараз злетіла, як пташка, на Верхи, вище, ніж колись злітала в своєму короткому житті, і серце відчуває, що десь тут є прочинена брама для неї. Якщо вона не відшукає її, то громи і блискавки, що вирують зараз у ній, розірвуть її на частини, і вона вже ніколи не збере саму себе.

Дівчина обхопила коліна руками. На горі було свіжо, а з яру неподалік пашіло задухою. Вона виразно відчула запах яблук — білий налив, бо яблучний рай починався з білого наливу, — яблук, які доспівали і відразу падали на землю, їхня ніжна плоть вкривалась плямами від удару. Падалиці коштували на базарі дешево. Мама якось принесла ціле відро. У них у дворі колись ріс білий налив, але потім старе дерево, що вже не родило, хтось зрізав. Ліля росла, а дерево старіло. Вона наливалась соком юності, а яблуня всихала. Вона відчула, як зараз вони наближаються одна до одної, мов два потяги, що раптом опинились на одній колії, бо хтось неуважно перевів стрілки, і ось-ось зіткнуться. Бо вона почула запах яблук із яру, де в здичавілих садах доживали віку старі будинки колишнього Борислава. Не могла доладно перекласти думку словами, просто спогад про білий налив боляче штовхнув її в груди, приглушивши звук першого грому. Не залишилося надії, що вітер віджене чорну хмару. Чим довше триватиме ця суха канонада, тим потужнішою буде злива. Ліля вагалась. В кишені ні копійки, щоб ускочити в автобус. І поблизу жодної крамниці, де можна перечекати грозу. Вона вже пройшла досить великий кавалок дороги, і так само доведеться вертатись додому пішки.

Наступний ляскіт грому. Небо освітилося синювато-білим світлом. Ліля побігла вниз глинистим схилом, що через тінь величезних дерев ніколи не заростав травою і міг бути стежкою, а міг і не бути. На скам’янілій землі не залишалось слідів. Ліля опинилась на дні яру, який розтинала звичайна ґрунтова дорога, колись посипана гравієм, з ямами, в яких давно висохла вода, а решту заполонила рослинність, що їй ніхто не чинив спротиву. Перший будинок з вікнами без шибок викликав у неї такий жах, наче вона побачила людину без очей, примусив здригнутись усім тілом. За погнутою скаліченою металевою огорожею з прорваною сіткою шаленіли від безкарності бур’яни. Але то був один такий дім, що вже втратив подобу житла. Наступний був заселений, але видно, що люди дуже тихо жили, доживали. Ліля подумала, що, може, їй то все сниться: і гроза, і вулиця зі старими будинками, хоч вона знала, що Борислав — ніби стара латана верета, кинута на рівнину і висипи. Кожна латка різної форми і кольору, але всі вони кріпляться до однієї основи. Сон це чи не сон — хіба не все одно. Вона просто шукає, де б сховатися від війни чи від грози. У сні то буде війна, в реалі — гроза. Ліля подумала, що цією дорогою вона зможе спуститися в діл і вийти на головну вулицю, що розтинає Борислав від Губичів до Мразниці, дійде до пожежної частини, а тоді поверне вправо. Але дорога раптом вперлась у город, наїжачений тичками для квасолі, що височіли над суцільним зеленим плетивом. Хвіртка була закручена дротом. Все — прийшла.

І тут вона звернула увагу на дах з червоної черепиці, що відкрився, коли вона повернулась обличчям назад. Наче за той час, поки вона йшла до виходу, який виявився тупиком, хтось намалював його поміж буйної рослинності. Так, дах зі старої червоної черепиці, під ним — дерев’яна мансарда, яка переходила внизу у веранду. Саме звідти линув запах яблук, але тепер очі дівчини були прикуті до мансарди — тихого раю, де можна лягти і спати безконечно довго й чути крізь сон, як яблука гупають об дах, а гілля дерев шкребеться у вікно… Ось чого вона потребувала насправді. Не пагорба, де вона була надто чутливою і надто вразливою до того, що линуло з неба, наповнюючи її силою, яка оберталась у гнів, а не радість. Вона не знала, як скористатись цією силою, куди її спрямувати, бо те, що допровадило її до люті, водночас було усім, що вона мала: роботою, домом, стосунками з людьми. Власне, вона була не проти, аби сила її матеріалізувалась, вийшла з берегів, бо це принесло б їй полегкість. Але ще більше вона боялась, що хтось це помітить і її замкнуть у психушці. Вдома вона брехала, що була там чи там, а натомість сиділа то на Висипах, то в парку, то в покинутих садах, а якось зайшла на цвинтар на Туковій горі, де було повно іржавих тонких хрестів, зварених з труб, із 30-х років. Так багато людей померло в 30-ті роки, в міжвоєнні часи. Вона подумала, що люди вмирали від туги за загиблими на війні — вдови, матері. Її вразила несподіваність цієї думки, адже вона не знала нікого, хто помер би від туги. Такого діагнозу лікарі не ставлять, а тому люди вмирають від туги непомітно. Про це знають тільки найближчі. І, може, це й викликало іскру, від якої спалахнуло вогнище ненависті до світу, який змушує людей вмирати від туги, бо не бажає розділити їхній біль.

Ліля стояла перед поржавілою залізною сіткою огорожі, поки соталась нитка її думок, дивилась на зачинене вікно мансарди. Потім нитка урвалась, бо вона перевела погляд вниз, на землю, й побачила живу істоту в цьому забутому дикому місці. Стара жінка з сивою непокритою головою знімала з мотузки білизну, розвішану в саду: простирадла, напірники, пелюшки — все біле, тобто колись було білим, а тепер — пожовкле від безконечного прання, навіть латане. І тут впали перші краплі дощу, пробивши щільну крону дерев. Лілю наче штовхнуло щось у спину. Вона відчинила хвіртку й увірвалась на чуже подвір’я, щоб урятувати чужу білизну. Старенька навіть не здивувалась.

То були благословенна гроза і благословенна злива, які розчахнули перед Лілею двері у чужий дім. Вони ледве встигли занести оберемки сухої білизни, що пахла давно забутим запахом крохмалю, як небо розпалось на дві половини, і по всьому місту заголосила сигналізація.

— Ото вдарило, — зойкнула жінка. — Господи, борони й заступи!

Ця стара жінка належала до тих людей, які трапляються дуже рідко. Вони бачать тебе наскрізь, але це не викликає страху, а навпаки — довіру. Ти відчуваєш, що вони ніколи не заподіють тобі лиха, пробачать твої вольні й невольні гріхи. Вони просто знають, як влаштоване життя, за які ниточки смикають кожну людину. І нічому не дивуються.

— Я почула запах яблук і пішла на нього, — сказала Ліля. — І мені сподобалась ваша мансарда.

— Тут все струхлявіло, шашіль сточив, але на наш вік вистачить. Сідай, дитино. Білий налив добре вродив цього року. Жаль, що злива все позбиває.

— Я вам допоможу позбирати. У нас колись білий налив ріс під будинком, але дітиська обривали все ще зеленим.

Дивно, але в домі не пахло яблуками, хоч біля вікна стояла побита поливана миска з яблуками, вже вкритими рудими плямами. Пахло крохмалем від білизни, що жужмом лежала на канапі, наче впольовані білі птахи з обвислими, заламаними крилами. Відчувався кислий запах старості, що сяк-так обходиться сама, але вже недовго їй лишилось. Вікна були зачинені, схоже, їх відчиняли нечасто. До них було навіть страшно торкатись, щоб не розвалились струхлявілі рами і не тріснуло скло. Ліля подумала, що ніколи не чула, щоб дім вмирав разом з господарями, але… Мабуть, так краще, коли нема кому його залишити. Смерть — іноді найкращий вихід.

Вона притлумила в собі зітхання від надміру почуттів — єдине, що у ній залишилось від дитини. Може, ще щось було дитячого, але так тяжко привалене брилами, так глибоко, в такій темряві.

— Я маю пляцок з яблук, вчора спекла. Почекай, дитино, мушу піти до чоловіка. Він у мене хворий, лежить. Кличе.

За шумом зливи Ліля не чула, щоб хтось когось кликав, але кивнула.

— Можна, я поки постіль поскладаю?

Стара на мить завмерла.

— Добре, хоч я би й сама поскладала.

Постіль була стара, полатана, запрана, але накрохмалена. Її ще прасувати треба. У них вдома давно такої не залишилось. Ліля швиденько все поскладала в куток канапи, сіла поруч й відразу підхопилась, бо заскрипіли пружини. Ще тут був старий чорний креденс з латунними ручками, ходики на стіні з вигорілим циферблатом, які не йшли, кухонна шафка-стіл коло ще радянської газової плити і дешевий пластиковий електрочайник, а на підлозі — смугастий затоптаний хідник. Якби не чайник і не пластикове відро з водою, можна було б подумати, що Ліля перемістилась у часі років на сорок назад. Бо холодильник тут точно мав сорок років, не менше.

І час зупинився. Просто зупинився. І так можна жити. Сховатись не лише від дощу, а й від світу. До пані Розалії, так звали стару жінку, яка прихистила дівчину від дощу, напевно, ніхто не приходить. Її ровесники повмирали, і сусіди залишили після себе напіврозвалені будинки. Ліля зараз хотіла б опинитись на місці пані Розалії, тобто у тому віці, коли всі дали тобі спокій, бо вже взяли від тебе все, що ти могла дати. Трохи нагадує смерть, але повільну-повільну. А коли очі вже звикли до напівтемряви, то звідкись раптом проступили дерев’яні сходи, і під гуркіт грому Ліля ступила на першу сходинку, скинувши взуття, бо їй здавалося блюзнірством йти взутою по таких вишаруваних чистих сходах. Вона піднялася нагору і побачила в крихітному коридорчику відчинені двері. Ліля з порога побачила перекошену стелю з нефарбованих дощок, білі стіни, велике вікно з квадратними шибками, столик, етажерку з книжками і металеве ліжко, заслане білим простирадлом. Вона лягла на те ліжко, дощ рівно стукотів по даху. Ліля скрутилася в клубочок. Їй треба було виспатись. Спати так довго, щоб життя за цей час пішло настільки вперед, аби не було вже сенсу його наздоганяти.

Лілю збудила тиша. Яблука всі попадали, зросивши землю своїм соком. Землі було добре, і яблуні було добре позбутись тягаря.

— Дивна дівчина, — сказав старий, що сидів тепер у кріслі, поклавши на засмальцьовану подушку кволі ноги. — Кажеш, спить?

— Спить.

— А вдома, певно, переживають.

— Вона не буде довго спати, Михасю.

— Як встане, то хай зайде до мене.

— А нащо вона тобі?

— Може, я її батьків знаю.

— А я хотіла б на її батьків подивитися і спитати, чого їхня дитина як з хреста знята. Страшно дивитися.

— Може, слаба?

— Може, я про те не подумала. Бо, ніби хвора тварина, шукає нору аби запхатися. Думає, що хвороба її там не знайде.

— Вже знайшла. А що там, Рузю, нагорі? Так, як було?

— Ти знаєш, що я нічого не міняла. Павутину знімаю, порох витираю, та й усе.

— Там добре, там притульно, Рузю…

Розмова втомила старого, і він задрімав на останньому слові.

Коли Ліля прокинулась, були вже сутінки. Але зненацька їх прорвало сліпуче жовте сяйво призахідного сонця, що кинуло навскісний промінь на стіну навпроти, де в рамі під склом висіла велика репродукція картини: гора, довкола багато людей, а на горі — шатро. Може, то був образ, з ліжка Ліля не могла розгледіти, але її до глибини душі пройняло відчуття іншості — може, то був рай у біло-блакитних тонах чи казковий острів. Лише в дитинстві так гостро відчуваєш присутність гарного і чужого водночас світу, у який хочеться потрапити і залишитись там назавжди. Увійти через двері, не озираючись, не думаючи, що можеш не повернутись. Але, мабуть, потрібно, щоб душа готова була прийняти цю красу, віддатись їй повністю.

Враз усе потьмяніло, сонце сховало свій промінь. Але вже те, що воно сюди зазирнуло, в яр, у вікно мансарди, — то був, безперечно, знак. Два тижні, похмурі й розпачливі, нарешті закінчились. Хтось таки побачив Лілю з неба, повернув їй відчуття захищеності, такої, як у дитинстві, а згодом, можливо, поверне їй здатність радіти. Якби вона залишилась тут, нічого не намагаючись змінити, залагодити, це було б теж добре. Вона вичавила б себе з цього світу, як кісточку з вишні, щоб ніхто її не шукав, ніхто не приходив навідати її, щоб не було навіть тієї старої жінки — пані Розалії… Ні, хай буде. Самій в порожньому домі їй буде важче звикнути до нового життя.

Ліля встала, розправила складки на простирадлі і навшпиньки зійшла сходами. Сходи все одно скрипіли. Внизу було порожньо. Стара жінка мала б почути, вийти з кімнати, де був її хворий чоловік, там навіть двері були прочинені. Ліля взулася. Серце їй калатало, бо вона відчувала всю незручність становища, хоча там, нагорі, не відчувала нічого подібного. Там її тіло знайшло свою мушлю і відгородилось від дійсності сном. Можливо, тому, що в мансарді ніхто не мешкав, там не пахло ні потом, ні шкірою, ні волоссям іншої людини. А внизу повітря було густе, задушливе й пахло ліками.

Дівчина вислизнула надвір, побачила землю, всипану яблуками, що вмирали на очах, вкриваючись темними плямами, побігла доріжкою, викладеною нерівним річковим камінням, між яким, наче між зубами, застрягла трава, штовхнула хвіртку і пішла тією самою дорогою, що вела догори, аби не забути, коли повернеться сюди завтра.

— Як ти не розумієш, Михасю, вона не готова розповідати, а говорити ні про що вже не захоче.

— На кого вона була схожа?

— На зламану лілію, що гнеться до землі, на пташку, що випала з гнізда. А тепер — не знаю. Сон зміцнив її. Тому вона прийде ще і ще, щоб набратися сили. Бо вона молода. То ми з тобою не потребуємо великої сили.

— Нам треба чогось іншого, правда, Рузю?

Ліля видряпалася по розкислій стежці нагору, якраз навпроти гойдалки, що рухалася, пробуджена підземним потоком ропи, води і піску, і, проходячи повз неї, помітила рядок чорнобривців та нагідок. Вона посміхнулася, бо це було гарно — посадити біля платформи квіти. То була остання її посмішка цього згасаючого дня, бо коли вона зійшла з пагорба і опинилась на вулиці, то побачила, як усе змінилось. Якби вона не знайшла яру, то могла б стати жертвою стихії. Бог, мабуть, вирішив, що для цієї дівчини забагато ставати знову жертвою, і послав її в таке спокійне місце, як будинок з мансардою. На вулиці лежали поламані дерева, кавалки черепиці, бляхи. По асфальту досі текли струмки брудної жовтої води. Деякі дерева придавили автівки. Але буря закінчилась, скільки ж вона тривала? Скільки спала Ліля під дахом чужого дому?

На вулиці з’являлись люди. Вони стояли біля під’їздів двоповерхових будинків, готові кожної миті сховатись, якщо знову почнеться злива. Вихор побив вікна, які не встигли зачинити, поскидав горщики з квітами, але ніхто нічого не прибирав. Люди стояли заціпенілі, намагаючись оцінити чужі збитки, бо свої вони вже оцінили. Вони стояли, а Ліля йшла, і по ній було видно, що стихія її не зачепила, вона щойно про неї дізналась. Думки людей перекинулись на неї: що це за дівчина, звідки вона взялась, чому йде посеред вулиці і на її обличчі немає страху істоти, що пережила бурю, немає тривоги за своїх рідних. У такий недільний вечір люди вертаються з гостей, чи просто виводять дітей у двір і гомонять з сусідами. Але тепер всюди мокро, з землі тягне холодом, і сутінки наступають швидко, бо небо щільно вкрите хмарами. Всі ці уламки скла й черепиці залишаться до ранку, бо в неділю ніхто не буде працювати: гріх.

Ліля йшла не намальована, не вбрана до неділі, вискочила з хати в чому була. За нею тягнувся шлейф запаху яблук, яких вона так і не скуштувала, хоч мала не одну нагоду підняти тріснутий плід, що від падіння пінився соком. То для старої Розалії вона була зламаною лілією, пташкою, що випала з гнізда, але для себе вона була чорним клубком болю, кінець якого заплутався у неможливих варіантах рішень. А для цих людей вона була чужорідним тілом, ще більш чужорідним, ніж уранці, коли Ліля зустріла на зупинці однокласницю Люду з чоловіком і дитиною у візочку, причепурених і напарфумлених; ніж коли захряснула двері квартири, не взявши навіть ключа. Їй вистачило розуму не ревіти на вулиці, де будь-хто може її зупинити й сказати: «Прівєт! Лілько, я тебе не впізнала, ти так скацапніла». Або: «Лілько, ти надовго приїхала?» Чи: «Лілько, моя мама хоче їхати до Італії, може, напитаєш роботу для неї?» І обов’язково: «Лілько, ти ще заміж не вийшла?» Все це зараз повернулося, вдарило в груди гарячою хвилею — і відступило.

Сутеніло. Людей ставало все більше. Ліля зійшла на хідник, бо після катастрофи з’явились перші машини: водії вертались із шашликів чи гостей, бо більше в Бориславі варіантів не існувало. У неділю не їздили експедитори з товаром, та й рейсових автобусів майже не було. Над’їхав один зі Східниці і повернув назад: не буде ж чекати, поки приберуть вивернуті з корінням іржаві каштани, які доїдала по всій Європі невідома хвороба.

Ліля дійшла до роздоріжжя. То була хіба половина дороги додому. Там руйнування були значно менші. Епіцентр стихії припав на те місце, де вона сьогодні провела свій день. Пані Розалії пощастило, бо буря пройшла понад яром. Хіба що яблука всі обтрусило, але вона й так не знала, що з ними робити.

Наприкінці дороги на Лілю чекав скандал. Вона раптом подумала, що зовсім не переживає ні за батьків, ні за брата, який збирався сьогодні на озеро. І змушена згадати про них лише тому, що невдовзі їх застане в хаті. Вранці її гнів був спрямований проти них, але короткий сон під чужим дахом розбив його на дрібні кавалки. Їй лише хотілось, щоб ніхто її не чіпав, коли вона переступить поріг. Бо вона зараз виснажена цією першою спробою спротиву. То був її перший справжній бунт, метою якого було назвати речі їхніми іменами і викликати хоча б проблиск сумління. Бо настав для цього час. П’ять років Ліля жила як уві сні, ні, 23 роки, і ось тепер прокинулась. Вона йшла спершу темною вулицею, тоді через центр, де проходжувались люди. Не всі вони знають, що на Мразниці був ураган і тепер звідти йдуть потоки холодного повітря, і, відчувши їх, люди думають: пізно, час додому. Вони позіхають і відчувають голод. Насправді, сонливістю і голодом маскується страх.

Через парк дорога коротка, але небезпечна. Ліля змушена була йти повз Барабський міст, де з кафе долинала музика, а біля входу зібрались вершки бориславської молоді. Там могли бути колишні однокласники чи знайомі, а вона в майці і шортах, в хатніх шльопанцях зразу впадала би в очі тим, хто кожного зустрічав і проводжав по одежі. Дівчина не могла б їх оминути, бо вони розтеклися, як калюжа, аж до перехрестя. Мусила йти через коридор ганьби, у Бориславі він виглядає саме так. З одного боку то було схоже на сон: напівроздягнена, ти опиняєшся серед святково одягнених людей. А з іншого — сном ставав уже той дім у яру, скрипучі сходи, кімнатка під дахом. Отже, все було нереальним. Тільки холод був реальним і шум у вухах від нервового виснаження. І голод. Бо від учорашнього вечора Ляля нічого не їла. Але навіть тепер вона воліла, щоби після Барабського мосту дорога не закінчувалась, щоб вона ніколи не прийшла додому, просто йшла собі, не відчуваючи ні спраги, ні втоми, як не відчувають їх мертві. Але як уже так не виходить, то вона принаймні зможе вдома лягти, вкритись з головою і поринути у сон-забуття, де їй нічого не буде снитись. А завтра вона знову може піти туди, звідки, була переконана, її не проженуть: старі люди бувають або дуже добрі, або дуже злі. Ліля це знала, бо пильнувала старих у Італії. Часом Бог відбирає в них розум і пам’ять, і тоді вони — просто тіло. Тут, вдома, таких вона не зустрічала: ніхто довго не проживе, ставши лише тілом. Та вулиця, якою йшла зараз Ліля, теж здавалась тілом без душі. Пошта, що відлякувала її прямими лініями, скидалась на тюрму. Навіть удень вона ледве животіла, бо ніхто зараз не писав листів, хіба що часом отримував гроші або посилку. На тому ж боці, трохи далі, — Палац культури нафтовиків, де, можливо, зрідка й відчинялись двері, щось таки відбувалось. Але Ліля там ніколи не була. Вісімнадцять років її життя проминули між школою і домом. А тоді вона поїхала до Італії. Навіть Львів дівчина відвідала тоді, коли їздила оформлювати туристичну візу, і була вражена шаленим рухом і галасом в центрі. Там вона вперше побачила трамвай: від незнайомого звуку вона раптом застигла і лише тоді усвідомила, що в її житті настали незворотні зміни.

Ліля не знала, що пошта й Палац культури, збудовані ще за Польщі, завжди були тим, чим є зараз, тільки тоді в них буяло життя, а зараз тліє, і нема на то ради. Не воскреснуть ні нафтовики, ні листоноші з великими важкими торбами. А живі їдуть з Борислава, а дехто повертається мертвим. Але місто ні живе, ні мертве. Єдине, що його може зворушити, — це долари й євро. Від них починають сяяти очі, з’являється рум’янець на щоках, жвавішає мова, а з серця линуть хвилі любові.

Через дорогу було порожнє місце, де колись видобували земний віск, озокерит, куди приїжджав на відкриття шахти цісар Франц-Йосиф. Ліля, якщо й чула колись про це, то пропустила повз вуха. Вона не розуміла, у який спосіб далеке минуле має вплив на те, що відбувається зараз, і на те, що відбувається з нею. Це все причина, а Ліля пожинає наслідки і візиту Франца-Йосифа, і винайдення гасової лампи, і перетворення земного воску на парафін. Навіть цей радянський меморіал загиблим у останній світовій війні впливає на її долю. Це ще могли зрозуміти її батьки, але Лілі було складно. Втім, вона може уявити порожнечу, наповнену смертоносними газами, вкриту тоненькою скоринкою землі, бо саме йде по цій землі. Вона може уявити, як хтось запалює помстою сірник і кидає в ту чорну порожнечу, та навіть побачити себе у цій ролі. І ось уже немає Борислава, міста, що народжує самогубців. Наразі ж вулиця лише намагається докричатися до неї своїм минулим. Марно.

Двері відчиняє тато, в майці і обвислих спортивних штанях. Колись у Лілі були ключі від квартири, але вони перейшли до брата. У Бориславі не люблять витрачатися на зайвий комплект ключів. Нащо тобі ключі, коли ти й так поїдеш — пізнавати світ, допомагати людям, навчати їх ставати сильнішими, бунтувати, шукати споріднені душі. Але всі ці 5 років Ліля відчувала, як за нею тягнеться шлейф чорних думок, і вважала, що то її думки.

Тато, певно, хотів сказати «де ти шляєшся», але схаменувся. Ліля лише криво посміхнулась і пішла на кухню, де вже не світилось. Вона була така голодна, що навіть не мала сили розігріти борщ, а тому врізала собі хліба і вп’ялася в нього зубами. І ледь не вдавилась, згадавши, як колись тато дорікнув їй, що вона не заробила собі навіть на кусок хліба, а інші дівчата працюють або вчаться. Хоч сам, коли закрили алмазний завод, сидів на шиї в мами, чекаючи на пенсію, а мама тим часом продавала на базарі миючі засоби. Ліля теж не дармувала. Останні два роки школи прала, мила, прибирала, годувала брата. Проте в Бориславі цінують лише таку роботу, за яку платять грошима.

То були лихі часи, дуже лихі. Закрили алмазний завод, фарфоровий, нетканку, замість грошей були купони, цукор — по картках. Потім з’явилося все, але заводи так і не відкрилися. Далі всі почали виїжджати до Чехії та Італії. Тато поїхав у Росію збирати яблука, але вернувся голий-босий: не заплатили.

Хліб застряє у горлі, й Ліля наливає собі компоту з яблук, дивиться у темне вікно, за яким падає мирний дощ. То були погані часи, думає вона, хитаючи головою. І люди стали лихими також. Проте ніхто з них не бажає, щоб зник з лиця землі конаючий Борислав, бо вони здатні жити в найгіршому з найгірших місці.

На цій кухні, де вона вже не знає, де що шукати, а тому нічого не робить, хіба виймає гроші й кидає в бездонну прірву, весь час щось ламається і треба купувати нове. Брат не може знайти після інституту роботу. Яка в Бориславі робота — він знав, що ніякої, але не поїхав у Полтаву, де робота була. Мамця не пустила. За роботу в Бориславі треба дати гроші, за роботу з зарплатою 1000 гривень. Але брат не піде працювати і за півтори. «Карочє, — каже, — я не хочу бути лохом.» Звісно, на кожного бориславського хлопа знайдеться мама, жінка, сестра, які готові задля нього туалети прибирати, сраки чужі мити і навіть у бордель піти. А ті вічні розмови, коли вона приїжджає! Олька працює покоївкою в готелі, вивчила сина, оженила, купила квартиру трикімнатну у Львові, меблі до неї. Тепер каже, що буде робити на себе.[Автентично (тут і далі — примітка автора).] (Ага, на себе! Будуть з неї тягнути і діти, і внуки, поки не здохне, бо вони не лохи.) Маринин чоловік чув, що та в Італії гуляє. Клявся, що заб’є, як приїде. А вона на поріг і— на тобі, Петре, ключі від машини. А Люба купила хлопцям машину, в’їхали у стовп: один — відразу на смерть, другого по кавалках збирали. З ними була ще дівчина, загинула на місці.

Галя купила доньці квартиру в місті, двокімнатну, обставила. А в Каті, поки та була в Італії, чоловік жив з її донькою (дитині — 9 років). А вона каже: «Я не буду через таку дрібницю з чоловіком розводитися!»

Наталка навіть на чоловіків похорон не приїхала. Він так чекав на неї перед смертю. (А чого пускав? І жив на її гроші десять років?)

Доробляються, кам’яниці будують… Мамині очі розчаровано ковзають по їхній хрущовці. Магазини там повідкривали. Юлько машину за 60 тисяч долярів купив. У брата заздрісно спалахують очі. Він підморгує Лілі, а кутики уст ображено кривляться. Батько бурмоче: якби не порізали завод на металобрухт, я би міг ще там робити. І був би людиною…

Лілька глибоко зітхає, відкриває холодильник. Олько любить сир. За два дні з півкіла лишилося два плястерка. І тарілка з трьома налисниками з м’ясом. Прийде братик з гульок під ранок (у мами тиск — 150), запхає налисники в мікрохвилівку і згамає.

Може, Лільку під двері підкинули, як котика? Чи в пологовому підмінили? Досить. Щойно вона повертається до хати, в голову лізуть такі думки. Добре, що Ліля не вміє розкривати писок, а то була би бійка. Але чому добре? Коли в собі таїти гнів і образу, буде гірше лише тобі. А й так гірше нікуди. В мами — тиск, в тата — серце, а Олько звіється з дому, як тільки Ліля почне качати права.

Але іноді Ліля хоче просто, щоб їх не було. Вона готова жити в порожнечі, не бути ні донькою, ні сестрою, а приятельок у неї давно уже нема. І вона знає чому. Правда, часом бреше, що йде до Наді чи Мар’яни, а сама шукає землі, вкритої травою, дерево, яке можна обійняти. Тоді вона нагадує дитину, яка заплющує очі й каже: мене нема. І вірить, що її ніхто не бачить. І водночас деколи нагадує ту дитину, яка, бавлячись, може спалити хату, свою чи чужу.

Батьки вимикають телевізор у великій кімнаті, де Ліля тепер спить на величезному шкіряному дивані. Мають у спальні свій. Тато вночі вставатиме кілька разів до туалету. Мама чекатиме Олька з гульок, регулярно дзвонячи йому на мобільний. Під вікном проїжджатимуть машини з рагулями, що повмикають голосно музику, світло фар безсоромно нишпоритиме по її кімнаті. П’яні будуть дерти горлянки. Рідні звуки бориславської ночі з неділі на понеділок, від яких не врятують ні пластикові вікна, ні металеві двері з дубовим шпоном, ні гіпсокартон з пінопластом, ні всі білила та рум’яна, що декорують бридкі стіни будинків і бараків. А у дворі не буде чути, як падають яблука на землю, бо яблуню давно зрізали.

Ця земля уже давно мертва і лежить в кам’яній труні, поверх якої вітер наніс трохи пилу і насіння трав.

Ліля розкладає диван, що зберігає ще тепло татової дупи, зсуває тверді подушечки до вікна. Ліжко без узголів’я — лягай хоч впоперек, хоч по діагоналі. Коли прокидаєшся на ньому серед ночі, то не можеш знайти координат простору. Ліля створює собі лігво в найдальшому кутку — лігво пораненого звіряти, накривається з головою і завмирає.

Завтра — понеділок, але ніхто з них не йде на роботу. Тому це не понеділок, а вічна субота, яка триває цілий тиждень, до неділі, коли йдуть до церкви, а потім їдять вареники. Маленька каріатида навіть уві сні має напружені руки, що переробили купу роботи, миючи сходи, вичищаючи унітази, зриваючи апельсини, міняючи чужу постіль, витираючи гори посуду, обіймаючи чужих чоловіків, яким не можна відмовити. Вона розучилась підгортати бульбу на городі, не навчилась варити голубці, пекти пляцок з яблук і квасити огірки, плести і вишивати. І від неї цього вже ніхто не вимагає. Вона тут, щоб відпочити і знову поїхати до Італії. Тоді повернутись і знову їхати, доки щось не зміниться. А що може змінитись? Це триватиме вічно.

Вона чула, як ходять через кімнату: тато — до туалету, мама, бо прийшов брат, — спати. Десь у тому проміжку, як прийшов брат і, йдучи через кімнату, перечепився об диван і матюкнувся, Ліля прокинулась, і її охопив майже тваринний страх через те, що вона робила вдень: втекла з хати, лежала на траві, а потім напросилася до незнайомих людей, і ще вклалася там спати, і верталася додому недоброю, понурою вулицею… Не знати, правда чи страх збудив її, чи відраза до брата, що явився під ранок і ще пащекував до мами. Чи чекала б на неї мама до ранку? Якби вона прийшла ще й напідпитку? Чи била б її по лиці, як била, коли Ліля вернулася у 10 класі з дня народження Христі о першій ночі? Чи добре, коли мати б’є доньку по обличчі? Тоді Ліля думала, що так треба. Мами в Бориславі були наче грубі колоди, однакові що згори, що знизу. Вони били своїх доньок і ніколи не били синів. Задля того, щоб знайти зятя і відштовхнути доньок від себе, скинути з плечей той нестерпний тягар.

Ліля вилітає зі свого гнізда, ширяє над диваном, розкинувши руки, і сміється над Бориславом, який досі сміявся над усім світом, хоч мав би плакати над своєю неминучою загибеллю.[Натяк на повість Івана Франка «Борислав сміється», яку більше не вивчають у школі.] Бо в неї так не буде. Її можуть бити по лиці синьйори обох статей, вирізати в неї нирку, навіть убити, але мати не посміє бити по обличчі ту, хто годує всю родину, ту, для якої в Бориславі немає зятя, бо ні один не візьме дівчину, що у 18 років поїхала до Італії на заробітки, навіть найгірший пияк, бо в нього теж є мати, яка ніколи його пальцем не торкнула. От і настав момент, коли Лілина сутність почала віддалятися від Борислава. Це було боляче, але якось наче чесніше.

Ранок був похмурий, мати, також насуплена, гриміла баняками. Ліля прокинулась і подумала, куди приткнеться тато. Брат виспиться і піде на гульки, Ліля теж не збирається сидіти вдома, а татові доведеться терпіти мамині фокуси. Йому просто нема куди йти, не знати як збавити довгий день в хаті з пластиковою стелею, на яку навіть мухи бояться сідати. Найліпше для нього — це чистити рушницю, якої в нього немає, і тому вона ніколи не вистрелить. Але в нього лишається алмазний завод, який можна оплакувати до самої смерті. Ходити по хащах, в яких ховаються руїни його цеху, оплакувати свій станок, рукавиці, свого напарника, що помер два роки тому від інфаркту. І на цій основі триматиметься мир у сім’ї і сама сім’я.

Ліля лежала рівно стільки, щоб її не спитали: чого ти так рано встала. Потім встала, вбрала рясну довгу спідницю й чорну футболку, витягла з потаємного сховку торбинку, де лежали сякі-такі гроші на всілякі дівочі потреби. Ховала, щоб братик не тягав. Вона не могла його у цьому звинуватити, бо він би нізащо не зізнався, а мама повірила б йому, а не Лілі. Щодо тата, то він давно уклав угоду з дияволом, користаючи з опіки матері в обмін на мовчання. Ліля вмилася і пішла варити собі каву. Мати тільки ледь посунулася від нової плити, що працювала і на газу, і на електриці. Раз на тиждень в Бориславі не було газу, і два рази — води. Може, не у всіх, але в їхньому домі років з десять.

Мати не знала, що сказати Лілі, а та не знала, що сказати матері. Від цього Лілі було дуже гірко. А як було матері — вона не знала. Для всіх було краще, коли Лілька сиділа в Італії і дзвонила раз на місяць, щоб повідомити, що вона здорова і має роботу. Цього разу вона не була вдома два роки, і від неї відвикли. В повітрі бриніло напруження, яке підсилювалось Лілиною мовчанкою. Вона вже не була тією лагідною усміхненою дитиною, яку везла п’ять років тому до Італії цьотка Зоня. Тепер у овечки прорізались гострі зуби, і те, що Ліля мовчала, було добре для всіх, але не для неї. Аби все було не гірше — молитва беззахисних людей, що їх ще трохи залишилось в Бориславі. Вони, як ті либаки, що з кінським хвостом і коновкою збирали ропу з калюж і струмків, акурат заробляючи на миску зупи і кавалок хліба. Тільки тепер вони мали ту миску з рідних рук: матері, жінки, сестри, доньки. Сама ж суть їхня не змінилась.

Ліля купила півкіло «Червоного маку» і кілька бананів у тому магазині, де з нею продавці ніколи не починали бесіди, хоча знали її в обличчя. Це її влаштовувало. Вона купувала в них якісь ласощі, сир, ковбасу, те, що мама купувала на великі свята. Ліля ніколи не готувала дома ні різотто, ні піцу, ні спагетті, рецептами яких пишалось жіноцтво, приїжджаючи з Італії на Різдво чи Великдень. Вдома вона намагалась забути ті чужі запахи і смаки. Її не було в Італії, не було в Україні, її не було ніде. Це просто Лілине тіло пересувалось через кордони, а тим часом душа шукала порятунку і прихистку.

Ліля стояла на мокрому пагорбі, гойдалка саме ожила, тихо скрипіла, подзенькувала, а цей звук перебивали шум машин на дорозі, стук молотків об залізо, гавкіт собак. Тепер вона мала при собі парасолю, сумку через плече і светрик. Спускаючись вниз слизькою стежкою, дівчина змушена була хапатись за мокрі гілки. Учора вона просто легко збігла. Але то був той самий яр, не вчорашнє видіння. Потім вона зупинилась перед хвірткою, щоб роздивитись будинок. Побачила зсунуту черепицю і на ній — поламані гілки, потріскані дошки, якими було обшальовано веранду, що переходила у мансардне вікно, діри від тиньку, що обпав, а сам дім був ледь нахилений вбік. Нічого в ньому не було гарного: каліка, а не будинок. Як тільки в ньому згаснуть два життя, дім складеться, наче карткова споруда, і ніхто за ним не сплакне, бо час його скінчився. Певно, найкраще людині дожити до того віку, коли її смерть не викличе смутку. Так легше їй відійти.

Скрипнула хвіртка, як двері до потойбічного світу, аж щось здригнулось у Лілі, коли зачиняла за собою і вдихнула запах землі, гнилизни і яблук, що вкрились рудими плямами тліну. Втім, їх не було багато. Певно, пані Розалія позбирала ціліші. Лілю, що виросла у біді на купованих фруктах і овочах, жахало це марнотратство. Надмірність означає, що десь є нестача. Дитячий кошмар, де Ліля зменшувалась, а все довкола збільшувалось, був потребою в рівновазі, гармонії. Коли хтось дуже сміється, то хтось плаче дужче. Тиша, непорушність, передбачуваність, ось тобі причина, а ось наслідок — цього Лілі бракувало, цього вона шукала завжди, і врешті ця потреба настільки її змінила, що вона готова була заплатити за це нечувану ціну.

Вона рвонулась до дверей, навіть не стукала, бо знала, що ці двері замикають тільки на ніч, що ключ від них загублено давно. А вдень кожен може сюди увійти. Ліля доглядала старих на чужині й знала, що ті раді кожному слову, кожній новині з тепер недоступного для них світу.

Вона чистила яблука і різала їх на дрібні шматки. Пані Розалія збиралась зварити яблучне пюре. Ліля хотіла, щоб ця стара жінка випитала у неї все, звільнила її від думок, але Розалія нічого не питала. Вона була іншої породи, ніж ті, мамині й татові знайомі, що випитували не для того, щоб звільнити, а спустошити й лишити після себе страх: а що я сказала такого недозволеного. Та й поводили вони себе так, ніби вона була зобов’язана розповідати не те, що вона хоче, а те, чого вони потребують. Тому Ліля хотіла розмовляти з пані Розалією, яка поводилась з нею так делікатно, ніби Ліля була з тонкого скла. Звісно, ця жінка була чужа, не комунікувала з родичами Лілі, не було у них спільних знайомих, але було інше, про що дівчина лише здогадувалась. Пані Розалія досягла стану абсолютного спокою і не хотіла спричинити ураган, який міг би зруйнувати ветхий дім її життя.

Ні, вони розмовляли. Про вчорашню грозу, про те, що цього року вродив лише білий налив, що раніше тут коло паркана росли півники і флокси, але пропали в траві. І що бузок майже не цвіте, бо старий.

— А жасмин у вас є?

— Є, коло хвіртки. Ти не бачила, бо жасмин і бузок помічають хіба тоді, коли вони цвітуть.

«Дивна розмова, — зауважила про себе Ліля. — Про квіти і дерева, ніби нема поза домом світу людей, де важливі зовсім інші речі. Де кричать, регочуть, де всі заклопотані політикою, цінами і речами, які хочеться затягти собі до хати. Мабуть, це мені сниться. Мабуть, я помираю в одному житті й народжуюсь в іншому, і тому мені так страшно.»

Вона нічого не тямила в рослинах, але ті дні, коли ховалась між дерев, лежала в траві, торкаючись щокою землі, зробили цю тему для неї цікавою. Ліля ніколи не посадила жодної рослини, навіть у вазонку, і тримала квіти, загорнутими в целофан, а яблука довго мила від дотиків збирачів і перекупок, змиваючи при цьому запах дерева, з якого їх було зірвано, і землі, звідки їх підняли.

На плиті стояла емальована каструля, в якій розпливалась рожево-жовта маса, що мала загуснути. Вона пирскала, зітхала, видихала з себе воду, наче третя істота на кухні. Біля дівчини на підлозі стояло відро, майже наповнене завитками яблучної шкірки і підгнилими часточками плодів, і коли вона сягнула по останнє яблуко, то відчула непереборне бажання спати.

— Можна, я піду нагору? — спитала Ліля.

— Йди, але мій старий хотів зіз тобою познайомитися. Не може наразі встати.

У великій і темній кімнаті на дерев’яному ліжку лежав невміло поголений старий чоловік. Пахло не ліками, а ледь чутно сечею. Вікно було зачинене, а хворий лежав під периною. Він простягнув до Лілі довгу худу руку і посміхнувся:

— Михайло.

— Ліля.

Рука старого була холодна і суха.

— Я вставав нині, — пояснив він, — але, видно, то не мій день. Перепрошую, я не знав, що ти прийдеш сьогодні.

— Мені у вас подобається. Я живу коло сьомої школи.

І — Ліля принесла нам цукерків. «Червоний мак».

Ти їх найбільше любиш. І яблука порізала й почистила. Я спечу млинців з яблучним пюре.

— То добре, дівчата.

Тільки тепер Ліля зауважила, що тримає руку старого, чи, може, то він тримає її руку.

— Я приїхала з Італії. До батьків.

— Надовго? — нітрохи не здивувався старий.

— Та… не знаю. Трохи відпочину.

' — А де тобі ліпше: тут чи там?

Дівчина відчула, що потрапила в його орбіту, що цей немічний старий не такий делікатний, як пані Розалія, що у ньому більше життя, ніж у них обох. Він може спитати її щось таке, що змусить Лілю піти з цього дому і більше сюди не повертатись. Втратити цей притулок.

— Мені ліпше там, — Ліля показала на стелю.

Старий кивнув. Він зрозумів, що вона мала на увазі не небо, а кімнату нагорі. Хоча і небо для неї було б незле. Лілю завжди дивувало, чому дуже старі люди так чіпляються за життя, так панічно бояться смерті. Хворі, немічні, а просять Бога пожити ще рік, тиждень, день. Невже і вона стане такою?

— Хто ж тебе так скривдив, дитино? — спитав старий дуже тихо, але вона все одно почула, коли вже переступала поріг. А може, він просто подумав. Надто дивним було це питання.

І дивна була кімната супроти захаращеної кухні: ніби звідти повиносили меблі, познімали картини, залишились хіба світліші прямокутники на давно небілених стінах.

Ліля визулась і пішла нагору по скрипучих сходах, пробурмотівши:

— Я сама себе скривдила!

І це їй принесло полегкість, може, не таку, як вона прагнула, але бодай щось. Ліля поклала голову на подушку, вкрилась коцом з головою. Її душу чекала важка робота, тож треба було виспатись.

І відчинились двері, які можна було не те, що відчинити, а навіть зайти у них.

…Цьотка позичила гроші на паспорт, візу й дорогу. Ліля мала їх віддати, коли заробить — 200 євро. Такі великі гроші можна позичити хіба під Італію чи Португалію. Ліля кивала, з усім погоджуючись. Цьотка була сука, і ладна повіситися за копійку, але це заспокоювало. Цьотка обіцяла роботу — і робота мусить бути, щоб Лілька могла віддати гроші. Якби вони спродали все, що мають в хаті, то не набралося б 200 євро. Ліля розуміла, що мама не поїде, бо треба пильнувати тата і брата. Тато навіть чути не хотів про заробітки: що там буде робити зі своїм радикулітом.

Цьотка ніби про все домовилась. Робота проста: мити посуд у барі, прибирати, доки не вивчить мову.

— А де жити буде? — спитала мама.

— Зі мною. Я маю окремий покій.

— То добре! — втішилась мама.

У ніч перед від’їздом Ліля не спала: так їй було страшно переходити від материної опіки до цьотчиної. Але її вже загнали в такий глухий кут, що, здавалось, то єдиний вихід. Кожного дня Ліля переконувала себе у тому, що, коли не поїде до Італії, вся родина помре з голоду. І тим укріпила свій дух. Але вночі ховала голову під подушку й тихо плакала, прощаючись з дитинством. Чому її ніхто не пожалів, не витяг в останню мить з автобуса, напакованого бориславськими жінками, модно вбраними, язикатими? Правда, коли автобус рушив, кожна з них опустила голову і заплакала. Лілька сиділа, причавлена тушею цьотки, зі шкільним наплічником у ногах, куди мама поклала їй харчів на дорогу, а в кишеньку — образок. Коли Ліля побачила образок, то серце їй розтеклося гарячим сріблом у грудях. Бо мама не була аж так побожна, але пішла й купила образок Покрови.

Ліля п’є чай з м’ятою, їсть ложкою гаряче яблучне пюре, гризе цукерку. Лице їй розчервонілось, вона розповідає про бурю, якої вчора щасливо уникла, а потім питає:

— А що то за картина висить нагорі?

— О, вона вже була, як ми сюди переїхали!

— Хіба то не ваш дім?

— Тепер наш, але мій тато — з лемків, село Долина. Нас вивезли звідти, я мала тоді 7 років.[Операція «Вісла».] Тут мешкав не то інженер, не то буровий майстер.

— А де він подівся?

— Ніби виїхав ще в 39-му, так казали татові, але чула від інших, ніби вивезли всю родину до Сибіру. Мій тато був багач, то поселили нас у великий дім.

— І ви його не шукали?

Пані Розалія здивовано подивилась на Лілю, підібгала зів’ялі губи:

— Пощо? Якби міг, то приїхав би сам.

— І ви віддали б йому будинок?

— Що ти таке кажеш, дитино? Куди б я пішла? Ми стратили свій дім, господарку, нас, як худобу, привезли сюди у вагоні. Ти б віддала свій дім?

Ліля розуміє, що не варто було це казати, але двері відчинені. І називаються вони — Правда. І вона каже:

— Я б віддала.

Встає і йде.

— Чому? Скажи, чому?

Дівчина обертається:

— Бо він його побудував.

Серце їй нестерпно болить за тим інженером чи майстром, що побудував цей дім з кімнатою під дахом. Певно, у нього були дружина, діти, і довелося кидати усе й тікати від москалів. А може, він залишився, думаючи, що все минеться, ніхто його не зачепить… Але одного разу за ним прийшли. Спершу він сидів у отій тюрмі, що внизу, а потім їх усіх відвезли до Сибіру.

Найбільше Ліля боїться, що стара кричатиме їй услід, як усі ці нарвані бориславські баби, які слова тобі не подарують. Ні, тихо.

— Вибачте, — каже Ліля. Їй шкода, так вийшло, що вона більше ніколи не прийде сюди. Але так треба.

Вона йде вогким дном яру, чалапаючи по болоті, і уявляє себе на місці Розалії і Михайла. Як вони виходять з дому, тримаючись за руки, відтепер їхнім дахом буде небо. І вони зовсім не почуваються нещасними, ні, бо вони вчинили справедливо. А все інше не має значення.

За свій будинок Ліля не переживає: його побудували для робітників алмазного заводу. Тато родом з Ясениці. У хаті діда й баби живе тепер його сестра Ганя. Ліля там була всього раз. Мама терпіти не могла татової родини і посварилась з цьоцею Ганею через якусь дрібницю.

Дівчина пішла вниз і пошкодувала: вулиця впиралась у зарослий, занедбаний город, оточений металевою іржавою сіткою. Хвіртка була замотана дротом. Зазирнувши у той нещасний город, заповнений кропивою і сухим торішнім бур’яном, Ліля раптом згадала те, про що давно забула. Зрештою, мала тоді років сім чи вісім. Мама пішла з нею до кравчині, що мешкала біля фарфорового заводу. Поки мама приміряла костюм, Ліля вийшла на ґанок і завмерла, милуючись квітучим морем, що розлилося перед очима. Рівні рядки картоплі, що цвіла білим і фіолетовим, квасоля на тичках, жовті квіти гарбузів і кабачків, просто квіти, і мальви, які прикривали крихітну хатинку, що стояла посеред городу, вкрита темною бляхою, сама біла з синіми рамами вікон. Ліля, не вагаючись, ступила в борозну, не помітивши стежки, що була трохи збоку. Вона чомусь вважала, що в хатині нікого немає, бо хто ж житиме на городі! Тут росли і соняшники, сягаючи даху. А на вікнах були густі білі фіранки. Дівчинка обійшла довкола хатинки, доки не знайшла низенькі двері. Вона просто їх відчинила, навіть не постукала, бо в казкові хатинки напевно не стукають. В глибині кімнатки вона побачила стареньку жінку в окулярах із кучмою сивого, аж білого, волосся. Жінка підняла голову, і Ліля відразу ж втекла. Захекана, вона вибігла по сходах і зайшла, тепер уже тихо, у дім кравчині, де почула себе врятованою від незрозумілої і страшної небезпеки.

Так само зараз, відступивши від закинутого городу, Ліля, хоч і не почувала себе врятованою, проте напруження в ній дещо спало. Принаймні, цей шлях не для неї. Можна вважати його навіть знаком. Посеред збуреного хаосу почав працювати механізм, коліщатка закрутились, наче в старому годиннику, не в тому, що на батарейках, а в тому, який заводять рукою. Чия то була рука — Ліля знала і не знала. Здогадувалась.

День у день вона пізнає місто, про яке не знала нічого, хоча тут і народилась. Материнське лоно відкрилось, випустило її, і назад уже не впустить.

Вона не вибіжить по сходах, не зачинить за собою двері, бо це вже не допомагає.

Їй не сидиться вдома, на вулиці Трускавецькій, а вхід до будинку в яру для неї закритий. Вона сама відрізала себе від нього, різонувши словами, як бритвою. Ті слова їй не належали. Вони були їй підказані, підсунуті, як шпаргалка на іспиті. Грішне покоління, що прийняло як щось належне чужу власність, де ще не вистигли печі, не вивітрився запах господарів. Прийняло в дар приготовану їжу, бруд і чистоту, голоси, що ще бились у клітці стін, сни, що застрягли в складках зібганих простирадл, в пір’ї подушок та перин… Насправді Ліля хотіла знати, як почуваються нові мешканці у відібраному від когось домі, чи не є все їхнє наступне життя з його самотністю, бездітністю, хворобами, наслідком заблокованого, витісненого чи навіть відсутнього сумління? І що дивно — їй зовсім не було шкода ні тих двох старих, ні матері, ні батька, ні брата, бо вища справедливість вимагає їхнього покарання, і нічого тут Ліля не вдіє. За те, що вважали нормальним жити в будинках вигнанців і страчених, посівши місце господарів. Через те, що Лілі доводилось ночувати під мостом, серед таких самих знедолених заробітчан, і через те, що якогось вечора її напоїли і віддали на поталу жирному пацюку, імені якого вона навіть не знала. А решта — то все простиме, незначне.

Крок за кроком вона віддаляється від втраченого раю, наближаючись до центру міста, якщо можна назвати це взагалі центром. Борислав не має ні ратуші, ні собору. Там вона звертає на бруковану вулицю попри парк, а звідти — попри медучилище до алмазного заводу. Біля третьої школи сідає на лавку, щоб перепочити, і, притиснувши руки до живота, починає розгойдуватись взад-вперед. Як та гойдалка, що її підпихає з надр ропа. Щоб погамувати свою одержимість. Вона стала це робити в Італії, звісно, не на людях. Ліля не боїться збожеволіти, тільки б не пам’ятати нічого, стерти усе, щоб залишився хіба чистий аркуш. А ще краще спалити і той аркуш.

У її розгойдуванні був не так відчай, як гнів. Вона змінювалась, і їй подобались ці зміни. Лілі сподобались би будь-які зміни, що допровадили б її до вияву найбільшої для неї непокори: не повертатись до Італії, забути Італію, видушити Італію з себе, як гнійник, щоб не струїв її, як струїв цьотку і тисячі інших невільниць, які стали невільницями на чужині тому, що були невільницями у себе вдома.

Коло школи крутилися дітлахи, зосередивши всю увагу на м’ячі, а два п’ятиповерхові будинки не цілком прикривали дерева. З верхніх вікон Лілю могли бачити, але вона вже звикла відчувати на собі погляди знуджених людей, таких самих нецікавих, як ці облуплені будинки з пластиковими вікнами, сателітарними антенами, скляними клітками балконів, що ними відгороджувались від свіжого повітря.

Додому їй не хотілось: там треба було сидіти і тупо дивитись телевізор, щоб ні з ким не розмовляти, а отже, не сказати зайвого. Вже кілька днів вона тинялась по місту, наче шукала ще якийсь будинок з мансардою, а в ній — ліжко, в якому вона б могла поринути в цілющий сон. Вдома вважали, що Ліля ходить по коліжанках. Усі, хто приїжджав з Італії, не могли сидіти вдома, вештаючись по знайомих, без угаву розповідали про свій життєвий успіх, втішаючись заздрісними вогниками в очах навпроти тих, хто хотів, але не міг поїхати, або ще вагався, чи їхати. Вони гасили страх перед країною, де ніхто не розуміє української мови, де треба боротись за кожну мить життя, ховатись від поліції. Вони хотіли, щоби й інші пройшли це пекло адаптації? Можливо. Але й самі боялись не менше того, що дім і родина в Бориславі стають для них чужими. Ліля пробула в Італії п’ять років, цього досить, щоб відвикнути від дому. Однак вона не хотіла бути ні тут, ні там, прагнула знайти куток, де могла б сховатись. Бути повною сиротою, непомітною і нікому не потрібною. Лише так вона зможе врятуватися, стати кимось іншим, народитись знову такою чистою і легкою, якою вже колись прийшла на цей світ.

— Ліля?

Дівчина здригнулась. Голос був ніби нізвідки.

— Лілю, то я, Христя, з паралельного класу! Блін, ти як з неба впала!

Кругленька коротко підстрижена дівчина в шльопанцях, з пакетом, звідки визирала хлібина.

— Сто років тебе не бачила. Як справи?

— Нормально.

— Ти де зараз?

— Вдома. Приїхала з Італії.

— Я думала, ти десь вчишся. Я закінчила у Львові коледж легкої промисловості. Тепер вдома шию. Пішли до мене додому!

— Ні! — Ліля розгублено відсахнулась.

— Та ходи! Я сама зараз. Мама з татом на селі. Ходи, ти така бліда, певно, перегрілася на сонці.

Христя, з якою Ліля у школі й словом не перемовилася, потягла її з собою. Квартира була на п’ятому поверсі, останньому. Там ще вела драбина на стрих, а звідти — на дах.

Христя налила в тарілку борщу, щедро хляпнула туди сметани. Ліля, яка останнім часом пила вранці саму каву, а ввечері щось брала з холодильника, ледь не зомліла від запаху свіжої страви.

— Твоїх що, теж вдома нема? Ти така худа, Лілько, Боже! Ну, як там в Італії?

— Нічого. Нормально в Італії.

Христя зітхнула. Їй багато чого хотілось спитати, але вона відчула, що Ліля не налаштована розповідати.

— Тато взяв кредит на швейну машинку і оверлок. Трохи клієнтів вже маю, та вони більше просять щось перешити. Я би хотіла мати власну майстерню, але і так добре. Ходи, покажу, що я шию! Я вже мамі пальто зимове пошила!

Кімната, де були стіл для розкрою ій електрична швейна машинка, нічим не нагадувала майстерню кравчині Зоні, яка шила мамі сукні, де все було завалене недошитими речами і пахло новою тканиною. Зате тут стояв старий манекен з облупленою фарбою, а на підвіконні — стос журналів і викройок. Наразі не виглядало, що у Христі багато клієнтів. Але вона не надто тим журилась. Тато працював на залізниці, мама — бухгалтером. Правда, меблі були такі собі. Ліля добре чулася серед цих меблів. І серед простеньких шпалер. Такі у них були, до того, як. Вона подумала, що якби Христя була в її класі й сиділа з нею за однією партою, то відмовила б її від авантури з Італією. Сказала б: не пущу! Але тепер уже пізно. Однак погляд у Лілі потеплішав, з нього зник той лиховісний блиск, який відштовхував від неї знайомих, але якого не помічали вдома. Батьки вірили, що вона така сама, як була малою. Вдома на неї дивились — і не бачили, слухали — і не чули.

Ліля торкалась очима й руками шматків шовку, ситцю, льону, занурюючись з насолодою у той світ, куди її раніше не пускали. Мама не дозволяла навіть наближатись до чогось в чужій хаті, а Лілі так хотілось попросити клаптик чогось яскравого, ніжного, легкого. Мамі повертали лише обрізки з її тканини — практичні, шорсткі, бежевого чи коричневого кольору. У них неможливо було щось загорнути, такі вони були штивні.

Христя зраділа, побачивши увагу до своїх скарбів, і витягла з тумбочки папку.

— Ось. Я часом собі фантазую. Я ж на модельєра вчилась, а тепер…

— Кльово!

Ліля переглядала намальовані кольоровими олівцями фігури моделей, вбраних у романтичні сукні, оточені метеликами, квітами і пташками. Вона не могла, звісно, цього оцінити. Воно їй просто подобалось.

— Ти талант, Христю! Тобі треба жити там, де будуть носити такі сукні!

— Ех, та я навіть викройок не робила! — видихнула полегшено Христя. — Як ти думаєш, в Італії таке б носили?

— Може, й носили б. А ти справді нічого з того не пошила?

— Ну…..

Христя густо почервоніла.

— Покажи!

— Якби мама знала, вона б мене вбила…

— Чому?

— Бо тканина дуже дорога, а ніхто цього не одягне, і не купить.

— Сама будеш носити. На весіллі, чи до ресторану.

Христя щось буркнула під ніс і витягла зі споду шафи вузол із хустки. Розв’язала і витягла звідти легку напівпрозору сукню кольору морської хвилі, з високою талією, великим вирізом на спині. Поділ був розшитий мушлями і перлами. З плечей тягнувся шлейф зі ще більш прозорої тканини, який роздвоювався внизу.

— Як гарно! — вихопилось у Лілі. Вона приставила сукню до Христі, але то було не на неї шито, а на високу струнку дівчину. Лілі теж би не підійшло, вона була маленького зросту.

Лілі раптом стало гаряче. Вона сіла на куций розкладний диван і уважно подивилася на Христю.

— Це для королеви, правда? — спитала вона серйозно.

Христя посміхнулась.

— Уявляєш, мені приснилась ця сукня. І я шила як на модель. То була моя дипломна робота, але у нас забирали наші вироби викладачі, то я пошила другу сукню, а цю сховала.

— А продати не хочеш? В інтернеті виставити?

Христя похитала головою:

— Не продам. Я б тобі її подарувала, але то не твій розмір. Я дурна, правда?

— Ні, не дурна. Я б теж хотіла мати щось таке, що не можна продати, тільки подарувати, віддати в добрі руки. Але я не вмію нічого робити: ні шити, ні вишивати, ні малювати…

— А що ти там робила в Італії?

— Та все робила. Мила посуд в піцерії, прибирала, пильнувала старих, збирала апельсини…

— О, апельсини! Класно!

— Ну, як тобі сказати… На свіжому повітрі легше, ніж мити кльозети.

— І ти мила?

Ліля кивнула.

— Бідна Лілька!

— Та нормально. Хочеш їсти — будеш все робити.

Христя похапцем згорнула сукню, зав’язала вузол і сховала у шафу.

— Ти не мусила мити туалети, Лілько. Я б не робила цього, навіть якби вмирала з голоду. Не тому, що бриджуся. А тому, що ми дівчата.

— А знаєш, я про це тоді не думала.

— Обіцяй, що ніколи не будеш мити туалетів!

— Та що ти до мене причепилася!

Ліля встала, вийшла на балкон, захаращений по кутках старими відрами і банками. Вона розсунула скляні рами і сперлася на перила. Дім стояв на пагорбі, і над ним були ще інші пагорби. Зліва навпроти здіймалися Верхи, в складках яких ховалися старі будинки, нетерпляче очікуючи, коли закінчиться їхнє земне життя. Ліля насупилася, здогадуючись, що все може бути не так, що будинки можна порятувати, продовжити їм існування, і вони були б за це вдячні. Але для цього потрібні надлюдські зусилля. Хтось удома казав, що тепер така мода допроваджувати старі будинки до руйнації, щоб купити дешево, а тоді розвалити і на тому місці побудувати магазин. І хоч їй не хотілося зараз згадувати Італію, але там такого би не зробили. Правда, там мало дощів і снігу, сухо, і будинок може простояти не сто, а чотириста років.

Більше не було на що дивитись. Згори все здавалось не таким покремсаним, як внизу, його можна було навіть погладити рукою і не загнати скалку. Крони дерев і кущі робили Борислав м'яким і округлим. Ліля глянула вниз з балкона: акуратні грядочки з квітами, капустою, картоплею, розділені де штахетами, де просто стовпчиками з натягнутим дротом, а десь — листами погнутої іржавої бляхи. Вона бачила це і раніше, але не так, як тепер — згори, вишукуючи привід для сварки з Бориславом, щоб врешті гримнути дверима і піти навмання і назавжди. Вона стала чужа цьому місту, яке її не визнавало, ставилось до неї з підозрою.

Христя ворухнулась поруч, звісила голову вниз і сказала:

— Отак би скочити, і щоб все, курча, скінчилось!

Ми підемо вулицею, що веде до алмазного заводу, тоді як Ліля повертатиметься додому, на Трускавецьку. Вона піде туди потім. Завтра. Власне, це дві або й три вулиці, що прокладені між нафтовими гойдалками, пустирями, старими та новими приватними будинками, деякі навіть без каналізації. Ліля не має ні знань, щоб розповісти, що тут було колись, ні сміливості, щоб спитати старших людей, які повертаються з городів, озброєні мотиками і граблями, настільки переконані у важливості обробітку землі, що будь-яке відволікання на індустріальне минуле Борислава, їх обурить. Колорадські жуки, бур’ян, наявність чи відсутність вологи — ось що є в центрі їхнього Всесвіту. Вони нарешті повернулись туди, звідки прийшли, але не зовсім, а в імітацію сільського життя на невеликому клаптику землі, що його несуть на собі, наче атланти й каріатиди. Насправді це лише їхня ілюзія. Тонкий шар родючої землі тримають на собі масні хвилі нафтової ропи, закутані в хмари газу. Первісна стихія, з якою впоратися можуть труби, клапани, всілякі механізми, що рухаються за допомогою електрики, яку виробляли колись тут, постачаючи її навіть до Львова, а потім на тому місці побудували в 70-х роках алмазний завод. Електрику виробляли, спалюючи газ, щоб розділити первинну субстанцію: воду, нафту і газ. Такий собі замкнутий цикл, що нагадує принцип роботи вічного двигуна.

Якщо ж піднятись вище, то зразу ж за брамою вже неіснуючого заводу, то по праву руку будуть руїни газолінового заводу, а по ліву — «цвинтар» нафтових свердловин — залізних труб, що стирчать із землі. Так його називають ті, хто колись працював коло нафти і мешкав у касарнях — помешканнях для робітників, побудованих за Австрії і Польщі. Та школа, на подвір’ї якої сиділа Ліля, була колись польською гімназією, де навчались діти кваліфікованих робітників і майстрів, спроваджених з Польщі після Першої світової. Недовгий час, за який ледь устигли змужніти ці діти, щоб загинути в Другій світовій війні. Чи тут, чи на землі батьків, бо світ став таким, що від війни можна було сховатись лише за океаном.

Отож, по праву руку був газоліновий завод, що проіснував аж до 1992-го року і складався тепер з решток стін, кількох бетонних східців, що ведуть просто в небо, глибоких шурфів, звідки викопують труби на металобрухт, покришених кавалків цегли з клеймами, і навіть цілі цеглини, які вантажать на візки місцеві мародери. У густій нескошеній траві ями і бетонні опори двох градирень, які будували з дерева, — такий собі гібрид Ейфелевої вежі зі сходами Якова. А далі — стіни котельні з намертво врослим у землю котлом, що нагадує космічний корабель інопланетян з романів Стівена Кінга. На металевій трубі — останній у Бориславі паровий гудок, який скликав колись до роботи трудящих Борислава. Звісно, у кожного був вдома годинник: чи пузатий будильник, чи ходики, чи дзиґар у дерев’яній скриньці, або цибулька на ланцюжку, однак ці інструменти вимірювання часу мали властивість помилятись, бо був присутній людський фактор, адже все це було до електричної ери. Коли в Бориславі з’явилась електрика, вона зуміла замінити дешевою енергією тіла людей. Це змінило світ, аж надто змінило, наповнивши його раніше невидимим у сутінках сміттям і нестримним споживанням. Борислав відтак ступив на шлях виродження: фізичного, морального і духовного. Агонія виявилась бурхливою, бо імітувала шалену волю до життя — піцеріями, барами, крамничками зі штучними квітами й ангеликами, гіпсовими гномами на газонах особняків. Гноми захопили Борислав разом з гіпсовими мадоннами та гіпсовими буськами. Їх привозили з Польщі, а розмальовували у Львові. Але доцільніше було б піти звідси, залишивши пам’ятні таблиці з написами на кшталт «Тут був фарфоровий завод (дата народження — дата смерті), тут була бібліотека, тут був клуб, тут був кінотеатр…» Це означало б піти з гідністю. Час від часу привозити сюди дітей та онуків, показувати, омиваючись слізьми, втрачену домівку. Зі своєї, і не зі своєї вини. Та люди найчастіше обирають безчестя.

Ліля не впевнена уже ні в чому, бо була на алмазному заводі лише раз, у першому класі. З мамою. Треба було повідомити татові, що померла бабця з Ясениці, його мати. З села подзвонили. Мама забрала Лілю зі школи, Олько був тоді у садочку. Мама нічого не пояснила Лілі, аж доки вони не побачили тата. Але дівчинка здогадувалась, що трапилось щось, і нічого доброго. Мама не мусила її забирати з уроків. Тепер Ліля розуміла, що вона повинна була прикрити відсутність горя в матері, яка не любила татової родини і врешті відвоювала його у неї, через що у тата вічний сум в очах. Мамі не довелося плакати при Лілі, щоб її не злякати. А якби Лілі не було — вона повинна була б витиснути хоча б сльозину.

То була пізня осінь, дуже тепла, хоча все листя опало. Ліля совала в ньому ногами, де тільки знаходила. Мама впевнено вела її дорогою, яку добре знала. У Бориславі можна було прожити все життя на Тустановичах і ніколи не бути на Бані. Чого туди йти, якщо ти там нікого не знаєш? Ліля належала до таких. Донедавна. Ніхто б не зрозумів, якби вона сказала, що хоче подивитись алмазний завод.

На завод їх не пустили. Мама щось сказала вахтеру, той спіймав лисого чоловіка, який пішов просто до пресспікального цеху. Мама повідомила новину наперед, щоб тато вийшов, уже знаючи про смерть баби від чужих людей. Ліля побачила тата таким, яким ніколи ще не бачила: блідим і у чорному халаті до колін. Він присів перед Лілею, обняв її і сказав таким голосом, що дівчинка заревіла:

— Твоя бабця померла, вже у тебе немає бабці.

Він обійняв Лілю, а не маму, поділився з нею як з найдорожчою людиною своїм горем. Мама ступила крок ближче, але її не прийняли до цього скорботного товариства. Однак, потім вони змушені були роз’єднатись. Тато мусив виконати норму і написати заяву про відпустку на два дні.

Лілю не взяли на похорон. Так мама помстилась татові за те, що той обняв не її, а малу дурну Лільку.

… І ось тепер Ліля стоїть перед прохідною заводу. Ноги самі згадали, куди їй іти. Брама залишилась, але огорожі немає. По праву руку — гарний старий будинок з червоної цегли, ще польський, чи навіть австрійський. По ліву — стіна з отворами вікон без шибок, червона вежа і купа цегли. Подвір’я заросле травою, з острівцями асфальту. Це нічим не нагадувало сірі мури, що панували над осінньою прозорістю. Тепер мури розтанули, і синє небо нагадувало цупке полотно.

Ліля віднедавна дозволила собі переходити межі, почувала від цього втіху, була за крок до усвідомлення, що її місія, її призначення — відкривати рани Борислава, його гнійники, щоб урешті одужати й собі. Вона не повернулась додому, щоб провести пару тижнів у родинному колі. Вже наступного дня Ліля зрозуміла, що це вже не її сім’я. Але все ще пам’ятала, як солодко плакала в обіймах тата, вірячи, що татові потрібні її сльози і співчуття. Тут, на алмазному заводі, тато був чогось вартий, він цим пишався, і в цьому місці перебуває його серце. Тому Ліля не боялась увійти на колись недоступну територію заводу. Вона не наважилась ступити на відкритий простір, бо ці недобитки індустріального Борислава могли все ще охороняти. Пішла наліво в тінь будинку-привида, крізь отвори вікон просвічувала туго напнута блакить. Завод був під горою, відгризши від неї шмат плоті, що досі не заросла. Жовта глина зрізу перебувала у вічному русі, скочуючись грудками донизу, туди, де стримів стесаний цегляний димар котельні, наче по ньому пройшла війна. Ліля опинилась у 1941-му році, сама не відаючи про це, проникла в чорну діру часу, коли совіти, відступаючи, підірвали електростанцію. І відразу ж вигулькнула у 2013-му, побачивши ту саму руйнацію, хоча ніхто не відступав і не закладав динаміт, щоб не віддати ворогові скарб. Абсурдність того, що відбулося в мирні часи з алмазним заводом та іншими промисловими спорудами, приголомшила Лілю. Вона не уявляла собі масштабів руїни. Не просто порожні цехи, зачинені на іржаві замки склади, вікна в конторі, засновані павутинням, за якими все ще дзвонить телефон. А купи цегли, вирвані з м’ясом двері, потріскані бетонні плити, з яких стирчить залізна щетина арматури, побитий шифер… Хто це зробив? Який завойовник? Ліля могла б не думати про це, приїжджаючи додому раз на рік. Вона могла б, як і інші заробітчани, помічати лише те, на що йдуть надіслані її гроші — на увесь цей євроглянець «все як у людей». Чому це трапилось саме з нею? Як вона проґавила той момент, коли їй стало тісно у шкаралупці свого терпіння? Мабуть, це сталося тоді, коли вона побачила, що все зароблене нею йде в пісок, як вода, а потрібно, щоб у піску проросла травиця і над нею защебетали птахи. А вона лише носила й носила воду…

Ліля сіла в траві за кущем бузини з ледь потемнілими ягодами. Це теж гарне місце, але не зовсім безпечне. Вона перетнула межу, і за це, можливо, доведеться відповідати. Ліля згорнулась клубочком, як бездомне кошеня, заплющила очі. Вона припала до матері-землі і дихала разом з нею, а потім задрімала, втомившись від уривчастих думок.

Її тато і ще один чоловік з брезклим засмаглим лицем, відділяли цеглу від цегли. З п’яти совіцьких цеглин хіба одна виявлялась цілою. То була їхня ділянка. Польська цегла була темна і не кришилася, але до неї треба було ще дістатись.

— Ліпше потовкти все, поки довеземо, половина розкришиться, — плюнув Іван Гнатович, татів колега. Вони разом працювали у пресспікальному цеху.

— Пощо товкти? — лагідно заперечив Лілин тато, здмухуючи з цеглини рештки пилу. — Диви, яка файна, ніби з печі просто.

Він обережно поклав цеглину на свою купу.

— І то щось коштує. А до австрійської цегли доберемося завтра.

— Аби хтось не забрав уночі, — занепокоївся Іван.

— Та Білинський обіцяв пригнати бусика, йому на дачу треба цегли.

— Казав, що не знає, чи точно приїде нині, чи завтра.

— То він ціну хоче збити, зараза. Не приїде, — ми цеглу сховаємо. Люди нині будуються, кожен купить. А ти менше, Іване, мели язиком, бо прийдуть алкоголіки, вкрадуть нашу цеглу… Гей, диви, хто йде! Мироську, ти що тут загубив? То наше місце. То наш цех. Я тут десять років проробив, а ти йди на свій фарфоровий, там теж є цегла.

— Там польської нема, хіба совіцька.

— Видиш, що ми совіцьку добуваєм, нє?

Таким тата Ліля неще не бачила. З ломом у руці, червоний весь від злості. Та вони повбивають один одного за ту стару цеглу!

— Та ціхо, Славку, ціхо. Я лиш хотів спитати, по кілько нині дають за штуку, аби-м себе не обідив…

— А нащо лом і мішок взяв?

— Хіба не все одно, де цеглу брати? Думав, може, десь в траві валяється, то взяв би пару штук. Аби впорожні додому не вертатись. Але, як ви займили собі місце, то піду деінде…

Ліля підхопилась. В роті пересохло, горло дерло. Вона визирнула з-за куща: нікого, і вже небо блякне потрохи. Вона поверталась тією самою дорогою, до залізної брами. Дивно, що ніхто досі не забрав браму, вона ж із заліза. Ліля мимоволі озирнулась на завод, і їй раптом стало страшно. Якби з нею щось трапилось, вона б навіть не могла подзвонити. Ліля не носила з собою мобільний, щоб ніхто її не тривожив, не заважав. «Я не хочу нікого чути. Господи, та мені треба до психіатра!», — подумала дівчина, крокуючи вниз, тією самою дорогою. Їй здавалося, що якщо вона змінить маршрут, то її затягне в якусь прірву. Найменший порух — і все зміниться, і тоді вона не знайде дороги до себе.

Тепер випадкова гостина у Христі видавалась їй пустою, хоча перед тим Ліля вважала її важливою, бо в ній наче щось зрушилось. Вона уявила собі, що може так само сидіти пташеням під теплим крилом батьків і чекати, поки ті знайдуть їй чоловіка. Це краще, ніж працювати у дві зміни на швейній фабриці, винаймати з дівчатами дешеву квартиру до спілки, і врешті повернутись додому. Христя на це не зважилась. Вона повернулась відразу. Вчинила мудро, не забруднившись відчаєм, пилом чужого помешкання, і серце їй не вистигло від львівської бруківки.

Львів вжахнув Лілю пронизливим вранішнім холодом, натовпами людей, з якими так важко розминутись. Високі кам’яниці взяли її в лещата, вона наче йшла тунелем, що мав безліч розгалужень. Дівчина б там загубилась, пропала, якби цьотка не тримала її за руку, трясучи своїми велетенськими цицьками. Лілі не хотілося, щоб хтось прийняв цьотку за її матір. Бориславські матері не вбираються в обтягуючі лосини, кофти з блискітками і туфлі на височезних підборах. Цьотка була для неї демоном з хитро примруженими очима і солодкою мовою, що раптом ставала гіркою, і від того аж кров замерзала в жилах і терпли губи.

Ліля повертається додому, пригнічена спогадами, упокорена страхом від безвиході, але якби вона сьогодні піднялась трохи вище від алмазного заводу, то побачила б веселішу картину: ліс, у якому стоять купкою старі будинки, де зараз школа для дітей з церебральним паралічем, а колись вирішувалась доля Борислава — мозок усіх нафтарень, заводів і свердловин. Гонорова головна вілла з гоноровими балконами і терасами на схилі гори більше нагадувала санаторій, а збоку від неї — звичайна ґрунтова дорога, яка переходить у стежку і перетинає потік, що в нього виливається вся несанкціонована каналізація. Місток, зроблений з клепаних котлів, присипаний гравієм, — йому не страшна повінь. Та й вода так стрімко збігає вниз, що не встигає зробити шкоди. Зрештою, води все менше, і невідомо, чи через вирубані ліси, чи через глобальне потепління. Якщо йти стежкою до кінця, можна покинути Борислав, а якщо повернути назад, то перед очима постане найчудовіша архітектурна споруда Борислава — величезний чавунний телеграфний стовп з чавунною будкою для монтера, не торканий іржею, непідвладний часу. Він все ще функціонує, правда, тепер як електричний стовп. Шкода, що Ліля не знає про нього, і про ще один, нижчий, що стоїть на луці. Вона б повірила б тоді, що ці два стовпи все ще тримають небо над Бориславом, і тому воно не валиться, не дозволяє поринути місту в хаос. Адже звідти не йдуть вже телеграми на нафтові біржі, пощо їм каліка Борислав, він уже нікого не цікавить, хіба, що, — не дай, Боже! — провалиться у вогняну геєну, в якій догорять рештки багатства Галицької Каліфорнії. Велике багатство не принесе малому краю щастя…

За кілька метрів на чиємусь подвір’ї з дахом, як у китайської пагоди, мурована трансформаторна будка. Забрівши сюди, чужі люди помилково хрестяться, не розуміючи, що вшановують бога електрики, а не Ісуса Христа. Стежка збігає вниз, де городи і просто пасовиська, під буйною рослинністю ховаються труби, і в одному місці труба тріснула і натекла калюжа чорної масної рідини. Якби по Бориславу ходили ще либаки з коновками і кінськими хвостами на патиках, то вибрали б усю нафту і заробили б собі гріш, аби день пережити і ніч переспати. Якби були фірмани з фірами, то зупинились би і намастили собі колеса, щоб швидше крутились і коні ступали веселіше. Може, ще з’являться у постапокаліптичному Бориславі либаки і фірмани, але для того потрібно, щоб постапокаліптичним став увесь світ.

Ліля про це нічого не знає, їй болить людське, а не машинне, хоча краєчок свідомості все ж зачіпає біль машини, яку зрадили ті, хто завдяки їй пив щодень молоко та їв хліб, отой постіндустріальний плач, що долинає із замаскованих бур’яном закапелків. Спускаючись згори у райський літній вечір, де наливаються соком осінні й зимові яблука, вкриваються синім туманом сливи, вона з гіркотою думає, що її рідний дім — це лише місце для їжі та сну, яке треба цінувати, бо іншого в неї наразі немає. Їй доводилось спати в кущах під мостом, не вдень, а вночі, і захід сонця жене її додому.

Вона не хоче залишатись сама на темній вулиці, не тому, що боїться. Ґвалтували її не раз, хоч називали це по-іншому, і відібрати у неї нема що, окрім кількох гривень, на які вона часом купує собі воду або морозиво. Ліля боїться тих демонів, що оживають в її душі поночі, і тоді відчуття безконечної самотності розриває їй серце.

Вдома вона зачиняє вікно у великій кімнаті, заслоняє штори, щоб не долинав жодний звук зіз вулиці, і щоб ніхто її не бачив. У хаті чути запах валер’янки. Певно, Олько щось знов учудив, скотина. Ліля штовхає двері до його кімнати. Брат дивиться по компу ментовський серіал і перелякано витріщається на неї.

Ліля підходить ближче і тихо каже:

— Може, поїдемо до Італії разом?

— Ти що, з дуба впала? Що я там буду робити?

Тхне пивом, аякже.

— Те, що усі роблять!

— Tiпa памперси міняти макаронникам?

— Ні, памперси міняти буду я, а ти будеш цеглу подавати на будові.

— Ох, Лілько, знаю, як ти памперси міняла! Цьотка розповіла…

Ліля не встигає кинутися на нього, як брат прикривається подушкою і випалює одним духом:

— Мені пофіг! А та стара курва скоро здохне. У неї рак чи щось таке.

І кричить навздогін:

— Ти моя сестра, а я твій брат!

Ліля сидить на дивані, не засвічуючи світла. Потім приходить мама:

— Я там борщ тобі загріла.

— Дякую, я вже нині їла борщ.

— Хочеш, я тобі яйці посмажу?

Лілька нічого не відповідає, втискається у диван і втуплюється у куток, де мерехтить образ Матері Божої. Є такі, з лампочками на рамі. На ніч вона його вимикає, бо те блимання заважає.

Мама сідає поруч. Дивно, але запаху валер’янки від неї не чути. Вона вже його видихала на всю хату.

— Лілю…

Олько точно кудись вляпався. Може, якась дівка від нього залетіла.

— У цьотки Зоні саркома. Я цілий день плачу. Вона тобі стільки доброго зробила!

— Я вже знаю. Олько сказав.

— Олько?

— Навіть Олько знає, хто така цьотка.

— Вона моя сестра! Як ти можеш таке казати!

Мама починає плакати, диван вгинається від її важкого брезклого тіла. Ліля відсувається якнайдалі. Їй солодко від того плачу, бо він розтоплює якусь крижинку в неї всередині. Ліля йде на кухню і їсть трохи схололий, але все одно смачний борщ, намастивши до нього гірчицею добрячий кусень хліба. Їсть неквапно, наче то ритуальна страва, кутя чи паска. Ця пізня вечеря обідньою стравою наче захищає її від вулиці, що просочується крізь відчинену кватирку разом з нічними демонами.

Тато сьогодні вже недосяжний для неї, з ним не вдасться поквитатися. Втім… Ліля відсуває миску, йде в передпокій, бере звідти татові щоденні кросівки і йде з ними на світло. Так і є: у візерунках підошви сліди цегляного пилу.

Її прогулянки Бориславом тепер нагадують розвідку. Вдома — «німецька» мова. Мама більше жаліє ту жирну суку, ніж рідну доньку. Вона навіть не намагається зазирнути в душу Лілі, хоча б грубо, як вона вміє. За п’ять років вони ще більше віддалились одна від одної. Тіпа Лілька більше татова донька, хоча тато ніколи її не захищав, просто не встрявав. І тепер такий самий. Став менший, схуд. Видно, мама гризе його, коли Лільки нема вдома. Олько любить тільки себе, але він не злий. Йому багато не треба.

Вони хочуть, щоб Ліля швидше вступилася до Італії, бо їм ліпше жити утрьох, отримувати гроші з банку, і бачити її раз на два роки. Все просто і ясно. Тому вони не готові до змін і сюрпризів. Їм воно все не у кайф. Ну, хіба, щоб грошей ставало більше, бо ціни ростуть.

У роті від вечора гидкий присмак борщу. Ліля купує кока-колу і велику шоколадку «Корона», а тоді переходить через місток до поліклініки. Будинки в цій улоговині наче гриби, тягне вогкістю і каналізацією. Колись там були копанки, коли Борислав сміявся, зараз не вчуєш духу нафти, та й ліпше не принюхуватися. Час від часу повінь оголює давні зруби, але що кому до струхлявілих дощок, ба й кісток нещасних ріпників, що їх убив запах ропи. Треба ж було додуматися поставити поліклініку в ямі, куди сонце не зазирає. Не лікування, а смуток. І тяжко від одного вигляду облупленої жовтої будівлі. За рогом — трохи просторіше. Тополі вздовж вулиці, що веде до вокзалу, на якому Ліля ніколи не була, бо звідти їздить два рази на день лише дизель до Дрогобича, завжди напханий студентами і робітниками. Тут нікого не зустрічають, і не проводжають, просто беруть штурмом вагони.

Хата маминої кравчині навпроти пустиря. Тут нічого не змінилось довкола. Ліля без вагань відчиняє хвіртку. Цвяшок засів у неї в голові, вона не замислюється, що чинить супроти бориславського етикету, не приховує своєї справжньої причини візиту. Ліля завмирає за хвірткою, дивлячись на город, але там немає більше казкової хатинки, мальв, соняшників. Може, то їй приснилось? Ліля сідає на сходи і чим більше сидить, тим сильніша паніка її охоплює від того, що вона не може бути певна бодай у чомусь. Гаряче сонце Італії довело її до божевілля. Замість того щоб принишкнути, зачаїтись і врешті охолонути, вона ходить наче мара по Бориславу. Хтось це бачить, хтось навіть стежить за нею, і одного дня заступить їй сонце на дорозі, й поставить перед нею дзеркало — і вона… вона себе не впізнає. Ліля зіщулюється на сходах, як пташка перед шулікою, вже готова втекти, як раптом хвіртка відчиняється, і в ній з’являється кравчиня, пані Анна. У неї вже голова сива, але волосся не хмаринкою, а жорсткими рівними пасмами.

— Ви на мене чекаєте? — питає пані Анна, підсліпувато мружачись. — А я за хлібом ходила.

Ліля підводиться і каже досить впевнено:

— Я — Ліля. Ви моїй мамі шили.

— Вже не шию, дитино, хіба можу щось підрубити. Слаба я, слаба…

Колись пухке лице тепер у складках.

— Я не шити. Просто так зайшла, спитати як ви. Я тепер в Італії. Ну… люди хотіли взнати, чи ви ще шиєте.

— Хто? — насторожилась пані Анна.

— Та моя цьотка з Ясениці. Питала, чи не пошиєте ви костюм.

— Ні, не пошию… — хитає головою кравчиня і показує спухлі покручені руки як коріння. — Видиш? Вночі так болить, що спати не можу…

— То від шиття? — перелякано питає Ліля і думає: чи знає Христя, що з нею може статись.

— Не знаю. Моя мама теж мала артрит, хоч не шила.

— Добре, я скажу цьотці, — мовить дівчина і простягає шоколадку пані Анні. — То вам.

— Мені? Ґречна дитина. А я тебе не спізнала.

— Хтось вам помагає, пані Анно?

— Донька приїжджає, син…

— То добре, — поважно киває Ліля. — Я в Італії надивилась, як…

Але пані Анну Італія не цікавить.

— Може, зайдеш на хвильку?

— Та ні, дякую, мені треба додому.

Ліля боїться, що зараз двері зачиняться і вона так і не дізнається те, за чим прийшла. Але вона боїться старої кравчині, бо та як рентген: миттю розпізнає брехню. Вона глибоко вдихає повітря і каже начебто байдуже:

— Я пам’ятаю, там на городі хатка стояла.

— Баба вмерла, ми з чоловіком розібрали хатку. Вже, певно, років сім буде.

— А що то за баба була?

— Полька єдна. Ми на її ґрунті хату збудували. Файна була кобіта, чесна. Ну й ми з нею добрі були, помагали, поховали навіть з ксьондзом, бо вона католичка була. Не мала родини, геть ніякої…

І знов підозріливий погляд: а шо тобі до тієї чужої баби? Ліля швиденько попрощалася і пішла. З кожним виходом у місто шлейф її гріхів супроти бориславської етики довшав і наближався час розплати — домашній скандал і навіть домашній арешт. Не то Ліля забула, як себе має поводити в рідному місті, не то нею керувало підсвідоме бажання зробити комусь гірше, щоб їй самій стало легше. Але було ще третє — яке вона не могла висловити, хоч воно вже майже крутилося на язиці.

Бориславом треба ходити удвох чи утрьох, маючи конкретний намір: закупи, кафе, гості, День міста, церква. Щоб усі могли читати твої думки. І бути кожен день при повному параді, бо ти дівка на виданні. Перш ніж оженитися, хлопець мусить поводити тебе по кафе, днях народження і шашликах. Ти мусиш піти пару раз за дружку, стати кумою, мати диплом або багато грошей. Певно, що Ліля це знала, але вона поїхала до Італії, будучи незаміжньою, і ці всі приписи її тепер не стосувались. Вона могла претендувати на італійця, або на такого самого, як вона, бідолаху-заробітчанина, бо тут жоден порядний хлопець не візьме її за себе, хоч би цьотка й тримала свого паскудного язика за зубами. А як навіть взяв би, то хіба з машиною і власною квартирою, та й то не гарантує сімейного щастя, бо кожен би піджартовував собі над таким чоловіком. І це Ліля знала. Але знала тепер, а не тоді, коли сідала в бус до Італії і де вперше почула: «Та я за долари кому хочеш дам!» І хоч це було гидко і страшно, однак вона не вискочила з автобуса в останню мить, бо їй треба було повернути борг, а кредиторка притискала її своїм пишним тілом до вікна. Борг Ліля віддавала півроку, бо в Італії він виріс. Цьотка не мусила її годувати задурно, і весь час давала комусь на лапу, щоб знайти Лілі роботу, аж доки не відпала, як жирна п’явка, напившись вдосталь крові. А тепер мама жаліє, що та скоро здохне від раку. Бог таки є на світі.

Ліля похмуро брела вздовж пустиря, щоб подивитись на фарфоровий завод. Якого біса? Мама там не працювала, але там працювала цьотка. Казали, що від заводу вже нічого не лишилось. І Лілька хотіла подивитись на це ніщо. Може, сумне видовище нарешті переконає її, що в Бориславі життя нема і не буде.

Фарфоровий завод був біля вокзалу. Мама колись показувала рукою: по асфальтованій дорозі, попри труби, і до кінця. Звідти цьотка тягала сервізи «Зимонька». Крадені, ясна річ. Немає, певно, у Бориславі хати, де би у серванті не стояв сервіз «Зимонька»: із золотими та сірими прожилками. І жоден з них не був куплений у магазині. Всі винесли з заводу.

Дорога вже почала заростати, асфальтове покриття порепалось, а подекуди кущі нависали з обох боків, ледь не утворюючи тунель. Брама і тут вціліла, і за нею було видно розтрощені стіни й сходи, що вели просто в небо, але не досягали його. Коло брами була капличка з вицвілим образком Матері Божої, вся заснована всередині павутинням.

Цегли тут ще б вистачило, правда, ця цегла була біла, а тато волів червону. Та й то не його завод був, зрештою. Ліля постояла, але не полізла в дірку в огорожі. Якби не закрили завод, цьотка не поїхала би до Італії, і влаштувала б сюди Лілю. Спочатку б її поставили до конвеєра у формувальному цеху. Вона б знімала вогкі вироби з сушарки і ставила на гумову стрічку, що їхала просто до печі, де випалювали ці всі тарелі, горнята та полумиски. На неї гримали б усі, від начальника цеху до пічників, бо так годиться. Вона працювала б від 8-ї ранку до 3-ї дня, або від 3-ї дня до 12-ї ночі, а часом і в нічну зміну, щоб завод виконав план. Вона мусила це терпіти і виявляти цікавість до формувальної машини, щоб її врешті перевели туди. Вона могла б навіть піти заочно вчитись у технікум, хоч стати майстром їй навряд чи вдалось би, бо тут таких з технікумами заочно було повно. А якби добре все склалось з блатом, то її могли б перевести до пакувального цеху чи навіть до художнього — ліпити наклейки на горнятка, квіточки чи пташки, чи ще якусь біду. Вона мала би два вихідні і часом «чорну суботу». На празники їздила б до Ясениці і там стріла б якогось хлопця. Чи на танцях у Бориславі. Нормального хлопця. Простого, як і вона.

Але ж нічого цього не трапилось. Фарфоровий завод закрили, коли Ліля була ще в сьомому класі. І тоді цьотка виладувала до Італії. Вагони з сіруватими сервізами і грубими тарілками з написом «Общепит» більше не виїжджали з Борислава, і не привозили білу глину. Вистачало китайського та чеського посуду. «Зимонька» втрачала то вушко від чашки, то кришку від цукернички, і не можна було їх замінити.

Можливо, той фарфоровий завод виліпив би з Лілі тип правдивої бориславської жінки, яка біжить з першої зміни додому варити, прати, прибирати, служити родині. У неї від стояння за станком з’явився б варикоз, у шкіру уївся білий пил, і вона б лічила роки до пенсії. Ось таке щастя забрали у Лілі…

Але зараз дівчина дивиться на білу цеглу, погнуту арматуру, буйну рослинність цілком байдуже. Її не встигло затягнути між колеса з зубцями, що перемелюють утрачені можливості. Нема чим перемелювати ці можливості, і вона ніколи не відчує себе гвинтиком, що випав з механізму. Вона почуває себе квіткою за парканом, білим пташком серед чорної зграї, бджолою, яка збирає нектар…

Більше їй не хочеться дивитись на руїни. То не її руїни. Вона вертається додому через базар, що допродує рештки — чорниці, що стікають соком, білий налив, вкритий рудими плямами тліну, черешні з хробаками. За все хочуть таку саму ціну, як вранці. Ліля купує чотири банани і відразу з'їдає свій. На розі стоять сільські жіночки з чорницями у слоїках, сиром і сметаною, щоб не платити за місце. Ніхто нічого не купує, спитавши ціну. Якась виставка, а не базар. Ліля тому й купила банани, бо біля них написано ціну.

…Літо. В них нема грошей, але мама послала купити трускавок, бо ще не куштували цього року. Ліля має 20 гривень, тримає в кулаці, щоб не загубити. В носі аж крутить від запаху трускавок. Які вони добрі з цукром і сметаною! Питає, по скільки:

— Мама казала, що по 15 вчора були…

— То вчора, а то нині. То праця тяжка…

— Пані, по скільки трускавки?

— По 30!

— Не хочеш не купуй, диви яка!

Баба кричить щось услід лихе, Ліля зіщулюється, ніби її шмагають словами.

Вдома каже як є.

— Треба було хоч півкіло купити.

Півкіло означає, що мама з татом тільки попробують. Півкіло не можна. Ліля кидає 20 гривень на стіл, йде до кімнати, лягає на старий диван, що пахне татовими і братовими шкарпетками. Потім тягне на себе коц і засинає. Прокидається від того, що щось мокре тицяється їй в ніс. То брат намагається запхати їй до рота трускавку. Виявляється, з Ясениці передали відро трускавок. Тато колись помагав там на будові, грошей не взяв, то господар привіз тепер трускавок дітям.

Зараз Ліля могла купити все що завгодно, але воно було таке непривабливе на містечковому базарі, де від років нічого не змінилось, тільки зросли ціни. Сонце сідало так само, на старих будинках блищали нові вивіски, з вітрин виглядали гіпсові ангели. Тільки автобуси тепер майже не заїжджали на нову автостанцію, яку попри всі ремонти так і не зробили затишною. Там був колись жидівський цвинтар, казала мама. Певно, тому ніхто не йшов на автостанцію, намагаючись сісти то на рогатці, то коло сьомої школи. Мамин світ був такий обмежений, що навіть поїздка до Дрогобича для неї була справжнім випробуванням, а вже Львів узагалі знаходився по-за межами Всесвіту. Не дивно, що мами не відпускали дітей у такий світ вчитися. Але коли йшлося про заробіток, кордони зникали, і у світ кидалися сторч головою, виявляючи неабияку здатність до виживання. Вмикався на повну потужність інстинкт самозахисту, і змітались усі перепони на шляху до мрії.

Того вечора Ліля застала тата, що спокійно, без поспіху визувався у коридорі, поки мама ставила гріти зупу в мікрохвильовку. Ліля раптом зрозуміла, що татова виправа за цеглою була відома мамі. Олькові, можливо, ні, зрештою, той і не цікавився батьками, перебуваючи у своєму парубоцькому світі, де він був хоч і не найкращий, але й не найгірший. А щодо Лілі, то, певно, тато встидався їй сказати, чим промишляє.

— Тату, — сказала Ліля тихо, щоб не почула мама, — давай зробимо тобі паспорт, і ти поїдеш зі мною до Італії.

Насправді вона хотіла сказати: «Ти будеш захищати мене, тату. Ми розділимо наш тягар на двох». Але сказала оце. Він був їй винен за той день, коли вона маленька хотіла розділити його тягар жалю за мамою, хоч майже не знала бабусі. І тому не могла її любити.

Вона лежала на дивані, що так само не пасував до цього оточення, як і вона. Але різниця між ними однак була. Диван не пасував відразу, Ліля — лише тепер. Ще рік тому вона не надто відрізнялась від тих молодих жінок, які повертались додому на Різдво чи Великдень, пару тижнів щедро розкидались грішми, щоб нічого не залишилось, і був привід поїхати до Італії знову, бо перейти від свята до буднів вони могли тільки там.

Приїхавши додому, вони купували машини, меблі, ходили по весіллях і всіляких забавах, лікували зуби і починали ремонти… Голоси їхні звучали дзвінко й авторитетно. Вони встановлювали автономне опалення, душові кабіни, вибирали плитку і привозили з собою італійські миючі засоби, до яких звикли. Вони готували піцу, лазанью і різотто, пили тільки італійську каву. Вони купували пласкі телевізори і сателітарні антени й дивилися італійські канали. І казали: ще рік, два, або не знаю. Останнє було найчесніше.

Коли Ліля зрозуміла, що для неї найліпше знайти собі чоловіка-італійця і вже з нової батьківщини допомагати родині, вона відчула все те, що відчувала зараз: її серце билося так, що Бог чув тільки його биття у пульсуючій темряві нічного Борислава. І тільки з Ним вона могла розмовляти, лежачи горілиць у траві, чи прямуючи розпеченою вулицею до якоїсь вигаданої першої-ліпшої мети, хоча насправді мета завжди була одна — поділитись своїм відкриттям: світ гине, настає кінець усіх часів. У неї не було апокаліптичних видінь. Вона лише знала, що існує чорна діра, в яку провалюються будинки, цілі заводи, труби, містки. І люди, знайомі і незнайомі. Вона з кожним днем усвідомлювала, що невдовзі настане розв’язка, і невідомо, наскільки вона буде швидкою і безболісною. Вона розуміла, що їй під силу накликати бурю і виманити нафту з земних надр, котра розірве на шматки Борислав і зробить це місце безплідною пустелею, яку буде видно з космосу, як це вже трапилось з Содомом та Гоморрою.

Її думки були в унісон з думками багатьох людей, які чекали кари на весь цей зіпсутий рід, як чекає вбивця у в’язниці на виконання вироку, автоматично подаючи апеляції, хоча, властиво, йому вже все одно, що зроблять з його порожньою оболонкою. Карати треба було раніше, коли він відчував каяття, страх і велич невблаганної справедливості, що піднесла б і його, злочинця, над іншими людьми. Але зараз лише ледь чутне зітхання позначає межу, яку Ліля переходить поки що в уяві, але це так можливо, так реально, що не викликає сумнівів: вона це врешті зробить в тому чи іншому світі, який називають паралельним.

Мама сказала це залізним голосом, коли вони повсідалися за столом, навіть Олько не пішов нікуди. Коли у мами такий голос, що раз у раз зривається на скрегіт, означає, що вона прийняла рішення і будь-який спротив буде придушено, ніби каменем.

— Треба поїхати до Зоні в лікарню. На Броньову. Вона там сама.

— То їдь, — сказав тато. — Як треба, то треба.

— Але то у Львові!

— А чому не в Дрогобичі? Там теж є онкологія.

— Не будь таким мудрим! Сам знаєш чому.

— Мамо, — раптом озвався Олько, прокинувшись нарешті, бо цілий день проспав. — Та ж цьотка все одно вмре. Ліпше вже коло дому, бо ж труп далеко везти і всьо такоє.

Якби Лілька таке бовкнула, то ворона б на хату не сіла, такий би був крик. Втім, Ліля вже висловила свою думку тиждень тому. Хай здихає сука. I тому спокійно, не підводячи очей, почала їсти, в кутиках уст у неї зачаїлась загадкова посмішка, наче дівчина знала таємницю життя і смерті. Та бабця, що жила в хатці на городі, не залишила по собі прикрих спогадів. Померла тихо, від старості.

— Ти не розумієш! У Львові ліпші лікарі. Ти, Петре, не хочеш зі мною поїхати? Здало би ся.

— Нє! Не можу на таке дивитись! — здригнувся тато.

— Я теж не можу, але ми близька родина. Я лишуся на ніч, як треба. Не пасує. Там коло неї нікого нема. У доньки малі діти…

— А чоловік як вмирав, то вона навіть на похорон не приїхала!

— Її би назад не пустили, як ти не розумієш!

Ліля продовжувала їсти, Олько подивився на неї і теж почав горнути до себе салат з огірків та помідорів.

— Та сідай вже їсти, — буркнув тато.

— Не лізе мені кусок в горло! Така здорова була, ніколи не жалілась. Хату поставила, доньку віддала, машину зятю купила…

Тато теж почав їсти, потім відклав виделку:

— Ти чим хочеш їхати? їдь маршруткою, вона стає на Стрийській, а на Броньову можна пішки перейтися. А що донька дітей на свекруху чи на зятя не може дітей лишити?

— Зять в Чехах, ти що, забув? А свекруха… Не знаю, чи то добра свекруха, чи така, як усі!

Олько не то пирснув, не то подавився. Він, дарма, що був мамин синок, знав, що можна собі дозволити, а що ні. І що сказати, аби догодити.

— Ольку, а ти що скажеш? Цьоця завше тебе любила…

— Привіт передай їй. Їдь, як треба. Ми собі якось ради дамо.

Ліля і тут промовчала. Вона вже стільки наговорилась з собою і світом, що не хотіла розкривати рота. Вона мала що сказати, але вирішила мовчати, щоб кров у ній не вибухнула і не залила кухню з пластиковою стелею і стінами, обкладеними плиткою.

— Післязавтра поїду. Ольку, взнай, коли перша маршрутка до Львова.

Звісно, Ліля могла встати і демонстративно піти, але чомусь цього не зробила. Може, тому, що часто собі таке дозволяла. Її саму здивувала власна тиха непокора. Мабуть, її агресія вже вичерпалась, і то було підозріло. Цьотка теж була агресивною, ще й брутальною до того. І Ліля раптом зрозуміла, що не хоче бути такою, як вона. І як мама — також. Мама ніколи не вміла стримувати своїх емоцій.

Ліля могла тихенько зникнути після вечері. Але вона поклала тарілку в мийку, набрала з бачка води, поставила на газ. По четвергах у Бориславі не було води. Взагалі. І пішла до кімнати. Ця нова якість — терплячість — народилась у ній тут і тепер, і вона хотіла її відсвяткувати. Щось у ній змінювалось. Все-таки недаремно вона обходила за цей місяць увесь Борислав, не впускала у себе заразне повітря безрадісної домівки. Її брат теж у свій спосіб намагався звідти втекти. І тато. Поки Ліля тут, вони наче не сім’я. Коли вона поїде до Італії, родина знову возз’єднається. Олько перебіситься, а мама щось придумає з його роботою. Мине осінь, тоді зима, тоді весна. Але влітку Ліля не приїде. Вона, можливо, сюди більше не приїде. Вона зараз тут для того, щоб умертвити у собі тугу за батьківщиною і стати частиною іншого світу.

Коли Ліля повернулася на кухню, мама вже сама мила посуд, тато щось розповідав тихим голосом, а Олько сховався у себе. Ну й добре, подумала Ліля, витягнулася на дивані, не вимикаючи світла.

Їй не давав спокою вчорашній випадок. Коли вона вийшла з дому і зустріла хлопця й дівчину, в однакових футболках, шортах, з панамками на головах, і наплічниками на спині. Вони йшли, тримаючись за руки, і підставляли обличчя сонцю. Років 17–18, напевно. Хлопець спитав Лілю:

— Дівчино, це дорога на Східницю?

Ліля почала пояснювати, що треба сісти на автобус коло 7-ї школи.

— Ні-ні, — замахав руками хлопець. — Ми хочемо побачити Борислав, це ж про нього писав Франко. Він і зараз сміється?

Побачивши спантеличене Лілине обличчя, хлопець сам засміявся, і вони пішли собі далі.

Так, Борислав сміявся завжди, але так, як ці підлітки, ніколи. Ліля відчула себе старою порівняно з цими юними туристами. Вона могла би багато чого розповісти їм про Борислав, але їм навіть на думку не спадало, що ця зустрічна дівчина носить у собі прокляття, гнів супроти всього світу. Вони знали про свободу більше, ніж вона, не переживши того, що вона пережила. Вони вже народились такими — вільними, допитливими, безтурботними.

Ліля, хоч і була старша на 4–5 років, належала до іншого покоління, яке ще було продовженням своїх батьків, правда, цинічнішим, зіпсутішим. Воно якщо й виходило за квадратний простір спільної клітки, то з часом намагалося повернутися до визначених умовностей і правил.

Ліля теж так мала зробити, але вона відійшла задалеко і побачила, що клітка не лише незручна й понура, але й не визнає її за свою.

Ліля навіть у Східниці не була, бо туди тільки хвойди їздять, вважала її мати, щоб упіймати собі курортників, а для порядних дівчат там нема ні базару, де можна купити собі файні чоботи чи спідницю, і нема родини, до якої можна приїхати на уродини чи весілля. Просто поїхати і подивитись, що то за Східниця, Лілі теж не було цікаво. Вона і в Італії переїжджала з місця на місце, думаючи лише про працю і гроші, які отримає. Ну, і в неділю ходила до церкви із іншими заробітчанами. Вона й досі лишалась такою, кружляючи Бориславом, більше не бачила, як бачила його. І з цього кола був один лише фізичний вихід — повернутись до Італії, пірнувши в освітлений тунель дороги, і виринути з нього з болем у спині й затерплими ногами.

Її вже це не влаштовувало. Вона зависла між двома світами, у сутінковій зоні, яку сама собі створила.

…Мама поїхала першою маршруткою до Львова. Тато її провів і зразу вклався спати. Ліля не спала, поки вони вставали, збирались, сперечались про щось на кухні. Ліля провалилась у короткий сон і встала, коли автобус уже був на півдорозі до Львова. Поклала у старий наплічник трохи лахів на зміну, взяла з собою 200 євро, а решту залишила під диванною подушкою. Мобільний вимкнула і теж залишила. Вона сіла в автобус до Трускавця, поміняла євро на гривні, купила кілька пакунків кави, сир, якісь потрібні дівчині речі. Рушник взяла з дому. Вона все продумала ще звечора. Єдине, чого не зробила Ліля, — це не написала записки. Вона просто не знала, що написати.

Повертаючись, вона купила панамку з опущеними крисами, вдягла чорні окуляри і сиділа в автобусі, відвернувшись до вікна. Вийшла на Мразниці, коло церкви при дорозі, але потім повернулась назад, на одну зупинку, коло колишньої нетканки (тюрми, гетто). Дорогою до Східниці вона думала, що могла би зняти житло у Східниці, але то був запасний варіант. Бо вона потребувала попри все захисту, а рано чи пізно її поведінка видалась би підозрілою. Треба було би вигадати якусь правдиву історію.

…Ліля прокидається від шуму в коридорі і тихих голосів, потім клацають двері, й вона відчуває, як повітря стає повітрям свободи. До вечора, а може, навіть до завтра. Навіть ковдра стає легшою, і вона підбиває її ногою, а потім потягується і починає думати, як їй прожити цей день. Птахи співають, шурхає мітла двірнички пані Стефи. Ще рано, ще ранок її життя. Ліля напівсонно посміхається. І зразу ж посмішка зникає: а що робити в Бориславі? Тупо дивитись телевізор, прибирати, варити їсти. Книжок вдома нема. Вона б читала зараз, але не знає що.

Спати.

…Ліля прокидається в кімнаті з перекошеною стелею. Просто побілені дошки, між якими видно щілини. У головах у неї вікно, дерев’яні рами потріскалися разом з фарбою. Вікно лише трохи стримує галас ранку, і зараз сонце увірветься на півгодини, залиє теплим світлом усю кімнату, потім підніметься вище і нагріє черепицю на даху. Пронизливо закричить сойка, повідомляючи новини: поштар приніс пенсію, кіт з’явився у саду, хтось проїхав на ровері. Коло Лілі книжка, яку вона взяла почитати з етажерки. Прочитала дві сторінки і заснула.

…Потім вона прокинулась вже в Італії, під мостом, серед таких самих нещасних, які не знайшли місце праці або нагло втратили роботу. Вона підклала під голову сумку з лахами, яку вночі хтось розрізав, шукаючи гроші чи, може, їжу. Сонце грало у воді, від якої смерділо стухлістю і мертвою рибою. Ліля затулила щокою прорізану дірку у сумці і побажала собі прокинутись у іншому, милосерднішому світі, хоча її ніхто силою не відправляв до чужої країни. Останнє слово було за нею.

Просто цьотка, яка зараз вмирає від раку, обіцяла нею опікуватись. І опікувалась, доки їй було вигідно. Бо знала, що Ліля не піде топитись, надто багато у ній ненависті, щоб топитись. Вона встане, вмиється, розчеше волосся, підмалює трохи очі й губи, почистить нігті, і піде на ринок праці, де її оберуть для тієї чи іншої роботи. Головне — не потрапити у бордель і не віддавати нікому паспорта. Але не ганьба, вважала цьотка, стати утриманкою якогось старого італійця й витягти з нього якнайбільше грошей, або навіть вийти за нього заміж. Тільки Лілю не влаштовував такий варіант. І цьотка, що вже мала на приміті відповідну кандидатуру, дуже розсердилась після того, як небога послала її матом, і виставила ту зі своєї кімнатини. Ще й рахунок написала, скільки їй Ліля винна.

Ліля знову заснула, щоб прокинутись уже остаточно: вдома, у Бориславі. Хоча то уже не був її дім. Тут раптом виявилось мало місця для чотирьох осіб. Ліля повинна була сама собі знайти дім. Купити чи піти до чоловіка, який пошле її так само до Італії.

Ті двоє молоденьких туристів, напевно, не знають, що можна жити і не жити, мати і не мати, хитатися, наче маятник, від Італії до України, від України до Італії. Це небезпечно, ризиковно, але можна звикнути і до небезпеки, втім, це не зупинить маятника долі. Ліля лежала і спостерігала, як сонце нагріває штори, як лине до неї тепло. Треба було придумати, що робити сьогодні, куди йти. Щось у ній змінилось за останні дні. Вона не могла вже лежати у траві, як раніше, але ще не розуміла, за що вчепиться, якщо випустить з рук пасма трави, які не дають їй зісковзнути в Італію, що перетворилася для неї на другий Борислав і стежить хитро примруженими очима за кожним її кроком.

Я рада, що ти здохнеш, суко. У тебе не було причин ставати такою, якою ти є, і не піду дивитися на твої муки, бо знаю, що ти не будеш просити в мене прощення. І всі, хто тебе жаліє, хто не вірить мені, теж такі самі.

Ліля заривається обличчям у подушку, серце калатає як дзвін, нігті впиваються у долоні. Їй треба було залишитись у тому будинку в яру, розповісти все одразу. Як цьотка прийшла до них у неділю, випила коньяку з мамою на кухні, і щось розповіла сестрі, що не мала права розповідати. Недарма Ліля, яка у цей час була за стіною, відчувала, як холодна гадюка обвиває їй серце. І як мама зайшла потім і сказала:

— Цьоця розповіла мені все.

— Що?

— Сама знаєш що.

— Ні, не знаю.

Мамин голос тремтів, вона намагалась вдавати з себе справедливого суддю. Ліля чекала, коли вона заплаче, обійме її, і тоді вони заплачуть обидві. І мама скаже: «Більше не поїдеш до Італії». І у Лілі знову буде дім, родина. Але мама просто стояла, а тоді Ліля не витримала і сказала:

— Кому ти віриш більше: мені чи тій грьобаній суці, яка хотіла з мене зробити проститутку?

— Не бреши! Ти знаєш, як вона нам помогла. Ти маєш їй ноги мити, і воду пити!

Ліля відчувала, що то не мамині слова, то слова з угоди, яку вони уклали удвох з цьоткою, щоб та не рознесла брехню по Бориславу і не зганьбила решту дорогої родини. Щоб Олька не називали братом хвойди.

Отоді Ліля відчула справжню ненависть і вискочила з хати в чому була, в неділю, коли всі такі вичепурені йдуть до церкви і на гостину. Так опинилась на тому горбі, однак сили їй не вистачило посунути грозу аж на Волянку, до сьомої школи. Але на перший раз незле. Тепер Ліля вірила, що то була не проста гроза, хоч з неба не лилася кров і не падало каміння.

Автобус повіз маму до Львова, на Броньову, в онкологічну лікарню. Тато проспиться і буде нині довше колупати цеглу на алмазному заводі. Олько спатиме до обіду. Невже Ліля може все так залишити і поїхати до Італії, де їй тепер легше знайти роботу, бо вона добре знає італійську, настільки добре, аби подавати піцу в піцерії й міняти памперси старим і малим, і розуміти італійську лайку. Але воно їй усе остогидло. Брат отримав диплома. Її гроші йшли на його заліки та курсові, тобто на вітер, бо Олько нічому не навчився і не дасть собі ради. По дорозі з Італії Ліля стрілась з однією старшою кобітою, бездітною і незаміжньою, що вже від десяти літ допомагала братовим дітям ій онукам, і хвалилась, як вони її шанують. Вона мала маленьку квартирку у Стебнику й міркувала, на кого її записати. З того Ліля зрозуміла, що не так уже її шанують: хтось більше, хтось менше. Їй кортіло запитати: а ви, ви самі, що ви зробили для себе? Жінка була худа, схожа на стару шкапу. Вона працювала старшою покоївкою і хвалилася, що господар не може без неї обійтися. А потім заснула після кордону і більше нічого не розповідала. А там і скінчилась дорога до Борислава, а до Стебника ще трохи було їхати. Ага, а на руці в тієї жінки був шрам, наче від праски. Вона й не здогадувалась, як глибоко приникла Лілі в душу, хоч та й знала повно подібних історій, вони вже вухами лізли ті історії дурних жертв, сімейних драм, розказаних тихими голосами і з вогником якоїсь жорстокості у очах.

Старий чекав на неї, а я — ні. Напевно, вона вже у своїй Італії. Ці пташки звикли до вирію, хоча твердо пам’ятають, де їхній дім. Чому старий чекав, що вона прийде, не знаю. Можливо, хвороба і довге лежання в ліжку зробили його чутливішим до людей, спраглим до їхнього товариства. До нас хіба що лікарка приходила, Наталя Іванівна. Ми пережили всіх: хтось вмер, хтось виїхав. Мені навіть приснилось колись, як з гори сиплеться каміння. Бульдозери засипають яр. Забули, що тут залишилося дві живі душі. А то був град, що лупив по даху й торохкотів по ґанку.

— Забудь, — сказала я до свого старого. — Молода, все перемелеться. Борислав ще не таких приводив до тями.

— Нічого ти не розумієш, Рузю. У неї в очах — смерть Борислава. Вона не знає своєї сили, не пам’ятає, звідки її набралася, але та сила не розійдеться, як сіль у воді, мусить щось статись.

— Сам не знаєш, що кажеш!

— Ти гніваєшся, що вона казала нам йти з чужої хати? А я про це тепер думаю. Треба було нам збудувати свою хату, може, й діти б з’явились. Але я б пішов з тобою зараз. То ліпше, ніж вмирати у чужій хаті, межи чужих стін, на чужому ліжку, де вже вмирали до нас…

— Ти забув, що ліжко ми самі купили?

Він помацав коло себе.

— Хіба?

— У 79-му році. Ти премію тоді дістав, і ми купили двоспальне ліжко. І ти будеш перший, хто вмре на ньому, а я — друга. Або навпаки.

То було лише троє людей, виштовханих з лона Борислава, але насправді таких мало бути більше. Але не про тих, інших, мова. Та й немає підтвердження, що вони усвідомлюють чи усвідомлювали свою відірваність, вигнання. І те, що, якби вони стукали у двері, їм би не відчинили. Сказали б суворо: хіба мало дверей ви вже відчиняли, навіщо вам ще ці? Що з того, що ваше коріння у цій землі, коли вона вам не належить. Ваші могили — то все, що ви тут маєте.

Старого вкладали у ліжко магнітні бурі. Слабкі люди чутливі до сонячної активності. Тепер їм є чим виправдати раптове нездужання і переконати рідних, що минеться. Цього літа й справді була висока сонячна активність: механізми виходили з ладу, псувався зв’язок. Але сьогодні Михайло наважився вийти надвір і сидів на ґанку, поки Розалія ходила за покупками. Йому було прикро усвідомлювати, що сили на те, щоб піднятися нагору, з яру, у нього вже немає. На білому наливі, який він посадив замість старого, що всох, не залишилося жодного яблука. Те, що не вдалося зібрати, догнивало під яблунею, але в цьому запаху не було нічого неприємного. Так пахне вино, що бродить у бутлях. У сусіда Ромка, що вже років п’ять як помер, був прес, і він чавив сік з яблук і слив. Так вони мали вино. Ромко часом доливав туди горілки, яку сам гнав. Не мав ні жінки, ні дітей, а хата під кінець обросла самосієм, і здавалося, що там ніхто не живе.

Тепер лишилась тільки їхня хата, де світилось вечорами, але дуже коротко, хіба що треба було посидіти при недужому. Добре, що я слабий, думав Михайло, а не жінка. Він би не дав собі з тим раду. 80 літ, кожен день може стати останнім. Він сердився, що Розалія забула дати йому годинник, і він не знав, чи вже час їй прийти, а чи ні. Не видно було й дороги, бо все заросло. Рузя давно вже не косила, а здалося б. Як-не-як лікарка приходить, поштарка пенсію приносить — встидно. І колись смерть прийде з косою чи без коси, хтозна, як вона тепер ходить. Старий аж посміхнувся від того, що поставив поруч з лікаркою і поштаркою смерть. Три особи сюди можуть прийти. То вже немало.

Але тут скрипнула хвіртка, і з’явилась четверта особа. Дівчина. Та, яка приходила до них у грозу. Вона аж остовпіла, побачивши його на ґанку. Вигляд мала змучений, в руці тримала чорні окуляри, а шия була замотана довгим шаликом.

— Підеш зразу нагору, — спитав він лагідно, аби її не сполохати, — чи посидиш трохи зі мною?

Ліля присіла на східці, готова кожної миті, як дика кицька, зірватися і шаснути в траву.

— Рузя пішла в магазин, час би їй уже вернутися, — повідомив старий. — Ото здивується, коли тебе побачить.

— Я через тиждень їду до Італії. Надовго. Може, й не вернусь.

Ліля не уточнила, куди вона може не повернутися: додому чи сюди, у місце, яке її так притягувало. Але вона про це подумала. Бо сюди б вона ще повернулась. Тут було багато непізнаного.

— Смутне тут місце, правда? — спитав Михайло. Невідомо, що він мав на увазі: цей старий дім, зарослий сад чи, взагалі, Борислав.

— Смутно на цвинтарі! — буркнула Ліля. — А тут спокійно. Не бійтесь, я не накладу на себе руки.

— Мені навіть таке на думку не спало б, дитино. Чого тобі молодій і здоровій накладати на себе руки!

— А! — відмахнулась Ліля. — То таке…

— А що ти робила весь цей тиждень?

— Гуляла по Бориславу. Робила собі екскурсії.

— Сама?

— Ага.

— У тебе що, нема коліжанок?

— Тепер нема.

— Ну, як тепер нема, то, певно, й раніше не було.

— Не знаю, якісь були.

— Самому тяжко, — обережно зауважив старий.

— Я би хотіла у вас нині заночувати. Можна?

— А вдома знають?

— Скажу, що в коліжанки ночую. Мама поїхала до Львова, а тато з братом перевіряти не будуть. Я вже доросла.

— Ну то ночуй, чом би й ні.

Старий сказав це якось невпевнено, і Ліля не повірила у його щирість. Певно, останнє слово має бути за пані Розалією.

— Я обійшла все місто. Усі заводи в руїнах, позаростали бур’яном. І тут в яру так само. В Італії такого нема. Чому у нас так?

Михайло кашлянув.

— Може, земля хоче відпочити.

— А в Європі хіба земля не хоче відпочити? Я думаю, що люди мають забагато грошей і їм все одно. Китайські товари дешевші за наші, тому й позакривали заводи. Шкода, що про людей тоді ніхто не думав.

— Люди самі про себе повинні думати. Правда, я вже кілька літ не виходив у місто, і телевізора не маю. Часом жінка газети приносить. Вона більше знає. Я думаю не так, як ти, чи як моя Рузя. Я думаю, як думає земля…

— Земля не може думати! — заявила Ліля, дивлячись на сад, де догнивали незібрані яблука. Тонесенькі промінці сонця не торкались землі, не зігрівали її, не сушили, і це її раптом засмутило. Така бздура. Вона перевела подих і заговорила:

— Я коли перший раз сюди прийшла, то лежала он там на горбку в траві і думала про Бога. А може, Він теж думав про мене. Хотілось заритися у землю, сховатися, щоб Він не думав про мене, бо я така нікчемна, погана. А з іншого боку, в мені наростала злість і з нею сила. Мені здалось, що я можу зробити все, розумієте? Перевернути гори навіть. І тоді звідкись взялась величезна хмара і почалася гроза. Поки я ховалась у вас, у місті буря повиривала дерева, позривала дахи, поперекидала машини. Я весь час думаю, що то я наслала ту бурю. Без мене її б не було. Чи може таке бути? Скажіть!

— Я не чув про таке. Але гнів має велику силу. Колись тут, на Городищі, трапилась страшна річ — правдива кровна помста. Мені люди про це розповідали, десь у 30-х роках то було. Дівчина завагітніла, хлопець хотів з нею женитись, але його мати не дозволила. То була велика ганьба, і тітка дівчини якось перестріла меншу сестру хлопця, ще школярку, і штовхнула її у ставок. І хоч там було неглибоко, бідна невинна дитина втопилась. Коли гнів великий, то він сліпий, і може дістати не кривдника, а будь-кого.

— Якби той хлопець не послухав мами, трагедії б не сталось.

— Певно, що ні. Може б, ще втряслося усе. Але гнів не вміє чекати. Тому він є смертним гріхом, каже священик.

Ліля не знала що сказати. Слово «гріх» так не пасувало до цієї розмови. Як пластикові квіти не пасують до живих. Вона відвернулась і задивилась у дальній куток саду, що потопав у бур’яні. Там колись був квітник чи грядка з городиною. Не кажучи ні слова, дівчина пішла туди і почала виривати голими руками кропиву, лободу і ще бозна-що, доки не натрапила на кущик флоксів. Їхні стебла були такі кволі й бліді, що, певно, вже не зацвітуть цієї осені. А може, якраз. Лілю так потішило, що вона знайшла у тому трав’яному безумі щось цінне, що вона розчистила усе довкола кущика і повиривала з корінням увесь бур’ян. Далі вона натрапила на іриси, що вже відцвіли, але виглядали такими нещасними з кропиви і лопухів, аж серце краялося. Сухого бадилля не було, значить, хтось косив тут торік.

«Я не дам тобі відпочити!» — зверталась Ліля до землі, продовжуючи виривати з корінням бур’ян. Під ногами хрускали порожні слимакові хатки і сухе гілля, що позривав вітер. Ліля навіть не зауважила, що повернулась пані Розалія і здивовано спостерігає за нею, а потім йде у дім, щоб віднести покупки, і поринає у свій буденний світ. Старий залишається, щоб спостерігати за битвою. Він не може втрутитись, бо його голос надто кволий, щоб перекричати лемент осоту, кропиви і яглиці, що їх виривають разом з корінням. Він згадує свого названого сина, який не міг тут прижитись, і його тіло розчинилось у мерзлій землі Сибіру, де він шукав романтики і грошей, а знайшов ніж собі у спину. Вони з Розалією забули вже про нього, він прийшов чужий і пішов чужий, обікравши їх на додачу, а тепер незнайома дівчина хоче спати у його кімнаті, і хотілося б знати, що у неї в голові.

А що може бути у неї в голові? Вона витягує з вогкої землі те, що ніхто не садив, і сама вона в житті нічого не посадила, бо мама з татом не допускали її до такої поважної роботи. І думає при цьому про дівчину, яку втопили, і яка життям заплатила за мир (чи як його можна назвати). Чомусь Ліля саме так сприймає оту смерть, вона не дивується, що жінка втопила дитину, бо щось таке мало колись трапитись у Бориславі. Коли тут жінки стають матерями, вони перетворюються на фурій. Вони отримують абсолютну владу над своїми дітьми, і ладні навіть убити чужу дитину, щоб зробити добре власній. На вулиці вони сірі, непримітні, ходять на базар з великими торбами, а до церкви з сумочками з позолоченими кільцями і замком. Вдома гарують з ранку до ночі, догоджаючи родині, і пишаються, коли їх називають берегинями. Кажуть, що живуть ради дітей, а коли нема дітей, тоді — як та жінка зі Стебника. Рабині? Ні, раб, який стає рабом з власної волі, не раб. Раби — їхні діти і чоловіки. «Лільцю, хочеш поїхати до Італії з цьоткою Зонею?» Ну, хто би не хотів у 18 років! Там море, там пісні, там папа Римський… Олькові треба освіту, бо, боронь, Боже, в армію заберуть. Олько — мамин синок, а Ліля — татова. Така несамовита материнська любов не ділиться на двох.

Лілька прополола тунель до гнилого плоту, за яким буяли вищі й здоровіші трави, бо там була воля і більше сонця. Косар, який колись косив там траву, вже, либонь, помер, і на могилі його теж виросла трава. А для неї у саду вистачить роботи.

Було б добре, якби повернувся світ, який Ліля вже не застала. Щоб король сидів на троні і вбрані у святкову одежу люди його вітали, бо ж він прибув, аби укріпити дух бориславського люду і взяти його під ласкаву опіку. Матері тепер будуть менше любити своїх дітей, бо ж треба любити короля чи імператора. Сила їхнього почуття більше не буде такою руйнівною. Настане Рівновага.

Ліля поставила на місце похилену набік штахету й помітила під самим парканом кущ осінніх квітів, які зазвичай ростуть на цвинтарях і попри огорожу, — такі сині або фіолетові з жовтою серединкою, стійкі проти морозу, але безпорадні супроти бур’янів. О, вони тепер точно зацвітуть! Правда, вона цього не побачить. Ліля також звільнила з полону кілька пагонів малини, що вже доспівала. Траву вона скидала на купу і кожного разу, коли відносила оберемок, піднімала голову, щоб побачити вікно мансарди. Якось за шибкою промайнуло бліде обличчя пані Розалії, бо хто ж іще міг виглядати звідти. До Лілі, що вже трохи втомилась, повернулось завзяття і гідна мотивація для продовження свого заняття. Вона не руйнувала — вона очищала землю від паразитів, що забирали соки у корисних рослин. У ній прокинулись гени тата і гени мами, дідів, бабів і прадідів. Її робота, щоправда, не виглядала на ту розважливу і методичну працю, яку виконували упродовж тисячоліть ті, хто користає із землі, щоб потім земля користала з їхнього спрацьованого тіла. Ліля відчувала страх і в той же час радість, що її сила не пішла у хмари, не стала вітром, бурею, не розірвала землю на шматки, не стала вогнем, що спопелив би Борислав.

Вона знала, що так просто не поїде з Борислава. Цього разу вона залишить у ньому слід. Не гроші, як лишала завжди, а борозну, яку буде видно з космосу. Очевидно, що вся ця сила збиралась у ній поступово, з дитинства, що припало на початок руйнування Борислава. Руйнування тривало десятиліттями, але ніхто так і не став розчищати місце, щоб побудувати щось нове, краще. І це все було так гірко, безнадійно і сумно, бо машини розпались на деталі, гвинтики, й іржавіли непотрібними у траві, бо нині кожен сам по собі був нічим без великого інженера-конструктора нового світу. Мали надію, що він прийде — Месія. Але навіть Лже-Месії не з’явились, всім було по барабану.

Ліля намагалась собі уявити, що було б, якби вона залишилась у Бориславі. Пішла б торгувати на базар, вийшла б заміж і зараз, можливо, б ходила б з дитячим візочком по цьому мертвому місті, потрохи перетворюючись на рабовласницю власної дитини, на яку кричатиме, як кричали на неї, і якій не може дати власного розуму і гідності, бо сама їх не має.

Чи пішла би вчитися на бухгалтера чи перукаря, чи кухаря, хоч де би знайшла роботу? Ні, базар і все. Через таких неприкаяних, що не мають розуму і гідності, базар розповзається по місту, як ракова пухлина у хворому тілі. А що? Ліля не була проти базару. (Ой, Лілько, я не знала, що ти торгуєш на базарі?! І заочно не вчишся? Давай, я щось у тебе куплю. Показуй свій товар!) Не те, щоб Ліля вважала себе нижчою за своїх однокласниць. Вона просто не вміла догоджати і підмазувати в школі, а у 8-му класі махнула на все рукою, бо зрозуміла, що батьки зможуть вивчити хіба когось одного, і поступилася братові, бо того могли забрати до армії після школи. Та й на кого вона мала вчитися? На економіста чи на вчительку? Воно її не цікавило. До Борислава пасувала груба чесна робота — біля верстата, у дві зміни. На алмазному, фарфоровому чи нетканці. Щоб тіло і дух затвердли і стали нечутливими. Щоб вона там знайшла собі чоловіка, і вони разом би йшли на роботу і з роботи, і мали про що поговорити. А в неділю йшли би на Городище і лежали в траві, набираючись сили, чи збирали б гриби і чорниці… Але всі ці заводи і фабрики були знищені.

Ліля вирвала останній жмут трави, подивилась на кволі стебла флоксів, на вузьке листя лілій та ірисів, посміхнулась до них, і пішла в дім. Долоні її просякли кров’ю тих рослин, що вона вбила, під нігтями було чорно. Помста не забарилась: кропива і будяки позаганяли свої жала в руки і ноги, і вони тепер пекли і свербіли.

Ліля сиділа, зануривши руки по лікті в миску з холодною водою, і дивилась, як пані Розалія варить обід. Вся постава дівчини промовляла: «Я так хотіла!» А постава пані Розалії відповідала: «Що хотіла, то маєш!» А старий чоловік читав коло вікна газету, і його хилило на сон. Був він схожий на рослину, довкола якої випололи бур’ян, але снаги до росту в неї вже немає: всі мізерні соки, що припали на її долю, пішли на животіння.

Ось вона сидить, молода, здорова, сильна і… дурна, бо ті кривди, що їй завдали, ніщо у порівнянні з кривдами, які заподіяли цьому краю: розграбували, збезчестили і пустили людей з торбами по світу. Ще булькають у трубах залишки крові, але й ті везуть подалі. Останні кілька років старий господар прожив у Платоновій печері, то правда, але часом і печера — цілий світ: ціни на харчі, газ, ліки, загадкове зникнення сусідів і швидке руйнування всього, що створене було людьми. Він ніколи не казав про це жінці: у тому занепаді була якась справедливість. Земля хотіла повернути вкрадене, і до долі людей їй було байдуже. Вона була до них і буде після них. Люди їй поклонялись, проклинали, гидували ступати по ній, вкриваючи бетонними плитами, — усе лишень для того, щоб прожити свій куций вік. Вони відчували свою провину перед нею, і, як це буває завжди, ненавиділи, як кат ненавидить свою жертву. Усе, що робить нас залежними, викликає потаємну ненависть або сліпу любов. Не люди забирають землю, а земля їх бере і кладе обличчям до неба. Від того настає розчарування і відторгнення, байдужість і осквернення.

Ліля думає, що робити з цією горою трави. Залишити так і спостерігати, як вона гнитиме під зеленим шатром саду, чи винести за хвіртку. Вона їсть їжу старих: зупу з картоплі й локшини, забілену молоком. Від неї все наче омивається всередині.

— Там у шопі є кошик, — каже пані Розалія. — Можемо завтра винести траву обидві.

Вона намагається перетягнути Лілю на свій бік, забавити дрібницями, щоб тільки не бачити лиховісного блиску в очах свого немічного чоловіка, який уявив собі, що може разом з дівчиною перевернути Борислав догори ногами. Пані Розалія знає, що у дівчини є тато й мама, і при потребі вона могла би їм сказати, щоб забрали доньку. Але це так ницо й підло, ніколи вона цього не зробить. Краще, хай Ліля сама повернеться додому з власної волі. Нехай вона швидше знаходить те, що шукає, та йде собі. Нехай переконається, що Розалія така сама, як її матір, навіть гірша.

Пані Розалія розуміє, що задурює себе такими думками. Вона бачила, що накоїла буря в місті. А сьогодні помітила світлу смугу чогось такого, наче туман, що тягнулась з центру на гору, і вона тоді подумала, що Ліля повернулась. Дух вселився у неї тоді, коли вона лежала в траві, і водив її по Бориславу, а тепер привів сюди. Інші люди того не бачили, але Розалія мала в собі таку здатність. Її бабця вмерла акурат тієї ночі перед від’їздом з лемківського села Долина, хоча ніхто не знав, що вранці прийдуть вояки і скажуть збиратися. Вони поїдуть у потязі вже без баби.

Баба лягла спати жива й здорова, рука її ще не вистигла, коли мала Рузя прокинулась. Вона пам'ятає туман, з якого стриміла одна лише груша-дичка, обросла густо терном, і запах примороженого листя. Баба далася скоро забути, її поховали похапцем, ще й тіло не встигло як слід задубіти. Тут таки коло груші, коли розвіявся туман.

І от тепер бабця повернулася і допомогла онуці розв’язати загадку: що є в цій дівчині такого особливого, попри її юну глупоту. Бабця часом кидала роботу ні з того, ні з сього, і йшла в гори на день чи два, і бралася знову за ту саму незакінчену роботу: лущити квасолю чи теребити кукурудзу. А вже коли скінчила, то аж тоді їла, наче чулася винною, що занедбала господарку. Мама лише згодом здогадалася, що свекруха шукає діда, який багато літ тому пішов до лісу вирубати деревину на жердку і зник. Ціле село шукало його, але марно. Ніхто не вірив, що він міг лишити жінку й дворічного сина. Мусило щось трапитися.

Баба навіть не подивилася йому вслід, якраз вішала на плоті випрані лахи. Пощо дивитися: хлоп пішов вирубати жердку, аби підперти копицю з сіном, і зараз мав вернутися. А сусіди запам’ятали, як йшов собі посвистуючи з сокирою на плечі. Так і сказали поліції.

Слухаючи цю родинну історію, Рузя відчувала, що бабця знала більше, і коли слова правди вже готові були зірватися з її уст, вона йшла до лісу.

Ні мама, ні Рузя не робили щось такого. Вони пильнували своїх чоловіків до смертної години, і коли вже священик запечатає гріб, отоді вже можна було відпустити. Зникав страх, що чоловік піде до лісу серед ясного дня і не вернеться.

У Бориславі теж так було. Жінки не спускали зі своїх чоловіків ока. Принаймні, донедавна. Якщо вже така молода дівчина, як Ліля, відчувала, що наближаються останні часи, то що вже казати про стару Розалію, яка надивилася усього за свій вік. І тепер інстинктивно шукала знаки, які подавав Господь. Чи небо. Пані Розалія не була побожною. Працювала на державній роботі, не можна було ходити тодо церкви відкрито. А коли стало можна, то вона побачила, що хто більше дає грошей на церкву, той побожніший. Час від часу вона ходила в неділю до найближчої церкви, тут-таки, на Потоці….

Ходила на похорони, щоб і до них з чоловіком люди прийшли. Але, хоч і не хотілось у цьому признатися, з нею трапилось те, що часом трапляється зі старшими людьми: чим ближче до смерті, тим далі від Бога. Може, тому, що озирнувшись на своє життя, вони не бачили у ньому Божого промислу: ні кари, ні винагороди. Люди звикли, що Бог мусить щось дати, хіба ні? От і чекають того дарунку: за піст, за молитву, за пожертву, за дотримання Божих заповідей. А Він не дає. Отак і приходить розчарування: виявляється, між Богом і людиною немає жодної комунікації.

Але у цьому, звісно, ніхто не зізнається, що Бог — це не батько, не Отець, а непізнана сутність, річ в собі, чиї помисли невідомі.

Ось до таких людей належала і пані Розалія. Вона чула грім і уявляла, що це той грім і блискавка, які спалять Борислав і увесь світ. Кожного разу, коли вона виходила з яру до крамниці, їй здавалось, що вона побачить мертве місто, світ, який скінчився, Апокаліпсис. І тоді вона повернеться додому, щоб лягти поруч з чоловіком, і вони обоє помруть, а їхні душі полинуть над мертвою землею, щоб усе роздивитись.

Але першою побачила це не Розалія, а Ліля.

ВІЗИТ ЦІСАРЯ ФРАНЦА-ЙОСИФА

ДО БОРИСЛАВА

Ліля піднялась нагору, лягла на ліжко, тулячи до металевих холодних билець обпечені й поколоті ноги. Погляд її поблукав по кімнаті й звернувся до картини, що висіла на стіні. Вона встала, зняла картину і поставила перед собою, щоб краще роздивитись. До неї гостро діткнулося розуміння того, що світ не єдиний. Є вона, її світ, її тривоги і смуток, нікому не цікаві. І є світ на картині, де на Висипах сидить найясніший цісар Франц-Йосиф, замінивши собою не лише сонце, але й Бога. Той світ непорушний, він застиг, йому нічого не загрожує.

Внизу — світ пані Розалії і пана Михайла, які погодилися дати Ділі притулок, бо уже старі і їм все одно, яка вона і з якими намірами сюди прийшла. Вони не довіряють їй, бо нічого не знають про неї. Але Лілі все одно. Тут вона може побути сама.

Ліля роздивляється дрібні постаті людей біля підніжжя гори. Вона сама ніби стає за їхніми спинами, коло селянки у шаляновій хустці, що тримає за руку хлопчика. «Дивись, — шепоче вона, — то наш найясніший цісар!» Звісно, шляхетному погляду цісаря приємніше спочивати на святково вбраних людях. Ліля не знала, наскільки художня правда відрізняється від реального життя, тому вірила, що ця жінка з хлопчиком існували насправді. Чим ближче до цісаря, тим легше впізнати осіб, що прийшли на зустріч. По мундирах, наприклад. Бо супроводжували цісаря найбільші пани з Відня і Львова. Але ті, що стояли внизу, — ріпники, ченці, міщани — з ними художник не панькався. Міг і вигадати. Хоча, то не конче мала бути постановка. Може, ця жінка з хлопчиком була вдовою і прийшла, щоб попросити цісаря пенсію за загиблого чоловіка, бо стояла сама. А може, хтось її скривдив, забравши кусень землі під копанку. І за пазухою в неї клопотання. А цісар, напевно, популіст. Якщо жінці вдасться прорватись до нього, він погладить хлопчика по голівці, а папір віддасть урядникам, щоб розібрались. Матиме ще бідна кобіта клопіт, ще накинуться на неї бориславські шакали за сміливість.

Тьху на тебе! Якісь дурниці лізуть до голови. Звідки їй знати, як там було за небіжки Австрії? Може, порядок був. Але чого тоді українці цілими селами до Америки виїжджали? І тепер їдуть, правда, ближче, бо Америка стільки охочих не потребує.

Ліля обернула картину, побачила засохлі пасма павутиння. Зняла їх механічно рукою і повісила картину, трохи криво. І раптом тишу прорвав пташиний крик, тисячі крил збивали повітря, як масло. Аж дім здригався. Ліля підбігла до вікна і побачила зграю ворон, що кружляли над садом, а потім приєднались до велетенської пташиної зграї, яка затулила призахідне сонце, наче грозова хмара. Крик стояв страшенний, здавалось, Лілина голова зараз лусне. І раптом сонце знову засліпило очі. Щезла хмара, стихав поволі крик.

Мить тиші.

Потім гул, рівний, глухий, що не наростав і не зменшувався. Ліля заціпеніла від впертої думки, що стукала у скроні. Якби не вона, нічого б не сталось. Це вона пробудила цю землю. Земля говорить, її тепер чути. І це вже не зупиниш.

То було страшно, але страх долався усвідомленням власної сили. І від усвідомлення сила зростала.

Вона бриніла в її зранених руках, і її треба було кудись спрямувати. На щось варте. Водночас Ліля боялась, що може і не знайти цілі, куди потрібно скерувати цю величезну силу. Ноги в неї затремтіли, вона їх не відчувала, і боялась зрушити з місця. Ліля не знала, чого вона хоче. Вона просто не могла жити ні тут, ні деінде. Вона була якась така… зневірена, чи що. Надто чутлива, обдерта зі шкіри, даної їй для захисту від світу, яку дають кожному, хто приходить у цей світ, але часом вона рветься на клапті. Від гулу тихо подзенькують шибки. Ліля притуляє щоку до стіни. Старе струхлявіле дерево подрібнює монотонний гул на окремі звуки. Минуло трохи часу, і дівчина зрозуміла, що це не просто звуки, а слова. І мелодія. Вона кинулась до дверей, відчинила їх і почула спів. Знизу, де були старі. Це здивувало її більше, ніж пташина хмара і вібрації шибок. Ніж сонце, що зависло над обрієм і не рухалось. Ліля зійшла вниз на три сходинки. Розалія і Михайло сиділи за столом одне навпроти одного, вбрані у святкову одежу. Пані Розалія у вишитій сорочці, затісній на неї. Пан Михайло у чорному костюмі. Перед ними лежав капелюх з зеленою стрічкою і встромленою пір’їною. Тихим деренчливим голосом старий співав:

Зеленим посіяв, зелене не зійшло.

Зеленим посіяв, зелене не зійшло.

Котре-м дівча любив. За мене не пішло.

Котре-м дівча любив, за мене не пішло.

Потім заспівала пані Розалія. Як же її голос був схожий на голос чоловіка!

Фраїрочки штири, про што ся били,

Фраїрочки штири, про што ся били?

Про тебе, фраїре, же ми тя любили.

Про тебе, фраїре, же ми тя любили.

Ліля зійшла вниз ще на одну сходинку. Старі наче її не помічали. Михайло зітхнув;:

— Підемо, Рузю?

— Підемо, Михасю.

Жінка підвелась і рушила до дверей. Голова в неї була зав’язана великою квітчастою хусткою.

— Капелюх не забудь, — нагадала вона.

— Не забуду.

Старий вложив на голову капелюх, взяв у руки ціпок.

Лілі вони не помічали, наче вона перебувала на краю світу. Або все це робилося задля неї.

— Слухай, Михайле! Перше йдемо до мого села, а тоді до твого? Чи як?

— Як скажеш, Рузю! Можна до твого, а можна й до мого. Моє ніби ближче…

Вони не зачинили за собою дверей, ніби сподівалися, що Ліля піде за ними з тепер уже навіки порожнього дому. І хвіртки не зачинили, від чого ця сцена виглядала моторошною. Купи трави лежали свіжі, наче щойно скінчилась косовиця. За ними було видно сусідній зарослий сад і похилений електричний стовп з обірваними дротами.

Старі пішли догори, тією самою дорогою, що виведе до міста. Іншої дороги не було. Ліля розуміла, що вони йдуть до села, яке, певно, дуже далеко звідси, і що вниз вони не спустяться. Її здивувало, що Михайло йде рівно і легко, проте палички не випускає. І тепер ця паличка в нього для оборони. Мало що може трапитися в дорозі.

Будинок зітхнув і… завалився. Старі навіть не обернулись, тільки зупинились на секунду. Ліля теж вирішила не обертатись. То не був її дім, пощо мала обертатись? Так мало бути. Коли господарі покидають дім назавжди, це справедливо. Дім мав розвалитися ще тоді, коли з нього вигнали тих, хто його збудував і вклав у нього душу. Можливо, він вирішив покарати тих, хто вселився у ньому не по праву, а по кривді.

Старі спурхнули на верх пагорба, як старі птахи, чиї крила згубили багато пір’я.

Ой пию, я пию від самого рання,

Що то за паленка, же я не є п’яна?

Що то за паленка, же я не є п’яна?

Заспівала пані Рузя грубим старечим голосом, а тоді обернулась до Лілі й покивала пальцем:

— Ти не йди за нами, дитино. Маєш тутка багато роботи.

— Я не знаю, що мені робити! — відповіла Ліля.

— Знаєш, — багатозначно мовила пані Рузя. — Мусиш знати.

І тими словами, ніби ножицями, відрізала Ліліну долю від їхньої.

Старий хотів щось сказати, але вуста йому заткала пісня:

Іще-м не танцовав, а буду прибував.

З бучка на яличку буду прискакував,

З бучка на яличку буду прискакував.

Він засміявся, махнув рукою, і вони пішли.

То й добре, подумала Ліля сердито. Вона була тепер певна, що вони дійдуть і до першого, і до другого села. А відтак у її душі знову заквилила пустка. Ліля глянула на зарослі лісом верхи, зелені і радісні. Може, їй піти туди? Але дівчина знала, що не зможе жити в лісі. Вона боялась диких дерев, їй здавалось, що вони живі істоти і пам’ятають про кривду, яку заподіяв їм людський рід. Коли вона була зовсім мала, то зламала просто так гілку з квітучої черешні. Й тато сказав: «Дереву болить». Сказав таким голосом, що Ліля зрозуміла: це правда. Попіл сімейних буднів присипав татові душу. А мама, мама знала, що на неї чекає, і була готова до цього. Вона кидалась на землю з мотикою і рискалем, як солдат на ворога, і завжди отримувала перемогу. Через те Ліля й боялася городу, землі, бо це все треба було завойовувати, а битися вона не хотіла.

Як їй жити далі, куди йти, Ліля не знала. Її охопила раптова слабість. Вона лягла у траву на тому місці, де лежала вже того дня, коли на Борислав напала буря. Сонце було більше до заходу, і на тім скінчилося. Чи воно зупинилося, чи повільно рухалося — невідомо. Ліля припала щокою до теплої трави, під якою була земля, і наче заснула. Ненадовго, бо відчула, що хтось гладить її по голові. Вона підхопилась, сіла, але нікого не побачила. Але відчула, що хтось за нею стежить. За кущем шипшини майнуло щось біле.

— Хто там? — покликала Ліля. І ще раз:

— Хто там?

— Я, Кася, — озвався тоненький голос.

— Виходь! Нема чого ховатися!

Гілля сколихнулося, і з куща вийшло дівча у білій сукенці, коротко підстрижене.

— Чого тобі треба? — спитала Ліля.

Дівча мовчало. Видно, було перестрашене. Та ж не заблукала мала: стежка веде просто донизу.

— А мені від тебе нічого не треба! — грубо мовила Ліля і раптом відчула на чолі дотик пальців. Він був такий реальний, що її охопив незбагненний жах, аж нудота підступила до горла. Ліля набрала повітря в груди і відсунулась. Її давно вже ніхто не торкався. Не пам’ятає, чи мама з татом навіть поцілували її по приїзді. Ліля весь час себе почувала так, ніби від людей її відгороджувало скло, і це скло не вона поставила. Вона повернулась іншою.

— Чекай, — раптом сказала Ліля. — Сядь отак навпроти, я тобі щось розповім. А потім підемо куди нам треба. Туди, вниз.

Вона не знала, що там внизу. Все ніби виглядало як звичайно, тільки дуже тихо. А звідси чути машини. Ну, і нафтова гойдалка не рухалась.

Дівчинка слухняно сіла, не переймаючись своєю білою сукенкою, яку могла зазеленити травою. Вона була чемною дитиною. З неї могли виліпити кого завгодно. Коли Ліля закінчила розповідати, дівчинка стала наче дорослішою і виглядала років на 15–16. В очах її зблиснув гнів:

— Як ти могла покинути рідний дім?! — вигукнула вона. — Ти недобре вчинила!

Ліля аж остовпіла від такого нахабства.

— Ти могла сказати «ні» тій лукавій недобрій жінці. Ти могла сказати, що се згуба для тебе. Мене мої тато і мама не відпустили б нізащо!

— Ні фіга ти не розумієш! — буркнула Ліля, хоча насправді була задоволена, що зуміла розповісти про себе нарешті все, навіть те, як господар із сином приходили до неї по черзі, і це стало останньою краплею, коли вона відчула себе рабинею. І так спромоглася на бунт.

Кася стиснула кулачки:

— Я… я б наклала на себе руки, якби чужий мужчина мене торкнувся!

Якось чудернацьки вона говорила. І фасон сукенки був дивний: рукави ліхтариком, широка спідничка і круглий комірець під самою шиєю. Таке тільки в старих фільмах побачиш. Ця дівчина точно не звідси. Її можна не боятись.

— А я хотіла повіситись. Пішла в гараж, але мене вистежили. Після того віддали паспорт і відпустили на всі чотири сторони.

Вона знову відчула дотик на своєму чолі, і знову її наче морозом обсипало, і стало не по собі.

— Ти часом не янгол? — недовірливо спитала Ліля.

Дівчина збентежено глипнула на неї:

— Ні. Я, здається, дух. Мені страшно, бо я не знаю, чи хтось в Бориславі лишився, крім тебе…

«Та вона, певно, з дурдому втекла!» — подумала Ліля і спитала якомога обережніше:

— А де люди, по-твоєму, ділись?

— Перетворились на чорних птахів. Ти ж бачила, як вони відлетіли?

— Ну, птахів я бачила. Ми можемо піти, зрештою, перевірити. Але чому вони відлетіли?

— Бо хтось цього дуже хотів.

— Хто? Бог?

— Не Бог. Натура.

— Натура?

Ліля знала, що таке «натура», але то було зовсім не те, що вона думала.

— Природа, — пояснила дівчина.

— Відколи це природа розпоряджається людьми?

Дівчинка і тут не забарилася з відповіддю.

— Люди розпоряджаються натурою, чому б натурі не розпорядитися людьми?

Очі у Лілі весело зблиснули:

— Справді, чому? А для чого їх було на птахів перетворювати?

— Щоб землі було легше, а небові тяжче.

Ліля подивилась на гори, порослі буками і ялицями, тоді на небо. Небо як небо. Ні хмар, ні птахів, тільки сонце незаходиме.

— І з тобою се могло статись, але ти прийшла сюди. У тебе є чуття!

— А в тебе фантазія! — хмикнула Ліля. — Придумати «щоб небу було важче»… Ну, ти й даєш! Добре, мені вже час.

Ліля спускалас з пагорба знайомою стежкою до нетканки (тюрми, гетто) і на зупинці побачила ту саму дівчину в білій сукенці, яка собі стояла, наче чекала на автобус до центру. То було вже не смішно. Ліля вдала, що не помічає її. Вона йшла додому, бо куди більше мала йти? Але раптом почало відбуватися щось дивне: як тільки Ліля минала якийсь старий будинок, він починав осідати, валитися. Це змусило її врешті зупинитися. Куряви було так багато, що дівчина просто задихалася. Вона не могла второпати, чи це землетрус, чи вже кінець світу. Ліля не хотіла кінця світу.

Одна річ — спостерігати за ним віддалік, а інша — перебувати всередині такого світу. В призахідному промінні курява виглядала жовтою. Кольору тиньку і струхлявілого дерева. З руїн вистрелювали фонтани води, повітря наповнював запах газу. Повернути назад? На скошені пагорби Городища, втекти ще далі й дивитись з узлісся, як валиться Борислав? Де ж люди? Чому не чути їхнього перестрашеного крику? У тих будинках хтось мешкав.

Ліля кинулась назад, але в пилюці не могла зорієнтуватись.

— Не можна! — почула вона крик дівчини. — Під ноги дивись!

Ліля глянула під ноги — вона була за крок від розколини, глибокої і темної.

— Пішли через городи, там можна пройти! Борзо!

Ліля побігла за дівчиною, поміж рядів картоплі й потиченої квасолі, через будяки та кропиву на пустирі, під ногами дзенькали порожні пляшки і консервні бляшанки. Ліпше не озиратися — все це позаду вибухне, як тільки замкне електрика. Вони бігли знову через чужі городи, відчиняючи хвіртки, доки не дісталися алмазного заводу, який вже ніщо не могло зруйнувати. Дівчинка в білій сукенці стала коло залізного телеграфного стовпа.

— Ходи сюди! Тут безпечно.

Задихана Ліля вхопилася за серце.

— Що то було? Що то була за яма? Почався землетрус?

— Земля створилася, — спокійно відповіла дівчинка. — Душі випустила.

— Чиї душі?

— Душі тих, хто задусився у копанках, чи їх привалило землею. За ними ніхто не заплакав, бо вони прийшли до Борислава, щоб віддати себе йому. Їх згубила надія, що тут буде краще, ніж вдома. Земля їх поглинула, ропа отруїла…

— Чому аж тепер земля, як ти кажеш, отворилась?

— Прийшов час, — спокійно відказала дівчинка. — Хочеш на них подивитись? Вони вже тут. Тільки треба нам вмитись кип’ячкою,[Народна назва нафтової ропи.] аби вони нас не боялись. Там є потік.

Вони пішли трохи далі, де починався ліс. Вода в потоці вкрилась чорною масною плівкою. Дівчина не вагаючись зачерпнула тієї пекельної рідини і намастила нею лице, а тоді витерла руки об сукенку.

— Тобі не шкода сукенки? — спитала Ліля.

— Так треба. Не бійся, потім усе знов буде чисто.

Ліля теж намастила лице нафтою.

— Ми, певно, страшні як чорти, — пробурмотіла вона. Їй це маскування видалось зайвим.

Вона подивилась на залізний стовп. Той ніби підпирав небо над Бориславом і справді видавався найбезпечнішим місцем. За сто років стовп так вріс у землю, що жодна сила його не зрушить. Залізти б у оту залізну будку, доки все не скінчиться і не набуде якоїсь форми.

— Чому одні будинки валяться, а інші ні? — задала вона стовпу, цьому ідолові індустріального Борислава, риторичне запитання.

Натомість відповіла мала:

— Дім злих буде зруйновано, дім праведних уціліє.

— То з Біблії?

— Hi, — похитала головою дівчинка. — Се пророцтво, що існує поміж духів.

— Духи прийшли помститись? — здригнулась Ліля.

— Справедливість — не помста. Ходімо вже!

Вони рушили вуличкою, що перейшла тут таки у стежку. З кількох будинків розсипався тільки один, а решта всі виявились праведними. На похилому лузі стояв ще один залізний стовп, але менший і без будки. Довкола нього все було вкрите людськими тілами. Ліля зойкнула.

— Не бійся, — заспокоїла її дівчинка. — Се духи ріпників і либаків.

Вони підійшли ближче. Худі постаті, змарнілі обличчя, драна одежа, вимащена нафтою. Самі чоловіки. Жінки тримались окремо, невеликою купкою.

— Я не піду туди, — позадкувала Ліля. — Боюся!

— Вони звикли на сім місці спати влітку. За се не треба платити.

— А як дощ?

— Понакриваються веретами та й сидять, а що мають робити? Се мені тато розповідав. Так було за Австрії, а тепер Польща.

— Яка Польща? Ти що, з дуба впала? Зараз Україна.

— A-а. Перепрошую. Я за Польщі виросла. Нам треба тут трохи побути. Як на стації чекають, поки потяг надійде, розумієш? Ті люди нічого лихого нам не зроблять. Вони самі розгублені.

— Ясно.

Зрештою, тут ще спокійно. Внизу на Коваліва завалився ще один будинок, і в небо піднявся височезний стовп куряви. Якийсь чоловік підняв голову, подивився у той бік і знову ліг, припав вухом до голої землі зі столоченою травою. Ці люди були такі бідні, що на них аж страшно було дивитись. Дівчата сіли за кущиком ялівцю, окремо від усіх.

— Тобі, певно, дивно, що я не переживаю за свій дім. Він отам, коло 7-ї школи, тобто на Волянці, — раптом згадала Ліля давню назву. — Чи не здається тобі, що я мала би піти туди найперше?

— Було б несправедливо, якби твій дім встояв! Нема чого тобі туди йти!

— Але то я у всьому винна! Я могла відмовитись і не поїхати до Італії. І ще одне. Тато з братом, певно, перетворилися на чорних птахів, а мама не в Бориславі. Що буде, як вона повернеться, а тут таке робиться?

— Тихо! — перебила її дівчина. — Вони говорять!

Люди, що начебто спали, а насправді слухали, що говорить земля, з якої вони вийшли, посідали, або просто поспирались на лікті.

— Чому нас не кличуть до роботи, браття? Вже наша шихта[Зміна.] гейби почалася.

— Ще не все готове, Мироне. Буде нам робота, аякже! Так просто з того світу не вертають.

— Диви, який мудрагель! — зневажливо обізвався хтось з напівлежачих. — Роботи він хоче! А нащо мерцеві робота? Ні їсти, ні пити не потребує.

— Нема нафти, браття, нема. Видите, все позаростало. Я слухав: не чути нафти в землі, пусто, як у видутому яйці.

— Я так скучив за сонцем. Ільку, подивись, яке воно красне! Я буду тутка лежав і ніде не рушуся, хоч би підо мнов земля розсипалася.

— Та одне лиш сонце не змінилося. А що то за стовп залізний, ніхто не знає?

— Спитай у святої Михальди, що вона казала про залізних птахів. Се, певно, їхнє гніздо. Сонечко зайде, птах повернеться на своє сідало.

— Се що тобі когут, Мацею?

— Тихо, браття, тихо, слухайте, що я вам повім! Се не Борислав, я тут ніц не пізнаю. Кілько ми тут лежимо, а сонце ані руш на небі.

— Ми ж мерці, брате, що тут дивуватися? То сонце мерців світить.

— А ви вже два рази мрець, Гриню! — почувся жіночий голос.

— Як то?

— Та зарізали його за дві шістки. Був ще живий, вергли у копанку, і там вдусився.

— Ліпше би ти, Фрузю, за своє дитя подбала. Забула, що струїла і себе, і його?

Десь заплакала дитина. Фрузя затряслася:

— То не моє, бігме, не моє! То Олена вродила і задусила. Її тут нема. Вмерла у криміналі.

Почулися стривожені голоси:

— А є кому дитину бавити?

— Одна вдова з Тустанович бавить. Полюбовник всі гроші від неї забрав, а сам втік до Гамерики. На жебри пішла, довго ходила, і десь в лісі замерзла.

— Ну, то добре.

— Йой, що сі діє! — заквилив тремтячий старечий голос. — Мене за всохлу ялицю гайовий як пса застрілив і прикопав. Я сім літ покутував, ходив, кликав на свій гріб, являвся жінці, аби мене по-людськи поховала. Дарма! Люди сліпі й глухі.

— Було до цісаря явитися! Най би посадив гайового до криміналу.

— Не вільно мені далеко відходити.

— Діду, я чув, цісар приїжджає до Борислава, можете йому скаргу зложити!

— Цісар? Цісар? Сам Франц-Йосиф?

— Я теж чув. Дійсно приїжджає.

— Та хоч би й приїхав, хто нас таких брудних до нього пустить?

— Хоч би здалеку подивитися, чи такий, як на образку!

— Видно, цісар нарешті почув про наші кривди…

— А послухайте мене, люди добрі! — став на ноги високий молодий ще чоловік. — Ви собі як хочете, а я так міркую, що треба вертати до рідної землиці. Бо самі видите, роки минули, цісар давно вже не жиє, а я хочу до себе в Нагуєвичі, де моя родина спочиває. Рідна земля мене прийме, отвориться передо мнов. Я її зрадив, то правда. Але не з добра, самі знаєте. В селі горівки навіть не нюхав, а тут втопився у ній. Як думаєте, прийме мене моя земля чи ні?

— І я з тобов, Василю. Мені трохи далі, до Урожа.

— А я з Опаки, мені не в той бік. Чи є ще хтось з Опаки?

Товариство розділилося. Одні лишалися чекати цісаря. Інші збиралися на села і скоро по тому пішли.

— Вони нас не бачать? — поцікавилася Ліля.

— Доки ми до них не заговоримо.

— То добре, бо не уявляю, про що з ними можна говорити. Може, підемо вже?

— Так, треба йти.

Коли дівчата порівнялися зі старою жінкою у дрантивій хустці, з під якої вилізало сиве волосся, та раптом заспівала:

Не йди, дитино, горою, горою,

Бо стрінешся з бідою, бідою.

А йди, дитино, долинов, долинов,

Будеш добров дитинов, дитинов.[Пісня, яку записав Іван Франко у Нагуєвичах.]

— Як би я хотіла подарувати їй хустку, — прошепотіла Ліля. — Вона би вдягла її до цісаря.

Її раптом охопив безмежний жаль до цієї бідної жебрачки, якою нехтували навіть либаки. Але в Лілі не було хустки.

— Вона правду каже, — мовила Кася. — Нам нема чого по горах дертися. Ся жінка не бачить нас, але зачула наш запах. Ходімо хутчіше, щоб вона за нами не пішла.

— І що з того? — здивувалася Ліля. — Хай би йшла собі за нами.

— Ти ще нічого не знаєш. Сі духи голодні і спраглі. Їм треба поживи. Ти стратиш силу, якщо заговориш з нею. Вона вже тебе приманює.

Яр, до якого вони збігли, розділяв два пагорби, і посеред нього плив брудний потік. Ліля знала, що там мусить бути кладка, і невдовзі вони її знайшли, тільки ця кладка була вже не залізна, а дерев’яна.

Коли вони перейшли через кладку, зникло сонце, і на небо висипали зірки. І всюди на горах і на долах спалахнули вогні. На просяклій нафтою землі виросли шиби, наче казкові вежі. Чулися вигуки, блимали ліхтарки, сичала пара, — одне слово, кипіла робота. Вдень і вночі. Повиростали залізні ажурні стовпи, напнуті дроти несли вісті на біржу, а на місці алмазного заводу відсвічували червоним вежі електровні. Життя буяло в Бориславі. Ліля зачудовано спостерігала за цим, а Кася просто світилась радістю. Її лице і сукенка знову стали чистими.

— Може, я побачу маму, тата і брата! — вигукнула вона. — Ходімо додому!

Ліля зрозуміла, що то був час, в якому Кася залишилась назавжди юною. «А де мій час?» — подумала вона.

— Скорше, Лілю, скорше! Я так скучила за мамою.

Кася кинулась вперед і раптом опинилась у ставку. Вода масно виблискувала.

— Поможи мені! — закричала вона. — Мене щось не пускає!

Ліля кинулась до неї. Ставок був неглибокий скраю, але якимось чином Кася потрапила в яму і не могла з неї вибратись. Ліля вхопила її за руку і з силою шарпнула до себе. Вона сама здивувалась, що так легко вдалось витягти Касю з калабані.

Довкола почало сіріти, і ніч перемінилась у надвечір’я. В уяві Лілі постала рука, яка бавиться стрілками годинника. Це було незручно — залежати від маніпуляцій часом. Це могло врешті допровадити до розпачу як не її, то бідну дівчину.

Той ставок був і в реальності Лілі. Десь біля медучилища. І на ньому вдень плавали качки. Кася тремтіла на березі як осиковий лист, хоча промокла тільки до пояса. Ліля натомість не відчувала ні холоду, ні страху. Цей епізод нагадував якусь виставу.

Нарешті Кася перестала труситися і сказала:

— Се, — той став.

— Що за той став?

— Де я втопилась. Я знаю, що вона насправді не хотіла мене втопити…

— Хто?

— Тета Марія. Я стрінула її, як йшла зі школи. Ми говорили, і вона раптом розсердилась і пхнула мене у воду. А в мене був ранець з книжками, я не встигла його зняти. А вона навіть не обернулася. Відразу пішла…

— Господи, за що? Що ти їй зробила?

Кася шморгнула носом.

— Нічого. Се мій брат Орест хотів женитися з її небогою, а мої родичі не позволили. Вона й помстилася на мені. Я не маю на неї зла. Про неї казали, що вона трохи несповна розуму. Дякую, що ти мене витягла. Тяжко пережити се знову…

— Ти мене теж порятувала від прірви, — зауважила Ліля. — Забудь. Дивись, будинки тут цілі. Ходімо в місто.

Вони пройшли повз пустир з горбкуватими наростами, вкритими довгою цупкою травою, що зазвичай росте в місцях, пересичених вологою. Ліля не була певна, чи так було й раніше, а чи згодом додались городи. Вона не знала, чи добра врешті то ідея йти до центру. Десь далеко в бік Дрогобича щось погуркувало і було видно заграву. Але ж треба було кудись йти, щоб Кася не зациклилась на тому клятому ставкові. Небо стало низьким, набубнявіло хмарами, наче збиралось обвалитись.

— Я тобі щось скажу, — мовила Кася. — Нікому цього не говорила, бо відразу по тому померла. Та жінка, тета Марія, нарікала, що мої родичі сильно гонорові, шляхта паскудна. Се мені не сподобалось, і я сказала, що зараз люди не звертають на таке уваги. І що дідо мені казав: правдивий шляхтич той, хто ним став, а не той, хто ним родився.

— Не думаю, що це її аж так вразило. Певно, та дівчина була бідна?

— Та ні, вони були багатші за нас, хоча спершу були дуже бідні. На нафті зробили маєток, як багато хто в Бориславі. Навіть кам’яницю вибудували в Дрогобичі.

— І зараз такі є, хоч нафти нема. О, дивись, ні одного будинку не видно! Не знаю, що тут стояло раніше.

— Касарні. Їх було три, в мене там приятелька мешкала, Оленка. А он там ще одна стоїть. За деревами.

Дівчата наблизилися до старого дому, обвішаного супутниковими тарілками, і тільки тоді помітили гурт людей у пальтах, капелюхах і капелюшках, що здивувало Лілю, але Касю не лише не здивувало, але і втішило. Хоча вона швидко отямилась і цофнулась назад, знаком показавши Лілі стати за кущем бузку, що, видно, через брак сонця не цвів цього літа. Дехто з тих пристойно, але старомодно вбраних людей, мав коло себе клунки і валізи, а старий чоловік з вусами, закрученими догори, тримав на руках маленького кудлатого песика. Кася скрикнула і підбігла до нього:

— Пане Григорію!

Песик загарчав і втиснувся у пальто чоловіка.

— Панна Катруся? Як мені приємно вас стріти!

— Мені так само, пане Григорію! Чи не знаєте, де мої тато і мама?

— Я чув, ніби вони розійшлися, після того як стратили свою любу доню. О, перепрошую!

— А брат?

— Чув, ніби пішов на війну.

— То він не оженився з тією…

— О ні, як же можна!

— Пане Григорію, се моя приятелька Ліля… Ходи сюди, Лілю!

Старий тихо спитав, поки Ліля підходила:

— Не жидівка?

— Ні.

— Може, циганка?

— Та ні! Лілю, се мій вчитель математики, пан Григорій.

— Перепрошую, панночки, я не маю нічого проти іншої раси чи людності, але зараз жидів розстрілюють на Тустановичах лиш за те, що вони жиди…

— Чи ж таке можливе?! — сплеснула руками Кася.

— Ми з історії вчили, — озвалась Ліля, — але я не знала, що євреїв убивали на Тустановичах.

З євреями було все ясно, але чим не вгодили німцям оті інтелігентні й не дуже молоді жінки та чоловіки, як каже мама, пристійні. Ну, звісно! Другі москалі, 39-й рік. Репресії. Сибір. Ліля це знала не так з підручників, як від людей, що мовчали десятки років, а потім заговорили. І їхні спогади друкували в газетах. Вона пам’ятала мітинги, українські прапори… А потім все стихло. Люди, кленучи владу, потяглися до Італії, Чехії, Польщі…

— А чому ви не заходите до будинку? — спитала Ліля. — Тут нема нікого. Всі люди перетворились на чорних птахів і покинули місто. І мої тато з братом, напевно. А мама у Львові. Може, вона повернеться.

— Що та бідна дитина вигадує! — озвалася пані в капелюшку з вузькими крисами, що стояла найближче і прислухалася до розмови. Вона мала на руках рукавички і весь час теребила ґудзик на одній з них.

— Але ж се правда, прошу пані! — підтвердила Кася. — Я бачила тих птахів.

Старий втрутився:

— Пані Ельжбето, а вам не здаються дивними оті залізні кружала на балконах? І те, що замість шкла у наших прегарних дверях кавалок брудної фанери? А довкола якісь халабуди, там, що, свиней тримають? А попід вікна цибуля росте замість ваших слічних матіол? Як тут можна жити, не уявляю!

— Мене більше дивує, чого ця дівчина вбрана, як циганка. Я б постидалася вийти в такому вигляді на вулицю!

Ліля не полізла за словом до кишені:

— Тепер така мода, пані. Мені ваше пальто теж видається дивним. А то не кружала, а сателітарні антени, щоб телевізор дивитись.

— Як, як? — перепитала пані Ельжбета. — Звідки ти знаєш такі слова? І що вони означають? Матко Боска, я вже не знаю, на якому світі знаходжусь!

Пан Григорій відступив назад і подав знак дівчатам, щоб ішли за ним.

— Бачив я ваш дім, панно Катрусю. Забув сказати, що мама ваша перебралась до Дрогобича. Дім цілий, правда, помальований у якийсь дивний салатовий колір, і садка вже немає.

Отак делікатно він натякав, що їм треба йти звідси. Але Кася не хотіла розлучатись зі старим вчителем.

— О, я хочу туди піти! — вигукнула вона. — Може, мама мені листа залишила…

— Панно Катрусю! — докірливо мовив старий.

— Перепрошую, — зітхнула дівчина. — Я часом забуваю, що я мертва. Таким листи не пишуть.

— То правда. Але дуже вони плакали за тобою, молились. Нехай се тебе втішить.

Ліля не витримала:

— А чи чули вони вину за собою? Ну, оженився би брат з тією дівчиною, а там не зійшлися характерами, розлучилися — подумаєш, велика меція!

З виразу облич старого і дівчини вона зрозуміла, що ляпнула дурницю, і, щоб хоч якось пом’якшити напруження, перевела стрілки на себе:

— Мої — не чують.

Кася нічого на це не сказала, хутко попрощалась зі своїм вчителем, і, коли вони відійшли далі, дорікнула:

— Як ти можеш таке казати? Хто тебе тягнув за язика?

— Якби не твій брат, ти б жила, хіба ні?

— А кому потрібна правда? — тихо мовила Кася.

— Богу. Я не знаю, який Він, але мусить бути якась справедливість на світі. Мусить! Щоб на неї рівнялись. Оті бідні люди, що ми їх бачили, ріпники, вони сподіваються на справедливого цісаря. Знаєш, у тих старих, до яких я приходила, була картина, де цісар сидить у Бориславі на Висипах, і всі тішаться. Отак Бог повинен сидіти на небі і слухати, і судити несправедливих, розумієш?

— Треба вміти прощати, казав отець Михаїл, наш священик, — поважно мовила Кася. — Ти ще не розумієш, що на прощенні і забуванні тримається світ.

— Неправда! То погана наука. Кривда буде повторюватись знову і знову.

Ліля хотіла додати, що якби мала дитину, то ніколи б не відпустила її у чужі краї. Але в неї не буде дітей, доки вона не зможе простити і забути. А цього ніколи не буде.

— Ось мій дім, — показала Кася. — І знову тарілка на даху.

— Сателітарна антена.

— А де дерева? Фе, бульба під хатою! Хто бульбу садить коло дому? Під хатою мають рости квіти!

— Ти панського роду, я бачу. У моєму Бориславі люди голодні: ніяк не можуть наїстися. Знаєш, є такі речі, які треба забувати, щоб не псувати собі життя. Це — бідність і голод. Але кривду забути не можна. І пробачити також.

Кася наблизилась до хвіртки, але та була замкнена. Вона пройшла крізь залізну решітку, бо ж була духом, і спинилась перед сходами, що вели до будинку. Видно, було, що вона вагалась і була дуже напруженою. Ліля не хотіла, щоб вона туди заходила. Там напевно нема нічого з минулого. Та й євроремонт зробили. І що з того? Якась сила перетворила нових господарів на птахів, і хтозна, чи вони повернуться.

Зашуміло, і з неба полився дощ. Не злива, а тихий рясний дощ, який зазвичай починається надвечір і не стихає до ранку, а часом йде по три дні, і тоді потоки перетворюються на ріки. Ліля давно вже не бачила такого дощу, бо жила в іншій країні, де небесної вологи проливається скупо. Цей дощ нагадав їй не лише дитинство: зараз він був наче розмовою неба і землі, які довго не чули одне одного.

Худенька постать мокла під дощем по один бік паркану, а по другий мокла Ліля. Чого вони чекали? Зараз вони були далі одна від одної, ніж ті самі небо та земля. Бо Кася вклякнула і склала долоні до молитви. Лілі ніколи б не спало на думку вклякати перед своєю квартирою. Що краще, подумала вона, народитись щасливою, а померти нещасною, а чи жити в нужді, а потім здобути собі щастя? Ліля хотіла б перше. Мала б про що згадати. Що тримала синицю в жмені.

То був дивний дощ. Лілі здавалось, що він падає і ззовні, і всередині неї. Такий теплий, майже невідчутний, ледь солонуватий на смак. Вона ще б довго так стояла і дивилась, як Кася в білій сукенці вклякає ніби до причастя, тільки вінка бракує. Це заворожувало, гіпнотизувало навіть. Але якийсь рух у сутінках, зліва змусив її повернутись до реальності. І звуки: гупання, тупіт, ляскіт, ледь відчутні. Щось зароджувалось у цьому місті мертвих, де ніхто вже за нею не стежив, не міг завдати болю. І вона хотіла йти назустріч, дізнатися, чим усе закінчиться.

Ліля не розуміла смирення дівчини у білій сукенці. Як це не жорстоко, але її смерть батьки пережили легше, аніж би пережили смерть старшого брата. Її образ вони намагались відігнати від себе, як і співчуття сусідів та знайомих, і їм залежало на тому, аби захистити сина. Як вони боялись, щоб він не помстився за вбивство сестри, бо сів би тоді до криміналу, а то гірше, ніж смерть. Та й чорт з ними! А Кася або дурна, або наївна, що по суті одне й те ж. Ліля не могла бути такою, хоч би й хотіла.

Може, піти й лишити її? Але в уяві Лілі раптом виник якийсь сиво-чорний клубок, що котився сюди і міг поглинути Касю, обмотавши її разом з будинком. Досі вони перебували в русі, були пильні. Вони не дозволили себе втягнути у безконечні розмови померлих, не тому, що належали до іншого кола, а тому, що хотіли бути бодай на крок попереду. У них була своя роль. Може, Кася й знала яка, але Ліля — ні. Від думки, що їхній спільний шлях може розділитися, їй стало страшно. Куди вона піде? В гори? Та їх навіть не видно за пеленою дощу. І чи дасть вона собі раду в місті, яке не впізнає? Десь у тому боці мають бути парк і кінотеатр. Якими вони стали? Ліля не була впевнена, що побачить ті самі струхлявілі стовпчики, з яких повидирали залізо, рештки танцювального майданчика, на який ходили мама з татом, перш ніж одружитись. Лілю оминули дискотеки. Брат усюди шастав, а вона мусила замість рівноваги сидіти вдома. Навіть не має що згадати.

Вітер пригнав велику темну хмару, і вона вже мостилася зручніше, примірялась, куди б його пролитись вже не теплим, а холодним дощем. Це спонукало Лілю до дій. Вона підійшла до хвіртки. Постать Касі виглядала напівпрозорою, наче будинок забирав у неї силу. Цього ще бракувало. Ліля хотіла штовхнути хвіртку, але руки вільно пройшли крізь неї.

— Вставай, Касю! — сказала вона. Ліля боялась доторкнутись дівчини, простіше було дмухнути на неї, як на пух кульбаби. — Що ти собі думаєш? Тут тобі не церква. Давай краще пошукаємо церкву.

Вона подумала, що церкви напевно зачинені, і ніхто їх не відчинить, бо паламар перетворився на чорного птаха. Так і будуть стояти до Страшного суду. В Бориславі Ліля навіть не потикалась до церкви, аби на неї не витріщались і не перемивали кістки. Але в Італії церкви завжди відчинені, і їй подобалося приходити туди, сидіти на лаві у прохолодній напівтемряві і думати про щось своє. А вдома про таке не можна було й мріяти.

— Касю! — повторила вона і відчула, що будинок і її притягує, щось шепоче, щоб вона прислухалась. Не запрошує увійти, а ніби забирає собі по частинці її розум. Може, те саме стається зараз з тими людьми, що стояли перед входом до касарні? Треба їх попередити.

— Я хочу, — прошепотіла Кася посинілими губами. — Я хочу тут лишитися. Ні, не хочу…

— Ти вже мелеш сама не знаєш що! — гримнула на неї Ліля. — Будинок тебе дурить.

Вона вже страх як не хотіла лишатися сама у цих сутінках, де невідомо, що діється, і певно, щось недобре. Хоч перед тим їй було начебто все одно. Най діється воля Божа.

— Лишайся зі мною, — витерла мокрий ніс Кася. — Будемо сестри. У мене тепер немає нікого. Ні мами, ні тата, ні братчика. Вони мене покинули.

— Нарешті дійшло! Покинули — це точно. А зрадили — це точніше.

— Так, — залепетала опритомнюючи Кася, — але так ліпше. Бо, якби всі люди вдавалися до ненависті і помсти, світ би завалився.

— По-твоєму, зараз він не валиться? І для чого ви тут усі повиходили: ті, кого зрадили і скривдили? І вбили. Тому і вийшли. Не знаю, що ви замислили, але в кожному разі не треба віддавати свою силу Бориславу. То все купа порохна. Ліпше збудувати новий.

— А куди подіти спомини? — Кася повернула до Лілі напівпрозоре лице. В її очах крізь паволоку пробивався вогонь. — Я вишивала серветку, таку гарну, з волошками і рум’янком. І матуру не здала. У мене навіть хлопця не було…

Ліля не знала, що на це сказати, тільки рукою махнула: ходімо. Як це не дивно, але Кася послухалася. Лілин голос виявився сильнішим за голос рідного дому. Але куди їм йти тепер? Гори вкривав непроникний туман. Він сховав і працюючі шиби, і вогні ліхтарів.

У парку завмерли нафтові гойдалки. Таке було й раніше. Але зараз, з огляду на переміни, в Бориславі нафта могла закінчитись цілком. Її так завзято видобували з нутра землі, що врешті вибрали до краплі. Борислав з того мав небагато: гроші йшли звідси, гроші втікали. У Дрогобич, Львів, Варшаву, Відень, Москву. Тепер гроші, правда, невеликі, пливли до Борислава, але не могли перетворитись на нафту. Перетворювались на потворні кам’яниці, дипломи про вищу освіту, плазмові телевізори, гіпсових гномів, золоті кульчики, шкіряні куртки і чоботи — усе, що може потішити невибагливий ЛЮД і є для нього символом пристойного життя. Ага, ще машини. Кільканадцять хлопців лежать на бориславських цвинтарях: одні розбились на машинах, що купили їм кохані матусі, бавлячи чужих дітей у Італії, інші померли від передозу. І всі про це знали. «А що я можу вдіяти?» — питав себе кожен.

У темному парку Лілю відпустило. Вона подумала, що хай би все так і було, може, люди з часом наїдяться вдосталь і помудріють. Їй закортіло піти до свого дому, лягти на диван, закрити голову коцом, щоб не було чути цього бешкету стихій, сухого тріску будинків, що розвалювались, цієї утоплениці Касі з її страшною історією, всіх тих, хто помер наглою, невідомщеною смертю. Вона досі не переступила поріг, за яким повністю зникає страх, вона блукала разом з тінями давно померлих, які готувались до чогось, може, до Страшного Суду? Але натомість їх поглинало, знищувало власне минуле. Правда, Кася вирвалася, хоч і не дуже охоче, і тепер треба відвести її від місць, що пов’язані зі спогадами. Чимось забавити, відволікти. Ось недобита дитяча гойдалка.

— Сідай, Касю, я тебе погойдаю. То моя гойдалка. Я коли верталася зі школи, на ній гойдалася.

Кася сідає. Ліля розгойдує того старого грата, тримаючись за металевий прут. Тієї гойдалки тут не мало би вже бути, тішиться вона. Напевно, збоку виглядає дивно: дві дівчини самі у темному парку. Кася сидить спокійно, але хто знає, що у неї на думці. Вона ослабла, відколи спустилась з гори, і зараз ще більше нагадує маленьку дівчинку.

«Куди тепер?» — напружено думає Ліля. Вона теж недалеко відійшла від Касі: чекає, що все зміниться, чекає на підказку. Її цікавість пригасає: вона знає, що всюди одне й те саме — розвалені будинки, порожні вулиці, духи. Цим усім керує небо. Доля Борислава залежить тепер від небесних примх.

— Там хтось є, — каже Кася, опускаючи ноги на землю і зупиняючи гойдалку. — Якийсь мужчина.

З-за товстого стовбура липи визирає бліде обличчя. Видно білий рукав.

— Хто такий? Чого ховаєшся? — гукнула Ліля, забувши, що перебуває зараз у примарному світі, де немає живих людей.

— Ой, не треба було озиватись!

Ліля суворо блимнула:

— А мені пофіг! Гірше, ніж є, вже не буде.

— Ти не знаєш, як ще може бути, ой, не знаєш, — заскімлила Кася.

— Добре, що ти знаєш.

Якби це дівча знало, що можуть зробити з такими, як вона. Ліля спитала:

— Коли ти померла?

— У тридцять восьмому.

— Тоді ти нічого не знаєш. Через рік почалась війна.

Ліля гукнула:

— Виходь уже!

З-за дерева молодий хлопець у вишитій сорочці. Криваві плями на вишиванці не здивували Лілю.

— Доброго вечора! — привітався він.

— Чи ранку! — буркнула Ліля і звернулась до Касі: — Ти його знаєш?

Бо цей хлопець явно був не з того Борислава, в якому вона жила.

— Я нетутешній, панянки. Зі Львова. Мене звати Остап.

— Мене звати Ліля, а її — Кася.

— Дуже приємно. Перепрошую, що так нагло втрапив до вашого товариства. Я помітив, що ви йдете у сад, і вирішив вас застерегти, щоб ви не йшли у той бік, — він показав у бік Губич. — І туди, — показав у бік Бані. — Там, на летовищі, правдиве пекло. Безпечні гори, але вони вкриті мрякою…

— То що ви нам порадите, пане Остапе? — ґречно спитала Кася.

«Боже, який він гарний!!» — подумала Ліля. Вона ніколи не бачила таких. Не тонкі риси, не акуратна зачіска вразили її. А те світло, що вона бачила тільки на старих фото.

— Але посередині міста безпечніше. Хіба що похмуро. Я подумав, що добре було б десь сховатись від негоди. Правда, зараз ніхто в нічому не певний.

— Є мій дім, він вцілів, — стрепенулась Кася.

— Навіть не думай! — застерегла її Ліля. — Той дім нас з’їсть і навіть не подавиться.

— Що? — перепитав Остап. — Ох, я помітив, що деякі будинки вціліли, але не подумав, що се пастка. Як би я хотів зараз опинитися вдома! Я так і не зрозумів, чим небезпечний дім панни Касі.

— То довга історія, — буркнула Ліля. — Я й сама не дуже розумію, але знаю, що Касю треба відвести від нього якнайдалі, аби дім не зміг її притягувати.

— Мені пофіг! — огризнулась Кася і відштовхнулась ногами від землі.

Ліля пирснула зі сміху, почувши жаргонне слівце з уст такої панянки.

— Це тюрма для тебе, дурна. Ти хоч розумієш, що вже ніколи б звідти не вийшла?

— Я був у тюрмі, — поважно мовив Остап, щось собі пригадавши. — Коли прийшли німці, то пустили родичів, щоб опізнали тіла. Але моя мама не змогла приїхати. Не знаю, що їй могло завадити.

— О, мені шкода! — озвалась Ліля. — Може, не знала…

— Мама думала, що в друзів у Бориславі я буду в безпеці. Вона не хотіла, щоб мене забрали на війну.

— Чоловіки повинні йти на війну! — суворо зауважила Кася. — Дивно мені з пана.

— Так. Мусять воювати, але боронити свій край, а не Сталіна, ката українського народу. Німці, принаймні, випустили наші душі із тюрми.

— Німці теж погані, — сказала Ліля.

— Так, але москалі у стократ гірші.

Кася, яка не знала нічого про цю війну, перевела розмову на інше:

— Гарна вишиванка. Хто вишивав? Мама?

— Сестричка Маруся.

— Мій тато теж хотів мати вишиту кошулю, але моя мама не дозволила. Казала, що то тільки хлопам пасує. Вона була полька.

Хлопець зробився не такий приємний на виду і процідив:

— Ясно.

— Ну, ми в Польщі живемо, прецінь!

Тут уже Ліля не витримала:

— А я живу в Україні. Незалежній!

— Слава Богу! — вигукнув втішений Остап. — Я знав, знав!

— Думаю, не вся Україна така, як Борислав, — мовила Ліля. Їй було соромно, наче вона винна в тому, що Борислав занепав. І їй не хотілося продовжувати далі розмову.

Тому вона сказала:

— Чи не можна щось зробити, аби сонце зійшло? Думаю, це від нас залежить…

— Се залежить від тебе, — тихо мовила Кася.

— Мені це причулося, нє?

— Ні, не причулося. Ти ненавидиш Борислав.

— Та пішла ти!..

Ліля рушила навпростець до Палацу культури нафтовиків, принаймні, щось таке прозирало між дерев. Так, Борислав викликав у неї відразу, ну і що з того? Кожен, хто має трохи клепки в голові, розуміє, що тут жити не можна, що тут керує мафія. Та ж мафія всюди керує, велика меція.

Вона озирнулася. Стало ще темніше. Зникли білі плями на сорочці Остапа і сукні Касі. Як не дивно, Ліля відчула полегкість. Якби ще можна було виблювати всю ненависть і всю жовч із себе.

Палац нафтовиків стояв, і нічого йому не робилось. Ліля поторсала двері, що були замкнені, і відчула зсередини невиразний поклик. Це її відразу привело до тями. Вона хутко перейшла на другий бік вулиці. Пошта так само вистояла, а поруч з купи цегли пирскала вода з погнутої труби. І ще далеко здіймалась заграва.

— Тук-тук-тук.

Старий чоловік стукав ціпком по тротуарі. Він був сліпий і такий кволий, що Ліля озвалася до нього:

— Перепрошую, ви не скажете, що то горить?

— Війна, дитинко, війна. Але ти не бійся, війна сюди не прийде.

— Чому?

— Бо тут нема ні нафти, ні людей. А земля нікому не потрібна, бо вона гірка і нічого на ній не росте.

— Та ви не бачите, скільки тут дерев і трави! — здивувалась Ліля.

— Який хосен з дерев і трави? Вони належать Господу, а не людям. Я се бачу, дитино, серцем, а не очима, але хочу мати очі. Тому йду до найяснішого цісаря, аби повернув мені очі, що забрала війна. Чень пустять до нього старців, не проганятимуть з міста, що опинилось у вогняному полоні.

— На заході нема вогню, там туман, — зауважила Ліля. — А так хочеться сонця!

— З’явиться цісар — і засяє сонце.

— Та воно і без цісаря світило! Тепер немає ніякого цісаря.

— Ти, певно, замолода, дитино, і не знаєш, що цісар вже тут був раз, а тепер буде другий. За перший раз він не поміг нам, через те не може спочивати у гробі. Мусить зробити так, аби нас увільнити раз і назавше, а тоді вже спічне. І ми спочинемо в мирі.

Ліля подумала, що всі її зустрічі дотепер — з Касею, вчителем гімназії, Остапом — нічим їй не допомогли. А сліпий дідусь роз’яснив усе. Вона вирішила піти з ним подивитись на цісаря. Але згадала про Остапа і Касю, яких залишила в парку. Остап не зупинить Касю, якщо та надумає повернутись до свого дому. Ще й сам піде з нею. Може, цісар їм теж допоможе, ну, той, кого вони вважають цісарем?

— Я би пішла з вами, дідусю, але тут є дехто, хто потребує допомоги. Я їх знайду і дожену вас.

— Чи не оці? — дід махнув костуром.

Ліля озирнулась і побачила Остапа з Касею, які вийшли з парку. Вона кинулась до них:

— Я знаю, куди нам треба йти! До цісаря! Дідо каже…

— Справді? — зацікавлено перепитала Кася. — Підемо, аякже!

— Який дідо?

Ліля подивилась на те місце, де залишила старого. Нема нікого.

— Цісар давно вмер, — зауважив Остап.

— Я знаю! Але тепер мертві воскресли, чому б цісареві до них не з’явитись? Він перед ними добре завинив. Дідо хоче, щоб цісар повернув йому очі. У нього замість очей ямки.

— Хочете щось у нього попросити?

Його іронічне питання розсердило Лілю. Вона ніколи не була прохачкою. Та й хіба можна виразити словами те, чого вона хоче, коли сама не знає, що буде для неї найкраще. Повернути час назад, щоб вона не поїхала до Італії? Того жоден цісар не потрафить. Повернути їй віру в людей, зняти тягар кривди з серця?

— Як подумати, — зітхнув хлопець, — то я волів би жити під цісарем, а не під большевиками.

— А що, третього варіанту немає?

— Вільна Україна — се прекрасна утопія, панно Лілю. З одного боку — гори і туман, з іншого — війна і смерть. А посередині — руїна.

— Але ж ви тішилися спершу!

— Панна Катруся мені дещо пояснила.

— А що вона може знати? Теж мені експерт!

— Дивіться!

Стало видно дорогу, і там, де мав бути Барабський міст, заблимали кволі вогники.

— Треба підійти ближче, — сказала Кася. Вона першою рушила вперед, зробившись враз сміливою, хоча Ліля і не вважала її боягузкою, бо то ж Кася провадила її містом, знала його краще. Хоча в цьому Бориславі не було ні дерев’яних хідників, що нависали над болотом, ні самого болота. Але й не було вивіски кнайпи «Барабський міст». Та й самого будинку не було, і це Лілю не здивувало. Однак міст був, і внизу, на лівому березі, світились вогники. Від цього накладання різних часів можна було збожеволіти, однак Ліля не могла не помітити певної логіки у цьому руйнівному хаосі. Коли археологи відкривають різні культурні шари і все це оглядають, ніхто з них не божеволіє, опинившись однією ногою в Трипіллі, а другою в 21-му столітті. Ліля так само спостерігала метаморфози Борислава: трохи відсторонено і зачаровано. І, зрештою, не була сама. Мала коло себе Касю, а тепер ще й Остапа.

Коли вони глянули з мосту на берег, то побачили багато-багато маленьких дітей у брудних сорочечках і босих. Вони сиділи довкола дерев’яних балій з чимось темним і ліпили свічки з цього місива. Серед них ходив маленький хлопчик років чотирьох і роздавав ґнотики. Мав їх цілий жмуток. Діти обліплювали ці ґноти воском, дмухали, і свічки починали горіти. Встромляли свічки позад себе і знову бралися до роботи. Деякі з дітей були такі малі, що, певно, ще й розмовляти не вміли, а працювали, як дорослі.

— Господи! — тільки й вимовила Ліля.

Така дрібнота сама на березі, над рікою, що шуміла, набравши небесної вологи, за крок від безодні…

— Я знаю, що то за діти, — кашлянув обережно Остап і скоса зиркнув на Касю, — але про се молодим панночкам краще не знати…

— Панич думає, що я нічого не знаю про життя? — іронічно спитала Кася. — Я знаю! Прецінь, я не в кляшторі зростала.

— То скажіть мені, — попросила Ліля. — Я знаю, що це мертві діти, живі стали птахами.

І Кася, чітко карбуючи слова, відповіла:

— Се — нешлюбні діти. Ненароджені, задушені після пологів, втоплені, викинуті на смітник. І ті, що вмерли від хвороб і нестачі поживи. Так чи не так, пане Остапе? Певно, ви, як усі мужчини, судите тих нещасних матерів, вважаєте їх розпусними?

Коли Остап оговтався, то пробелькотів:

— Але хто вам уклав у дівочі уста такі слова? Се не ваші слова!

— Не все одно чиї? — визвірилась Кася. — Я знаю, що дітозгубництво — страшний гріх, але чому він має падати лиш на одну особу?

— Кася каже правду, — втрутилась Ліля, — бо за все відповідає чомусь жінка. Тепер теж таке трапляється серед бідних людей.

— Та що ви кажете? — ледь не заламав руки Остап. — Задушити дитину і кинути в яру — на таке навіть звірина не здатна! Направду, я був про вас обох кращої думки…

— Та пішов ти! — огризнулась Ліля.

І Остап пішов.

— Чорт з ним! — махнула рукою Ліля. — Він і так ненадійний. Втік від війська, хоч міг би піти у повстанці — хіба то хлоп? Обійдемось без нього. Якби ми його не покликали, то він би дотепер підглядав за нами з кущів.

— Мені він спершу видався чемним. Та й тема ся дражлива, ліпше було не починати цієї бесіди. Я се справді вичитала з книжки. Дівчата приносили до гімназії. А дехто розповідав про такі випадки. Я от думаю, що сталося з дівчиною мого брата. Вона б точно не позбулася дитини. Про се знав цілий Борислав. Який встид для родини! Цікаво, хто народився у неї: хлопчик чи дівчинка? І як назвали?

— Чомусь розплатилася ти за це, а не дівчина твого брата!

Але Кася не відреагувала на це справедливе зауваження. Лілю не цікавило, як склалася доля тієї дівчини і її дитини. Вона стала придивлятися до дітей, що талапалися у земляному воску, ліплячи неоковирні свічки, що гнулися і немилосердно чаділи. Крізь шум води вона розрізнила інший звук. Діти співали. Мелодія видалась Лілі знайомою, але слів вона не могла розібрати.

— Тихше! — сказала вона Касі. — Слухай!

Поступово з тоненьких дитячих голосочків вибудувалася мелодія і слова:

А вода по камені, а вода по білому

Тихо йде, тихо йде.

— Ой! — вигукнула Кася. — То ж гаївка! Мене тато водив на Городище до церкви на Великдень. А в кривого танця не виведеш кінця…

Ліля теж згадала, як малою ходила на гаївки, тато казав «гагілки», правда, до іншої церкви. І два роки тому на Великдень теж ходила, але вже дивитися.

— То треба, щоб хтось вів танець. Старший. А в них нема кому, — зажурилась Кася. — Тому вони сидять.

— То поведи ти! — раптом сказала Ліля. Кривий танець міг відвести дівчину подалі від дому. Вона не хотіла, щоб від Касі не лишилось нічого.

— Ой, не знаю, чи в мене вийде! — завагалась Кася, хоча очі в неї спалахнули.

— Тут більше нікого нема, крім нас. Я знаю, що ти любиш дітей. Ти хотіла бути вчителькою, правда?

— Як ти вгадала?

І Кася полізла вниз, взяла за руку того хлопчика, що роздавав ґнотики, той узяв дівчинку, і так усі діти повставали і пішли кривим танцем поміж свічок.

А вода по камені, а вода по білому

Тихо йде, тихо йде.

А потім Кася повела їх вздовж потоку. Одна зі свічок впала у воду, нафта, розлита по поверхні, спалахнула, і в тісній ущелині стало видно як удень. Ліля була так зачарована тим видовищем, що, лиш, коли діти зникли вдалині, зрозуміла, що відпустила Касю, єдину свою подругу, і певно вже ніколи її не побачить. Вона не могла піти за нею. Кривий танець мусить вести хтось один. Або Кася, або вона.

Касі більше пасує. Діти її вже не відпустять. Вона навчить їх мудрості, і вони навчать мудрості її, бо чим менша дитина, тим вона мудріша і правдивіша. І з кривим танцем вони підуть на небо. Їхні руки омиє небесна волога, їхні сорочечки виперуть хмари.

— Я могла б їх також повести, — прошепотіла Ліля, гірко посміхнувшись. — Певно, що могла би…

Але вона віддала цю роль дівчині в білій сукенці, яку ні за що, ні про що втопила навіжена баба. Зате тепер Ліля отримала нагоду розібратись з собою. Вона могла навіть думати вголос. Вона була сама, як була сама усе своє коротеньке життя.

Річка погасла, догоріли неоковирні свічечки на березі. Небо стало таким самим темним, як земля.

— Напевно, це вже кінець, — стислось серце у Лілі. — Я можу зараз впасти у яму чи провалля. Я можу наступити на обірваний електричний провід.

Єдине, що вона відчувала, — це шум дощу і холод. Але Ліля чомусь вірила, що коли Кася вирветься з Борислава разом з дітьми, то пошле їй звістку. Вона не забуде про неї.

Скільки б не тривала темрява, у ній завжди присутня альтернатива — світло. Бо світ не є нерухомим, навіть світ мертвих. Поруч існує світ живих. Ліля не хотіла пропустити ні найменшого знаку, що свідчитиме про відступ темряви. Зліва мала бути площа з клумбами і лавками. Якби Борислав був порядним містом, то у центрі цієї площі стояла б ратуша, така, як у Дрогобичі або Самборі. Але Борислав був для праці, не для життя. Тепер праця скінчилась, хіба що ріпники випросять її у цісаря, а відтак з’явиться робота і для обліковців, інженерів, писарів, лікарів та вчителів. Замість ратуші, правда, є Білий дім, де засідають депутати, які розуміють, що у них немає повноважень цісаря, і тому нічого не роблять.

Мабуть, згадка про цісаря якимось чином ослабила тиск темряви. Ліля не любила сутінків, але темрява була ще гіршою. Вона чула човгання підошов по асфальту, і уявляла собі дуже змучених людей, зневірених, хворих. Вона навіть чула їхній уривчастий хрипкий подих, від цього в неї по спині проповзла змія страху. Може, ті люди були не люди, а лише тіні? Темні у темному. Врешті хтось озвався:

— То кажеш, Ривка спаслася? А син, невістка?

— І двоє онуків. Пересиділи у сховку на Тустановичах.

— А хто сховав?

— Петро Марцінків.

— Ніколи би не подумав… І де тепер вони?

— До Америки виїхали.

— То певно їм багато коштувало. Видиш, Лейбо, гроші всьо можуть. А я шукав їх, думав, вони зариті на Губичах, бо в Тустановичах я всіх знаю.

— Декого знайшли, хто ховався. І тих, і тих постріляли. Але де зарили, не знаю.

— Горе народу Ізраїлю! — завів хтось тонким голосом.

— Не голоси, Хаїме. Се ми й без тебе знаємо. Ех, хоч би одну синагогу, щоб притулити чоло! Так пече…

— Та є кавалок. Півтора стіни. Як Стіна плачу в Єршалаїмі.

— Де? Де?

— Люди добрі, забулись-те, куди маємо зараз йти?

— Не забули, ребе!

— То йдіть собі до нашої святині. Мусимо змовити кадіш на освяченій землі.

— А тоді?

— Ви як мала дитина. Гірше! Ми ляжемо у ту землю. Я коло свого вітця, а ви — коло свого. А ти, Малко, коло мене, вірна моя жоно.

— Такого світ не видів, аби душі вертались знову на землю!

— Кождий раз, коли настає Руїна, таке буває. Не журіться, а радійте, брати і сестри. Довго ми блукали в пітьмі, але тепер вертаємось до свого Єршалаїму, бо тільки туди прийде Машіах.

— Не знаю, ребе, чи ми добре йдемо. Там чутно музику, оркестр грає.

— То на цісаря чекають бориславські люди.

— Вальси Штрауса грають. А нам хіба не треба привітати цісаря, ребе?

— Ні, не треба. Що він нам дасть, той цісар? Родину? Чи, може, перепросить за Гітлера? Чи поверне тобі твій шинок, Хаїме? Чи, може, твій шиб, Лейбо? Що  ви з тим будете робити? У сій землі нема нафти, не буде ні гешефту, ні щастя. Не буде більше Галицької Каліфорнії. Візьміться за руки, євреї, не згубіть одне одного. Нас чекає стріча з родинами.

Зразу потому, як бориславські євреї відійшли, небо розколола мовчазна блискавка, і те небо почало розсуватись, як запона, по обидва боки, і з того отвору почало литись світло, доки не настав білий день. Або, як думала Ліля, небесна сфера розкололася, як шкаралупа яйця, і з потривоженої тверді посипались зірки. Може, на небі вони були справжніми, але на землі виглядали, як бляшані китайські цяцьки, що їх вішають на ялинку. Ліля підняла одну, другу. Перша була шестикутна, як зірка Давида, ще одна — восьмикутна, як різдвяна зірка, а третя — п’ятикутна, комуністична.

Зірки падали з тихим дзенькотом, щораз нікчемніші, тонші, нагадуючи замерзле опале листя. Ліля врешті перестала звертати на них увагу. Вона йшла вулицею, яка вела до Рогатки, попри базар, на якому досі стояло кілька залізних яток, два смугасті намети і ящики, вимазані соком чорниць і вишень. Вдалині грав оркестр.

Справжнє небо прозирало зі шпари, і було воно таке яскраве, безхмарне, що враз нагадало їй Італію, — гірку землю рабства для неї і багатьох земляків. Під цим небом забули, що колись існувала священна Римська імперія, яка тримала в покорі півсвіту, ділила всіх людей на вільних і рабів, на патриціїв і плебеїв. Вільним треба було народитися, а іноді можна ним стати, сплативши викуп грошима чи кров’ю. Для того, щоб стати рабом, не треба було робити нічого. Нічогісінько. І так було зараз. Тому Ліля, ще не бачивши всього нового неба, відчувала, що воно не для неї.

— Зламана гілка… Чи ж вітер у тому винен? — почула вона співучий голос, що, здається, линув з неба. Але потім звідкись виринула постать молодого хлопця у капелюшку, з пейсами, у білій сорочці, поверх якої була вдягнута чорна камізелька.

— То не Бог, — посміхнувся хлопець. — То я щойно придумав. Бог не так розмовляє.

— А як Бог розмовляє?

— Тишею, панночко, тишею. А зараз нема тиші, як бачите.

Ліля не знала, що йому на те відповісти, і показала рукою у бік автостанції, де колись був єврейський цвинтар:

— Ваші туди пішли.

— Знаю! Але я туди не піду. Мені нема до кого лягти. Та я й не галахічний єврей. Сирота. Мамця моя була русинка, придбала мене з господарем, як служила в шинку. Але вродою я вдався у тата, і він мене послав до хедеру.

— А мама?

— О, мамця покинула сей світ з моїм першим криком. Я навіть не маю її портрета. Тато виїхав до Америки ще перед війною, і на кораблі заслаб, і тепер він на дні океану.

— А що, йому зле було тут, в Бориславі? Він же мав тут бізнес?

— Політика, панночко, політика. Чули про соціалізм?

— Та чула, — скорчила гримасу Ліля. Соціалізм її цікавив найменше. Вона хотіла спитати, чому батько не взяв його з собою, але помітила на скроні хлопця криваве садно. Вулиця, вечір, підлітки, камінь, коли він нахилився, щоб підняти книжки, які вирвали у нього і кинули в болото…

І тут до її ніг упав півмісяць.

— Овва! — пробурмотіла дівчина. — Тепер лишилось дочекатися сонця.

Вона взяла півмісяць в руки і спробувала зігнути, але ця річ була явно не китайського виробництва: небесне світило виявилось твердим і досить важким, і краї були оплавлені.

Єврейський сирота тим часом зник. Ліля озирнулася довкола — ні сліду. Вона повернулася до місяця. Той був завбільшки як решето, в якому мама просіювала муку: не дуже великий, середній. Решето не влазилося в кухонну шафу, тому висіло в комірці на цвяшку. Недобре, щоб місяць валявся на землі. Ліля взяла його за два ріжки і понесла до дерева, що росло між криво покладеними бетонними плитами. Вклала між гілками, щоб вітер не скинув. Якщо люди не повернуться, природа завоює Борислав. Їй вже небагато лишилось: заводи і фабрики знищені, багато будинків розвалилося. Може, у цьому й полягав задум Творця? І почав він з Борислава. Не з Мегіддо, не з Нью-Йорка чи Москви. Обрав це місто з поміж інших, бо воно нагадувало йому Содом і Гоморру. Варто черкнути йому сірником — і все вибухне.

А Ліля лишилася спостерігати, бо випадково не перетворилась на чорного птаха. Нічим не примітна Ліля. Вона, може, й відчувала, що применшує свою роль, але хіба вона аж така розумна, чи очі в неї кращі? І гріхів у неї скільки. В Італії жінки і дівчата бігали на сповідь до своєї церкви, але останні два роки Ліля мешкала у містечку, де був хіба костел. Ліля — ще й безбожниця. Перший рік молилася, а потім перестала. Не могла.

Ні, це випадково сталося. Якби вона залишилася того дня вдома, то потрапила б у зону перетворення і зараз летіла б у величезній чорній зграї разом з батьком і братом.

Вона подивилася на місяць, що вистромив роги між листя. Йому там буде добре. Це все, що Ліля може для нього зробити. Музика грала так безжурно, як на танцях. Шкода, що так вийшло з Остапом. Він не такий, як інші хлопці, але і в ньому є щось від них. Він ніколи б не оженився з дівчиною, яка пройшла через Італію. Він хотів би мати добру матір для своїх дітей… Щоб дівчина мала косу до пояса, читала вірші і вміла вишивати. Щоб була схожа на його матір. Фе! Втім, Остапові така б пасувала.

Ліля пройшла повз великий порожній базар з залізними ятками, схожими на гробівці. За ним була автостанція. Там стояли два жовті автобуси: один на Стебник, інший на Дрогобич, але будівля автостанції перетворилась на купу скла і цегли. Звідси тато проводжав маму до Львова. Як він, певно, злиться, що відпустив маму. Він не дуже хотів, щоб вона пхалася в таку далечінь. Цьотка має доньку, зятя, а тут світ може завалитися, поки вона райзуватиме.

От і завалився! Лілі стало весело. Батьки звикли, що все відомо наперед, ніщо не втрутиться у їхні плани. Брат знайде собі роботу й ожениться з дівчиною із порядної родини. Ліля врешті знайде собі італійця, краще багатого. А чи порядний, то вже не має значення, бо то ж не Борислав, де стіни скляні, усі все про всіх знають. Стало їй тоскно відразу. Та чого тепер перейматись такими речами, стоячи на зірках і потримавши в руках місяць! Он музика на Висипах грає, Кася веде у кривому танці дітей вздовж вогняної ріки, все далі і далі від рідного дому і ставка, в якому втопилася, євреї моляться перед тим, як лягти у святу землю… А їй треба спостерігати за новим небом, яке ще порожнє, хоча старе згорнулося, наче сувій. У новому небі немає місця для старої землі, з нею мусить щось трапитися. Принаймні, з Бориславом уже сталося. А там настане час і для вогню війни на сході, і для туману на заході. Треба йти подивитися на цісаря Франца-Йосифа, який явився не з туманного недосяжного Відня, а з тамтого світу. Цісар мертвих, а не живих. Але Ліля не є його підданою, вона не має жодного підданства. Сама по собі.

Вона пішла на звук вальса Штрауса і врешті ступила на дорогу цісаря. Пізнала по тому, що дорога була всипана квітками: ромашками, волошками, дзвіночками, маками, — наскубаними на луках і полях. Лежали вони не на асфальті, а на мокрій заболоченій землі, і вже були добряче притоптаними. Лілі потрібне було люстерко, бо, може, на лиці лишилися сліди нафти. Вона провела рукою — ніби чисто. Попереду Ліля побачила дві скулені постаті з костурами, обидва старці несли щось кругле і блискуче, схоже на тацю. І не несли мирно, а шарпали кожен до себе і сварилися. Десь далеко іржав чимось стривожений кінь. Його голос перебив гру оркестру, аж щось розладналося. Добрячий, напевно, кінь, судячи з потужного іржання. Воно було живе, не схоже на тихе шемрання мертвих і їхню шепеляву мову. Кася теж спершу така була, але потім розговорилась. І Остап. Вони так довго лежали в землі, що геть знесиліли. Однак у них, на відміну від Лілі, була мета, тоді як вона сама не знала, чого хоче. Вищої справедливості? Суду? Права на нормальне життя? Треба знищити гроші, тоді люди позбудуться багатьох проблем. Проте людина так зрослася з грошима, що вважає, ніби саме вони роблять її людиною. Просто якесь збочення. Тільки мертвим гроші не потрібні, хоча стали причиною смерті багатьох з них. Нема грошей на лікування — вмирай.

У порожньому Бориславі, який заповнили безпритульні душі, про це можна говорити навіть уголос. Ніхто не стане крутити пальцем біля скроні. Хоча навряд чи когось з мертвих зацікавить розмова про гроші. Та ще коли минуло стільки років, сто чи більше. Коли Іван Франко написав «Борислав сміється»? У 19-му столітті? А зараз — 21-ше.

Ні, зараз уже ніяке. То не небо згортається у сувій, це час згортається. Ліля бачить усе на власні очі, і її не надуриш бляшаними зорями і бляшаним місяцем, бо вона пізнала інше небо, тільки нема кому створити нові сонце, місяць і зірки.

Ці мертві довго лежали під землею. Вони думали, радились, вони об’єдналися. Навіть Кася знайшла собі товариство, а Ліля залишилася сама. Їй було тяжко з покинутими дітьми, вона боялася ріпників, бо ті нагадували бомжів під мостом, що ночували разом з нею. А ті пани та пані тримались осібно. Ліля не мала ні їхнього виховання, ні освіти. У неї не було помешкання в касарні та віллах. А євреї — у Бориславі їх не залишилось жодного, їхні душі полинули в Єрусалим. Але й ці усі нещасні ближчі їй, ніж ті, що відлетіли чорною зграєю, коли місто перетворилось на смітник праці, здійснивши своє потаємне бажання. До того смітника вони й доклали найбільше зусиль. Бо досі будували Борислав, завжди будували. Тепер тільки руйнують. Досі збирали каміння, тепер розбирають. Скінчився один час, скінчився і другий. А зараз просто безчасся. Справедливість можна відновити, а от побудувати справедливий світ значно важче. Ні Італія, ні Іспанія не прийдуть сюди. Їх не пошлеш через Вестерн Юніон. І цісареві Україна десь. Він має свою Австрію, тут він окупант. Тож доброї поради не дасть. Проте була єдина дорога, яка вела на Висипи. По обидва боки розтікалась імла, схожа на дим, обриси будинків і руїн тремтіли і розпливались, нагадуючи привидів. Можливо, сама ж Ліля створила цю імлу, бо, не будучи підданою цісаря Франца-Йосифа, не хотіла дивитись на нього знизу вгору. Хоча їй хотілось бодай до чогось приєднатись.

Вона б охочіше повірила у прихід Месії. Але християни Борислава не зичили собі ні Месії, ні Лже-Месії. Кожен вважав себе наймудрішим і до церкви ходив, бо так годиться, бо вірив, що Бог оцінить усі ці гривні, долари і євро, покладені на тацю, а сотня мощей захистить кожного осібно від неприємностей.

А пришестя Ісуса — це кінець всього, ніхто не чекає на Нього з радістю. Всі страшенно бояться Сина Божого, який судитиме і мертвих, і живих, а в цьому світі ніхто не залишається безгрішним.

Ліля дивиться у небо. Блакитної порожнечі стало більше, і вона світиться сама по собі. А сувій чорніє по краях, з усіма молитвами, пророцтвами і гороскопами. На заході той самий туман, тільки зараз він нагадує дим. Там нічого ніби не змінилось. Як там Розалія і Михайло в тих димах? Чи вже прийшли хоча б до першого села?

А що на сході? Там, де Дрогобич, лінія вогню, крізь яку не прорвешся. Хоча Дрогобич — теж змарноване місто, як і Борислав, однак там не знайшлося нікого, хто б це зрозумів, і його мертві продовжують спати.

Щоби піднятись на Висипи, раніше треба було пройти між куп сміття, що складались з порожніх пляшок і порваних пакетів. Лялька з вирваним волоссям і виколотими очима лежить у непристойній позі, як зґвалтована дитина, дірява обгоріла каструля, причандалля від газової плити, подерта книжка — усе це залишилось. Ні, це не туди прямували старці з бляшаним сонцем. Де ж квіти? Є інша дорога, і треба йти так, як усі люди йдуть. Музика стихла, кінь не ірже. Можливо, цісар виголосив промову, в якій пообіцяв Бориславу процвітання, і виладував до Стрия чи Самбора? Чи назад, у пекло? Втім, щось нашіптує Лілі, що все йде, як повинно йти, і якщо їй судилося потрапити на зустріч з цісарем, то вона потрапить. Бо годі вже опиратися магнетизму небіжки Австрії.

Ну, ось дорога, яка дотикається до пагорба, і, обігнувши його, Ліля бачить гурти людей, ніби хтось роздав колоду карт гравцям. На самій вершині — пусто. Трава і кущі. А мав би там бути, як на тій картині, трон під бадлахіном.

— А де цісар? — питає Ліля у бабці, що тримає в жмені кілька зів’ялих квіток.

— Та, кажуть, дитинко, що поміж людей ходить.

— А який він? — роззирається Ліля.

— Який хочеш, — такий буде, — щасливо мружиться бабця. Ноги в неї босі й чорні від землі.

Що вона меле! Та ж цісар мусить бути в мундирі і з бакенбардами. Ліля ходить поміж людей, а їх тут сила-силенна, не можна охопити оком. Раптом вона впізнає Остапа, хоч бачила його лише один раз, у темряві. Але цю вишивану сорочку з кривавими плямами вона не забуде. І він тут такий один. Ліля не наважується підійти до нього близько, бо ж вони посварились. Але хоче, щоб хлопець її помітив. Та дарма. Очі Остапа прикуті до іржавого меча, який він ледь втримує обома руками, поставивши вістрям до землі.

— Дивіться, дивіться на того селюка! — чути в'їдливий голос якогось чоловіка. — Ото нагородив його цісар! Який вояка, така і зброя! Ті ручки білі ніколи корбу не крутили, і ліс не рубали. Кинь то залізо, дурний русине!

Ліля підходить до Остапа.

— То тобі справді цісар дав?

Хлопець мовить байдуже:

— Я не цього потребував.

— Ваш цісар, певно, ліпше знає, що кому потрібно. Встроми меч у землю по саме руків’я, — радить Ліля. — Він очиститься від іржі. А ти ним уб’єш цісаря.

— Хто ти? — каже хлопець. — Я не знаю тебе.

Ліля озирається. Невже вона справді це сказала? Земля під ногами стає ніби жива. Встромиш меч — і бризне кров. І навіщо вбивати цісаря, який уже давно мертвий?

— Я — ніхто, — сказала вона. — Забудь.

Вона не для того сюди прийшла, щоб давати комусь поради чи змінювати хід історії. У неї свої проблеми.

Ліля повертається плечима до Остапа і йде між людей. Жінки тримають в руках квіти, такі самі прив’ялі, як вони. Он той сліпий дідусь, що вона його перестріла коло Палацу культури нафтовиків. Він крутить у руках скляне синє око.

— Вам допомогти? — питає Ліля.

— Ая, дав мені найясніший пан цісар лиш одне око. Я не знаю, чи праве, чи ліве.

— А хіба він не сказав яке?

— Сказав, що може бути і так, і інак. А я не знаю, яке вибрати.

— Хай буде ліве. Там, де серце, — переконано мовила Ліля і вкусила себе за язик. Хто вона така, щоб роздавати поради?

— Мудро кажеш, — похвалив її дідусь. — Серце мусить бачити. Ти мудра, а цісар ще мудріший, бо дав мені змогу самому вибирати. Тому й лиш одне око подарував.

Він тремтячими руками вставив око у порожню очницю.

— Ну як, бачите щось?

— Ая, виджу людей і тебе, моя панно. Твою доброту і вроду.

— Рада за вас, — пробурмотіла збентежена Ліля і пішла собі далі, сподіваючись побачити цісаря, у якого ці бідні люди вірили більше, ніж у Христа і Матінку Божу.

І коли чисто поголений пан у білому фраці постав перед нею, вона прийняла його за музиканта. Та й у руці в нього було щось схоже на диригентську паличку. Він вклонився, подав Лілі руку і повів на зелену галявину, де був його оркестр. Подав знак музикантам, і ті заграли. Їм не дуже потрібен був диригент, адже вони вже 200 років грали Моцарта і Штрауса. Але хтось повинен був їм подати знак. Пан у фраці повів Лілю у танці. Так впевнено, що вона не докладала жодних зусиль. Ноги її майже не торкались землі. Довкола все мерехтіло, як у калейдоскопі.

— Ти станеш лілією, люди милуватимуться твоїм цвітом. Ти станеш королевою квітів.

— Ні! — крикнула Ліля, борючись із запамороченням. — Я не хочу бути квіткою!

— Чому, моя красуне? — диригент міцно тримав її в руках.

Задихаючись, Ліля пояснила:

— Я не хочу рости у цій гіркій землі. Вона гірка, розумієш? Не думай, ніби ти знаєш, чого я хочу. Ніхто цього не знає. Не смій перетворювати мене на квітку, чуєш?

— Овва, панна з норовом!

— А ти як думав? Подивись на цих жінок. В їхніх руках в’януть квіти. А інші квіти топчуть ногами. І земля — ГІРКА!

— Я думав, ти хочеш, щоб усе припинилось. Вибач.

Руки, що міцно тримали Лілю, розтислись. Диригент поцілував дівчину у чоло, махнув паличкою і крикнув музикантам:

— Полька!

Але оркестр не встиг зіграти навіть кілька тактів, як почувся гул, і в небо вистрелив могутній чорний струмінь.

— Нафта! Нафта! — закричали люди.

Отже, Остап таки послухав Лілю, встромив меч у землю, і бризнула кров. Кров землі — нафта. Вона лилася так нестримно, що забризкала білі фраки музикантів з Відня, а Остапа напевно збила з ніг.

— Нафта! Нафта!

Люди обіймалися, раділи, пхалися до струменя. Ця смердюча рідина була для них шансом почати нове життя. Вона їх воскрешала, давала змогу виправити усі помилки. Вони думали, що кров землі зробить їх багатими, а отже, щасливими. Сувій на небі почав розгортатися, потрохи затуляючи осяйну блакитну порожнечу. Двоє старців, що боролися за кусень позолоченої бляхи, лишилися ні з чим: сонце вирвалося з їхніх рук і полетіло у небо. А за ним бумерангом злетів місяць.

— До праці! До праці! — кричали люди. — Ладуймо шиби, будуймо нафтарні!

Дід, чиє єдине око було зліва, де серце, став коло Лілі й сказав:

— Буде війна.

— Може, то буде вже остання війна, — втішила його дівчина. — Він хотів мене зробити лілією, ваш цісар.

Вона стисла кулачки:

— Тут, уявляєте, тут!

Але дідо не зрозумів її. Він вийняв око і запхав собі до кишені.

— Не хочу на то все дивитися.

І пошкандибав геть.

Ліля теж не могла зрозуміти радість цих людей. Вона їй здалася передчасною. Люди забули свою болісну, передчасну смерть, забули кривду. Вони надто довго лежали у цій отруєній гіркій землі. У смерті нема нічого мудрого. Цим вона нічим не відрізняється від життя. Ліля не могла підставити долоні під чорний струмінь, вимазати обличчя нафтою, стати такою, як вони. Це було б неправильно, бо вона не хотіла залишатись серед них, у їхньому примарному світі. То все ілюзія. Сон. Прокинься, наказала вона собі.

…У коридорі дзеркало завішане чимось темним. У вітальні на дивані сидить мати у чорній хустці, поруч тато з опущеною головою розглядає пальці, якими вибирав цеглу зі свого заводу. Блідий брат втиснувся у крісло в кутку. Цьотка в коротких штанцях і чорній кофті з люрексом говорить по мобілці.

На столі горить свічка. Коло столу стоїть Ліля. Її ніхто не бачить. Намагаючись привернути до себе увагу, вона гасить свічку. Але вони думають, що то протяг, зачиняють вікно і знову запалюють свічку. Тоді Ліля суне склянку з водою по полірованій поверхні столу. Повільно-повільно. Рука брата тягнеться до склянки. Він бере її, жадібно п’є, і знову застигає у тій самій позі.

Жінка з Горлівки

оповідання

Чим ближче було до села, тим меншою вона ставала. Хотіла би взагалі перетворитись на невидимку, аж доки не ступить на поріг і не побачить маму. Навіть брата і його жінки вона боялась, почуваючи не то незручність, не то провину перед ними. Один погляд з ледь помітним докором — і вона вже на дні. В маршрутці вона вимкнула телефон, хоч дуже хотіла знати, як там у Горлівці її родина: чоловік і син-студент. Боялась розплакатись. Її втеча тепер видавалась дурною — виявом емоцій. Хіба вона зможе тут пересидіти війну? Там у неї все, а тут — нічого. Старенька мама, що живе у братовій хаті, бо стару вже давно розібрали. П’ять років тому вона приїжджала гонорово, хвалилася тим, що мають бізнес, дві квартири, що їм там добре, що коріння її вросло глибоко і навічно, а до політики вона байдужа, аби її хіба не чіпали…

Поки їхала в потязі, то почувала, як те коріння ворушиться, треться об каміння і не може заглибитися далі, впершись у твердий камінь. А значить — пожива і вода закінчились. І все, що чекає її, — повільна смерть.

Брат не бідував. Був автомеханіком, жінка працювала бухгалтером. Ніколи не їздили до неї в Горлівку, то вона показувала їм на мобілці фото свого магазину, машини, квартир, сподіваючись на спалах заздрості в очах. Вона була простою жінкою, приземленою, і жила серед таких самих, як вона. В біді виросла, доробилася нарешті з чоловіком, а тут таке. Світ руйнувався довкола неї не хіба снарядами, а й ненавистю. Захотілося страшно до мами. Але поки вона добиралася сюди, то вже перехотілося. Тепер вона твердо знала, що довго в Урожі не пробуде. Хлипне рідного повітря і повернеться.

Велика робота зараз відбувалася в душі цієї вже немолодої жінки, нічого подібного вона не відчувала. Очі раз по раз опинялися на мокрому місці, пропав сон, а якщо щось і снилось, то не від світа сього, а від світу її дитинства. Але той гарний сон завжди переривався одним і тим самим видінням — самотнім деревом у полі. Його листя шуміло так нестерпно голосно, що аж віддавало в голові.

Ще здалеку вона побачила синьо-жовті прапори і натовп. А коли вийшла з автобуса, в очі кинулись найперше два священики і дівчата у вишиванках. Людей було дуже багато, і квітів так само. Автобус через те скромно зупинився далеко перед зупинкою. «Може, нині Спаса?» — подумала вона, але то був лише кінець липня. З нею висипало кілька жінок, що верталися з базару в Дрогобичі, ті відразу легко влилися в гурт. Але вона побоялася зробити те саме. Певно, ті жінки знали її, але в автобусі жодна не привіталася. Скоріше, не впізнали. За тих кілька місяців вона постаріла, напевно, на 10 років.

Що ж тут діється? Може, весілля? Вона боком протислася з сумкою, де було трохи лахів, такі-сякі презенти для родини, і пішла убік дорогою. Шкода, що то був не винниківський автобус, поки дійде — все село її пообзирає і обмовить. Порядні люди їдуть з села, доробляються, а потім вертаються. Вона ж минулого разу так хвалила свій Донбас, як там багато живуть люди, скільки грошей витрачають у її магазині, і що їй все одно за кого голосувати, бо всі злодії. І всі підтакували: то правда. Тепер вона боялась зустріти ненависть в їхніх очах до себе.

А зустріла очі матері — старі, підсліпуваті. Лиш мама була вдома, виймала кісточки з вишень під хатою на стільчику, і колір тих вишень нагадав їй кров, яку вона тепер бачила часто.

— Мамо, а що то за люди зібралися на роздоріжжі?

— Хлопець Дзялин у відпустку вертається. З АТО. Ти що, нашої Ганни не виділа? Вона теж пішла. З дітьми.

— У вас що, кожного так зустрічають?

— Та наших хіба двоє в АТО. Село їх вбрало з ніг до голови, щомісяця машину з продуктами відправляє. Перше на Майдан відправляло, тепер у АТО. Священики збирають гроші.

Мама так весело говорила, ніби не була в курсі, звідки її донька вирвалась, з якого пекла. Звісно, розум мами уже не той, старість як-не-як. Але принаймні Славка зуміла не розплакатись, не показала слабкість.

— А чому чоловік не приїхав з тобов, Славцю?

— Він квартиру пильнує і магазин, аби не розікрали.

— Йой, у нас желізо теж надворі не мож лишити. Сітку з парканів знімають. Де то колись так було!

— Мамо, ті злодії, що у нас, можуть і застрілити. Ви хоч телевізор дивитеся? Знаєте, що на Донбасі діється?

— Ая, дивлюся. «Бідну Настю».

Так, мама подалася за тих п’ять років. Можна було й приїхати, але дорога далека, гроші, те, — се, та й мамі добре коло невістки: нема чого переживати. Коли у хвіртці показалися братова з дівчатами-близнючками, Славка подумала, що навіть не спиталася, як мамине здоров’я. Зразу про політику заговорили. Але мама й не жалілася, виглядала веселою. На чолі так і лишилися цяточки вишневого соку.

Ганна обцілувала її, дівчата побігли переодягатися з вишиванок до хати, все закрутилося. Якийсь поріг їй вдалося подолати. Ганна була збуджена, розповідала, як хлопця стріли, як поїли його шампанським.

— Ото мати має щастя! Президента так не стрічали, як її сина. Тепер кожна дівка за нього піде, хоч з бідної родини. Ми ще на тепловізор збираємо, а та штука 40 тисяч коштує. А треба дві. В Підбужі вже купили своєму, ми що, гірші? Ой, Славко, треба випити за наших хлопців!

«Подуріли вони, чи що? — подумала Славка. — 40 плюс 40, — то 80 тисяч.» І не витримала:

— Не всі, певно, мають тепловізори. А як ще когось на війну заберуть, то їм теж усе будете купувати: і броніки, і форму?

— У нас тридцять повісток прийшло, скажу тобі по секрету, але всі відкупилися. Село стілько вояків не потягне вбрати і взути. А розкажіть, дівчата, як ви міст розмалювали синьо-жовтим!

— То не ми, — відказала старша. — То ціла школа малювала. А зупинку — з художньої школи хлопці вималювали. З тризубом і калиною. Так файно!

Чого воно мене так дратує, дивувалася жінка, і знайшла причину: вона хотіла виговоритися перед рідними, а ті наче знущались над нею, розповідаючи про хлопців, які вбивали зараз її знайомих. Їй у цьому вчувалася якась зловтіха, докір, вони не хотіли розуміти, що серце її там, з чоловіком і сином. Вона на Донбасі з тих пір, як закінчила технікум, з 18 літ. І сусіди дуже дивувались, як то вона їде на Бандерівщину, її ж там уб’ють. Славка знала, що не уб’ють, ні хвилі не сумнівалася, що родина прийме її голу й босу, і чоловіка, і її дитину, що це її надійна пристань. Але тепер вона уявила, а що, якби нині стрічали не живого й здорового хлопця, а труну з його тілом, могло ж таке бути… До хати ж два кілометри йти. Від самої лише думки їй серце похололо. Її бронь — те, що вона доробилася працею за 30 років, і що стало її справжньою батьківщиною — раптом зникла. Жінка перепросила, що мусить подзвонити чоловіку, й пішла до кімнати, величезної й прохолодної з панельним телевізором на стіні. Стала у найдальшому кутку й почала тремтячими руками набирати номер. Вона зараз не подумала, що в родині не ховаються з дзвінками, що весело передають слухавку з рук в руки, аби кожен сказав пару слів. А зараз тим більше потрібен вияв підтримки.

Почувши голос чоловіка, вона заговорила суржиком, щоб стати ближчим до нього, може, тому не хотіла, щоб хтось чув. Там було зле. У районі стріляли багато, чоловік з сином просиділи цілу ніч у підвалі. Магазин вчора не працював.

— Сиди тут, не рипайся! — наказав чоловік. — Я скажу, коли можна буде приїхати, поняла?

Вона почувала себе винною, що тут у безпеці. Але у Горлівці всі сусіди знали, що вона з Западної, з Бандерівщини, і могли донести.

— Нікому не відкривай, чуєш!

Це все, що вона могла сказати проти снарядів і мінометів.

Тільки б не заплакати, подумала вона, і не заплакала. Всі сиділи за столом, хоч обід закінчився. Славка підійшла до столу і почала збирати брудні тарілки.

— Перестань! — сказала братова. — Ти з дороги.

І ніхто не спитав, як там у Горлівці.

— Йди, Славцю, ляж. Ганна тобі постелить.

Жінка подивилась на дівчат-підлітків і зрозуміла, як ті вже виросли, і пасуть за кожним її рухом. Це було неприємно. Вони дивились на неї, як на якогось звіра в клітці. Чи так їй здалося. Усе з самого початку було не те, що вона очікувала.

— Не треба. Мене голова болить, — відказала вона і вийшла з хати, звернула у сад, де її ніхто не міг бачити з вікна.

Трава скошена, все задбано, але яблуні того року не вродять, або буде дуже мало. А от сливи-венгерки будуть. Вона побачила на гілці бабки (деколи сливи перероджуються в дивні плоди — зеленуваті, тверді, що мають смак пива, трохи гіркі.). Вони з братом дуже любили їх їсти. Ще до справжніх слив було далеко, а бабки вже висіли. Славка відкусила шматок. Всередині було місце для кісточки — овальна щілинка. Вона не пам’ятала, чи дорослі це колись їли, але воно не шкодило нікому, хоч не кожному смакувало. А на горбі ріс квасок. Його помічали тільки тоді, коли стебло витягувалося вгору з червонуватим суцвіттям, і листки були дрібні, поїдені комахами. Її син навіть не знає, що таке можна їсти. І румбарбар зірвати з грядки і з'їсти, не кривлячись. А гіркі черешні! Зовсім чорні, переспілі — ті вже не такі гіркі. Вони з братом шукали черешні по лісі, часом траплялись солодкі — то був маєток. Їх можна було принести додому, щоб мама наварила пирогів. Гіркі просто їли, приходили додому з чорними руками і губами. А голубінки, які пеклися на краю плити. Тато з мамою в колгоспі, — їсти хотілося. Йдеш попри поле — натеребиш з колоска м’які зерна. Зараз переднівок, своєї бульби ще нема, і морква не виросла. Цікаво, чи город обробили вже? І Славка пішла на горб, викошений раніше, бо трава вже підросла, звідти все видно: город, обрамлений кукурудзою, за ним ріка, геть заросла верболозом, і тому замулена. Дощу давно не було, певно, ріка обміліла. І сині копиці гір збоку. Усе це літнє, млосне від спеки королівство прийняло жінку з Горлівки, оточило краще, ніж власна її броня. Вона сіла на траві, визулась з босоніжок і вперлась ногами в теплу суху землю, що ніколи не розмовляла з нею ні як мама, ні як пані, ні як сестра. Але тепер вона згадала, як тато розповідав, що Уріж окреслено невидимим колом, і через те тут ніколи не було боїв. І що зробили це брати-близнюки, які оборали двома биками межі села, аби жодне військо не вбивало людей і не палило ні хат, ні збіжжя.

І щоб жоден снаряд не впав. Таке закляття наклали.

Ось чому вона приїхала сюди.

Славка сиділа, розгойдуючись вперед, обхопивши руками коліна, як у підвалі в Горлівці. Так роблять люди, що не вміють виявити свій страх чи горе, чи діти у сиротинцях, яких не вигойдали у колисці матері, а кинули. Горя в Славки ще не було, всі живі, й нічого в неї не забрали, був лише страх недоплеканої дитини. І підсвідомо, їй було бридко від цього, що вона така безпорадна й беззахисна тут, без своїх чоловіків, які відправили її сюди, бо знали, як вона боїться. Була б у неї донечка, взяла б її з собою.

А потім прийшла мама, придибала з паличкою на горб, що було напевно тяжко для старих, покручених артритом ніг, сіла коло неї, навіть обняла, хоч виростила двох дітей по-селянськи: без цяцькання, без догоджання, не раз прутом чи кропивою по руках.

— Ти би ліпше поспала, Славцю.

— Я не можу спати, мамо. Як хіба стулю очі, виджу те дерево.

— Яке дерево?

— Не знаю, може, липа, може, ясен. Дерево, що росте в полі. Сусідка знає моя, Люда. З третього поверху.

— Ага. Та ти ж казала, ніби в місті жиєш, там, що, є поле?

— То далеко від міста, мамо. У Люди там сина вбили. Одинака.

— Хто вбив?

— Та ваші вбили! Може, навіть той хлопець, що його так нині пишно стрічали.

— Бо то війна, Славцю.

— Знаю, а мені від того не легше, хоч йдеться про чужих людей. Та жінка була бідна, прибиральницею працювала. Ми до неї не ходили, і вона до нас. Але як подумаю, що таке могло зі мною статися, то сивію, мамо! Найгірше, що нема кому про це розказати. Там — страшно, а тут — ніхто не зрозуміє… Чоловік каже: «Тобі до психіатра треба через то дурне дерево. Я ще й не таке можу розказати…» А я затикаю вуха і плачу. І трясе мною.

Серьога один час працював охоронцем у нашому магазині. Нічого так. Хлоп два метри, здоровий. Взяли, бо сусід. А як почалося, він пропав кудись. Я питала Люду, але та щось промимрила, і бігом від мене. Чужі люди сказали, що в ополченці пішов Серьога. По-вашому, в сепаратисти. Чи сам хотів, чи силою взяли — не сказали. Він вовкуватий трохи був, і потайний. Я все думала, чи ми його не обідили чимось, аби не помстився і не забрали в нас магазин. Раз приходив: накупував цукерок дорогих, ковбас імпортних, консервів. У камуфляжі був, з лєнточкою георгієвською. Заплатив усе, як має бути, гонорово. Матері поніс. Ще духи купив, дорогі. А через день чи два приїхали до Люди ополченці й сказали, що Серьогу вбили. А поховати? Ми своїх не ховаємо, сказали вони. На полі лишили. Там таких багато. І тепер то не наша територія. Отак пропав у понеділок, а в п’ятницю вже убили. У суботу сказали, а в неділю Люда пішла його шукати. Я думаю, що вона сподівалась його живим застати, навіть чорну хустку не вбрала. Я ще здивувалась, куди вона в неділю зранку йде. Не до церкви, ясно.

Бо вбрана була в якесь шмаття, може, навіть у халаті пішла. У нас вночі стріляють, а вдень — рідко.

Не знаю, як вона вийшла за місто, там всюди блокпости, але досить того, що розпитала і знайшла те поле. Певно, мін там не було, чи вона на них не натрапила, а часом думаю, що вона стала невидимою і землі не торкалась. Тому й дійшла. І побачила там повно трупів. А посередині поля — одиноке дерево. І син її сидить під тим деревом, уже мертвий, але ще теплий, хоч вбили його у п’ятницю, а зараз — неділя. Кров’ю стік під тим деревом.

І що зробила Люда? Почала тягнути те велике мертве тіло через поле, по рівчаках, по терні до дороги. Не знаю, як то їй вдалося. Жіночка невелика, дрібна. Дотягнула і стала просити, щоб довезли сина до якогось цвинтаря. Ніхто не хотів, ні за гроші, ні з милосердя. Цілий день стояла. А потім над'їхали українські військові й забрали обох. Викопали могилу в селі, закликали священика, і поховали, хай без труни, але в освяченій землі…

Славка озирається. Призахідне сонце прибрало тепле материнське проміння з її плечей, але магічне коло захисту не зникло. Дівчатка-близнючки, сховавшись за копичку сіна, наглядають за нею, аби чогось собі не зробила, чи не пішла світ за очі, як Марина Приставнякова, що колись посварилась з сином, і щось їй у голові перевернулось. Знайшли аж у Мокрянах, люди упізнали й привели додому.

Косар

оповідання

Село заросло бур’янами, тільки городи виглядали по-людськи: бульба підгорнута, жуки струті, кукурудза сягала плечей, а квасоля спиналась до половини тичок. У буйних травах водились змії до кольору, до вибору, і хлопи боялися косити: сільські люди мають великий страх перед усім, що повзає. «Гадє,» — казали вони. Гадє в лісі рідко траплялось, бо туди ходилось раненько і верталось, як ще роса не спала. Але й ліси, і під лісом так позаростали, стежки щезли, лишились хіба дороги, по яких возили зрубані дерева. Дров потребували всі, а трави — ніхто. На все село лишилось заледве десять корів, і паша для них на зиму готувалась із висіяної трави, в якій не було ні будяків, ні кропиви.

Не дивно, що у нерушаній траві, що восени ставала твердим сухим бадиллям, і давала насіння, що забезпечувало продовження її існування, могли завестися змії. Вони зимували в покинутих напіврозвалених хатах: під підлогою, в печах, пивницях — шпар і дірок для них не бракувало. І хоч жодна з них наразі нікого не вкусила, їх боялись, як бояться нечистого, що вводить у спокусу. Бо змій колись спокусив Єву, і все гадяче плем’я походить від нього.

Цвинтар також заріс. Перед першим листопада виривали бур’ян на гробах, робили прохід і кидали тут — таки бадилля, не переймаючись сусідніми могилами, серед яких чимало було забутих. Під твердою шкаралупою спресованого бур’яну ховалися посірілі нетлінні штучні квіти й пластмасові оплавлені лампадки. По таких могилах було видно, чий рід скінчився або деградував так, що втратив будь-яку пошану до мерців. Або те, або інше. В селі знали, яке саме. Знали, хто краде баняки з-під хати, хто вибирає огірки на сусідському загоні, чия дівка вже не дівка, хто скільки заробив і скільки віддав жінці. То було колективне всевидяче око: під ним ставало страшно і водночас солодко, бо не було такого гріха, який би не пробачило село. Сільські люди більше боялись районного суду, аніж власних вбивць та злодіїв. Жоден суд не захистить від сусіда, що вийде з тюрми геть змінений і готовий до помсти.

Юрківна, голова сільради, або війтиха, як колись би сказали, немолода жінка, важка тілом, але спритна думками, осягнула не лише цю істину, а й іншу: що у такий спосіб село скочується у прірву, і навіть якщо у людей заберуть городи, як забрали землю довкола села (попередній війт продав її невідомо кому), то ніхто не чинитиме спротиву, бо знають, чим той спротив закінчиться. Виїдуть до Польщі чи на Чехи на заробітки. А самосійні кущі, що висмоктують усі соки з землі, змії — така сама стихія, як війна чи засуха. В поведінці земляків вона бачила потяг до самознищення, капітуляцію. Село стискалося, як шагренева шкіра: діти не бавилися на вигонах, дороги між хатами були перекриті парканами, два кооперативні магазини стояли пусткою вже 15 років, торгували з вагончиків, щоб не платити за оренду; ріка так заросла вербою, що доступу до неї майже не було, і взимку вовки мали де ховатись вдень і звідти винюхувати здобич: псів, кролів, часом козу. Масштаби катастрофи жахали Юрківну, яка почувала відповідальність за село, тобто їй було соромно, хоча не уявляла, як можна протистояти цій стихії. Жила сама. Чоловік умер два роки тому, звільнивши її від своїх запоїв і побоїв, син був на заробітках у Чехії разом з жінкою, складав гроші на квартиру в місті. Вона знала, що на старість помре сама в хаті, і від тих думок їй хотілось втекти якнайдалі. У себе на подвір’ї і в саду Юрківна косила сама, і за плотом теж, хоч ніхто у селі того не робив. Маленький світ був у цих людей, дуже маленький. У Юрківни був трохи більший, але то не дивно, бо її посада вимагала цього.

Вона прийшла додому на обід, з’їла вчорашньої зупи, погодувала кота, і лягла собі трохи подрімати. Збудив її дзвінок з мобільного.

— Добре, хай іде просто до мене додому!

В роті було сухо, тиск піднявся. Юрківна проковтнула таблетку і з зусиллям встала. Розгладила на собі спідницю і зачесала розкуйовджене волосся.

— Та хоч би чорт з рогами, — пробурмотіла вона, згадавши, як вчора намовляла трьох пияків біля магазину покосити бур’ян коло клубу. Як два пияки мудрували і жартували, а третій мовчав. Власне, не був Ігорко скінченим пияком, додому до себе не пускав пити, однак міг напитися часом. Мама його мала склероз, заговорювалася. Вже давно не виходила далі, ніж подвір’я, і ніхто до неї не навідувався. Ігорко ходив то дрова рубати, то помагати при будові. Ото все, що Юрківна знала про цього чоловіка. Знала, що довкола їх хати з трьох боків пустка, оповита диким виноградом, з якого стирчать комини розвалених хат. Землі поміж хат зараз ніхто не хоче, будуються там, де просторо, в полі. А та земля, що в селі, якась хвора, і люди родяться на ній слабкі. Ігорку небагато треба було випити, аби опинитися у фосі. Але добре, що хоч один зголосився. Господар не піде, навіть за грубі гроші, на громаду робити. Проте зараз Юрківна відчувала якесь хвилювання, чи, може, приймала бажане за дійсне, але їй здавалось, що Ігорко зголосився, бо здогадувався, що вона хоче від нього чогось більшого, що вона в розпачі шукає собі спільника.

Жінка відкрила холодильник: грудка масла і пару яєць. А, нема чого кликати чужого хлопа до хати. Це і не по честі, і не по статусу. Заплатить йому зі своїх грошей, і так нема на що витрачати. Вона вийшла надвір, почувши скрип металевої хвіртки.

— Чого вчора не зголосився? — буркнула вона, дивлячись згори на дрібну постать Ігорка. — Боявся своїх кумплів?

Ігорко опустив голову і махнув рукою.

— Як там мама?

— Мама вночі мене збудила і сказала, щоб я йшов світ спасати.

— Що ти таке кажеж?! Ти…

Юрківна прикусила язика. А чом би й ні? Як ще це можна назвати? Не такі бралися спасати світ, і хоч ніхто їм не вірив, але потрафили це якось зробити.

— Я, — зітхнув Ігорко і подивився на неї очима, в яких був той самий біль самотності і неприкаяності, що і в неї. — Мама сказала, аби я зітнув Анельчину кукурудзу, бо їй світ заступила. Як зітну, вона сяде на стільчику й буде дивитись, як я спасаю світ.

«Господи, — подумала Юрківна, — та він тойво… Мамі його не дивно, 80 літ, склероз…»

— Ігорку, а ти знаєш, що Анельці, певно, не сподобається, як ти кукурудзу зітнеш?

— Мама її просила, я просив, аби не садила кукурудзу перед нашими вікнами, а вона сказала, що має то десь.

Юрківна замислилась, що у неї є на Анельку. Що самогонщиця, гонить труйку, що Михайло Прокоповичів вмер від її горівки, правда, ніхто нічого не доказував. Але такий був синій на катафалку, що від простої горілки такого не могло бути. Ага, податки два роки не платила.

— Ну, і що ти будеш робити? Коса то не зітне, хіба сокира. Якби хіба вікно прорубав, аби мама виділа церкву.

— І щоб виділа, як ти світ рятуєш? А як вона собі те уявляє, ти не питав?

— Нє, — завстидався Ігорко, аж почервонів. — Я не знаю, як світ спасати. Хіба що бур’яни покосити.

— Я тобі дам косу. Добру, найліпшу в світі.

Юрківна пішла до стодоли, де зберігалось усе, що потрібно на господарці, і що не потрібно в хаті, але жаль викинути. На жердці висіло три коси. Одна — покійного чоловіка, друга — сина, а третя — її тата. Юрківна користувалась чоловіковою косою, синова коса була майже не вживана. Ну, а татова…

— Ходи сюди ближче, Ігорку. Видиш ту тонку косу? То мій тато зробив з шаблі свого тата, а мого діда, січового стрільця. Ніхто такої не має. Чоловік нею хіба пшеницю косив, я не дозволяла, бо то пам'ятка. Нею і кукурудзу зітнеш. Візьми в руки.

Ігорко провів пальцем по лезу, бризнула кров.

— Востра, — сказав він, — дуже востра.

І запхав палець до рота. Поки Юрківна прибігла з перекисом водню і ватою, на Ігорковому пальці вже був приліплений подорожник. Коли він йшов, жінка попередила:

— Не кажи нікому, що я дала тобі косу.

— А як вкрадуть?

— Думаєш, я не знаю, хто у нас у селі краде?

Повертаючись на роботу, Юрківна чулася трохи дивно. Ні, вона не шкодувала, що дала родинну реліквію непоказному чужому хлопові, на якого порядні ґазди дивляться згори вниз. Просто Ігорко наче заразив її своїм божевіллям. Вона вірила в косу, зроблену з шаблі, й на задеревілі стебла трави, що росла вздовж дороги, готуючись вивергнути з себе насіння, дивилась, як на вояків. Їй було весело, наче новобранцю, що виривається з буденного життя на війну.

Ігоркова мама сиділа під хатою в подертій вигорілій синій хустці й лущила зелений біб.

— Ну, що, мамо, будемо спасати світ? — весело сказав чоловік, розмахуючи косою.

— Га? — спитала стара.

Ігорко зітхнув, зайшов до хати, і сховав косу в тій кімнаті, де спав, встромивши лезо між шафою і стіною. Потім врізав собі хліба, намастив смальцем, вирвав на городі зелену цибулю і сів на порозі, розглядаючи стіну кукурудзи перед собою. Він міг вже зараз спробувати косу, але хотів витримати паузу, призвичаїтись до коси, провести з нею ніч під одним дахом.

Ігорко спустився з горба, під яким була розбита дорога, що відділяла горб від городів. Навпрост у бур’янах і бузині потопала напіврозвалена Оринина хата. Різні там жили люди, після того як вмерла Орина, але ніхто не прижився. Сад і город злилися в одне суцільне зелене місиво, і десь там ховалася покинута стара студня, з якої набирали воду журавлем, була вона обкладена камінням, а не бетоном. Вода в ній була дуже добра, але ніхто її не брав, бо вигін заріс, і навіть попри городи ніхто не косив, протоптавши вузькі стежки, кожний до свого. У них теж був загін, але Ігорко здуру віддав його Митрові, аби той носив мамі молоко. Митро носив пару місяців, а тоді продав корову і заявив, що той загін належав його дідові за Польщі і він його відсудить. Хто би слухав Ігорка в суді? Якби мама підтримала його, але мама… Могла взяти мотику, дійти до хвіртки, і забути, за чим йшла. Того, що коло хати, їм вистачало.

Стара стояла на куті, і біля її ніг була мисочка з молоком.

— Чуєте чи ні? — говорила мама. — Напийтеся молока, та й вертайтеся знов до лісу. Мій син буде косити. А то трафите під косу. Аби до рана ні одної не було — передайте всім!

Ще хіба озвалися перші птахи, Ігорко взяв косу і вийшов надвір. Миска була порожня. Могли коти випити, а могли і змії. Досить того, що Ігорко потім не бачив ні одної змії, хоч косив усюди.

Найперше він прорубав вікно в кукурудзі. Коса увійшла як у масло у тверді стовбури. Вікно вийшло широке, на чотири метри, аби мама могла видіти церкву і людей, що йдуть по дорозі. Аби люди виділи, що мама жиє і добре їй ведеться. Далі Ігорко постинав кропиву за клубом і перейшов до автобусної зупинки. У траві було повно пляшок, серед них і ті, з яких пив він. Ігоркові стало встидно. Він пішов додому, знайшов мішок і поскидав туди пляшки. Що з ними робити далі, не знав. Лишив так.

Коли почувся звук першого автобуса, Ігорко перемістився зі своєю косою до сільради. Хотів найперше догодити Юрківні. З першого дня він вирішив, що буде невидимим косарем. Бо не хотів, аби хтось бачив косу, і щоб хтось розпитував, чому він це робить. Ігорко просто не знав, що відповісти. Не знав, скільки коштує та робота — рятувати світ.

Тим часом сусідка встала і кляла Ігорка на ціле село. Але його і так не було вдома, а його мама солодко спала в хаті і мала то десь.

— Десь Ігорко лишив заяву, що від твоєї кукурудзи в нього на городі все пропадає.

І Юрківна зашаруділа паперами на столі, а далі в шухляді.

— Нема, певно, секретарка дільничному віддала… Він і так мав зайти до тебе…

Анельку як вітром здуло. Вона вже викричалася зранку, і ще нічого не їла. Мусила підкріпитися, аби сваритися далі.

Юрківна помилувалась із вікна рівно скошеним газоном, задоволено посміхнулась. В обідню перерву набрала в магазині ковбаси, помідорів, печива, цукерок, чвертку горілки і пішла до Ігорка. Того не було вдома. Юрківна поклала в пакет 50 гривень і залишила в хаті, а тоді сіла коло Ігоркової мами, дивлячись на просвіт у кукурудзі, звідки щедро лилось сонце. Його тепло не жалило, а зігрівало.

Ігорко сидів під мостом, запхавши розігріті ноги у воду. Коса теж спочивала у воді. Їй треба було охолонути і очиститись. А всередині Ігорка все бриніло й вирували розмаїті почуття. Він захоплювався своєю відвагою, бо ж викосив кукурудзу, що заступала вид його матері. Потім мовив до коси:

— Ну, добре, дай мені знак, чи далі мені спасати світ, чи вже доста?

Хоч йому хотілось ще. Рішення проте було за косою.

Хвиля обернула руків’я, підважила лезо, і дзюбок торкнувся великого пальця на Ігорковій нозі. Чоловік відчув ледь стримуване бажання косити чи то рубати ворогів.

— Най буде по-твоєму. Але зрана я буду косити коло дороги, а вдень — під горбом і на річці. А що буде, як я тебе зламаю? Юрківна мене вб’є.

Юрківна довго не могла заснути. Переживала, що Ігорко вип’є горілку і не захоче більше косити. Або хтось його відрадить. Якби їх стало хіба троє в селі: вона, Ігорко і мама Ігорка, то вони б очистили усе село від бур’яну. Не озиралися б ні на кого. Ніхто з голів не дбав про село, і ніхто від них цього не вимагав. Поставити печатку, податки зібрати, зробити раз на рік сходи села, наобіцяти й не виконати. Але не обіймати село, захищаючи його від зла ззовні і зсередини, бо зла того — легіон. І ім’я йому — нехлюйство, лінивство, злодійство і пияцтво.

Заспівала перша пташка і урвала пісню.

— Вжих, вжих! — почула Юрківна. Сльози розчулення підступили їй до очей. Вона схопилась, вийшла надвір, намагаючись вгадати, в якому кутку села косить Ігорко. Ага, на Границі. Жінка насипала кави у термос, залила окропом і швидко пішла на звук коси. Її вразило, що вздовж дороги до Границі все було вже скошено, і тепер Ігорко косив на пустирі, де був колись нібито холерний цвинтар. Там вже років десять ніхто не косив.

— У траві має бути хрест, — нагадала Юрківна. — Десь посередині.

Хрест лежав, як людина, що розкинула руки. То хіба основа зогнила, а так він був цілий. Вони поставили хрест, вибравши з ямки трухлявину. Він став трохи нижчий. Малою Юрківна не могла дотягнутись до верхівки, а тепер, хрест був акурат до її зросту.

Ігорко пив каву і сопів. Слова йому не давались, вченість і високий статус Юрківни заважали думкам перелитись у слова. Коса була для нього наче компас, показувала, де має косити, керувала ним. Коса будила його ледь чутним бринінням і тягла його на битву. Коса допровадить його до смерті, бо той, хто спасає світ, мусить вмерти за нього.

Ніби вже й зовсім розвиднілось, але ніхто ще не гнав корів на пашу, і не йшов до лісу по гриби. Час ущільнювався. Ігорко допив рештки кави, схопив косу і почав пробивати дорогу до лісу. А Юрківна пішла додому.

Але то їм так здавалось, що ніхто не бачить ні вдови, ні старого каваліра. Село все бачило. Що Ігорко на світанку косить по селі, а вдень під горбом і на ріці. Що Юрківна йому за це платить. Що Ігоркова мати пробувала вибирати бульбу на городі, і вже виходить за хвіртку. І що має на голові нову білу хустину. І думали, що добре би там, і там скосити.

— Мамо, — спитав якось Ігорко, — може, досить уже косити?

Він змарнів, серце билось нерівно, і долоні мав усі в пухирях. Мазь, що дала Юрківна, не помагала.

— Хочеш мене на цвинтарі в бур’яні положити? — відворкнула мама.

Ігорко сплюнув спересердя, але на цвинтар не пішов, хоч тим би потішив багатьох, виконавши за них їхню роботу. Пішов чистити Оринине обійстя.

Криниця, схована в бузині, була накрита дошками. Ігорко відірвав одну спліснявілу дошку і відсахнувся від чорноти поневоленої води, що роками не бачила сонця. Та вода була отрутою, безперечно. Але налякало Ігорка інше: бездонна чорнота втягувала його у себе. Він тепер не зможе спати, бо темрява нагадуватиме йому ту чорну діру в землі, в якій може щезнути цілий світ. Коса глухо дзенькнула, і лезо вкрилось павутиною тріщин.

Ігорко приніс додому косу, поставив під хатою, а сам ліг на ліжко і відвернувся до стіни. Він лежав так до ранку, навіть заснув, але на світанку щось нагло збудило його. Ігорко підхопився, вибіг надвір. Коса лежала на землі, наче пробувала сама йти до роботи, у свій останній бій. Без Ігорка.

Чоловік провів пальцем по лезу, а далі потримав руку над косою, щоб скапувала кров. Боліло, але серце боліло більше. За цим застала його Юрківна, що прибігла нечесана і боса, в халаті поверх нічної сорочки.

— Я теж так хочу, — сказала вона.

Її кров змішалась з його кров’ю, як кров сестри і брата, що присяглися помститися за наругу над матір’ю. А потім полою халата Юрківна витерла кров з леза. Тріщини зникли.

Оновлена коса стинала кущі і засохлі дерева, косила розвалені хати і навіть цегляні комини. Скосила залізні хрести на могилах, до яких ніхто не приходив, скосила два порожні магазини, що всередині взялися грибом.

А тоді Ігорко почав косити лози, що душили ріку, і пішов за течією. Слід його загубився десь на третьому селі. Юрківна забрала його маму до себе. Чекати осені. Як не до осені, то до зими Ігорко спасе світ. Тільки одного вони боялись: щоб Ігорко не став до спілки зі смертю і не почав косити людей. Самі знаєте, яких.

Зепена меса

оповідання

Вчора

Там, усередині, росте дерево. Воно захищене стінами від вітру, йому є куди рости в глибину, в звітрілу селітру, струхлявілі дошки, людські кості, листя, що заносять протяги через вікна, аж до тієї спокійної чорної землі, м’якої і теплої. Воно має куди рости вгору, прагнучи піднятися над краями проламаного даху. Воно тут не самотнє: ще пару кущів бузини, які зайшли подивитися, що тут діється, і вирішили зостатися, хоча чи відшукають їх у тіні метелики і бджоли, коли вони зацвітуть? А дерево, мені здається, має бути акація. Між уламками деревини, скла, цегли й дахівки стовбур його покрутився, гілля покривилося і нагадує покручені артритом руки старої жінки, яка все життя ходила прати на ріку взимку, і стан її згорбився від копання картоплі й проріджування буряка. Але листя, як пір’я зелених птахів, не має жодного ґанджу, бо народжується пізньої весни і опадає восени. Чим довше живеш на світі, тим більше зазнаєш кривди і страждань, і одного разу по тебе приходить смерть з сокирою, аби це все припинити. Не тому, що їй хочеться тобі допомогти, а тому, що треба звільнити місце для когось іншого. А коли не прийде? Тоді у тебе сама по собі згасне воля до життя. Ти зрозумієш, що не сягнеш ні вище даху, ні до чорної спокійної землі не проб’єшся. І почнеш всихати, марніти, і помреш без звуку. Бо дух твій вмер раніше, а без нього нема життя.

Звідки я знав про дерево, хоч навіть не наближався до того зруйнованого костелу? Лише бачив його з вікна маршрутки, ідучи до Львова чи вертаючись звідти. Досить далеко від дороги, на узвишші, він ще зберігав ренесансні форми, навіть вежа виглядала цілою. Але мене не обдуриш. То як ліс, що спереду стоїть, а за ним зрубище з пнями і колючим плетивом ожини. По дорозі з Ходорова до Бібрки жодного живого костелу, але навіть із заплющеними очима, я не можу не бачити тої святої руїни. І мене серце болить, ніби ті дикі дерева проростають і в моєму серці. Така біда, що є кому служити, а нема кому ходити до костелу. Батьки мої з Волині, але я родився вже у Польщі, і став тут одним з перших римокатолицьких священників після комуністичної влади. Післали мене сюди, як і отця Юзефа, і отця Мар’яна, поки не вивчаться українські хлопці у Львівській семінарії служити тим нечисленним вірним, що лишились після великої масакри останньої війни; плакав я разом з ними у занечищеному храмі, та з Божою поміччю далисьмо собі ради, хоча вкрадених скарбів не повернули, але зробили ремонт, поставили лави, та й правиться коли раз у день, а коли два. І дітки конфірмуються. Того року троє було.

Я не знаю, чи в тому селі Соколівці є ще люди, а чи то згорблені примари ходять по вулиці, чи сидять на лавках під плотом. Тому й не виходив ніколи з автобуса. Але з думки не виходить мені той костел, чиє нутро роздирає колюче гілля і цупке коріння. І холоне душа від страху. Через страх я боюсь когось питати, хоч би отця Івана з Бібрки, він молодий. Боюсь, що повість він мені щось таке, про що я не хотів би знати. Мені здається, що коли я вийду там, посеред села, то вже не повернусь назад. Увійду до святині — й не вийду. Це називається — приліпитися серцем. З жахом чекаю, що врешті мене переведуть на іншу парафію. Звикати тяжко в будь-якому віці, а коли тобі за 70… То я придумав таке. Як тільки під’їжджаю до Соколівки, зараз заплющую очі й молюся на вервиці. Та все одно повіки мені розриває видіння того покинутого храму, наче кров’ю стікають очі. І тоді костел опиняється у моїй жмені переляканим горобчиком і я чую, як калатає його серденько.

Невеликий синій автобус покидає село, переїжджає через місток, вниз, потім трохи вгору — і вже відразу друге село. Вони всі близько-близько одне біля одного, але в кожного своя доля і свої випаси для безтілесних душ — зарослі цвинтарі, де стримлять поодинокі, але й ті понищені надгробки, а чи лежать повалені, вкриті густим плетивом позаторішньої трави, нога ще може намацати їх. Легкий вітерець котиться за автобусом, злітає угору, шарудить у кроні старих дерев і десь там гасне. Це лише коливання повітря, породжене рухом старечих губ, які шепочуть молитву. Але в якомусь іншому, паралельному світі — цей вітерець, весняний легіт, збурює пекло, даруючи надію тим, хто там пропадає. Найперше тим, хто тут родився, і перемінився з чоловіка на звіра.

А ще в іншому світі — тут місто Сенява, а на горі село Соколівка. Ніхто не думав, що світ — це пісковий годинник: беркиць — і Соколівка внизу, а Сенява в порожнечі, тільки до дна прикипів костел з проламаним дахом і сходами на вежу, що уриваються над безоднею, і сни — сни залишаються найдовше. Жорстокі сни, просякнуті кров’ю помсти і зреченням, сльозами і димом пожеж. Диявол, розмахуючи червоним прапором, під’юджує: він убив твого сина, тож пімстися: убий його родину, спали йому хату. Ненависть тих, хто не знав любові, не молився щиро, не приклав подорожника до рани, нанесеної кривдою.

Зрубай сад і посади замість нього дерева безплідні, як вояки без честі. Позбивай хрести на цвинтарі, виколи очі на світлинах померлих, зітри дати життя і смерті, написані ненависною мовою — так твориться порожнеча, у якій чорнозем заростає будяками, і люди тікають звідти, щоб не чути передсмертного шепоту, плачу, крику.

Краще б нічого тут не було. Краще, щоб розорали землю, як зробили колись на місці Соколіва, міста, що проіснувало 500 років, а за 5 років було зруйноване.

Село, костел, посеред якого росте дерево, — хоч би хто взяв усе це в пригорщу і востаннє зігрів, перед тим як воно розсиплеться на порох.

Сьогодні

Сьогодні побачив отця Каспара з Ходорова, за спинами польських туристів, яким я відчинив костел для оглядин. Він стояв геть сивий у отворі дверей, і я згадав раптом той дзвінок ще ранньої весни, коли він повернувся від мене. Сказав: «Я бачив нині між Соколівкою і Бібркою щось біле на ріллі. Перший раз мені здалося, що то мертвий боцян, і другий раз мені так здалося, але коли я третій раз се побачив, то зрозумів, що то міхи з-під насіння, знаєте, такі плетені з целофанових ниток». І я теж радше був повірити, що то мішки здалеку схожі на мертвих буськів, бо не може стільки буськів загинути на такому короткому проміжку. Я не поїхав перевірити, але зараз, дивлячись на це змучене віком і тривожними думками обличчя, пошкодував про це. Бо брехати не вмію навіть задля того, щоб заспокоїти серце цього чоловіка, якого я ніяк не можу зрозуміти і перед ним почуваю якусь провину. Його втома від життя така велика, що можна нею і заразитися. Наче Господь звалив на його плечі тяжкий хрест і не показав, куди йти. І як розімкнути руки, щоб обійняти увесь світ?

Поляки дивились трохи здивовано на крісла замість лав, на вбоге, напевно, для тих, хто бував у Римі, та навіть Кракові, опорядження храму, але я розповів їм те, чим зазвичай бавлять туристів. Весело, без натяків на скарги. Роздав їм буклети про наш храм, а де пожертви на відновлення — вони самі розібралися. І наостанок задав традиційне питання: чи є хтось із них, чиї родичі колись мешкали у Бібрці. Були то люди молоді, відтак ішлося радше про діда чи бабу, які покинули містечко в дитячому віці. Хай це й не по-християнськи і не по-людськи, але мене тішить, що рани майже загоїлись, і екзил для цих молодих — то історія краю, а не їхніх родин, хай спочивають у мирі. Але отець Каспар — зовсім інший. Він хоче неможливого.

І тут я почув від високого хлопця у смугастій тенісці:

— Мій дідо родом зі Сеняви, питав, чи є ще таке місто. Дідо вже помер, але я хотів би знати.

Отець Каспар, який уважно слухав бесіду, цофнувся назад і квапливо вийшов. Я зрозумів чому. Він не хотів слухати розповідь, призначену не для його вух. Але я не розумів, чому його бентежить так оцей костел, давно, ще з війни, мертвий, скелет в бур’янах, абсолютно безнадійний, бо п’ятеро римокатоликів із Соколівки — замало для створення парафії і відновлення костелу. І отець Каспар це чудово знав, однак в очах його я бачив мовчазний докір, наче я був у тому винен. Дізнавшись про прикрий стан костелу, молодик наївно спитав:

— Чому ж ви його не відновите?

Я не вперше чув таке питання і відбувся невиразною відповіддю, що все можливо, хоча я народився і виріс в Україні, де ніхто не вірить в чудеса, які постають за допомогою великих грошей. Бо у близькій перспективі це нереально, а у далекій — бачили б вони цю руїну!

Коли гості нарешті поїхали в бік Ходорова, я кинувся шукати отця Каспара. Він чекав мене біля хвіртки плебанії, стискаючи у поплямованих старістю руках торбинку з печивом, яку привіз мені на гостинець. Його смиренна поза нагадала мені одного з волхвів, на честь якого й назвали мого гостя. Я зрозумів, що завтра буде пізно робити те, що можна сьогодні.

— Зараз ми пообідаємо і поїдемо туди, — мовив я, хоча не знав, чи має отець Каспар якісь справи, окрім церковних. Про них можна поговорити й за обідом. А йшлося, очевидно, про Трійцю, яка наближалась, чи про одне з тих розпоряджень консисторії, яке треба було витлумачити. — Я на машині, потім підкину вас до Ходорова.

Старий був дуже делікатний і не хотів, щоб я витрачав гроші на бензин, тепер я шкодував, що легко піддавався на його відмови. Очі в нього спалахнули на мить. Я зрозумів, що він чекав від мене цього, але не наважувався попросити. Я був уже в цьому костелі десь рік тому, пізно восени. І не хотів би розповідати, що там бачив. Здається, я навіть забув помолитись, принаймні, моя молитва була така формальна, що не досягнула небес. Але я, звісно, поїхав би з отцем Каспаром, якби він попросив. Тепер, коли я побачив, як насправді глибоко в ньому засіла ця колючка, той страх, з яким він покинув храм при першій же згадці про Сеняву-Соколівку, то вирішив діяти просто з мосту.

Отець Каспар нічого не сказав. Небагатослівним він був і поки ми обідали та пили каву з його печивом. Власне, я якось не подумав, що туристи могли б забрати його і він би показав їм ходорівський костел, що був колись в центрі міста, а тепер опинився на задвірках, і трапилось це, правда, дуже давно, чи не за Австрії. Так вчинив би прагматичний чоловік, але я був певен, що ця поїздка була б затяжкою для старого ксьондза. Він, як і я, був нетутешній, і не потрафив би розповісти про ці краї, як і я. Зрештою, костел їм відчинять, якщо туристи його помітять, ідучи на Рогатин… Гід був польський, і що в нього було в планах, я не знав.

Наче соромлячись, щоб він не бачив, я потихеньку взяв з собою пляшку святої води ій пару свічок, і поклав на заднє сидіння. День аж світився від цвіту акацій та бузини, останніх квітучих дерев та кущів, незабаром все поблякне аж до осені. Ми повернули направо, як тільки виїхали на гору.

— Оті хати, — показав я на рядок однакових сірих кам’яниць, що тягнувся вздовж ґрунтової дороги, — були колись єврейські. Тепер там знову ніхто не живе. Стоять на продаж. І близько до Львова, і дешево, однак ніхто не купує.

Не знаю, чи слухав мене отець Каспар, але натомість я чув себе, наче від мене відділилась якась істота і слухає, і розуміє, що щось тут не те з цією Соколівкою: спокутує вона давні гріхи безлюддям і вимиранням. Не одна вона. Війна повиймала з тих містечок і сіл душу, і я, незважаючи на молодість, іноді думаю, що величезний бібрський костел — це вмістилище невидимих тіней, поміж яких жменька людей, пригнічених, розгублених і приголомшених. І наші міста і села не святкують з нами, ми розділені часом, а не обрядом, як мені спершу здавалося.

А цей костел, що здіймається над бур’янами, — порожня шкаралупа, її покинули вже й тіні. Ми йдемо по траві, видно, що туристи трохи її витоптали. Таки потрапили. Вони дивляться на святині крізь віконечко фотокамер, а не через вікно душі. Але я радий і цьому — їхньому гомону, безцеремонності, бездумно клацаючи камерами, вони поповнюють картотеку вічності. Отець Каспар, чи йде він за мною? На якусь мить мені здається, що він зупинився, і, коли я обертаюсь, каже майже на вухо:

— Там всередині має рости дерево.

— Там справжні джунглі, — відповідаю я. — Хаос.

Нагромадження зогнилих дощок, шматків бляхи, цегли, скла і кущів. Від дверей не можна зайти всередину; там ще зірвані плити підлоги і ями, замасковані струхлявілим гіллям, де колись були поховані люди. І я бачу це очима тієї іншої істоти, і мені нестерпно соромно, хоча перший раз я й близько нічого такого не відчував.

Так, ось і дерево. Акація. Впізнаю по листі. Вона трохи здіймається над цим хаосом, тоненький кволий стовбур, криві гілки, молоді листочки. Під роздертим склепінням пару напівстертих личок херувимів, що прозирають, наче з-під криги. На вежу ведуть металеві східці, які уриваються. Я намагаюсь не торкатись стін, щоб не посипалась цегла, бо, здається, один рух — і костел складеться, як картковий будиночок, і поховає нас обох під руїнами.

Але двері, що їм кількасот років, можна зачинити і сховатись від зливи під шматком склепіння: цілком затишний куток. У надбиту чашу чорного мармуру я вливаю святої води, а до престолу можна увійти з боку ризниці: там пролом. Я ставлю біля підніжжя престолу дві свічки, і, поки їх запалюю, отець Каспар, що досі рухався, як сонна риба поміж водоростей, складає хрестом дві гілочки, обчухравши їх від листа, перев’язує повитицею і кладе на престол. Ми молимося довго, не розтуляючи уст, наче чекаємо якогось знаку: голуба, що випадково залетить сюди, тікаючи від яструба, чи бодай метелика, чи снопа проміння, яке раптом позолотить пил на престолі. Але нічого не відбувається. Нічого.

Завтра

У баби ноги не ходять. Послала мене замість себе. Баба — полька, а ми — ні. Бо поляк той, хто знає польську мову і ходить до костелу. А ні я, ні мама не знаємо мови і ходимо до нашої церкви. Вона дуже гарна. Дах позолочений і багато вишитих рушників. Ще два роки тому баба їздила до Бібрки в костел, тепер навіть до магазину не дійде. Ми з мамою би її відвели на ту службу Божу, попід руки, але вона не хоче: «Костел — каліка, і я каліка, встидно мені буде перед отцем Іваном, що я така хора». В баби ще тиск піднявся, ми вже хотіли швидку викликати. Вона мене вигнала: «Йди, бо спізнишся!» Я хотіла коліжанку Олю взяти, але її не пустили, бо не люблять поляків. Ті колись їм хату спалили. Олька теж дурна, коли то було. Наш сусід, вуйко Стефан, ходив косити позавчора коло костелу. Він теж католик, але не поляк. Ніби дідо його був поляком. Стефан любить їздити до костелу в Бібрку. Він живе сам і в неділю після служби йде обідати або до ксьондза, або в кафе, як має гроші.

Баба каже, що в костелі не правилося 70 років, і я мушу піти і подивитися. Бо Бог один для всіх. Я теж так думаю, бо і в католиків, і в грекокатоликів, і в православних є Божа Матір і Ісус Христос.

Я взяла мобілку і фоткала службу Божу. Вона відбувалася перед костелом, бо всередині там дуже страшно. Не було кому попрятати. Добре, що я вже у сьомому класі, бо скоро школу закриють і я буду їздити до Бібрки. Мені сподобалася служба. Там ще берізки поставили коло дверей, але зілля не святили, як у нашій церкві. Правило два ксьондзи, один з Бібрки, молодий, і старий — аж з Ходорова. Люди поприносили з собою стільці, а я не знала, що треба принести, і стояла. Хоч сидіти мені більше подобається. Я порахувала, скільки було людей: певно, двадцять. І з сусідніх сіл поприходили. Усі старі. І всі плакали, коли отці правили. То польською, то українською.

Баба дуже на мене чекала. Я поки йшла додому, то думала: а що, як баба помре? І через те ноги мої ставали такі самі неслухняні, як у баби. Але в баби вони спухлі, а в мене — як патички. І я ще придумала: як бабі фотки сподобаються, то можна віддати у Бібрці, аби їх надрукували. Баба буде дивитись на них, скільки захоче. Навіть завтра можу поїхати, як дадуть мені грошей. І мені ще дали образок зі святим Станіславом, усім роздавав той старий ксьондз. Казали, що він їздив і просив, аби дозволили відправити в тому костелі, бо то костел Святої Трійці.

Я не заходила досередини і не фоткала, бо баба би плакала, якби то побачила. А я дуже люблю свою бабу і жалію, бо вона була маленька, коли йшла війна. Вона ще нічого тоді не розуміла. А після війни вже все розуміла. І казала, що її мама витягла образ Матері Божої з потоку, куди комуністи його кинули. Тепер той образ з костелу у нашій церкві.

Баба й так буде плакати, але вже від радості.

Телескоп

оповідання

У вранішньому тумані вирізняються круглі сторожові вежі й темна смуга мурів, чути скрип воріт, що підіймаються, впускаючи до міста селян та купців, брязкають дерев’яні коновки, окуті залізом, долинає запах свіжоспеченого хліба, диму. Щось плюскає у рові з водою. Сонце забарвлює рожевим шмат неба, і коли розсіюється туман, то мури, вежі, підйомний міст дематеріалізуються, і стає зрозуміло, що це все може існувати лише в темряві чи тумані, навіть коли стирається пам’ять. Але схожі запахи, звуки, відчуття зараз просто доповнюються гулом першого автобуса, що долає хвилі пагорбів і видолинків, не зупиняючись, прямує до Білої чи до Смерекова. Ранок виявляє лише один світ, а насправді їх щонайменше два. В одному світі боліт більше і густіший туман, і дерев більше, в іншому — мертві озера, порослі осокою і татарським зіллям, і вологою м’ятою, чий запах викликає почуття якоїсь тривоги ще з дитинства: щось не так, щось воно не туди йде. З цих боліт житейських уже не вибратись самотужки.

На узвишші — костел з вежею, водонапірна вежа з гніздом буська, школа, будинок для вчителів на два поверхи зі стайнями та дровітнями на подвір’ї, всіляким мотлохом і грядками, шкільний спортивний майданчик, зарослий короткою густою травою, на якій так добре сидіти й дивитись на хмари.

Нижче — дорога, яка виводить з Дунаїва, але й приводить до нього, далі старий парк і за ним лікарня. То все — верхівка айсберга, перший культурний шар, під який ніхто не зазирає, бо просто нема кому. Щоб зазирнути, треба відійти на певну відстань, і тоді побачиш обриси добре укріпленої фортеці, яка може дати гідну відсіч ворогу. Якщо варвар ще не опинився у твоїй свідомості.

Сільський вчитель-удівець, що займає з донькою дві кімнати у тому двоповерховому будинку, йде дорогою вниз, майже до крайньої хати з емальованою кав’яркою по молоко. Хай мала спить, у неї канікули, хоча краще, аби дитина подивилась на ці рештки туману, що розчиняють у собі примарне давнє місто. Від асфальту йде тепло, чоловік ступає розважливо, не кваплячись, хоч мав би бути давно на городі, як усі порядні люди, а ще ліпше — коло сіна, якби мав корову. Він іде повільно, бо так легше думається, наприклад, про те, що цього літнього раю він не мав би у місті, коло тестя і тещі, втім, чорний, аж наче задимлений слід тягнеться за ним уже третій рік. І не тільки за ним, а й за Малою, яка не хоче їхати до діда з бабою у Сокаль, у те пекло. І хоч йому хочеться вірити, що вона любить їх, бо повинна любити, але то — відрізаний шмат, який всихає і колись зотліє й розсиплеться.

В хаті — стара згорблена напівбожевільна бабця, мати господині. Вона сидить коло столу на лавці, коло неї слоїк з молоком, накритий рушником. Вчитель, як завжди, нітиться перед поглядом цих безбарвних, обведених червоним очей, руки в старої ворушаться, як клешні рака, на колінах, пам’ятаючи всю перероблену роботу, хоча голова її вже не тримає нічого такого, що варто було б вимовити вголос. Він каже «Слава Йсу» і «До побачення» не до неї, а до слоїка, на якому залишається масна матова плівка, і до дверей, що скриплять. Город відразу за хатою, пнеться догори, і там видно дебелу постать Марії, що махає мотикою: цюк-цюк, наче хлоп сокирою. Не всі ще обробили бульбу, він не відстає. Зрештою, мав практику у тестя. 10 соток рабства.

Мала прокидається не від гавкоту Тузика, не від кукурікання півнів, а просто тому, що годинник, заведений ще у школі, ще не витратив свого заряду. Дівчинка проводить по кімнаті сонним поглядом, поволі впізнаючи шафу, штори на вікні, етажерку зі своїми книжками, звикає до них. В кімнаті, що служить їм за кухню і де спить тато, на столі молоко й учорашній хліб, її сніданок.

Дівчинка біжить поміж загонами бульби, латками кабачків, смужками кукурудзи та бобу. Якби вона озирнулась, то побачила б застиглі хвилі, між якими ховаються яри і хатинки, що нагадують мушлі на дні моря. Вона спурхує на покіс, з якого вже зібрали траву і досушують у копицях, щоб не шмагало по голих литках бадилля. Тато махає їй рукою, спираючись на мотику. Він у майці і вже встиг спітніти, хоч сонце ще не припікає. Їм нема про що говорити, тут нема нічого цікавого на тому городі, але вчора вони сиділи надворі й дивились на зірки.

Мала позирає на відро, повне бур’яну.

— Ні, то заважке для тебе, — каже тато. — Треба цибулю пополоти.

Мала кривиться.

— Скільки там тої цибулі, — сміється тато. — Подивися, скільки в людей.

Миршава цибуля з тонким пір’ячком ледь визирає з лободи.

— А чому в нас таке все нещасне? — питає мала. — Тому, що ми з міста?

— Може, й тому. А може, тому, що гною ми не мали, землю не вдобрювали. Ми з тобою чарівники, але не до землі.

— А до чого ми чарівники?

— До зірок. Ми вміємо розмовляти з зірками.

— Мені встидно, що в нас таке все невиросле. З нас, певно, сміються люди в селі?

— Що ти таке мелеш? — роздратовано каже чоловік. — Люди напевно розуміють, що ми ще не навчилися працювати коло землі. Але бур’яну в нас не буде. Давай працюй! По обіді підемо на став купатися.

Мала присідає навпочіпки. Спочатку виполює один край, тоді пересувається на другий, разом з травою висмикуються грудки землі. Вона не знає, що робити з тими грудками, чи повернути на грядку, чи кинути з бур’яном на купку. Бо якщо так забирати землю, то не буде в чому рости цибулі. Вона й так бідна.

— Тату, а чим можна піддобрити цибулю?

— Піддобрити? Можна набрати попелу й посипати. Знаєш, де у нас попіл? У дровітні у відрі. Добре, що ти мені нагадала.

— Вітер розвіє той попіл.

— А ми ввечері підсиплем, коли роса.

Життя стає цікавішим. А ще коли в тебе скоро день народження, і ви поїдете до Львова. Тато обіцяв. Мала дивиться у той бік, де Львів. З високої гори його, певно, можна побачити, але нема тут такої високої гори. Вони удвох усі обходили.

Сонце пече в голову. Видно, як корови вертаються з паші. Ігорко сьогодні має чергу. Той, з сьомого класу.

— Дай Боже, щастя! — каже Ігорко.

— Дякую, дай Боже й тобі! — відповідає тато. Добре, що тато є, а то мала встидалася б відповісти.

— Ну, все, — каже тато. — Досить. Йдемо обідати. З мене морозиво.

— Два морозива. Мені й тобі.

— По руках!

А потім дзвонить мобілка. Тато слухає, і на обличчі у нього застигає розгублений вираз. Мала відчуває, що у світі щось зрушується. Вона кришить в руці грудку глини, і камінець впивається їй у долоню. Та це нічого в порівнянні з тим болем, який зараз відчує її маленьке серце.

— Так. Поїду. Вже завтра?

Мала біжить, але не додому, розмазуючи брудними кулачками сльози. Не хоче слухати пояснень тата, що вони потім поїдуть до Львова, що то хіба на два тижні. У костелі відчинено. Майстри не бачать, як дівчинка пірнає у прохолодну сутінь, збігає по сходах, тоді лізе по драбині наверх вежі з забитими дошками віконцями. Тут її сховок. Спершу майстри її проганяли звідти, але потім звикли. Бо вона дівчинка, шкоди не наробить. Часом вона бере з собою книжку і читає. Тато мав їхати через місяць до Польщі на яблука. А тепер йому подзвонили, що є нагода поїхати на трускавки. За два тижні він заробить більше, ніж за місяць. А Львів? Всі знають, що вона поїде до Львова у свій день народження. І не на базар, а на ЕКСКУРСІЮ! Високий замок, історичний музей, аптека-музей, всюди, куди захочуть. Що вона тепер скаже?!

Мала гірко плаче. Вона така нещасна у запраній футболці й брудних від землі шортиках, що у неї водночас починають боліти всі синці і подряпини, які приносить з собою літо, і всі розчухані укуси. На вежі пахне пилюкою, а із каміння, що впало, коли дах ремонтували, вона зробила собі сідало. Тут її прихисток від усіх бід. Навіть у неділю, коли майстрів нема, вона прокрадається нагору і слухає спів католиків. І завжди двері відчинені, її ще ніколи не замкнули в костелі. Бо ксьондз знає, що нагорі зачаїлася маленька дівчинка, яка любить торкатися мертвих клавіш поламаного органу, який ніхто не відремонтує, бо на це потрібні дуже великі гроші. Віконця вежі закриті дерев’яними решітками. Через щілини Мала спостерігає усі три сторони світу. Це найвище місце в Дунаєві. Її твердиня. Тато знає, де її шукати. Він не піде нагору. Він буде стояти і дивитись, доки вона не зійде вниз. Здається, він боїться цієї вежі, ніби вона лише для дітей, а не для дорослих.

Мала, шморгнувши востаннє носом, бо запас сліз закінчився, припадає до щілини. Вона бачить видовжений присадкуватий будинок плебанії, опускає погляд вниз на зелений моріжок. Нікого. Ну, звісно, татові зараз не до неї. Він їде, прецінь, заробляти гроші! Щоб вона могла похвалитися в школі новими кросівками, джинсами і спортивним костюмом. То теж непогано. А тато ходить в одному й тому самому костюмі цілий рік, і нічого.

Коли дівчинка покидає свою вежу з жовтувато-сірого каменю, то бачить при вході тата. Той підпирає одвірок і каже, ховаючи посмішку:

— Кожного дня Григорій із Сянока рівно о першій годині виходив із цих дверей і чекав, чи хтось прийде, щоб з ним поговорити. До нього підходили й багаті, і бідні, жінки і чоловіки, навіть діти, і розповідали про свої проблеми, і питали поради. — Я готовий вислухати вас, панно!

Кожного ранку мала встає і йде по молоко. Вона дивиться під ноги, ніби збирається знайти там сліди тата, хоча які там сліди на асфальті. Вона намагається ступати так, як тато: великими кроками. Вона переконує себе, що нічого не змінилося, що зараз її черга йти по молоко. У хаті, куди вона заходить, дві господині. Одна — як відьма, то стара, а інша — молодша, сама наливає їй молока. Мала думає, чи тато заплатив за молоко, бо та жінка якась непривітна, дивиться, наче щось хоче сказати, але не каже. Нічого, тато приїде…

А як не приїде? Кажуть, що тих, хто їде на заробітки, грабують, і можуть вбити. Її маленьке серце стискається від розпачу. Вона намагається думати про щось гарне, цілі дні пересиджує на вежі з книжкою. Одного разу вона виходить і бачить молодого священика, який стоїть біля входу. Він каже:

— Колись отак архиєпископ львівський виходив з храму і чекав: може, є кому щось сказати, чим поділитись…

Він посміхається. Знає їхній з татом секрет.

— Як ти думаєш, скільки людей підійшло б до мене, якби я так вистоював би кожного дня?

Мала розгублюється.

— Не знаю.

— А я знаю. Тільки мої парафіяни, та й то не кожен.

— То тому, що ви молодий, і не Григорій із Сянока. І не греко-католик.

Тато не ходить ні до тієї церкви, що далі на горбі, ні до костелу. Але часом стоїть на молебні в школі, як не може втекти. І хреститься навіть. Дідо з бабою — ті побожні. Хоч би не подзвонили, бо тато забув сказати, чи говорити правду, чи збрехати про його поїздку до Польщі. Марія Дмитрівна каже, щоб не говорити правди, бо тоді їх розлучать з татом. От коли Малій буде 12 років, тоді можна.

Священик каже:

— А ти дуже розумна дівчинка! Може, ти мене щось спитаєш, аби я дармо не підпирав одвірок?

Мала замислюється.

— Ну… не знаю. А про що можна спитати?

— Та про все на світі!

— Ну… а чому цибулю посипають попелом?

— Та тому, що це природне мінеральне добриво. Я забув хімію, правда, але можу почитати в інтернеті, як поїду до Львова. Згода?

Мала киває. Вони розходяться. Священик на плебанію, мала до будинку вчителів. Марія Дмитрівна пече млинці і кличе дівчинку до себе. Вона вже на пенсії, але ще працює. У неї в кімнаті повно вишивок. Вона пробувала навчити малу вишивати, але тій не подобається копирсатися голкою в полотні.

Мала повертається до кімнати. Там єдина жива істота — будильник. Він цокає. Тато дзвонив учора, казав, що подзвонить ще. У Малої нема мобілки, то він дзвонить Марії Дмитрівні. О 8-й вечора. Мала відчиняє тоді двері з квартири, щоб почути дзвінок. У неї була мобілка, але тато виправ її разом з курточкою. Нічого, він купить іншу.

Годинник каже їй, що не варто сидіти їм удвох, коли надворі літо. Але вибір у Малої невеликий. Піти на став, але чого там стояти, коли тато заборонив їй ходити самій купатися, тільки з Марією Дмитрівною, але просити Мала не звикла. Як просити, коли стара вчителька цілими днями вишиває свою долю, як вона каже. Але чому вона віддає свою долю в крамницю вишиванок у Золочеві?

Дівчинка йде подивитись на цибулю. Тато подзвонить, спитає, як город, треба ж щось сказати. Насправді Малу картопля не цікавить, вона її не обробляла. Але цибулю вони підсипали попелом того вечора, коли тато збирався до Польщі. Попелу було забагато, то вони ще ним картоплю посипали.

Ех, нічого не змінилось! Цибуля така сама тоненька і мізерна, і попіл лежить зверху між рядками. Дощ не падав, відколи тато поїхав.

Мала задирає підборіддя і звертається до порожнього неба від імені спраглої висохлої землі:

— Божечку, пошли нам дощу!

Вона встановлює давно забутий контакт між небом і землею, опиняється у якомусь позачассі, де було мало голосів і багато тиші. Починає тремтіти від власної сміливості, але це триває недовго, бо їй усього 10 років і її віра в чудеса ще ніким не зневажена.

Уночі вона прокидається від голосів неба — гроза і злива. Дощ залізає через кватирку, але сонна дівчинка не годна встати. У кімнаті з’являється біла постать, яка зачиняє кватирку і на мить зупиняється перед ліжком дитини. Це, певно, Марія Дмитрівна, думає Мала.

Вона прокидається від стуку в двері й голосу Марії Дмитрівни. Відсуває засувку.

— Поздоровляю тебе з днем народження! — каже стара вчителька. Бажаю щастя, здоров’я…

— То тобі від тата, — простягає вона коробку цукерок. — А то — від мене…

Марія Дмитрівна вишила Малій сорочку, таку гарну, що очей не відвести, — з рожевими квітами й синіми листочками.

— Вмий личко і поміряй, чи добра, — сухо каже стара вчителька і, важко ступаючи, відходить.

«Чи я щаслива? — думає дівчинка, виходячи надвір у вишитій блузочці, рот у неї наповнений шоколадною слиною. — Так собі, трошки…» Вона йде повз плебанію, повз костел. Звідти виходить священик.

— Овва, яка ти гарна сьогодні! — каже він.

— У мене день народження, — повідомляє Мала і дає йому цукерку, загорнену в папірчик. Вона взяла її просто так: а раптом когось зустріне.

— Дякую! Ходімо зі мною!

Священик веде її до квітника перед плебанією і зриває три рожеві троянди і кілька великих волошок.

— Прекрасній панні на уродини! — кланяється він.

— До мене мама вночі приходила. Я думала, то Марія Дмитрівна, але я закрилася на засув, тому ніхто не міг до мене прийти. А може, то мені приснилося, як ви думаєте?

— Таке не може приснитися. Твоя мама дбає про тебе і там…

Священик показує рукою у знову безхмарне небо. На пальці у нього крапелька крові від трояндової колючки. Мала підсуває пальці вище по стеблах, але не знаходить жодної колючки, щоб і у неї з’явилась кров на пальці. Але біль вона все ж відчуває, тільки через свій юний вік ще не може його виміряти. І це її трохи бентежить.

Автобус о 14.30 привозить тата. Худого, засмаглого, з величезною картатою торбою.

— Мене господар попросив почистити стрих, і я там знайшов старовинний телескоп. Я попросив мені його продати. Сторгувалися на ста доларах. То все, що я заробив.

Марія Дмитрівна крутить пальцем біля скроні й вилітає з кімнати, як фурія.

— Я домовився, що буду готувати хлопця до гімназії. З чоловіком зі Смереківки. Він мені заплатить! — каже навздогін їй тато.

— І що їй до чужих грошей, — бурчить він. — У господаря була така сама дівчинка, як ти, Яся. Я зрозумів, що не треба тебе залишати саму. На крайняк, братиму тебе з собою.

— У мене ще сто гривень лишилося, — каже мала.

— То ти багата кобіта! — сміється тато. — Треба вдень вибрати місце для телескопа.

І було далі так, що світ почав змінюватися на очах. Спершу в самому Дунаєві. Місце для спостережень вони вибрали на земляному валу, що колись оточував місто. Тато ніс телескоп, а Мала — табуретку і коцик в наплічнику. Вже першого дня вона вдосталь надивилася на Місяць і навчилася знаходити Марс і Венеру. Вдень вона водила пальчиком по карті зоряного неба і запам’ятовувала сузір’я.

— Як зле, що у школі не викладають астрономії! — бідкався тато.

Марія Дмитрівна витримувала паузу у стосунках. А священик прийшов тільки наступного дня, бо не хотів перебивати свято тата й доньки.

— Розповім своїм парафіянам, — пообіцяв він. — Хай у Дунаєві нема інтернету, але хто ще може дозволити собі таку розкіш — щовечора дивитись у телескоп! Я не бачив нічого гарнішого!

Він мав на увазі телескоп, бо яке гарне зоряне небо — це всім відомо. Мала поначищала латунні деталі, і вони виблискували навіть у темряві.

— Є сучасні телескопи, але цей — то ручна робота. Кожна деталь виточувалась з любов’ю, — казав тато.

Потім почали приходити діти, і Малій усе менше випадало часу дивитися самій. Вона ні на мить не вважала телескоп своєю власністю, бо тато зізнався, що мріяв усе життя мати ту штуку. І якби не поїхав до Польщі й не поліз на той стрих, то не знати, коли б його мрія здійснилась.

Тепер діти замість того, щоб говорити про те, в кого крутіша мобілка, розмовляли про небо. Вони бігали до Малої на другий поверх дивитися в телескоп, а потім чемно сиділи під будинком і розповідали одне одному, що вони бачили. Одного разу священик відксерив карту зоряного неба і роздав дітям.

Почали з’являтись перші дорослі. Продавчиня з крамниці, сусіди, поштарка. Мала мусила всім пояснювати, як дивитись, підкручувала коліщата, а потім навчила Олега і Ігорка, а сама сідала собі на траві й дивилась просто на зоряне небо, прислухаючись до захопленого гомону спостерігачів.

— Можна брати за то гроші, — зауважила Марія Дмитрівна.

— А ви ж не взяли грошей за вишиванку для Малої, правда?

— Та то подарунок! І то не чужа мені дитина.

— І то подарунок?!

— Кому?

— Як кому? Людям з Дунаєва. Вони ж прийняли нас з малою.

Марія Дмитрівна, яка за 30 років так і не прижилася в селі, й дивилася трохи згорда на його мешканців, подумала, як добре, що вчитель не знає, що з нього підсміюються за його дурний вчинок, бо де ж бідному викидати такі грубі гроші на якусь забавку. Але внутрішнє чуття підказало їй, що краще його берегти, цього дивака. І вона, вбравшись у нову сукню, приходила і вгамовувала тих дітлахів, що пхались без черги.

Прийшла та жінка, що в неї купували молоко, принесла цілу миску пиріжків з вишнями ій сиром, і сказала:

— Може, моя мама, як побачить небо зблизька, помудріє знову і захоче жити?

«Або вмерти,» — додала вона подумки.

— Добре, я прийду до вас увечері з телескопом, — відповів чоловік, бо він тепер так часто дивився на зірки, що став помічати людський біль і забувати про свій. Він подумав, що, згідно логіки тієї жінки, телескоп міг би вилікувати його дружину від раку і тестя від захланності.

Стара довго дивилась на Місяць, а тоді сказала перші слова за 8 років:

— Диви, Марусько, Каїн узяв Абеля на вила!

Прийшов грекокатолицький священик з дружиною, обоє молоді, недавно одружені. Вони теж були тут чужі й почували себе не дуже зручно. Довго не могли надивитись у окуляр телескопа, а потім їмость вигукнула:

— Не думала, що зірки кольорові!

На базарі в Перемишлянах дунаївські люди хвалились, що бачили кільця Сатурна і що у Чумацькому шляху 200 мільярдів зірок.

— Кілько, кілько?

— Двіста мільярдів! — відповідали гордо.

Чоловік зі Смереківки, чийого хлопчика вчив тато Малої, приїхав на машині:

— Люди просять, аби ви приїхали до нас з телескопом! Хоч на один вечір.

Тато не міг нікому відмовити. У Смереківці йому подарували старий ровер, і вони вирушили в мандри по селах. До осені, поки не почнуть копати картоплю. Змордованим людям буде не до зоряного неба. Але в серпні будуть падати метеоритні дощі, і тому всі нетерпляче чекали, коли тато з донькою повернуться до Дунаєва. А Марія Дмитрівна хитала головою:

— Ну, як цигани, бігме!

І вишивала зоряну карту, скопійовану з ксерокопії, яку позичила у когось з дітлахів.

999

оповідання

Вранці вони візьмуть сокири, коси, вила і підуть відвойовувати собі шлях до світлого майбутнього. Про це повідомляли оголошення на стовпах і коло головної крамниці міста. Сподіваюсь, що я цього не побачу. Навіть якщо витнуть усі кущі, почистять зарості кропиви, такого світлого майбутнього, як у «жидівському» Белзі, точно не буде. А не треба було закатувати під автобазу «жидівський» цвинтар, робити котельню з синагоги і віддавати костел на поталу природнім стихіям. Поляки вивезли звідти вівтар, то правда, але ж все інше мало лишитися. Навіть гроші на реставрацію виділили — нема грошей.

А чому млин стоїть порожній з проламаною стелею? Нема що молоти? Горе своє меліть, придурки. Позирайте у бік Белза, куди їздять туристи, і в бік Польщі, де тільки православні церкви забуті, а все інше процвітає. А вчорашня гроза лишила вас без світла, і хтозна-коли воно буде.

Чекайте на свого Годо, з головою, а не з грошима.

Коли мене попросила колишня однокурсниця написати статтю про її рідне містечко, аби зробити його привабливим для туристів, то я зізнався, що вже давно позираю у той бік, але не маю власного транспорту і платять мені за мої публікації копійки. І ще на Майдані застудив собі нирки, досі не вилікував. Їжджу, звісно, але поближче. А позирав я у той бік, бо вже знайшов дещо в інтернеті: гарна стаття, видно, що патріот рідного краю писав. Тепер ще й ціни за проїзд підняли, ну, Наталка з тих кобіт, що приїжджають до батьків двічі на рік: на Різдво і Великдень, чогось її понесло, може, хотіла мені допомогти. Вид у мене доволі депресивний. Вона подумала, що мені євро платять за мої статті, а я просто лінуюся. Там автобус об 11.25 з другої автостанції. Пока.

Пока. Минуло, певно, зо два тижні, перш ніж я вибрався до містечка У. Взяв квиток, але водій шикарного білого автобуса попередив, що у Раві-Руській доведеться пересідати на автобус до Каріва. Я купив пиріжків, бо зранку не поснідав, і вже налаштувався на типове галицьке містечко з ратушею, костелом, валами і церквою. В У ще була синагога 20-го століття, ясна річ, не діюча. І млин. На річці. У таких подорожах, як моя, варто приглядатись до дороги: яка вона, що видно з вікна. На карівську роздовбану маршрутку зібралась купа люду, здебільшого старші жінки, що верталися з базару. Але мені вистачило місця в куточку. Водій перепитав: «До У?» Я кивнув. Видно, йому передзвонили, що є якийсь божевільний аж із самого Львова. Бабця, що сиділа коло мене, сказала, що до У від її села ще 22 км. Ми проїхали одне село, друге, а далі почалась дорога через сосновий ліс, дуже довга, яма на ямі. Десь зовсім поруч, може, за цим лісом був кордон. Треба було про всяк випадок узяти паспорт, якщо заблукаю. Я вже бував у прикордонних містечках, скрізь погані дороги, скрізь живуть з Польщі, і, вертаючись з неї, нічого не вчаться, тільки порівнюють, як там добре і як тут зле. Для них найбільше щастя — щоб зробили пішохідний перехід, бо тоді і дорога буде людська і заробітки добрі. Можна буде покрити золотою бляхою церкву і поставити коло неї мармуровий фонтан.

Вистачило мені вийти з автобуса, а добирався я дві з половиною години, скинути оком, як щось в мені погасло. Яке місто? Село селом. На лузі біля зупинки, що навіть не мала накриття від дощу, паслися дві родини гусей і шпорталися кури. По ліву руку виднівся сірий великий костел, по праву — оббита срібною бляхою церква, а просто переді мною якісь джунглі, що вважалися міським парком. Люди швиденько розійшлися, і я не встиг спитати, коли передостанній автобус, бо останній завжди ненадійний. Я вирішив піти через парк, може, за ним є ратуша абощо. Це місто було таке бідне, що навіть не доробилися гіпсових ведмедів. Я зайшов у темну алею. В глибині її непевно ступав якийсь бомжуватий чоловік, я вирішив зачекати, аби не вступати з ним у розмову. Озирнувся: двоє підлітків на роверах перегородили алею, до них приєдналися ще три хлопці. Майже заросла доріжка вела до пам’ятника з кам’яним хрестом, а решта все була некошена трава між рідких дерев. Я сів на дерев’яну лавку, чекав, доки вступиться пияк зі своїм броунівським рухом. Не знати чому, але мене дратували і ті підлітки, що загородили кінець алеї. Я не почувався на самоті, був наче зв’язаний. Усі мої мандрівки досі давали мені вдосталь порожнечі. Я не виділявся надто, я мімікрував навіть у місцях, віддаленіших, ніж У. Однак згодом, коли я пройшов через парк, то зрозумів, що інтуїція мене вела правильним шляхом. Коли ти відчуваєш дискомфорт, то найкраще вийти на офіційних представників даного населеного пункту: бібліотекаря чи голову сільради, розкрити перед ними свої наміри й запевнити, що твої відвідини міста (села) викликані обов’язком, а не розвагою. Можна поговорити з міліціонером, спитати в нього дорогу. Або в крайньому випадку зайти до єдиної крамниці й задовольнити допитливість продавців. Ті рознесуть звістку про тебе мешканцям, і ти отримаєш право на перебування. Якщо сюди не приїжджають туристи, це потрібно.

Я натрапив на вулицю, де було повно зруйнованих будинків, як вілл, так і сільських хат. Поміж ними де-не-де стояли менш-більш пристойні оселі, в я ких колись мешкали євреї та поляки. Я побачив авто біля обшарпаного будинку з українським прапором. Виявилось, то була мерія. З будинку вийшли двоє чоловіків, молодший був у костюмі з краваткою. Я спитав, де синагога. Сказав, що приїхав зі Львова. Брехати я не вмію, та й люди в прикордонній зоні дуже уважні й пильні. І у них в голові калькулятор: вони миттю підрахують твою вартість у конвертованій валюті. Чомусь місцева влада сприйняла мене не як журналіста-аматора, а як офіційного представника ЗМІ. А може, їм треба було вихлюпнути на когось усі свої проблеми. Я дізнався дві важливі речі: в місті через нічну грозу немає світла і у місті тепер замість 999 мешканців уже 1000. То була магія чисел. 1000 мешканців свідчило, що міська влада не така вже й погана, працює.

— Але дивіться, щоб звідти вибратись, бо автобус тепер буде тільки через Червоноград. Чи ви на машині?

Я сказав, що ні. Старший почав розказувати, що місто занепадає, що у Белзі і дороги, і туристи їздять, а в У ніхто не вкладає гроші. А чим вони гірші? І т. д. і т. п. Я обірвав його палку промову і сказав, що мене цікавить історія і що мені треба встигнути на автобус. Я сам бачив, що У депресивний далі нікуди. Поцікавився, де єврейський цвинтар, і мені відповіли, що нема: там тепер автобаза. Ну-ну, подумав я, згадавши два белзькі цвинтарі, які приваблюють до себе хасидів з цілого світу.

Синагога виявилась величезною будівлею з червоної цегли, збоку якої стирчала висока металева труба, а у дворі було дві купи вугілля. Я бачив синагоги, перетворені на крамниці і кінотеатри, але не міг уявити котельню, перероблену з синагоги. Всі входи до неї було зачинено, але звідкись долинали п’яні голоси. Здається, з сусідньої будівлі, що стояла впритул і була не то єврейською лікарнею, не то школою. Зразу ж починався парк, і я пішов по траві просто до костелу 17-го століття. Він нагадував велетенський сірий тризуб. На піддашку весело зеленіло дерево. Костел оточував півколом невисокий мур. Але мене більше вразив порожній п’ятиповерховий дім, наче принесений з Прип’яті. Колись же тут мешкали. Нема нічого моторошнішого, ніж покинуті багатоповерхівки. Як тут темно, напевно, вночі.

Я увійшов крізь браму і відразу побачив, що у траві біля входу в костел хтось сидить, спиною до мене. В оранжевій будівельній касці. Може, обідає, але я помилився. Чоловік обривав цвіт глухої кропиви в поліетиленовий пакет. Я привітався, і він обернув до мене зовсім молоде обличчя, правда, з нездоровою повнотою.

— На ліки, — пояснив він.

Я не питав, від чого лікує цвіт глухої кропиви. Судячи з кількості, то було на продаж. Треба з чогось людям жити. Навряд чи той парубок був місцевим знахарем. Він мені сказав, що костел зачинений, бо там будматеріали. Я висловив жаль. У мене нема правила шукати того, хто б відчинив зачинене. Одного разу я нарвався на бабу, яка почувши, що я пишу, почала верещати, що про їхній відреставрований під греко-католицьку церкву костел пишуть всілякі паскудства, і щоб я забирався геть. Естетичний смак наших парафіян та їхніх душпастирів просто вражає. Я вже бачив віддалік оббиту блискучою бляхою церкву і не збирався туди йти, та й наближалася третя година. Хлопець сказав, що автобус має бути десь біля 5-ї, а я хотів ще піти на річку. Мені щось було тривожно на серці, може, через те, що я привертав до себе увагу; мене пронизували десятки поглядів людей, яких я навіть не бачив. І я подумав, що зніму напругу, якщо посиджу собі на березі.

Я обійшов костел з усіх боків. Він був величезний. Біле розігріте небо робило стіни схожими на театральні декорації — пласкими. Бічні входи з міцними дверима були надійно запечатані іржавими замками. Колись тут могло сховатися ціле місто в разі нападу, тому їх будували на совість. Цей костел ще простоїть довго. Він переживе саме місто і буде серед джунглів височіти, як храм майя.

Я вийшов на дорогу, що вела до річки. Повз мене продудніла маршрутка на Червоноград чи, може, з Червонограда, і мені хотілось її зупинити. Але не для цього я подолав таку довгу дорогу, щоб через годину вертатися. Тим більше я побачив перед мостом млин, з такої самої червоної цегли, як і синагога. Правда, канал, яким вода надходила з річки, вже заріс травою. Я відчинив сірі двері і увійшов досередини, сподіваючись побачити купи сміття і всяке паскудство. Але внизу все було припорошене борошном, змішаним із пилом. Навіть павутиння було борошняне. Борошно сипалося зверху крізь щілини у стелі. Я піднявся нагору дерев’яними східцями і побачив примітивні механізми. Годі було зрозуміти, як воно працює, але цілком можливо, що тут все ще мелють зерно або мололи щонайменше рік тому. Надто багато борошна лежало всюди. Може, просто в У немає пункту прийому металобрухту, тому залізо не повитягували. Я ще піднявся східцями, там були дві дерев’яні скрині поряд, не знаю, для чого їх використовували. Досі я не мав щастя побувати в млині. В частині млина було зогниле перекриття, а в іншій, на самій горі — цілий склад порожніх, присипаних борошнистим пилом, пляшок з-під горілки.

Якщо хтось здогадається, що то за місто У і почне обурюватись, мені є що сказати. Ви, дорогенькі, давно покинули рідні пенати і зараз грієте себе ностальгією. А я бачив десятки запаскуджених костелів, розкрадених фабрик, озера і річки, засипані пластиком, і мене вже нічого не дивує. Мене б здивувало, якби було навпаки. І я не боюся про це писати. Якщо хтось бажає собі смерті, то нехай вмирає. Можна героїчно померти, а можна здохнути серед купи свого сміття.

Я сидів на березі річки, перетвореної на канаву. Купатись в таких річках — все одно що купатися після хворого проказою. Вода заражена духом тліну. На тому березі на гарній травневій луці пасся гнідий кінь. Він уже не належав до міста. Часом хтось проїжджав по мосту, і в мене знову з’явилося відчуття, що за мною спостерігають десятки очей. Може, щоб здати прикордонникам. Цікаво, чи за пильність платять гроші?

Коли я нарешті став повертатися, скасувавши похід на цвинтар, щоб встигнути на автобус, то зауважив на стовпі оголошення: завтра всі мешканці міста повинні прийти з сокирами, косами, граблями і вилами чистити міський парк.

Я сів на лавку на зупинці, надпив води з пляшки. Ну-от, і все. Сонечко вже не гріло, а пекло. Я розібрався до футболки. Люди снували туди-сюди від крамниці, були й мами з візочками. Напевно, то було єдине місце в У, де існувала ілюзія життя. Не знаю, чому мої статті публікували, мабуть, розраховували на тих, хто полюбляє екстрим. Але тепер я б не радив їхати до У своїм ходом. Я прочекав годину, обіцяної маршрутки так і не було. Зважаючи на їхню ветхість, я й цьому не здивувався. Була надія, що хоча б о 7-й годині буде автобус. Я б пішов навіть пішки до Рави-Руської, я б витримав, але вештатись у прикордонній смузі вночі — недобре. І ще без паспорта. Щоб не мозолити людям очі, я подався до костелу. Обійшов його з іншого боку, тоді наблизився до того місця, де молодик збирав цвіт кропиви. Але його вже там не було.

Тоді я знову повернувся, вирішив зайти до крамниці, може, ще є якийсь спосіб дістатись до міста. Не знаю, чому я оминув крамницю і пішов на цвинтар. Може тому, що там стояли місцеві пияки. Я взагалі вовк-самітник і у мандрівках рідко контактую з аборигенами, бо вони здебільшого розповідають місцеві легенди.

Але коли я наблизився до церкви, там вдарив дзвін і зі старої дерев’яної дзвіниці (дивно, що її не розібрали) двоє дядьків винесли хоругви і високі підсвічники. Я мало не зіштовхнувся з ними біля цвинтарної хвіртки. Сонце стало якимось червонуватим, наближався вечір. Мені було неприємно, що мене бачать, як я йду на їхній цвинтар. Але сорока вже рознесла, що я журналіст і це мусить виправдати мою дивну поведінку. Цвинтар виявився більше новим, ніж старим, і аж палав у надвечірньому сонці кислотними барвами вінків і букетів. Причому, подекуди старі вигорілі й брудні квіти сусідили з новими, купленими до великоднього прибирання. Я подумав, що колись цей світ, який я нещадно критикував і водночас не міг без нього жити, зажене мене в пастку. І зараз, без особливого бажання, з приглушеною від нечутних голосів мертвих і живих міста У свідомістю, я відчував гостру самотність і тугу за тим єдиним справжнім братством, яке я мав на Майдані. Хвороба зробила мене ще більш замкнутим, друзі розбіглися, а я втратив роботу, пролежавши місяць в лікарні, і тепер живу, пописуючи статейки на замовлення. Нирки у мене всихають, лікуватися нема за що, і відвідуючи такі неприкаяні місця як У, я відчуваю те, що відчувають вони, ці напіврозвалені будівлі — смирення. І часом — гнів.

Не знаю, скільки я кружляв отак цвинтарем, бо час тут зовсім інший, але, обпікшись кропивою, я повернувся до реальності. Крамниця була вже зачинена, людей не видно. І ніде не світилося.

Я сів на лавку, де сидів нещодавно. Навіть гуси не могли скласти мені товариства, пішли вже спати. Кожного разу, як над’їжджала якась машина, я зривався, думав, що то автобус. Стало темно, насувалася гроза, одночасно зі сходу й заходу йшли темні хмари. Це ще була одна проблема — не змокнути і не стати жертвою блискавки.

Присвічуючи собі мобілкою, я вибрався на другий поверх млина, де було найсухіше і найчистіше, притулився спиною до теплої стіни і заплющив очі. Дякувати Богу, що в цьому місті є хоч одні відчинені двері. Гроза була шалена, десь дзюркотіла вода через дірявий дах, але я був у безпеці. Мене могло застати це десь на дорозі, якби я вирішив піти пішки. Я просто втік із зупинки, коли почало лити, і куртка, яку я ніс під пахвою, не встигла змокнути. Тепер я вгорнувся у неї, під канонаду травневої грози з’ів останній пиріжок з сиром, і запив водою, а тоді проковтнув знеболювальне. Понад усе я хотів заснути, щоб бодай уві сні відшукати спокій. Бо сниться завжди щось протилежне від того, що ти відчуваєш зараз. Ще один доказ того, що світло і темрява — лише два вияв" однієї сутності, і не можна бажати або того, або цього. Покличеш світло — прибіжить темрява, покличеш ранок — прийде довга-предовга ніч. Блискавки кресали довкола млина, злива не вщухала, і, напевно, молоко скисало, масло гіркло і сир пліснявів у тутешніх господинь. Не буде з чим їхати на базар.

Я вже перебував на межі сну чи навіть заснув, коли почув тупіт внизу. Вже не гриміло, але дощ тарабанив по черепиці. Хтось піднімався по східцях нагору, присвічуючи собі ліхтарем.

— Прошу пана, не бійтеся! Де ви? Ми прийшли вас забрати.

Вони навіть знали, що я тут. Зрештою, я знайшов підтвердження того, що за мною весь час стежили.

В отворі сходового люка з’явилась чорна голова. Чорна, бо в каптурі непромокального плаща.

— Ми знаємо, що ви тут. Не бійтеся, ніхто нічого лихого вам не зробить.

Я ворухнувся.

— Автобуса не було. Мав я десь сховатися.

— Автобус міг бути, але так сталося, що вмер Степан пополудні. Вибачайте, що так пізно. Поки ми радились, ви вже сховались. А потім самі знаєте, що коїлося. Могло нас вбити блискавкою.

Я не дуже розумів, про що він говорить. То був заступник мера, молодий чоловік у костюмі з краваткою. Чи був він зараз при виконанні обов’язків, я не знав.

— Вже спускаємось! — гукнув він униз, хоч я все ще сидів і нічого не обіцяв. Я розумів, що мушу йти з ними, бо в У їхня правда, а не моя.

— Прикро, ви десь про нас думаєте, які ми негостинні.

Про негостинність я якраз думав найменше. Більше про безгосподарність.

— Йдіть за мною, дивіться добре на тих сходах. Михайловичу, присвітіть нам.

Дощ вже майже перестав, тільки шуміла переповнена водою річка. Було дуже темно, але час від часу вдалині спалахували блискавки.

— Знайшли! — гукнув у темряву мер У і посигналив ліхтариком. — Ми вже боялись, що ви спіймали попутну. Дякувати богу, все нормально. Значить так, Ігоре Івановичу, хай там готують нічліг для пана…

— Богдана.

— Дуже приємно, Петро Михайлович. А ми підемо тим часом на парастас. Гроза скінчилась, люди вже, певно, сходяться.

Дорогою я помітив, що супроводжує нас ще кілька чоловіків, але вони йшли віддалік. Я промочив ноги, бо дорога була в ямах, а місцями ще текли потоки води. Ми поминули роздоріжжя, магазин і церкву.

— Уявляєте, чекали цілий день електриків, але ті паскуди не приїхали. Казали, нема бензину.

— А що у місті нема електрика?

— Є, але на то треба цілої бригади.

Можливо, то був лише сон. Я вранці був ще у Львові, в своїй холостяцькій квартирі, заповідався теплий день… Зараз мені хотілося зняти кросівки і вилити з них воду, а тоді викрутити мокрі шкарпетки. І зробити це в себе вдома.

— Ми вже близько.

Подекуди світились вікна, дуже тьмяно. Горіли свічки і гасові лампи. В одній з хатин горіло ясніше. Там, де помер Степан, очевидно.

— Мені якось незручно, — мовив я, відчуваючи неприємне заціпеніння в тілі.

— Та ви знаєте, Степана. Ви з ним нині бесідували під костелом.

— Це ви про того хлопця в оранжевій касці? Що ж сталося?

— Серце. Порок серця.

Я засумнівався. Знаю, як виглядають люди з серцевою недостатністю. Той бідака був повний, радше мав проблеми з обміном речовин.

Ми увійшли в задушливу тісну хату. В сінях я перечепився об торбу з цвітом і він обсипав мої мокрі джинси, від чого я відчув почуття провини, наче був причетний до Степанової смерті. Часом мені таке здається, що я приношу нещастя. Люди розступилися, я встиг сховатися за мерову спину. Ігор Іванович десь зник, але мені в спину дихали чоловіки, що йшли за нами. Вони були мокрі, як і я, заступали мені шлях назад. Мер став на коліна, щоб помолитися, і я на мить відчув себе маленьким хлопчиком, якого тато привів на похорон діда. Я був тоді такий малий, що міг не вклякати. Зараз я збирався це зробити, але глянув на небіжчика, якого кілька годин тому бачив не готовим до смерті. На грудях у нього лежала оранжева каска. З моїх грудей вирвався крик, бо мертвий нагадав мені мого майданівського побратима, якого вбив снайпер у лютому минулого року, і далі я вже нічого не пам’ятав…

Я сидів у тісній кімнатині на ліжку і розгойдувався вперед, як маятник. Руки в мене були стиснуті в кулаки, а кулаки притулені один до одного. Навпроти просвічував блідий квадрат вікна. Я нарешті був сам. За мною ніхто не стежив. Я був уже спійманий. Ноги мої були босі, на штанинах прилип все той же цвіт глухої кропиви. Мабуть, я був непритомний і мене поклали на ліжко, а потім я неусвідомлено сів і став робити те, що робив зараз — розхитуватись, як маятник. Відколи побачив по телевізору прощання з майданівцями. Розумію, що це ознака нервового зриву і що мені слід звернутися до психотерапевта. Але як воно дізнатися, що твій приятель, який відвіз тебе до лікарні з гострим нападом, роздобув грошей на лікування, убитий і лежить поряд з іншими у труні, з оранжевою каскою на грудях. Та й не був він моїм приятелем, чергували разом на Майдані, він був від мене молодший, років 20, а може й менше, сирота. Знайшов собі дівчину, вона працювала на кухні, Олесю. Обоє ще діти. Живий Степан і близько не був на нього схожий. Але мертвий, у напівтемряві…

З сусідньої кімнати долинав монотонний спів священика і крізь щілину просочувався солодкавий запах ладану. Я переходив від однієї реальності до іншої, щоразу обпікаючись, і не міг зупинитись, зависнути в порожнечі. Я вже звик до того, що мене не помічають, що загроза зникла. Їхні очі втомились. Але в У я чомусь знову опинився під прицілом.

Двері рипнули, низенька скулена бабця шмигнула до шафи, щось звідти витягла, здається, рушник, і підскочивши до мене прошепотіла:

— Як скінчиться парастас, я вам злию на віск. Бо ви, прошу пана, дуже перестрашені.

Я спав, як після купелі, і, прокинувшись, побачив, як сонце світить у закурене вікно. Хата була стара, з низькою стелею. Двері облуплені, але я лежав на чистій постелі. Мер сказав, що я можу жити або тут, або в хаті Степана, коли його поховають. І можу якщо хочу, створити музей, зарплата буде. Степан не мав освіти й здоров’я. Його привезли прикордонники, затримавши в лісі, коли він збирав своє зілля. Він усюди ходив у тій касці. Прикордонники дізнались, що в місті знову стало 999 мешканців. Люди тепер мруть часто, а народжуваність мала. Мер хотів запросити біженців, але люди були проти. То чужа кров, казали. Але справа не в крові, а в тому, що місто не може взяти на себе тягар утримувати цілу родину. Місту потрібні люди, що принесуть користь, такі як ви, Богдане.

З печаттю неприкаяності й самотності на чолі, без родини і без статків, додав би я.

Він брехав. Я тільки зараз це усвідомив. Вони шукали собі Месію і, як тільки з’явився я, відразу здихались Степана.

Втім, може, він і не дуже брехав. Їм треба було рятувати вмираюче місто. Самі вони не могли зробити нічого. Вони не бачили себе збоку, у них було повно комплексів і страхів. А чужинець змушений буде виконати найважчу роботу, щоб врятувати своє життя. Мені здавалось, що це вже колись було зі мною, і не один раз. Воно повторювалось, як усі ті містечка з незмінними зруйнованими костелами, зарослими темними парками, по яких блукають неголені з погаслим поглядом п’яниці.

Я саме вдягнувся і поснідав свіжим молоком і хлібом, коли по мене прийшли двоє старших чоловіків з косами. Один з них приніс для мене граблі. Коса для мене було б занадто. У парку вже зібрались люди, чоловіки і жінки. Жінки з серпами і кошиками. Чоловіки з сокирами і вилами. Мер усім подякував і пообіцяв після того, як почистять парк, виставити усім пива, а дітям кока-колу.

Content

Пагутяк Галина Гіркі землі

Галина Пагутяк Гіркі землі

Гіркі землі

Жінка з Горлівки

Косар

Зепена меса

Телескоп

999