Дю Морье Дафна

Птахи та інші оповідання

Дафна дю Мор’є

Птахи та інші оповідання

Птахи

За ніч на третє грудня змінився напрямок вітру та настала зима. Досі трималася тепла і лагідна осінь. Жовтогаряче листя не опало з дерев, а живопліт зоставався зеленим. Земля, зорана плугом, була масна.

Нат Гокен, інвалід війни, мав пенсію і не відпрацьовував на фермі повного робочого тижня — лише три дні. Діставав легшу роботу: огороджувати, покривати дах, лагодити господарські будівлі.

Хоча він був людина сімейна — жінка, діти, — завжди тримався самотою і любив працювати наодинці. Йому подобалося підправляти насип, ремонтувати ворота на дальшому кінці півострова, де море з обох боків омивало територію ферми. Ополудні він перепочивав, їв м’ясний пиріг, який спекла йому дружина, та, сидячи на краю скелі, спостерігав за птахами. Осінь годилася для цього краще, ніж весна. Навесні птахи летіли вглиб країни; цілеспрямовано, з явним наміром; вони знали, куди їх тягло, ритм і ритуал їхнього життя не допускав затримок. Восени ті, що не відлітали за море, а залишалися зимувати, теж підпадали під владу цього інстинкту, але, оскільки не мали права на переліт, тамували його по-своєму. Їхні великі зграї збиралися на півострові, невтомні, невгамовні, й витрачали всю свою енергію на рух; то вони кружляли, обертаючись на льоту, тоді сідали, щоб попастися на масній свіжозораній ріллі, але навіть клювали наче знехотя, не через голод. Тоді неспокій знову гнав їх у небеса.

Чорні та білі, галки та чайки, об’єднані в чудну спілку, шукали якогось звільнення, але ніяк не могли вдовольнитися. Зграї шпаків, шурхочучи, мов шовк, перелітали на свіже місце годівлі, гнані тією ж потребою пересуватися, а дрібніші птахи, зяблики й жайворонки, кидалися від дерев до живоплоту, наче хтось їх гнав.

Нат придивлявся до них, а ще спостерігав за морськими птахами. Вони чекали припливу внизу, в бухті. Мали більше терпіння. Кулики-сороки, коловодники, піщанки та кроншнепи вичікували на крайці води, доки ліниве море засмоктувало суходіл, а потім відступало, залишаючи оголеною смугу морських водоростей і перемішану рінь, — тоді морські птахи зривалися і бігли на пляж. Їх захоплював той самий імпульс польоту. З криком, свистом, гомоном вони черкали об гладеньку морську поверхню, покидаючи берег. Вперед, швидше, геть звідси — але куди й навіщо? Неспокійний порив осені, даремний, сумний, зачаровував їх, і вони мусили збиратися в зграї, кружляти, кричати, мусили вилити себе в русі, перш ніж настане зима.

«Можливо, — міркував Нат, жуючи свого пирога на краю скелі, — звістка приходить до птахів восени — як попередження. Наближається зима. Багато з них загине. Птахи подібні до людей, що, боячись смерті, коли настає їхній час, кидаються в роботу чи безумство».

Сьогодні птахи поводилися невгамовніше, ніж будь-коли наприкінці року; їхнє збудження було помітнішим, бо день видався тихий. Коли трактор на західному пагорбі залишав за собою сліди, їдучи то вгору, то вниз, і постать фермера видніла на сидінні, час від часу людина й машина на мить губилися у величезній хмарі птахів, що кружляли й кричали. Їх було набагато більше, ніж зазвичай, — Нат у цьому не сумнівався. Вони завжди літали за плугом восени, але не в таких великих зграях і не з таким шумом.

Нат зазначив це, коли закінчив огорожу на сьогодні.

— Так, — відповів фермер, — птахів більше, ніж звичайно, я це теж помітив. І такі вже нахабні деякі, навіть на трактор не зважають. Пополудні одна чи дві чайки пролетіли біля самісінької моєї голови — думав, скинуть шапку! Я тоді ледве бачив, що роблю: над головою птахи, а сонце сліпить очі. Думаю, що погода переміниться. Зима буде сувора. От птахи й непокояться.

Простуючи додому через поля і стежкою вниз до свого котеджу, в останніх променях сонця Нат побачив, що птахи, як і раніше, збираються над західними пагорбами. Безвітре сіре море виглядало повним і спокійним. Смілки у живоплоті ще цвіли, повітря було м’яким. Але фермер мав рацію: вночі погода змінилася. Вікна Натової спальні дивилися на схід. Він прокинувся після другої і почув завивання в димарі. То був не шторм і не пориви південно-західного буревію, який приносить із собою дощ, а сухий і холодний східний вітер. Глухо звучав у комині та гримав незакріпленою дранкою на даху. Нат прислухався — чув, як море реве в бухті. Навіть повітря у маленькій спальні похолоднішало: протяг з-під дверей дув на ліжко. Нат закутався в ковдру, тісніше притулився до спини сплячої дружини, але заснути не зміг — з якимсь безпричинним острахом прислухався, що відбувається.

Потім почув стукіт у вікно. На їхніх стінах не було витких рослин, які могли вивільнитися і дряпати панелі. Він слухав — а постукування тривало, дратуючи своїм звуком. Нат устав із ліжка та підійшов до вікна. Відчинив його — і тут щось мазнуло його руку, ткнувшись у пальці, дряпаючи шкіру. Тоді він помітив тріпотіння крил — і те щось полетіло через дах, зникнувши за котеджем.

То був птах, але він не міг сказати, який саме. Мабуть, вітер змусив його шукати притулку на підвіконні.

Нат зачинив вікно і повернувся до ліжка, але, відчувши, що палець мокрий, запхнув його до рота. Птах подряпав його до крові. «Зляканий птах, — припустив Нат, — збився з пантелику, шукаючи сховку, і вдарився об мене в темряві». Ще раз умостився спати.

Незабаром постукування повернулося, цього разу сильніше, наполегливіше; тепер від звуку прокинулася його дружина і, повернувшись у ліжку, сказала:

— Глянь у вікно, Нате, щось деренчить.

— Я вже дивився, — відповів він, — це якийсь птах хоче потрапити всередину. Чи ти не чуєш вітру? Він дме зі сходу, жене птахів шукати сховку.

— Віджени його, — сказала вона. — Я не можу спати через цей шум.

Він удруге підійшов до вікна, і коли тепер відчинив його, на підвіконні був не один, а з півдюжини птахів; вони накинулись на нього, цілячи просто йому в обличчя.

Нат закричав, замахав руками, відганяючи їх; як і перший, ті злетіли понад дахом та зникли. Він швидко опустив раму і замкнув вікно на засувку.

— Ти чула? — вимовив. — Налетіли на мене. Намагалися очі виклювати.

Він стояв біля вікна, вдивляючись у темряву, і нічого не бачив. Дружина щось спросоння пробурмотіла з ліжка.

— Я не вигадую, — сказав він, сердячись через її припущення. — Кажу тобі, птахи були на підвіконні й хотіли продертися сюди.

Раптом із кімнати через коридор, де спали діти, пролунав переляканий крик.

— Це Джилл, — сказала дружина, яка, прокинувшись од шуму, сіла в ліжку. — Іди до неї, глянь, що трапилось.

Нат запалив свічку, але коли він відчинив двері спальні, щоб перейти коридор, протяг задмухнув полум’я.

Пролунав другий нажаханий крик, цього разу обох дітей, і, спотикнувшись об поріг їхньої кімнати, Нат відчув, як у темряві повз нього лопотять крила. Вікно було широко розчахнуте, й крізь нього влітали птахи — спершу б’ючись об стелю та стіни, а тоді, збочивши посеред польоту, повертали до дітей у ліжках.

— Все гаразд, я тут, — крикнув Нат, і діти, репетуючи, кинулися до нього, доки у темряві птахи злітали, пірнали вниз і знову атакували.

— Що там, Нате, що трапилося? — озвалася дружина зі спальні, а він швидко виштовхав дітей за двері в коридор, замкнувши їх за ними і зоставшись у спальні з птахами сам.

Він схопив ковдру з найближчого ліжка і, наче зброєю, замахав нею у повітрі навкруги себе. Почувся глухий стукіт тіл, тріпотіння крил, але вони ще не були переможені, бо знову й знову кидалися на приступ, клюючи його руки й голову; маленькі колючі дзьобики були гострі, наче зубці виделки. Ковдра стала для нього захистом, він обгорнув нею голову і, вже у цілковитій темряві, бив птахів голими руками. Не смів наблизитися до дверей і відчинити їх, щоб птахи не полетіли слідом за ним.

Не міг сказати, скільки часу борюкався з ними у пітьмі, але врешті відчув — лопотіння крил довкола нього послабшало, а там і припинилося. Крізь товсту ковдру помітив, що посвітлішало. Чекав, прислухався; не було чутно жодного звуку, крім вередливого плачу когось із дітей із другої спальні. Тріпотіння і шелест крил стихли.

Нат відкинув ковдру з голови та роззирнувся навколо. Світло холодного сірого ранку заповнювало кімнату. Світанок і прочинене вікно вигнали живих птахів; мертві лежали на підлозі. Нат вражено і нажахано дивився на їхні тіла. Це все були маленькі птахи, жодної хоч трохи більшої; либонь, із п’ятдесят їх лежало на підлозі. Були то вільшанки, зяблики, горобці, синички, жайворонки, в’юрки — птахи, що, за законами природи, трималися власної зграї та власної території, тепер, об’єднавшись у запалі бою з іншими, розбилися об стіни спальні або ж були вбиті його рукою. Деякі втратили пір’я у бою, на дзьобах інших була кров — його кров.

Відчуваючи нудоту, Нат підійшов до вікна і глянув на свій клаптик саду та поля за ним.

Було дуже холодно, і вся земля виглядала твердою, чорно замерзлою. Не білий іскристий мороз, що виблискує у сонячному промінні, а чорний мороз, принесений східним вітром. Море, тепер із черговим припливом ще буремніше, білоспінене та роздуте, люто билося об берег. Птахів не було й сліду. Жоден горобець не цвірінькав на садовій хвіртці, жоден ранній дрізд чи омелюх не клював черв’яків на траві. Жодного звуку, крім вітру й моря.

Нат зачинив вікно та двері маленької спальні й пішов через коридор до своєї. Його дружина сиділа в ліжку; одна дитина спала поруч із нею, а меншого, з перев’язаним обличчям, вона тримала на руках. Вікно було затягнуте шторами, свічки горіли. У жовтому світлі її лице виглядало грубо розмальованим. Похитала головою, просячи мовчати:

— Заснув, — шепнула, — аж тепер. Щось його поранило, мав кров у кутку ока. Джилл сказала, що це птахи. Казала, що прокинулася, а птахи були в кімнаті.

Дружина глянула на нього, шукаючи в його обличчі підтвердження. Дивилася злякано і спантеличено, а він не хотів, щоб вона довідалася, — те, що сталося за цей час, перелякало та вразило і його самого.

— Там птахи, — сказав, — мертві, десятків зо п’ять. Вільшанки, кропив’янки, уся тутешня дрібнота. Наче здуріли через той східний вітер. — Сів на ліжко поруч із дружиною та взяв її за руку. — Це все погода, все через зимницю. Може, вони і не звідси. Може, загнало їх сюди зсередини краю.

— Але ж, Нате, — прошепотіла дружина, — погода лише цієї ночі перемінилася. Не було снігу, щоб їх вигнати. І не могли ще голодувати. У полях, отам, мають їжу.

— Це погода, — повторив Нат, — кажу тобі, погода.

Його обличчя було таке ж запале й змучене, як у неї. Якийсь час вони мовчки дивилися одне на одного.

— Піду вниз і приготую горнятко чаю, — сказав він.

Вигляд кухні заспокоїв його. Чашки й тарілки, акуратно складені в креденсі, стіл та стільці, жінчине в’язання на її плетеному кріслі, дитячі іграшки в кутку шафи.

Опустився навколішки, вигріб старе вугілля і запалив вогонь.

Палахкотіння трісок врівноважило, парування чайника і коричневий чайничок для заварки подарували почуття комфорту й безпеки. Він попив чаю, відніс дружині. Тоді помився у комірчині за кухнею і, взувши черевики, відчинив задні двері.

Небо було холодно-свинцевим, а коричневі пагорби, які вчора вилискували на сонці, нині здавалися темними й голими. Східний вітер, гострий, мов бритва, роздяг дерева, і листя, сухе й шелестке, здригалося та розліталося під його поривами. Нат черевиком потупав по землі. Вона замерзла намертво. Ще ніколи він не бачив такої стрімкої та наглої переміни. За одну ніч спустилася чорна зима.

Діти вже не спали. Джилл щебетала нагорі, а малий Джонні знову плакав. Нат почув жінчин голос, заспокійливий, утішний. От вони зійшли вниз. Він наготував для сім’ї сніданок, і почався звичайний день.

— Ти прогнав птахів? — спитала Джилл, яку заспокоїли кухня, день і сніданок.

— Так, вони вже забралися, — відповів Нат. — Це східний вітер їх пригнав. Вони злякалися і заблукали, шукали притулку.

— Вони хотіли нас поклювати, — сказала Джилл, — кинулися Джонні в очі.

— Це вони з переляку, — мовив Нат, — у темній спальні не знали, де вони.

— Хай би вони не прилітали знову, — сказала Джилл. — Може, коли ми їм накришимо на підвіконні, вони наїдяться і відлетять собі.

Доїла сніданок, а тоді пішла за пальтом, каптуриком, шкільними підручниками і ранцем. Нат нічого не сказав, але дружина глянула на нього через стіл. Вони порозумілися мовчки.

— Відведу її до автобуса, — промовив він. — Мені сьогодні на ферму не треба.

І, доки мала вмивалася в комірчині, сказав дружині:

— Тримай зачиненими всі вікна і двері теж, просто щоб бути певною. Я піду на ферму. Довідаюся, чи вони нічого вночі не чули.

Потім пішов із донькою вуличкою вгору. Здавалося, вона забула нічну пригоду. Виплигувала і пританцьовувала перед ним, ганялася за листям, її обличчя порум’янішало на морозі. У своєму каптурику вона була наче ельф.

— Буде сніг, татку? — спитала вона. — Вже так похолоднішало!

Він глянув на похмуре небо, відчув, як вітер шматує плечі.

— Ні, — сказав, — снігу не буде. Це чорна зима, не біла.

Весь цей час він шукав очима птахів: поглядав на живоплоти, на поля за ними, на лісок вище ферми, де звичайно збиралися граки й галки. Не бачив жодного.

Інші діти чекали на автобусній зупинці, закутані, в каптуриках, як Джилл; їхні обличчя зблідли і зіщулились від холоду.

Джилл побігла до них, вистрибуючи:

— Тато каже, що снігу ще не буде, — гукнула вона, — це чорна зима.

Про птахів не сказала нічого. Почала штовхатися і борюкатися з іншою дівчинкою. Знизу котив автобус. Нат побачив, як вона всіла туди, а потім повернувся і пішов назад до ферми. У нього був неробочий день, але він хотів упевнитися, що все гаразд. Корівник Джим грюкав на подвір’ї.

— Господар близько? — спитав Нат.

— На базар поїхав, — відповів Джим. — Таж вівторок, нє?

Потупав за ріг сараю. Не мав часу для Ната. Ната називали пихатим. Книжки читає, те-се. Нат і забув, що сьогодні вівторок, — з цього ясно, як вразили його події минулої ночі. Він підійшов до задніх дверей будинку ферми і почув, як місіс Тріґґ на кухні підспівує радіо.

— Ви вдома, місіс? — спитав Нат.

Вона підійшла до дверей, промениста, широкоплеча, добродушна жінка.

— Агов, містере Гокен, — сказала вона. — Не скажете, звідки взявся цей холод? З Росії чи що? Я ніколи не бачила, щоб так зразу похолодало. Щось там відбувається, радіо казало. Десь за Полярним колом.

— Ми ще сьогодні радіо не вмикали, — відповів Нат. — Мали тяжку ніч.

— Діти похворіли?

— Ні.

Він не знав, як це пояснити. Тепер, у світлі дня, битва з птахами виглядала абсурдно. Намагався розповісти про все місіс Тріґґ, але бачив у її очах, що вона вважає його розповідь нічною марою.

— То це були справжні птахи? — сказала вона, усміхаючись. — Із пір’ям і все таке? Не такі, що привиджуються чоловікам у суботу під вечір, коли зачиняють паб?

— Місіс Тріґґ, — сказав він, — там п’ятдесят пташок — вільшанок, кропив’янок, інших — лежать на підлозі нашої дитячої спальні. Налетіли на мене, ледь не видряпали очей малому Джонні.

Місіс Тріґґ недовірливо глянула на нього.

— Ну добре, — відповіла вона. — Думаю, що це погода їх пригнала. Залетіли до спальні й не знали, де вони. Певно, здалеку птахи, може, якраз полярні.

— Ні, — сказав Нат, — звичайні птахи, щодня таких бачу.

— Цікава річ, — промовила місіс Тріґґ, — справді дивно. Вам варто все це описати і запитати «Гардіан». Вони б якось це пояснили. Ну добре, мушу йти.

Вона кивнула, всміхнулась і пішла на кухню.

Нат, невдоволений, повернувся до воріт ферми. Якби ж не ці трупики на підлозі спальні, які йому доведеться ще зібрати і десь закопати, він і сам вважав би цю оповідь перебільшенням.

Джим стояв біля воріт.

— Не мали ви клопоту із птахами? — спитав Нат.

— З якими птахами?

— Звалилися на нас минулої ночі. Сила-силенна їх залетіла до дитячої спальні. Якісь шалені.

— Так? — Щоб якась думка дійшла до Джима, потрібно було багато часу. — Ніколи я не чув про шалених птахів, — нарешті сказав він. — От ручні бувають. Я сам бачив, як вони прилітали до вікон за крихтами.

— Ну, ті минулонічні птахи не були ручними.

— Ні? Певно, змерзли. Голодні. Ви їм крихт накидайте.

Виглядало, що Джим зацікавлений не більше від місіс Тріґґ. Нат подумав, що так само було з повітряними нальотами під час війни. Ніхто в цьому кінці країни не знав, що бачили і перетерпіли люди в Плімуті. Щоб щось зрозуміти, треба його пережити. Він пішов доріжкою назад і переступив через перелаз до котеджу. Застав дружину на кухні, з малим Джонні.

— Бачив когось? — спитала вона.

— Місіс Тріґґ і Джима, — відповів він. — Здається, вони мені не повірили. Хай там як, у них все гаразд.

— Ти б не міг прибрати птахів? — попросила дружина. — Не смію зайти туди без тебе, щоб застелити ліжка. Боюся.

— Тепер уже нічого боятися, — сказав Нат. — Вони ж мертві, так?

Він зайшов до кімнати з мішком і закинув туди стужавілі тільця, одне за одним. Атож, їх там було п’ятдесят, як є. Всі — звичайнісінькі птахи з живоплотів, жодної навіть завбільшки з дрозда. Мабуть, це переляк змусив їх так поводитися. Синички, кропив’янки — неймовірно, що їхні маленькі дзьобики з такою силою клювали вночі його обличчя та руки. Він забрав мішок до саду і постав перед новою проблемою: ґрунт надто тяжко було копати. Земля замерзла, а снігу не було. Нічого не було за ті кілька останніх годин, окрім східного вітру. Неприродно, дивно. Провісники погоди мали рацію: ця зміна мусить бути якось пов’язана з Полярним колом.

Здавалося, вітер пронизував його до кісток, доки він стояв із мішком, не знаючи, що робити. Бачив білі шапки піни на морі в затоці. Вирішив віднести птахів на берег і поховати їх там.

Коли він дійшов до пляжу попід мисом, то ледве міг утриматися на ногах, так сильно задув вітер. Боляче було дихати, і його голі руки посиніли. Не пам’ятав такого холоду — навіть за найсуворіших зим, які міг згадати. Був відплив. Нат із хрускотом пройшов по гальці до м’якшого піску, а потім, ставши спиною до вітру, каблуком викопав яму. Збирався скинути туди птахів, але тільки-но відкрив мішка, як вітер підхопив їх, поніс, наче вони знову летіли, та розкидав вздовж берега. Розметав, мов пір’я, — тіла п’ятдесяти захололих пташок. Щось у цьому видиві було потворне. Йому не сподобалось, як вітер вирвав мертвих птахів у нього з рук.

— Коли почнеться приплив, їх змиє, — потішив він себе.

Глянув на море, придивляючись до гребенястих зеленавих бурунів-гривачів. Вони стійма вставали, закручувалися і знову опадали. Оскільки ж це був відплив, ревіння долинало здалеку і видавалося слабшим, ніж під час припливу.

Тоді він побачив їх. Чайки. Гойдалися на морських хвилях.

Те, що йому на перший погляд здалося білими шапками піни, насправді були чайки. Сотні, тисячі, десятки тисяч… Здіймалися й опускалися разом із морськими хвилями, головами до вітру, наче могутній флот, що стоїть на якорі, чекаючи, поки підніметься вода. На схід, на захід — усюди чайки. Скільки сягало око, в щільному строю, шеренга за шеренгою. Якби море було спокійним, вони покрили б затоку, наче біла хмара: голова при голові, тіло до тіла. От тільки східний вітер, здіймаючи гривачі, заховав їх від берега.

Нат повернувся і пішов з пляжу, підіймаючись додому крутою стежкою. Хтось мусить про це знати. Комусь треба розповісти. Щось відбувається, незрозуміло лише, через погоду чи східний вітер. Питав себе, чи не слід піти до телефонної будки на зупинці та подзвонити в поліцію. Але що вони зроблять? Що взагалі можна зробити? Десятки тисяч чайок гойдаються в затоці на морських хвилях, чи то через шторм, чи то через голод. Поліція вирішить, що він божевільний або п’яний, або ж спокійно сприйме його повідомлення. «Дякуємо. Так, нам уже сповістили. Сувора погода жене велику кількість птахів у глиб країни». Нат оглянувся довкола, але ніяких інших птахів не було й знаку. Можливо, холод погнав їх усіх у глиб суходолу? Коли він підійшов до котеджу, дружина вийшла йому назустріч, до дверей.

— Нате, — сказала вона схвильовано, — це було по радіо. Щойно передали спеціальні новини. Я тут нижче все записала.

— Що було по радіо? — спитав він.

— Про птахів. Це не тільки тут, всюди. У Лондоні, по всій країні. Щось сталося з птахами.

Вони разом пішли на кухню. Він прочитав із папірця, що лежав на столі:

«Заява Міністерства внутрішніх справ об одинадцятій годині ранку цього дня. З усієї країни надходять звістки про величезну кількість птахів, що злітаються до міст, сіл та віддалених районів, спричиняючи перешкоди, пошкодження та навіть нападаючи на окремих осіб. Вважається, що арктичні повітряні маси, в зоні дії яких опинилися Британські Острови, змушують птахів у величезних кількостях мігрувати на південь, а причиною нападів на людей міг стати сильний голод. Попереджаємо домовласників, що їм слід пильнувати вікна, двері й димарі, а ще вдатися до зважених заходів задля безпеки своїх дітей. Наступне повідомлення з’явиться пізніше».

Нат навіть утішився, з тріумфом глянувши на дружину.

— Ну от, сама бачиш. Сподіваюся, що й на фермі почули. Хай місіс Тріґґ знає, що це не вигадка. Все правда і всюди так. Я ще зранку казав собі: щось негаразд. Щойно на узбережжі я дивився на море, там чайки, їх тисячі, десятки тисяч, яблуку ніде впасти, всі гойдаються на хвилях і чекають.

— Чого чекають, Нате? — спитала вона.

Він глянув на неї і перевів погляд на папірець.

— Не знаю, — повільно вимовив. — Тут сказано, що птахи голодні.

І пішов до скриньки, де тримав свій молоток та інструменти.

— Що ти збираєшся робити, Нате?

— Перевірити і зміцнити вікна й димарі, як там сказано.

— Ти думаєш, що вони увірвуться, навіть якщо закрити вікна? Горобці, вільшанки й така ж дрібнота? Як же це?

Він не відповів. Думав не про горобців та вільшанок. А про чайок…

Піднявся нагору та працював там решту ранку, зашиваючи дошками вікна спалень, оббиваючи основи димарів. Добре ще, що в нього вихідний і він не має роботи на фермі. Це нагадало йому давні часи на початку війни. Тоді він ще не був жонатим і за такими ж панелями ховав світло з будинку своєї матері у Плімуті. І сховище зробив. Не те щоби від цього сховища була якась користь, коли настав час. Питав себе, чи вдадуться на фермі до таких запобіжних заходів, і сумнівався в цьому. Надто вже вони легковажні, Гаррі Тріґґ і його місіс. Може, сміятимуться з усього. Підуть на танці чи на партію вісту.

— Обід готовий! — покликала жінка з кухні.

— Добре. Вже спускаюся.

Він був задоволений своєю роботою. Заслони добре перекрили кватирки та основи димарів.

Коли обід закінчився і дружина мила посуд, Нат увімкнув першогодинні новини. Повторили те саме повідомлення, що й уранці, та потім новинарі подовжили звіт: «Зграї птахів спричинили безлад у всіх регіонах, — читав диктор. — О десятій ранку небо Лондона було так щільно заповнене ними, наче місто накрила величезна чорна хмара. Птахи сиділи на дахах, підвіконнях і димарях. Серед них були різні види дроздових, горобці звичайні, та, як і слід було сподіватись у великому місті, величезна кількість голубів, шпаків і постійних мешканців лондонської ріки — мартинів. Видовище було таке незвичайне, що багато магістралей було перекрито, робота в магазинах і офісах припинилася, а вулиці та тротуари заповнилися людьми, які спостерігали за птахами».

Диктор перелічив різні інциденти, знову заявив, що гіпотетичною причиною стали голод і холод, тоді повторив попередження домовласникам. Його голос був рівний і ґречний. У Ната склалося враження, наче цей чоловік про себе трактує всю справу як ретельно спланований жарт. Так само як інші, сотні людей, — вони не знали, що таке боротися зі зграєю птахів у пітьмі. Мабуть, влаштують у Лондоні вуличні розваги, як, бува, вечорами після виборів. Юрмитимуться люди, крик і сміх, випивка. «Ходім подивимося на птахів!»

Нат вимкнув радіо. Встав і заходився укріплювати кухонні вікна. Дружина дивилася на нього, малий Джонні ходив за нею хвостиком.

— Що, і тут дошки? — спитала вона. — Я ж муситиму світити о третій. Не розумію, нащо й тут теж.

— Краще впевнитись, ніж шкодувати, — відповів Нат. — Не треба нам ризиків.

— От що їм варто зробити, — промовила дружина, — викликати армію і стріляти в птахів. Це б їх швидко відлякало.

— Якби й спробували, — сказав Нат, — то як за це взятись?

— Вони ж мають армію для доків, — відповіла вона, — коли докери страйкують. Тоді солдати спускаються і розвантажують кораблі.

— Так, — погодився Нат, — але ж населення Лондона — мільйонів вісім чи й більше. А подумай про всі споруди й будинки. Чи наберешся солдат, щоб обсадити кожен дах?

— Не знаю. Але ж треба щось робити. Вони мусять щось робити.

Нат подумав, що «вони», ані хиби, цієї ж миті обдумують проблему, але хай там що «вони» вирішать для Лондона та великих міст — тут їм, за триста миль від столиці, ніхто не допомагатиме. Кожен господар мусить сам подбати про свій дім.

— А як у нас із їжею?

— Нате, ну що ще?

— Дрібниці. То що там у тебе в коморі?

— Торговий день завтра, ти ж знаєш. Я не тримаю вдома зайвих сирих продуктів, то все вже закінчується. Різник не обізветься до післязавтра. Але назавтра я можу щось привезти, коли виберуся.

Нат не хотів її лякати, але думав, що, можливо, вона не зможе завтра дістатися міста. Сам глянув у комору та на полиці, де вона тримала банки з консервами. На кілька днів вистачить. Хліба мало.

— А пекар?

— Теж прийде завтра.

Подивився до борошна. Якщо пекар не обізветься, їй вистачить, щоб спекти один буханець.

— Колись би нам краще було, — сказав він. — Жінки пекли двічі на тиждень, солили сардини… Сім’я мала досить їжі, щоб перебути облогу, коли треба.

— Я давала дітям рибні консерви, їм не смакувало, — відповіла вона.

Нат закріпив дошки впоперек кухонних вікон. Свічки. Свічок теж мало. Мусять придбати їх завтра — окрім усього іншого. Ну що ж, зараз цьому не зарадиш. Доведеться рано піти спати. Якщо тільки…

Він встав, вийшов через задні двері та постояв у саду, вдивляючись у напрямку моря. Сонця весь день не було, а тепер, уже о третій, потьмяніло, мов увечері. Небо похмуре, важке, безбарвне, наче сіль. Він чув, як розлючене море туркотить об скелі. Пройшов доріжкою половину дороги до узбережжя. Тоді зупинився. Побачив приплив. Скелі, голі посеред ранку, були тепер затоплені, але це не море притягнуло його погляд. Здійнялися чайки. Сотні, тисячі чайок кружляли, крилами переборюючи вітер. Це чайки закрили небо. Вони мовчали. Не видавали жодного звуку. Просто ширяли, колували, піднімалися, падали, намагаючись пересилити буревій.

Нат розвернувся і побіг доріжкою назад до котеджу.

— Йду по Джилл, — сказав він. — Чекатиму її на зупинці.

— Що трапилося? — спитала дружина. — Ти геть зблід.

— Тримай Джонні всередині, — сказав він. — Зачини двері. Засвіти світло і затягни штори.

— Та ж тільки третя, — здивувалася вона.

— Нічого. Роби, що я тобі кажу.

Заглянув до комірчини з інструментами, за дверима. Небагато з них користі. Лопата надто важка, вила теж не годяться. Взяв мотику. Лише вона придатна, та й досить легка, щоб нести з собою.

Пішов доріжкою до автобусної зупинки і знову озирнувся через плече.

Чайки знялися вище, їхні кола чимраз ширшали, величезні зграї заповнили небо.

Він поспішав. Хоча й знав, що автобус не приїде до вершини пагорба перед четвертою, а все ж не міг не поспішати. По дорозі не зустрів нікого. Був цьому радий. Ніколи йому зупинятися й базікати.

Чекав на вершині пагорба. Він надто рано прийшов. Залишалося ще з півгодини. Східний вітер віяв із пагорбів на поля.

Нат тупотів ногами і хухав на руки. Здалека видно було глинисті пагорби, білі й чисті на тлі понуро-блідого неба. З них здійнялося щось чорне, спершу ніби пляма. Вона розширилась, поглибшала й розмазалася в хмару, потім розділилася на п’ять менших хмар, які посунули на північ, схід, південь і захід, — і не хмари то були зовсім. То були птахи. Він бачив, як вони ширяться небом; частина пролетіла просто йому над головою, дві-три сотні футів понад ним. Із їхньої швидкості він зрозумів, що вони тягнуться всередину, в глиб країни, їм байдуже до людей на півострові. То були граки, ворони, сороки, сойки — всі ті птахи, які зазвичай полюють на дрібніших. Але цього пообіддя в них була інша мета.

«Їм доручені міста, — подумав Нат, — вони знають, що мають робити. До нас їм однаково. Нами займуться чайки. Решта летить у міста».

Він підійшов до телефонної будки, зайшов усередину та підняв слухавку. Комунікатор повинен працювати. Повідомлення приймуть і передадуть.

— Я дзвоню з шосе, — сказав він, — з автобусної зупинки. Хочу повідомити про великі зграї птахів, що летять від берега. Чайки теж збираються в бухті.

— Гаразд, — озвався голос, лаконічний, утомлений.

— Я можу бути впевнений, що це повідомлення передадуть кому слід?

— Так, так… — тепер нетерпляче, наче ця розмова їй вже набридла. Знову пішли гудки.

«Така, як інші, — подумав Нат, — недбала. Може, вона сьогодні весь день мусила відповідати на дзвінки. А ввечері збирається в кіно. Ухопить якогось хлопця за руку та й тицьне в небо: “Диви, птахи!” Недбала».

Автобус тяжко виліз на пагорб. Із нього вийшла Джилл і ще троє-четверо інших дітей. Автобус поїхав до міста.

— Нащо тобі мотика, татку?

Вони товпилися довкола нього, сміючись, показуючи пальцями.

— Так, просто, — сказав він. — Ану скоренько, біжіть додому. Холодно, нічого тут товктися. Ану біжіть. Я пильнуватиму за вами в полі, подивлюсь, як швидко ви бігаєте.

Він розмовляв із приятелями Джилл — їхні сім’ї мешкали в муніципальних будинках. Вони могли піти короткою дорогою.

— Ми хотіли трохи побавитися по дорозі, — сказав один.

— Ні, не можна. Додому, або ж я скажу твоїй мамі.

Вони перешіптувалися, округливши очі, а потім заквапилися через поля. Джилл дивилася на батька, надувши губи.

— Ми завжди бавимося по дорозі, — сказала вона.

— А цього вечора ні, — сказав він. — Швиденько, не гайся.

Він бачив, як чайки кружляють над полями, опускаючись до землі. Досі мовчки. Жодного звуку.

— Дивися, татку, глянь, глянь на чайок!

— Так. Хутенько, хутко.

— Куди вони летять? Куди це вони?

— Певно, в глиб країни. Там, де тепліше.

Він схопив її за руку і потяг по доріжці.

— Татусю, не так швидко, я не можу встигнути.

Чайки наслідували граків і ворон. Їхні зграї заповнили небо, а потім багатотисячними групами рушили на всі сторони світу.

— Татку, що це? Що роблять чайки?

Але вони не збиралися летіти, як ворони чи галки. Далі кружляли над головами. І не злітали високо. Ніби чекали на якийсь сигнал. Ніби мали прийняти якесь рішення. Наказ ще не очевидний.

— Джилл, хочеш, щоб я тебе поніс? Залазь на спину.

Він думав, що так буде швидше, але помилявся. Джилл була важка, сповзала. І плакала. Його страх і поспіх передалися їй.

— Хочу, щоб чайки забралися. Не люблю їх. Вони вже біля доріжки!

Знову її опустив. Біг, волочачи Джилл за собою. Коли вони проминали поворот на ферму, він побачив, що фермер виводить свою машину з гаража. Нат озвався до нього:

— Можете нас підкинути?

— А що трапилось?

Містер Тріґґ повернувся на шоферському сидінні й глянув на них. Тоді на його веселому рум’яному обличчі з’явилася усмішка.

— Виглядає, що матимемо невелику розвагу, — сказав він. — Ви бачили чайок? Ми з Джимом збираємося трохи з ними позмагатися. Через цих птахів усі подуріли, ні про що інше не розмовляють. Я чув, уночі ви мали клопіт. Хочете пукавку?

Нат похитав головою.

Маленька машина була переповнена. Місце б знайшлося тільки для Джилл, якщо вона сяде на бензинові каністри на задньому сидінні.

— Мені пукавка не потрібна, — сказав Нат, — але я був би вам вдячний, якби ви відвезли Джилл додому. Вона боїться птахів.

Говорив стисло. Не хотів усе пояснювати при Джилл.

— Окей, — згодився фермер. — Відвезу її додому. А може, ви прилаштуєтесь ззаду і приєднаєтесь до нашого матчу? Таке їм влаштуємо — аж пір’я летітиме!

Джилл всіла в машину, водій розвернувся і рвонув на доріжку. Нат пішов слідом. Тріґґ одурів. Що там із тієї рушниці проти цілого неба птахів?

Тепер, коли Нат не мусив перейматися Джилл, він мав час розглянутися довкола. Птахи досі кружляли над полями. Переважно сріблясті мартини, але й чорноголові морські мартини теж. Зазвичай вони трималися окремо, а тепер об’єдналися. Щось звело їх разом. Чорноголові мартини нападали на дрібних птахів, навіть на новонароджених ягнят — таке він чував, хоча сам і не бачив. Згадав це, дивлячись угору, на небо. Вони націлилися на ферму. Низько кружляли в небі. Морські мартини були спереду, на чолі. Ферма — от яка була їхня мета. Вони мають упоратися з фермою.

Вже біля свого дому Нат пішов швидше. Побачив, як автівка фермера повернулася і знову виїхала на дорогу. Різко зупинилася біля нього.

— Мала побігла всередину, — сказав фермер. — Ваша дружина на неї чекала. Ну, що ви про все це думаєте? У місті кажуть, що це все наробили росіяни. Потруїли птахів.

— Як вони могли це зробити? — засумнівався Нат.

— Мене не питайте. Ви ж знаєте, як ширяться плітки. Ну що, приєднаєтесь до нашого стрілецького матчу?

— Ні, мені треба додому. Жінка турбуватиметься.

— Моя дружина каже, що з цього всього була б якась користь, якби ми їли чайок, — сказав Тріґґ. — Ми б їх мали смажити, запікати, ще й маринувати на додачу. От почекайте, випущу кілька обойм у цю пташню. Розлякаю їх.

— А вікна ви забили? — спитав Нат.

— Ні. То сім мішків гречаної вовни. Радіо любить полякати. Чи я сьогодні не мав чого робити, крім вікна забивати?

— Бувши вами, я б забив.

— Фігня. Це вас розіграли. Хочете в нас переночувати?

— Ні, але однаково дякую.

— Гаразд, побачимось вранці. Дістанете чайку на сніданок.

Тріґґ усміхнувся та повернув автівку до воріт ферми. Нат поспішив далі. Повз лісок, повз старий сарай, тоді через перелаз, а там уже остання латка поля — і вдома. Перестрибуючи через перелаз, він почув шелест крил. На нього зверху круто падав чорноголовий мартин. Промахнувся, перевернувся в польоті, злетів, щоби знову піти в піке. До нього миттю приєдналися — шість, сім, дюжина, сріблясті, морські, впереміш. Нат кинув мотику. З неї й так жодної користі. Прикриваючи голову руками, побіг до будинку. Птахи далі кидалися на нього зверху, безгучно — лише крила шелестіли. Жахливі помахи крил. Він відчув кров на руках, зап’ястях, шиї. Кожне штрикання дзьоба-нападника розривало його тіло. Якби ж тільки втримати їх подалі від очей! Усе інше — дрібниці. Він мусить захистити від них очі. Вони ще не навчилися чіплятися до плеча, розривати одяг, гуртом накидатися на голову чи тіло. Але з кожним нирком, із кожним нападом смілішали. І зовсім не дбали про себе. Кидаючись зверху і промахуючись, вони, потовчені й побиті, падали на землю. Тікаючи, Нат спотикався, відштовхував ногами їхні розтрощені тіла.

Дістався до дверей, замолотив по них своїми скривавленими руками. Забиті дошками вікна не світилися. Довкола було геть темно.

— Впусти мене, — закричав він, — це Нат! Впусти мене!

Голосно гукав, щоб перекричати шелест пташиних крил.

Тоді побачив олушу, що вже наготувалася пірнути на нього з неба. Чайки кружляли, відступали, злітали одна за одною проти вітру. Залишилася тільки олуша. Єдина олуша в небі над ним. Раптом вона склала крила і впала, мов камінь. Нат закричав, і двері відчинилися. Він перечепився об поріг, а дружина притисла двері усією своєю вагою.

Вони почули глухий стукіт падіння олуші.

Дружина обробила його рани. Не були глибокими. Найбільше постраждали тильні боки долонь та зап’ястя. Якби не мав на собі шапки, дісталися б і голови. Та олуша… могла б і череп пробити.

Діти, звичайно, плакали. Бачили кров на батькових руках.

— Вже все гаразд, — казав він їм. — Зі мною нічого страшного. Кілька подряпин. Джилл, побався з Джонні. Мамуся промиє мені порізи.

Він причинив двері до комірчини, щоб вони не бачили. Дружина спопеліла. Пустила воду до мийки.

— Я їх бачила вгорі, — прошепотіла вона. — Вони почали збиратися, коли Джилл приїхала з містером Тріґґом. Я мерщій зачинила двері, і їх заклинило. Тому я не могла відразу відчинити, коли ти прийшов.

— Дяка Богу, що вони чекали на мене, — сказав він. — Джилл пропала б тільки так. З нею впорався б один-єдиний птах.

Доки перев’язувала йому руки й потилицю, вони крадькома, щоб не лякати дітей, перешіптувалися.

— Летять у глиб країни, — розповідав він, — їх там тисячі. Граки, ворони, всі більші птахи. Я бачив їх із автобусної зупинки. Летять на міста.

— Але що вони можуть зробити, Нате?

— Нападатимуть. Спершу на вулицях. А потім прориватимуться крізь вікна, димарі.

— То чому ж влада нічого не робить? Чого не пошлють армію, кулемети, бодай щось?

— Часу не було. Ніхто не готовий. Почуємо, що скажуть у новинах о шостій.

Нат повернувся до кухні, а дружина за ним. Джонні спокійно грався на підлозі. Лише Джилл виглядала стривоженою.

— Я чую птахів, — сказала вона. — Послухай, тату.

Нат прислухався. Від вікон та дверей долинали стишені звуки. Крила мели поверхню, ковзали, шкребли, — шукали дороги всередину.

Звуки тіл, притиснутих одне до одного, човгання об підвіконня. Знов і знову глухий стукіт, удар, коли окремі птахи, кидаючись зверху, вдарялися об землю. «Частина їх отак позабивається, — думав він, — але ж не всі. Геть не всі».

— Нічого, — врешті сказав він. — Наші вікна забиті дошками, Джилл. Птахи не прорвуться.

Він пішов та оглянув усі вікна. Вирішив, що добротно зробив свою справу. Кожна щілина була залатана. Але, напевно, можна ще зміцнити, додатково. Знайшов клинці, шматки старої бляхи, обрізки дерева, смужки металу і прикріпив їх з боків, щоб зміцнити дошки. Стукіт його молотка притлумив пташині звуки: човгання, постукування і найзловісніші — він не хотів, щоб дружина чи діти це почули, — тріск розбитого скла.

— Увімкни радіо, — сказав він, — хай буде радіо.

Теж допоможе їх позбутися. Він піднявся нагору й укріпив вікна і там. Тепер він чув птахів на даху, скрегіт і ковзання кігтів, їхню штовханину.

Нат вирішив, що треба спати на кухні, підтримуючи вогонь у плиті та поклавши матраци на підлогу. Боявся за димарі спалень. Хрестовини, які він забив у основах димарів, можуть не витримати. На кухні, біля вогню, вони будуть у безпеці. Можна це подати як забаву. Представити все дітям як гру в табір. Якщо трапиться найгірше і птахи проберуться вниз крізь спальні, то пройдуть години, а можливо, дні, перш ніж вони проламають двері. Птахи будуть ув’язнені в спальнях. Там вони нікому не зашкодять. Стиснуті разом, позадихаються й погинуть.

Почав зносити вниз матраци. Коли дружина це побачила, очі її широко розплющились. Подумала, що птахи вже ввірвалися нагору.

— Все добре, — весело сказав він, — сьогодні ми всі переночуємо на кухні. Тут, біля вогню, дуже затишно. Тут ці старі дурні птахи не заважатимуть нам своїм стуканням у вікна.

Наказав дітям допомогти йому пересовувати меблі, а ще разом із дружиною перетяг креденс до вікна. Це був додатковий захист. Тепер можна постелити матраци рядком, аж до стіни, де раніше стояв креденс.

«Тепер ми в безпеці, — подумав він, — затишно і надійно, як у бомбосховищі. Можемо протриматись. Але їжа мене турбує. Їжа і вугілля для вогню. Вистачить на два-три дні, не більше. А до того часу…»

Нíчого загадувати далеко вперед. І по радіо щось пояснять. Скажуть людям, що робити. І тут, досі поглинутий вирішуванням інших проблем, він зрозумів, що в радіоефірі чути лише музику. Не «Дитячу годину», як це мало бути. Глянув на шкалу приймача. Так, вітчизняне радіомовлення, все гаразд. Танцювальні записи. Клацнув, щоб перейти на розважальну програму «Лайт». Зрозумів причину. Звичайні радіопрограми були припинені. Таке траплялося лише за виняткових обставин. Вибори абощо. Спробував згадати, як це було під час війни, під час тяжких авіанальотів на Лондон — а так, звичайно. Під час війни BBC[1] не перебувало в Лондоні. Програми транслювалися з інших, тимчасових приміщень. «Тут нам краще, — подумав він. — Краще тут, на кухні із забитими дверми і вікнами, ніж тим, що по містах. Дяка Богу, ми не по містах».

О шостій записи припинилися. Пройшли сигнали точного часу. Злякаються діти чи ні, він мусить почути новини. Після сигналів настала пауза. Потім заговорив диктор. Його голос був урочистим, поважним. Геть не таким як в обід.

— Це Лондон, — сказав він. — Сьогодні о четвертій годині дня було оголошено надзвичайний стан. Вживаються заходи для захисту життя і майна населення, але слід розуміти, що це нелегко зробити негайно через непередбачений і безпрецедентний характер нинішньої кризи. Кожен домовласник має вдатися до заходів безпеки у своєму будинку, а мешканці кількох квартирних чи багатоквартирних будинків мусять об’єднатися і зробити все необхідне, щоб унеможливити проникнення. Цілковито необхідно, щоб увечері всі без винятку зоставалися у своїх оселях і не виходили на вулиці, дороги чи загалом на відкритий простір. Великі групи птахів атакують усіх, кого побачать, і вже нападають на будинки; але будинки можна убезпечити від них, якщо вжити належних заходів. Населення просять зберігати спокій і не панікувати. З огляду на винятковий характер надзвичайного стану всі радіостанції країни припиняють своє мовлення до сьомої ранку завтрашнього дня».

Залунав національний гімн. Далі нічого. Нат вимкнув радіо. Глянув на дружину. Вона дивилася на нього.

— Що це таке? — спитала Джилл. — Що сказали в новинах?

— Що цього вечора вже передач не буде, — відповів Нат. — Там, на BBC, щось поламалося.

— Птахи? — спитала Джилл. — Це птахи наробили?

— Ні, — відповів Нат. — Просто всі дуже зайняті, ну і, звичайно, мусять позбутися птахів, вони чимало безладу наробили там у містах. Нічого, один вечір можна обійтися і без радіо.

— Я б хотіла, щоб ми мали грамофон, — сказала Джилл, — це краще, ніж нічого.

Обличчя її було повернуте до креденса, що затуляв вікна. Попри всі старання, сім’я не могла не зважати на човгання, стукіт, безперестанне биття і шелест крил.

— Повечеряємо раніше, — запропонував Нат, — для розваги. Попросимо мамусю. Смажений сир, добре? Таке, що ми всі любимо?

Підморгнув і кивнув дружині. Хотів, щоб з обличчя Джилл зник вираз тривоги й остраху.

Він допоміг із вечерею, посвистуючи, наспівуючи та створюючи стільки шуму, скільки міг; йому здалося, що човгання і стукіт стали трохи тихішими, ніж досі. Нат підійшов до спалень і прислухався, але більше не чув штовханини на даху.

— Вміють зміркувати, — подумав він. — Знають, що тут їм нелегко пробитися. Спробують деінде. Не гаятимуть часу на нас.

Вечеря пройшла без пригод, а потім, коли зі столу вже було прибрано, вони почули новий звук: гудіння. Звичайний звук, який усі вони знали й розуміли.

Дружина подивилася на нього, її обличчя просвітліло.

— Літаки, — сказала вона, — проти птахів вислали літаки. Я ж казала, що це треба зробити. Тепер їм покажуть. Це не постріли? Чуєш постріли?

Це й справді могли бути постріли — у відкритому морі. Нат не знав, що сказати. Великі корабельні гармати справді могли стріляти по чайках у морі, але ж чайки зараз були всередині країни. Берег обстрілювати не можна через населення.

— Як добре чути літаки, правда? — казала жінка.

Джилл, розділяючи її ентузіазм, підстрибувала разом із Джонні.

— Літаки покажуть птахам! Літаки їх усіх повбивають!

Тоді десь милі за дві вони почули вибух, потім другий, третій. Гудіння віддалилося, відійшло у відкрите море.

— Що це було? — спитала дружина. — На птахів скидали бомби?

— Не знаю, — відповів Нат. — Не думаю.

Не хотів їй казати, що звуки, які вони почули, — це авіакатастрофа. Не сумнівався, що уряд вирішив вислати літаки на розвідку. Але ж могли там збагнути, що ця авантюра — самогубство? Що може літак проти птахів-смертників, які кидаються на пропелер і фюзеляж, окрім як сам упасти? Він припустив, що таке зараз діється у всій країні. Які втрати. Хтось там угорі втратив голову.

— Куди полетіли літаки, татку? — спитала Джилл.

— Назад на базу, — відповів він. — А тепер пора стрибати в ліжко!

Дружина була зайнята, роздягаючи дітей при вогні, стелячи їм постелі, те й се, а він тим часом обійшов котедж, щоб упевнитись, що ніде нічого не пропущено. Літаки вже не гули, корабельні залпи припинилися. «Марнування життів і зусиль, — сказав собі Нат. — Ми аж ніяк не можемо достатньо їх знищити. Занадто дорого це обійдеться. Хіба що газом. Можливо, спробують напустити газу, гірчичного газу. Звичайно, спершу попередять. Певно, кращі мізки країни міркують над проблемою уже цього вечора.

Чомусь така думка його заспокоїла. Він змалював собі картину, як науковців, натуралістів, техніків і всіх тих парубків, хлопців із задньої кімнати[2], викликали на нараду, щоб вони негайно почали працювати над проблемою. Це робота не для уряду, не для начальників штабів — всі вони просто виконуватимуть накази вчених.

«Мусять бути безжальними, — думав він. — Де біда найгірша, доведеться ризикувати людьми, якщо використають газ. І худоба теж, і земля — все буде заражене. Але доки це все триватиме — без паніки. Ось це клопіт. Під час паніки люди втрачають голови. BBC мало рацію, застерігаючи нас від цього».

Нагорі в кімнатах усе було тихо. Ніхто більше не шкрібся і не стукав у вікна. Затишшя під час бою. Перегрупування сил. Адже так це називали у старих воєнних повідомленнях? Хоча вітер не послабшав. Він досі чув, як той реве в димарях. Море билося об берег. Тоді згадав про припливи й відпливи. Зараз другий прийде на зміну першому. Можливо, затишшя в бою трапилося через відплив. Мусив існувати якийсь закон, котрому підкорялися птахи, — і це все було пов’язане зі східним вітром та припливом.

Глянув на годинник. Майже восьма. Пік припливу пройшов годину тому. Це пояснює тишу: птахи нападають під час припливу. Може, всередині країни це не працювало, але на узбережжі, здавалося, це було саме так. Нат подумки розраховував час. У них буде шість годин без нападів. Коли знову настане приплив, приблизно двадцять по першій ночі, птахи повернуться…

Були дві речі, які він міг би зробити. Перше — відпочити. І він, і дружина, й діти, нехай би вони перехопили стільки сну, скільки вдасться, до передранкових годин. Друге — вийти на вулицю, глянути, як справи на фермі, перевірити, чи працює там телефон, чи не могли б вони довідатися новин із комутатора.

Тихо покликав дружину, яка щойно вклала дітей. Вона пройшла півдороги вгору сходами, як він зашепотів до неї.

— Не підеш, — одразу відповіла вона, — не підеш і не залишиш мене з дітьми саму. Я цього не витримаю.

У її голосі наростала істерика. Він утишив, заспокоїв її:

— Гаразд, — сказав, — усе гаразд. Почекаю до ранку. А тоді послухаємо новини о сьомій. Але вранці, коли настане відплив, я спробую дістатися ферми. Там нам можуть дати хліба, картоплі, ще молока.

Його думка знову запрацювала, плануючи, як уникнути непередбачуваного. Звичайно ж, вони цього вечора не доїли худобу. Корови, напевне, стоять біля воріт, чекаючи на подвір’ї, а господарі сиділи всередині, за забитими вікнами, як вони тут у котеджі. Звісно, якщо в них був час удатися до таких заходів безпеки. Згадав про фермера, Тріґґа, як той усміхався йому з автівки. Не було стрілецької вечірки, не цього вечора.

Діти спали. Дружина, досі одягнена, сиділа на матраці. Дивилася на нього неспокійними очима.

— Що ти збираєшся робити? — прошепотіла вона.

Він похитав головою — мовчи! Легко, крадькома відкрив задні двері й виглянув назовні.

Темно, хоч в око стрель. Вітер дув сильніше, ніж досі, рівномірними крижаними поривами з моря. Нат вдарився об щось ногою на першому ж кроці за двері. Все завалено птахами. Всюди мертві птахи. Під вікнами, біля стін. Самогубці, смертники, що, кидаючись униз, ламали собі в’язи. Де б він не подивився — всюди мертві птахи. Жодного сліду живих. Живі з відпливом відлетіли в глиб моря. Чайки мали б гойдатися на хвилях, як робили це опівдні.

Далеко, де два дні тому працював трактор, щось горіло. Один із розбитих літаків, вітер розніс вогонь, і той перекинувся на скирту.

Нат глянув на пташині тільця і подумав, що коли їх поскладати одне на одне на підвіконні, це буде додатковим захистом від наступної атаки. Може, невеликим, а все ж. Тіла треба буде роздряпати, розклювати і відтягти вбік, перш ніж живі птахи знайдуть точку опори і накинуться на шибки. Напотемки взявся до роботи. Холера, як же неприємно їх торкатися. Тіла були ще теплими й кривавили. Пір’я злиплося від крові. Він відчув, як його шлунок підступає до горла, але далі працював. Похмуро зауважив, що всі шибки побиті. Лише дошки не дали птахам увірватися. Він заткнув діри у шибках скривавленими тільцями птахів.

Закінчивши, повернувся в будинок. Забарикадував двері до кухні, забезпечив подвійно. Зняв бинти, цього разу клейкі від пташиної крові, а не з його власних порізів, та наклав свіжий пластир.

Жінка приготувала йому какао, і він жадібно випив. Дуже втомився.

— Все гаразд, — сказав він, усміхаючись, — не бійся. Проб’ємося.

Ліг на матрац і заплющив очі. Відразу ж заснув. Сон його був неспокійним, бо все йому снувалася думка, наче він щось забув. Пропустив якусь справу, що її конче слід було зробити. Якийсь захист — добре про нього знав, але забув і уві сні не міг згадати назви. Воно було якось пов’язано з паланням літака та скирти на пагорбі. А все ж не сам прокинувся. Це дружина врешті його розбудила, торсаючи за плече.

— Вже почали, — хлипала вона, — всю цю годину. Я не можу їх слухати сама. І чимось тхне, чимось горілим.

Тоді він згадав. Забув докласти до вогню. Він ледве тлів. Нат устав і швидко засвітив лампу. Стукали у вікна й двері, але не це привернуло його увагу. Тхнуло смаленим пір’ям. Запах заповнив кухню. Він одразу ж зрозумів, що це. Птахи пробралися крізь димар, протискаючись вниз.

Схопив щіпки, папір, поклав їх на тліюче вугілля і потягся до банки з гасом.

— Відійди, — гукнув він дружині, — мусимо ризикнути!

Вилив гас у вогонь. Полум’я з ревом шугнуло димарем угору. До плити впали обгорілі, почорнілі трупи птахів.

Діти прокинулися з плачем.

— Що таке? — питала Джилл. — Що трапилося?

Нату ніколи було відповідати. Вигрібав тушки з димаря, виволікаючи їх на підлогу. Полум’я досі ревло, і міг зайнятися димар, але Нат мусив. Вогонь відігнав би живих птахів від димаря на даху. Та з нижнім коліном недобре. Воно геть забите безвладними тілами птахів, що тліли у вогненній пастці. Майже не зважав на стукіт у вікна й двері; хай вони б’ють крилами, ламають дзьоби, гинуть, намагаючись пробити собі вхід до його дому. Не вдеруться. Подякував Богу за їхній старий котедж із маленькими вікнами та товстими стінами. Йому не подобалися нові муніципальні будинки. Хай небеса охороняють тих у нових муніципальних будинках.

— Годі плакати, — звернувся він до дітей. — Нічого боятися, годі плакати.

Далі вигрібав тліючі обсмалені тіла, щойно вони потрапляли до плити.

— Це їх зупинить, — сказав він собі, — тяга і полум’я вкупі. З нами все буде гаразд, доки димар не займеться. Розстріляти мене за це. Це все я завинив. Останнє, що я мав би зробити, — підкласти до вогню. І знав же — щось занехаяв.

Серед дряпання і тріску дощок у вікнах раптом затишно пробив кухонний годинник. Третя ранку. Зосталося трохи більше чотирьох годин. Він не зовсім точно знав час піку припливу. Прикинув, що це десь о пів на восьму, за двадцять восьма.

— Розпали примус, — сказав він дружині. — Зроби нам чаю, а дітям какао. Чого нам сидіти склавши руки?

Оце правильна лінія. Вона має бути чимось зайнята, і діти теж. Рухатися, їсти, пити; завше краще мати діло.

Приглянувся до плити. Полум’я стихло. Але з димаря більше не падали почорнілі тіла. Він просунув кочергу так далеко, як зумів, і не знайшов нічого. Чисто. Димар чистий. Витер піт із чола.

— Ходи сюди, Джилл, — сказав він, — принеси мені ще щіпок. Ми зараз влаштуємо справжнє багаття!

Але вона не могла підійти. Втупилася в купу обгорілих пташиних тіл.

— Не переймайся ними, — промовив він, — ми їх викинемо до коридору, коли вогонь добре розгориться.

Небезпеки для димаря більше не було. Якщо вогонь горітиме вдень і вночі, то вона й не повториться.

«Завтра мені треба буде взяти побільше палива з ферми, — подумав він. — Цього надовго не вистачить. Що ж, якось викручусь. Зроблю все потрібне під час відпливу. Все, що нам потрібно, слід робити під час відпливу. Якось до цього пристосуватися та й все.

Вони пили чай і какао та їли скибки хліба з боврілом[3]. Нат зауважив, що зосталося всього півбуханця. Ну нічого, вони обійдуться.

— Геть, — казав малий Джонні, ложкою вказуючи на вікна, — геть, старі погані птахи.

— Правда, — промовив Нат, усміхаючись, — нам дзяди не потрібні. Досить із нас.

Били браво, почувши глухий звук, з яким гинув черговий птах.

— Ще один, татусю, — кричала Джилл, — ще один здох.

— Так йому й треба, — казав Нат, — туди йому й дорога, бандюзі.

Отак вони мусять триматися. Зберігати дух. Якщо протримаються до сьомої, до перших новин, то це буде незле.

— Дай мені цигарку, — попросив він дружину. — Трохи диму переб’є запах смаленого.

— У пачці зосталося лише дві, — відповіла вона. — Я збиралася купити тобі в кооперації.

— Я лише одну, — сказав він, — другу на чорний день.

Не було сенсу заганяти дітей спати. Під це дряпання і стукання у вікна ніхто б і ока не склепив. Він сидів, обнявши одною рукою дружину, іншою — Джилл, малий Джонні у мами на колінах, ковдри купою звалили на матрац.

— Можна не пропадати за цими жебраками, — сказав Нат, — але завзяття у них є! Вже б мали втомитися від цієї гри, та ба!

Але недовго птахи їх тішили. Стук тривав і тривав, аж вухо Ната вловило нову скрипучу нотку, наче хтось із дзьобом гострішим, ніж у попередників, приєднався до побратимів. Нат спробував згадати назви птахів, намагався уявити, хто б до цього надавався. Це не стукіт дятла. Той легший і частіший. Це хтось серйозніший. Коли довбтиме так далі, то деревина розколеться, — як раніше скло. Тоді згадав яструбів. Невже яструби прийшли на зміну чайкам? Чи, може, на підвіконнях були канюки, орудуючи кігтями й зубами? Яструби, канюки, боривітри, соколи, — він забув про хижих птахів. Забув, які вони сильні. Залишилися три години — а доти вони мусять чекати під тріск дерева в пазурах.

Нат озирнувся довкола, вирішуючи, які меблі можна розламати, щоб зміцнити двері. Завдяки креденсу вікна були в безпеці. Стосовно ж дверей він певності не мав. Піднявся нагору, але коли дістався сходового майданчика, то зупинився й прислухався. Почув легеньке дріботіння з дитячої спальні. Птахи прорвалися… Притулив вухо до дверей. Йому не причулося, чути шелест крил і дріботіння — вони перешукували підлогу. У другій спальні досі було чисто. Він увійшов туди і почав витягати меблі, навалюючи їх купою на сходах — якщо-таки двері дитячої спальні піддадуться. Про всяк випадок. Може, й не придасться. Не міг підперти меблями двері — вони відкривалися всередину. Усе, що можливо, — стягти їх на верхній майданчик.

— Нате, спускайся, що ти робиш? — гукнула дружина.

— Я вже недовго! — відгукнувся він. — Дещо тут підлаштовую.

Не хотів, щоб вона приходила, не хотів, щоб чула дріботіння пташиних ніг у дитячій спальні й шелест цих крил за дверима.

О пів на шосту він запропонував поснідати — смажений хліб із шинкою, — аби тільки вгамувати зростання переляку в очах дружини і заспокоїти дітей, що розвередувалися. Дружина не знала про птахів нагорі. На щастя, спальня була не над кухнею. А то б вона не могла не почути, як вони там гармидерують, намагаючись клювати підлогу. І ще той дурний і безглуздий стукіт від падінь птахів-самогубців, «смерть і слава хлопців»[4], що влітали у спальню, розбиваючи голови об стіни. Він знав, що це старі сріблясті мартини. У них зовсім немає мізків. Інша річ — морські мартини: ті знали, що роблять. Ну й канюки, яструби…

Помітив, що дивиться на годинник, пильнуючи за стрілками, які повільно повзли циферблатом. Якщо його теорія неправильна, якщо атака не припиниться зі спаданням припливу — їм кінець, це він добре розумів. Недовго витримають без повітря, без перепочинку, без більшої кількості палива, без… його мозок працював з усіх сил. Знав — щоб витримати облогу, їм потрібна сила-силенна речей. Вони не встигли забезпечитися. Не були готові. Може ж бути, що в містах усе-таки безпечніше. Якби ж він міг через телефон на фермі зв’язатися зі своїм кузеном — лише коротка подорож поїздом у глиб країни, — вони могли б взяти авто напрокат. Було б швидше, якщо взяти його напрокат — між припливами.

Голос дружини, що повторювала його ім’я, прогнав раптовий і непереборний потяг до сну.

— Що? Що трапилося? — різко спитав він.

— Радіо, — сказала дружина. — Я пильную за годинником. Вже майже сьома.

— Не крути ручку, — він вперше роздратувався, — вона настроєна на внутрішнє мовлення. Передаватимуть звідти.

Вони чекали. Годинник на кухні пробив сьому. Ані звуку. Ні сигналів часу, ні музики. Чекали ще чверть години, переключили на «Лайт». Те саме. Ніяких новин не передавали.

— Ми, певно, зле почули, — сказав він, — вони не передаватимуть до восьмої.

Радіо залишили ввімкненим. Нат спитав себе, наскільки вистачить батарейки. Зазвичай її заряджали, коли дружина вибиралася до міста на закупи. Якщо батарея розрядиться, вони не почують інструкцій.

— Світає, — шепнула дружина. — Не бачу цього, але відчуваю. І птахи вже так гучно не барабанять.

Вона мала рацію. Скрип і тріск що далі, то слабшали. Так само, як штовханина на підвіконні та на порозі. Настав відплив. До восьмої було тихо — лише вітер завивав. Діти, заколисані тишею, врешті заснули. О пів на дев’яту Нат вимкнув радіо.

— Що ти робиш? Пропустимо новини, — сказала дружина.

— Новин не буде, — відповів Нат. — Мусимо покладатися самі на себе.

Він підійшов до дверей і повільно розібрав барикаду. Відтягнув засув, відіпхнув ногою тіла на східцях за дверима, вдихнув морозне повітря. Його чекало шість годин дуже тяжкої праці, тож необхідно було правильно розподілити сили, не витрачаючи їх намарне. Харчі, світло, паливо — це їм необхідне найперше. Якщо він зможе цим забезпечитись, вони переживуть ще одну ніч. Нат вийшов до саду й одразу ж побачив живих птахів. Чайки відлетіли погойдатися на морських хвилях, як вони це робили раніше, — їм треба було підживитися і перепочити, перед тим як знову йти в наступ. Інша річ — сухопутні птахи. Ті чекали й пильнували. Нат побачив, як вони сиділи на живоплотах, на землі, юрмилися на деревах, на полях, — стрій за строєм непорушних птахів.

Дійшов до кінця їхнього маленького саду. Птахи не ворушилися. Пильно придивлялися до нього.

— Мушу роздобути харчів, — сказав собі Нат. — Мушу піти на ферму, щоб знайти там харчів.

Повернувся до котеджу. Оглянув вікна й двері. Піднявся нагору і відкрив дитячу спальню. Там порожньо — лише мертві птахи на підлозі. Живі були надворі, в саду, в полях. Він спустився вниз.

— Йду на ферму, — сказав він.

Дружина притислася до нього. З відкритих дверей бачила живих птахів.

— Візьми нас із собою, — заблагала вона, — ми тут самі не витримаємо. Я б воліла померти, ніж залишатися тут сама.

Він подумав і кивнув.

— Якщо так, — сказав він, — то принось кошики і візочок Джонні. Завантажимо.

Вони тепло вдяглися, щоб захиститися від колючого вітру, натягнули рукавички, замоталися в шалики.

Дружина посадила Джонні у візочок. Нат узяв Джилл за руку.

— Птахи, — запхинькала вона, — там, у полях.

— Вони нас не зачеплять, — сказав він, — не при денному світлі.

Поки йшли через поле до перелазу, птахи не рухалися. Чекали — з головами, повернутими до вітру.

Коли вони дійшли до повороту на ферму, Нат зупинився і наказав дружині чекати його з дітьми, сховавшись за огорожею.

— Але ж я хочу побачити місіс Тріґґ, — запротестувала вона. — Якщо вони вчора були на ринку, то стільки всього можна в них попросити, окрім хліба ще й…

— Почекай тут, — перебив її Нат. — Я за хвильку повернуся.

Корови мукали, неспокійно ходячи подвір’ям. Він побачив пролом у паркані, що зробили вівці, які тепер безладно блукали у палісаднику перед будинком ферми. З димарів не йшов дим. У Ната були недобрі передчуття. Він не хотів, щоб дружина чи діти спускалися до ферми.

— Не впирайся, — жорстко сказав він, — роби, що кажу.

Вона покотила візок під огорожу, сховавшись разом із дітьми від вітру.

Він сам спустився до ферми. Продерся крізь стадо корів, що ревли й товклися на дорозі, страждаючи через переповнені вим’я. Він побачив автівку — чомусь біля воріт, не в гаражі. Вікна будинку ферми були розбиті. У дворі та довкола дому лежало багато мертвих чайок. Живі птахи сиділи на деревах за фермою і на даху будинку. Не ворушилися. Пильнували за ним.

Тіло Джима лежало на подвір’ї… те, що від нього зосталося. Коли птахи зробили своє, його ще й потоптали корови. Поруч — його рушниця. Двері будинку зачинені на засув, але через розбиті шибки легко було підняти вікна та пролізти всередину. Тіло Тріґґа лежало біля телефону. Він, мабуть, намагався додзвонитися до комутатора, коли птахи до нього добралися. Слухавка бовталася, апарат відірваний від стіни. Жодного сліду місіс Тріґґ. Вона мала б бути нагорі. Піти туди? Стримуючи нудоту, Нат розумів, що він знайде.

— Дяка Богу, — сказав він собі, — дітей у них не було.

Змусив себе піднятися сходами, але на півдорозі обернувся і пішов назад. Побачив її ноги, висунуті з відчинених дверей спальні. Поруч із нею лежали тіла морських мартинів і парасолька, зламана.

— Тут нічого не вдієш, — подумав Нат. — У мене лише п’ять годин, а то й менше. Тріґґи зрозуміли б. Мушу завантажити все, що знайду.

Пішов назад до дітей і дружини.

— Я хотів би завантажити машину, — сказав він. — Вугілля і гас для примусу. Відвеземо це додому і повернемося за новою партією.

— А що Тріґґи? — спитала дружина.

— Мабуть, перебралися до друзів.

— Мені піти й допомогти тобі?

— Ні, там справжній бедлам, усюди корови й вівці. Почекай, я піджену машину. Зможете туди сісти.

Він незграбно вивів автівку з двору на вулицю. Звідти його дружина й діти не побачать тіла Джима.

— Залишайтеся тут, — сказав він, — а візок покинь. Візок можна забрати пізніше. Я збираюся завантажити машину.

Вона весь час дивилася на нього. Він вирішив — жінка зрозуміла, бо інакше запропонувала б йому пошукати хліб і продукти.

Вони зробили три ходки між фермою та їхнім будинком, перш ніж Нат вирішив, що в них є все необхідне. Обдумуючи це, вразився, без якої сили-силенної речей неможливо було обійтися. Головне — дошки для вікон. Він усе обійшов, шукаючи деревину. Хотів замінити щитки на всіх вікнах котеджу. Свічки, гас, цвяхи, консерви у бляшанках — список був нескінченним. Ще він подоїв трьох корів. Решта мусила блукати, мукаючи. Бідна худоба.

Під час останнього рейду він підвів машину до автобусної зупинки, висів і підійшов до телефонної будки. Та дарма. Лінія не працювала. Піднявся на насип і оглянув місцевість довкола, але ознак життя не було. На полях нікого, лише птахи — ті стерегли й очікували. Деякі з них спали — він бачив занурені в пір’я дзьоби.

— Хтось подумав би, що вони їстимуть, — сказав він собі. — А не просто сидітимуть отак.

Тоді згадав. Вони напхалися їжею. Нажерлися за ніч. Тому сьогодні й не рухаються.

Із димарів у муніципальних будинках не виходило ні цівки диму. Подумав про дітей, які бігли ввечері через поля.

— Я мусив знати, — подумав, — мусив забрати їх із собою.

Глянув угору на небо. Воно було безбарвне і сіре. Головний елемент пейзажу, голі дерева, виглядали обшарпаними і вичорненими під східним вітром. Живі птахи, які чекали в полях, не зважали на холод.

— Ось добра нагода дістатися до них, — сказав Нат, — зараз вони нерухома мішень. Мали б зробити це по всій країні. Чому наші літаки не злітають і не розприскують отруйного газу? Що роблять наші хлопці? Мали б знати, мусили б побачити.

Він повернувся до машини і сів на місце водія.

— Швидше їдь повз другі ворота, — шепнула дружина. — Там лежить листоноша. Я б не хотіла, щоб Джилл побачила.

Він натиснув на газ. Маленький морріс застрибав і заторохкотів по дорозі. Діти радісно заверещали.

— Гоп-гоп, гоп-гоп! — кричав малий Джонні.

Коли вони дісталися котеджу, була за чверть перша. Зоставалася лише година.

— Я краще пообідаю потім, холодним, — сказав він. — Підігрій щось для себе й дітей, трохи супу. Мені ніколи їсти, мушу розвантажити це все.

Переніс усе всередину. Пізніше вони це розберуть. Треба всім дати роботу на довгі наступні години. Він насамперед мусить зайнятися вікнами й дверима.

Методично обійшов котедж, перевіряючи всі вікна, всі двері. Забрався на дах і забив дошками всі димарі, крім кухонного. Холод був такий сильний, що він ледь витримував, але це слід було зробити. Раз у раз дивився в небо, за літаками. Не було нічого. Працюючи, він лаяв нездалу владу.

— Все те саме, — бурмотів він, — знову нас покинули напризволяще. Балаган, від самого початку балаган. Ні плану, ні організації. Їм плювати на нас, отут. От що. У першу чергу населення з центру країни. Там, ані хиби, використовують газ, там усі літаки. Ми мусимо чекати і брати, що зосталося.

Зупинився, закінчивши з димарем спальні, й глянув на море. Там щось рухалося. Щось сіре й біле між гривачів.

— Старий добрий флот, — сказав, — ніколи нас не кине. Йдуть у протоку, повертають до бухти.

Напружуючи очі, що сльозилися від вітру, вдивлявся в море. Але він помилився. Там не було кораблів. Це не флот. З моря здіймалися чайки. Зграї, зібрані в полях, нашорошивши пір’я, купами здіймались із землі та, крило при крилі, злітали вгору до неба.

Настав приплив.

Нат спустився вниз драбиною і ввійшов до кухні. Сім’я обідала. Було по другій. Він зачинив і забарикадував двері, запалив лампу.

— Нічка, — сказав малий Джонні.

Дружина ще раз увімкнула радіо, але воно мовчало.

— Я прокрутила по всій шкалі, — сказала вона, — всі закордонні, багато. Нічого не піймала.

— Мабуть, той самий клопіт, — сказав він, — може, у всій Європі таке.

Вона налила повну тарілку супу Тріґґів, відрізала йому великий окраєць хліба Тріґґів і полила скибку їхньою підливкою.

Вони мовчки їли. По підборіддю малого Джонні потекла підливка і капнула на стіл.

— Що за манери, Джонні, — сказала Джилл, — ти мусиш навчитися витирати рота.

Розпочалося стукання у вікна й двері. Шелест, штовханина, спихання одне одного з підвіконня. Перший глухий удар-падіння чайки-самогубці на сходах.

— Невже Америка нічого не зробить? — сказала дружина. — Вони завжди були нашими союзниками, правда? Напевне, Америка щось робитиме?

Нат нічого не відповів. На вікнах були міцні дошки, на димарях теж. Котедж був заповнений харчами, паливом, усім необхідним на кілька наступних днів. Пообідавши, він розсортує речі й акуратно їх розкладе, щоб було зручно. Дружина зможе йому допомагати, діти теж. Вони мусять завжди мати роботу відтепер і до за чверть дев’ятої, коли почнеться відплив; потім він вкладе їх на матраци, припильнує, щоб вони добре виспалися до третьої ранку, коли почнеться шум.

Він придумав нову схему укріплення вікон: натягти перед дошками колючий дріт. Приніс великий моток його з ферми. Незручно, що доведеться працювати в темряві, у період тиші між дев’ятою і третьою. Шкода, що він не подумав про це раніше. Ну що ж, доки дружина й діти спатимуть, це для нього буде головним заняттям.

Менші птахи добивалися до вікон. Він розпізнавав легке постукування їхніх дзьобів та м’який шелест крил. Яструби вікнами не переймалися. Зосередили свої сили на дверях. Нат чув, як тріщало, розриваючись, дерево, і думав, скільки мільйонів років пам’яті збиралося у цих маленьких мізках, за колючими дзьобами й гострими очима, щоб аж тепер сформувався інстинкт, який дає їм змогу нищити людство зі справністю й точністю машини.

— Викурю останню цигарку, — сказав він дружині. — От з мене дурень, це єдине, що забув привезти з ферми.

Потягся за цигаркою, переключив німе радіо. Кинув порожню пачку у вогонь та спостерігав, як вона горить.

Монте-Верита[5]

Пізніше вони сказали мені, що не знайшли нічого. Жодного сліду, ні живих, ні мертвих. Безтямні від гніву і, я підозрюю, від страху, вони нарешті зуміли прорватися крізь заборонені стіни, яких боялися й уникали впродовж незліченних літ, — і там зустріли мовчання. Обмануті, розгублені, перелякані, ошалілі від вигляду цих порожніх келій, цього голого двору, мешканці долини вдалися до примітивних засобів, що багато століть слугували багатьом селянам: вогню та руйнування.

Я думаю, що така була їхня єдина відповідь на незбагненне. Потому, коли їхній гнів проминув, вони мусили збагнути — те руйнування було марне. Тлілі почорнілі стіни, що постали перед їхніми очима на зоряному й морозному світанку, все-таки їх обдурили.

Звісно ж, розіслали пошукові групи. Найдосвідченіші їхні альпіністи, не боячись голої скелі на вершині гори, обнишпорили весь хребет, із півночі на південь, зі сходу на захід, — усе даремно.

І це кінець історії. Нічого більше не відомо.

Двоє чоловіків із селища допомогли мені знести тіло Віктора в долину, і він був похований біля підніжжя Монте-Верити. Думаю, я заздрив йому, впокоєному там. Він зберіг свою мрію.

Що ж я? Давнє моє життя знову зголосило свої права на мене. Друга війна ще раз перемісила світ. Донині, наближаючись до сімдесятки, я зберіг небагато ілюзій, але часто думаю про Монте-Вериту й мізкую, яка могла бути розгадка.

Маю три теорії — можливо, всі неправильні.

Перша і найфантастичніша: Віктор усе-таки мав рацію, тримаючись своєї віри, що мешканці Монте-Верити досягли якогось дивного стану безсмертя і це дало їм спромогу, коли настала година потреби, подібно до пророків давнини зникнути в небесах. Давні греки вірили, що так могли чинити їхні боги; юдеї вірили, що на небо був забраний Ілля; християни — у вознесіння їхнього Засновника. Вздовж тривалої історії релігійних забобонів та вірувань постійно перебігало переконання: деякі особи досягли такого рівня святості й потуги, що здолали смерть. Така віра є сильною на Сході та в Африці; це лише нашим змудрілим західним очам видається неможливим зникнення предметів, які можна відчути на дотик, і людей з плоті та крові.

Релігійні вчителі не погоджуються між собою, намагаючись показати різницю між добром і злом: те, що для одних є чудом, для інших стає чорною магією. Добрих пророків каменували, чаклунів — теж. Богохульство певного століття стає святим словом наступного віку, сьогоднішня єресь — завтрашнім кредо.

Я не великий мислитель і ніколи ним не був. Але ще зі своїх давніх альпіністських днів я знаю: у горах ми найближчі до того Буття, що керує нашою долею. Великі проповіді давнини проголошували з гірських вершин: пророки завше підіймалися на пагорби. Святі, месії єдналися зі своїми батьками у хмарах. Буваючи в піднесеному настрої, я вірю, що чудотворна рука опустилася тієї ночі до Монте-Верити і забрала їхні душі в безпечне місце.

Пам’ятайте: я ж бачив, як місяць уповні сяяв над горою. А ополудні я бачив сонце. Те, що я бачив, чув і відчував, було не від цього світу. Я пізнаю кам’яну стіну під місяцем; я чую спів за недоступними стінами; я бачу чашоподібну ущелину між здвоєними піками гори; я чую сміх; я бачу голі, бронзові від засмаги руки, простягнуті до сонця.

Згадуючи це, я вірю у безсмертя.

Тоді — можливо, тому, що мої альпіністські дні скінчилися і магія гір втрачає свою владу над літньою пам’яттю, так само як над літнім тілом, — я згадую: очі, які я бачив того останнього дня на Монте-Вериті, були очима живої істоти, що дихала; руки, яких я торкався, були з плоті.

І навіть промовлені тоді слова були людськими. «Будь ласка, не переймайся нами. Ми знаємо, що слід зробити». А тоді ще останнє, трагічне: «Нехай Віктор збереже свою мрію».

Отоді з’являється моя друга теорія, і я бачу, як спадає ніч, бачу зорі та мужність тієї душі, що вибрала наймудріший вихід для себе та для інших — доки я повертався до Віктора, а мешканці долини лаштувалися йти на приступ, невеликий гурток вірних, останні шукачі Істини піднялися до тієї розколини між піками і зникли там.

Третя моя теорія приходить до мене, коли я перебуваю в стані цинічнішому і самотнішому, коли, добре пообідавши з друзями, які небагато для мене важать, я опиняюся вдома, у своїй нью-йоркській квартирі. Дивлячись із вікна на фантастичне світло й кольори моєї блискучої чарівниці-реальності, де нема ні спокою, ні лагідності, я раптом прагну миру та розуміння.

Тоді я кажу собі, що, можливо, мешканці Монте-Верити давно вже збиралися відійти і, коли настала мить, вона застала їх готовими не до смерті чи безсмертя, а до світу чоловіків і жінок. Крадькома, таємно, незавважені, вони спустилися в долину і розділилися, змішавшись із людьми.

Дивлячись униз із моєї квартири на круговерть і шум мого світу, я задумуюсь, чи дехто з них не блукає зараз цими багатолюдними вулицями та підземкою-метро і чи коли б я зараз вийшов та пильно придивився до облич тих, що проходять повз мене, то пізнав би когось і здобув би свою розгадку.

Інколи, під час подорожі, зустрічаючись із якимсь чужоземцем, мені видавалося, наче є щось незвичайне у повороті його голови, у виразі очей, щось одночасно нездоланне й дивне. Я хотів заговорити, втягти цю людину в розмову, але — можливо, це лише моя фантазія — їх наче попереджає якийсь інстинкт. Секундна пауза, вагання — і вони відходять. Це може трапитися в поїзді, на тлумній вулиці, і лише впродовж короткої миті я усвідомлюю щось більше за звичайну красу та людську грацію, мені хочеться простягнути руку та швидко, тихо сказати: «Чи були ви серед тих, кого я бачив на Монте-Вериті?» Але часу завжди бракує. Вони щезають, відходять, а я знову зостаюся сам зі своєю третьою, досі недоведеною теорією.

Що більше я старішаю — близько сімдесятки, вже казав, і пам’ять коротшає із подовшанням віку, — то тьмянішою та неймовірнішою історія Монте-Верити стає в моїй уяві, тому я дуже хочу записати її, перш ніж пам’ять підведе мене остаточно. Можливо, читач любитиме гори, як і я любив їх колись, та додасть своє розуміння оповіді, свою інтерпретацію.

Слівце попередження. У Європі багато гірських вершин, і безліч може зватися Монте-Веритами. Можна їх знайти у Швейцарії, у Франції, в Іспанії, Італії, Тіролі. Я волію не називати точного місця моєї Монте-Верити. Нині, після двох світових воєн, жодна гора не видається недоступною. На будь-яку можна піднятися. Ні, за належної обережності немає ніякої небезпеки.

Моя Монте-Верита ніколи не була недоступною через надмірну висоту, чи сніг, чи лід. Стежкою, що веде до вершини, будь-хто може йти певним спокійним кроком, навіть пізно восени. Не звичайна небезпека стримувала альпіністів, а трепет і благоговіння.

У мене майже немає сумнівів — сьогодні моя Монте-Верита, як інші гори, нанесена на карту. Мабуть, біля самої вершини розбили туристичний табір, у маленькому селищі на східному схилі спорудили готель і туристи підіймаються до здвоєних піків фунікулером. Але мені хочеться думати, що не все було споганене, що опівночі, коли підіймається повний місяць, вершина гори досі залишається недоступною, незмінною, що взимку, коли сніг, лід, сильний вітер і сунучі хмари роблять сходження неможливим для людини, кам’яна вершина Монте-Верити, її піки-двійнята здіймаються до сонця, мовчки й зі співчуттям дивлячись униз, на засліплений світ.

Ми від хлоп’яцтва були разом — Віктор і я. Обидва вчилися у Мальборо і до Кембриджа пішли в один рік. У ті дні я був його найкращим другом, і якщо ми не надто часто бачилися, закінчивши універ, то це тому, що опинилися в різних світах: моя робота вимагала частих поїздок за кордон, а він енергійно керував своїм маєтком у Шропширі. Коли ми бачились, наша дружба воскресала і не було ніякого почуття відчуженості.

Моя робота поглинала мене майже повністю, його теж; але ми мали досить коштів і дозвілля для нашої улюбленої розваги — альпінізму. Сучасний фахівець, зі своїм обладнанням і науковою підготовкою, назвав би наші експедиції вкрай аматорськими — я кажу про ідилічні дні перед першою світовою війною (і, озираючись у минуле, я вважаю, що вони такими й були). Звичайно, не було нічого професіонального у двох молодиках, які, чіпляючись руками і ногами, підіймалися на скелі Камберленду та Вельсу, а потім, здобувши певний досвід, спробували свої сили у небезпечніших гірських сходженнях на півдні Європи.

Із часом ми стали дещо обачніші, більше зважали на погоду і навчилися ставитися до гір із повагою — не як до ворога, що його слід подолати, а як до союзника, якого треба привернути на свій бік. Ми з Віктором піднімалися на гори не через прагнення небезпеки і не тому, що хотіли додати гірську вершину до нашого списку здобутків, а через бажання. Ми любили те, що здобували.

Настрої гір мінливіші та швидкозмінніші, ніж у будь-якої жінки, і приносять радість, страх, а ще — глибокий спокій. Прагнення підійматися на вершини ніколи не пояснять. Колись, можливо, воно було прагненням дістатися зірок. Сьогодні кожен може придбати місце в літаку і вважати себе господарем неба. А все ж у нього не буде відчуття каменю під ногами, вітру на обличчі; він не знатиме тиші, що настає лише у верховині.

Найкращі години мого життя — коли я був молодим і в горах. Цю жадобу вилити всю свою енергію, всі думки, стати нічим, розмазаною плямкою на тлі гір, ми з Віктором називали гірською лихоманкою. Після таких пригод він оговтувався швидше, ніж я. Він оглядав усе довкола, методично й ретельно планував спуск, а я тим часом був загубленим у подиві, замкненим у мрії, якої не міг збагнути. Витривалість випробувана, вершина здобута, але зоставалося щось непевне — чекало, щоб його здобули. У цьому досвіді, якого я так бажав, мені було відмовлено, і щось начебто підказувало — винуватий у цьому лише я. Але то були добрі дні. Найкращі, які я знав…

Якось улітку, невдовзі після того, як я повернувся до Лондона з ділової поїздки в Канаду, надійшов дуже піднесений лист од Віктора. Він заручився. Насправді він дуже скоро одружиться. Вона найчарівніша дівчина, яку він тільки бачив, і чи згоджуся я стати його весільним дружкою? Я відписав так, як заведено в таких випадках, — висловлюючи свою радість і бажаючи йому всього щастя світу. Хоча, бувши сам запеклим кавалером, я вважав, що втратив ще одного друга, найкращого з усіх, який тепер загруз у домашньому житті.

Його наречена була валлійка і жила біля самого кордону з маєтком Віктора у Шропширі. «Чи ти повіриш, — писав Віктор у другому листі, — вона ніколи не підіймалася на Сновдон[6]. Доведеться взяти її освіту в свої руки». Я не міг уявити собі нічого неприємнішого за недосвідчену дівчину, яку волочать у гори, хоч би які.

Третій лист попередив, що Віктор приїжджає до Лондона разом із нею, щоб залагодити всі передвесільні справи й клопоти. Я запросив їх обох на ланч. Не знаю, кого я очікував. Думаю, якусь низеньку, втім кремезненьку жіночку з гарними очима. Звичайно, не ту красуню, що вийшла мені назустріч, подала руку і промовила: «Я Анна».

У ті часи, перед Першою світовою війною, молоді жінки не робили макіяжу. Анна не мала помади на губах, її золоте волосся було закручене у «баранячі роги», опущені на вуха. Пам’ятаю, як я дивився на неї, на її неймовірну красу, а Віктор, дуже задоволений, розсміявся і промовив:

— Що я тобі казав?

Ми сіли їсти, усі трійко, почуваючись дуже легко і невимушено розмовляючи. Частиною її чарівності була деяка відстороненість, але оскільки вона знала, що я кращий друг Віктора, я відчув: мене прийняли та ще й вподобали.

Віктору пощастило, — подумав я, — а сумніви, що їх я відчував після звістки про шлюб, щезли, тільки-но я глянув на Анну. Посеред ланчу розмова, як звичайно у нас із Віктором, перейшла на гори й гірські сходження.

— Отож, ви збираєтесь заміж за чоловіка, чиє хобі — альпінізм, — сказав я їй, — і ви ніколи не підіймалися на ваш Сновдон?

— Ні, — відповіла вона, — ні, ніколи.

Певне вагання в її голосі змусило мене здивуватися. Маленька насуплена хмарка з’явилась між її прекрасними очима.

— Чому ж? — спитав я. — Це злочин — бути валлійкою і не знати своєї найвищої гори.

Віктор перебив нас.

— Анна боїться, — сказав він. — Щоразу, коли я пропоную їй вилазку в гори, вона вигадує відмовку.

Анна швидко до нього обернулася.

— Ні, Вікторе, — відповіла вона, — це не так. Ти просто не розумієш. Я не сходження боюся.

— Чого ж тоді? — промовив він. Простяг руку і накрив її долоню на столі. Я бачив, як він їй відданий і якими щасливими, ймовірно, вони будуть. Вона глянула крізь мене, наче промацуючи очима, і раптом я інстинктивно вгадав, що вона збирається сказати.

— Гори дуже вимогливі, — сказала вона. — Ви мусите віддати їм усе. Тому таким, як я, краще триматися від них подалі.

Я зрозумів, що вона мала на увазі; принаймні тоді вирішив, що зрозумів; але, оскільки Віктор кохав її, а вона — його, мені видалося найкраще, щоб вони мали спільне хобі, тільки-но її початковий страх буде подолано.

— Але ж це чудово, — озвався я, — саме це є правильний підхід до альпінізму. Звичайно, ви мусите віддати їм усе, але разом ви зможете це зробити. Віктор не дозволить вам перенапружуватися. Він значно обережніший за мене.

Анна усміхнулася, а потім вивільнила свою руку і забрала її зі столу.

— Ви обидва дуже вперті, — промовила вона, — і ніхто з вас не розуміє. Я народилася в горах. Я знаю, про що кажу.

А потім якийсь наш спільний із Віктором друг підійшов до столу, щоб бути представленим Анні, і більше ми вже про гори не розмовляли.

Шість тижнів потому вони побралися, і я ніколи не бачив нареченої, прекраснішої за Анну. Віктор був блідий від хвилювання; я ж думав, добре це пам’ятаю, яка велика відповідальність лежить на його плечах — він мусить зробити все життя цієї дівчини щасливим.

Я часто бачив її впродовж шести тижнів їхніх заручин і, хоча Віктор ніколи про це не здогадався, покохав її так само, як він. Не її природна привабливість, не її краса привернули мене до неї, а дивне поєднання того й того; своєрідне внутрішнє сяйво. Лише одного я боявся в їхньому майбутньому: що Віктор трохи занадто галасливий, занадто легковажний і безжурний — він мав дуже відкриту, просту вдачу — і що вона через це може сховатися в собі. Звичайно, була з них прегарна пара, коли вони від’їжджали з прийому, що його влаштувала старенька тітка Анни, — батьки її померли, — а я сентиментально заглядав у майбутнє, мріючи замешкати в них у Шропширі та стати хрещеним батьком їхнього первістка.

Одразу ж після весілля справи змусили мене виїхати, і аж у грудні я отримав од Віктора запрошення на Різдво. Я охоче погодився.

Тоді вони вже близько восьми місяців були подружжям. Віктор виглядав здоровим і дуже щасливим, Анна, натомість, видалася мені прекраснішою, ніж будь-коли досі. Від неї важко було відвести очі. Вони дуже радо прийняли мене, і я мав провести мирний тиждень у Вікторовому гарному старому домі, добре знайомому мені ще з попередніх відвідин. Одразу ж було видно, що їхній шлюб виявився вдалим. І хоча виглядало, що про спадкоємця ще не йшлося, вони мали багато часу для цього в майбутньому.

Ми прогулювалися маєтком, трохи полювали, ввечері читали, і були найзадоволенішою трійкою людей.

Я помітив, що Віктор пристосувався до спокійнішої вдачі Анни, хоча слово «спокійний», либонь, не надто точно відтворює її дар притишеності. Ця притишеність — бо іншого слова для цього немає — виходила з якоїсь її внутрішньої глибини і сповнювала чаром весь будинок.

Скільки я його знаю, він завжди був приємним місцем із високими, безладно розкиданими кімнатами та вітражними вікнами-шпросами; але тепер мирна атмосфера в ньому немов посилилась і поглибилася — виглядало це так, неначе всі кімнати просякли дивною задумливою тишею, як на мене, дуже прикметною і заспокійливішою, ніж раніше.

Дивно, але, озираючись на цей різдвяний тиждень, я зовсім не можу згадати самого традиційного свята. Не пам’ятаю, що ми їли й пили, чи заходили до церкви, що, безумовно, мусили робити, адже Віктор був місцевий сквайр. Пам’ятаю лише цілком неймовірний спокій вечорами, коли віконниці зачиняли і ми сиділи перед каміном у великій залі. Моя нещодавня подорож стомила мене більше, ніж я це досі усвідомлював, отож, сидячи у домі Віктора й Анни, я не мав іншого бажання, окрім як розслабитися і віддатися цій благословенній цілющій тиші.

Інша зміна в домі, яку я не сповна осягав у перші дні, полягала в тому, що він став порожнішим, ніж досі. Численні дрібнички та колекції меблів, успадковані від предків Віктора, схоже, зникли. Великі кімнати спустіли, а у головній залі, де ми сиділи, не було нічого, крім довгого обіднього стола і крісел перед коминком. Це видавалося дуже доречним, але дивно, що такі зміни зробила жінка. Зазвичай наречена купує нові завіси та килими, щоб внести жіночність у кавалерський дім. Я ризикнув натякнути про це Віктору.

— О, так, — сказав він, непевно оглядаючись, — ми позбулися безлічі речей. То була Аннина ідея. Знаєш, вона з природи не власниця, це їй байдуже. Ні, ми не влаштовували розпродажу чи чогось схожого. Просто все роздали.

Відведена мені гостьова кімната була тією ж, де я жив раніше, і там мало що змінилося. Я мав усі давні виго`ди — пляшки з гарячою водою, ранковий чай і печиво, що подавалися в ліжко, скринька, повна цигарок, — усе точнісінько так, як належить у дбайливої господині.

Але якось, проходячи довгим коридором до сходового майданчика, я помітив, що зазвичай зачинені двері Анниної кімнати були відкритими. Я знав, що колись то була кімната Вікторової матері, обставлена масивними меблями та з чудовим старовинним ліжком під балдахіном на чотирьох стовпцях, — відповідно до стилю будинку. Звичайна цікавість змусила мене зазирнути туди, оглянувшись через плече, коли я проходив повз двері. Кімната була порожньою, без меблів. На вікнах не було фіранок, на підлозі — килима. Прості дерев’яні дошки, на них — стіл, стілець і довгий тапчан, застелений не покривалом, а ковдрою. Вікна широко розчинені в прийдешні сутінки.

Я відвернувся і пішов униз сходами, зустрівшись із Віктором, який саме піднімався. Він мусив бачити, як я зазирав до кімнати, а мені не хотілося щось приховувати.

— Даруй, — сказав я, — але я випадково помітив, що кімната виглядає геть не так, як за твоєї матері.

— Так, — коротко відповів він, — Анна не терпить витребеньок. Ти готовий до обіду? Вона послала мене по тебе.

Ми пішли вниз, більше не розмовляючи. Хай там як, я не міг забути цієї голої порожньої спальні, порівнюючи її з вишуканою розкішшю моєї. Неприємно було відчувати: Анна мусить вважати мене кимсь таким, хто не може обійтися без виго`д і прикрас, як це — з незрозумілих причин — легко чинила вона.

Того ж вечора я придивлявся до неї, коли ми сиділи біля коминка. Віктора викликали із зали у якійсь справі, й ми з нею на кілька хвилин зосталися самі. Як завше, я відчував у її присутності спокій і мир, що зійшли на мене разом із тишею; я був оповитий ними повністю, і це так відрізнялося від усього, що я знав у своєму звичайному буденному житті; ця притишеність, походячи від неї, була, проте, наче з іншого світу.

Я хотів це сказати їй, але не міг дібрати слів. Врешті вимовив:

— Ви щось зробили з цим домом. Не можу цього збагнути.

— Не можете? — відповіла вона. — Думаю, що можете. Врешті-решт, ми обоє шукаємо того ж самого.

Не знати чому, я злякався. Притишеність досі була з нами, але сильніша, майже всевладна.

— Я й не знав, — мовив я, — що я чогось шукаю.

Мої банальні слова були кинуті на вітер й одразу ж загубилися. Досі мої очі вдивлялися у вогонь, але тепер чомусь, наче під примусом, звернулися до неї.

— Хіба? — сказала вона.

Пам’ятаю, що мене охопило відчуття глибокої тривоги. Я вперше побачив себе як когось, хто живе намарне і вкрай тривіально, подорожує сюди-туди без усякої мети та береться за нікому не потрібні справи разом з іншими такими ж даремними людьми і що все це не має жодного іншого сенсу, окрім бути ситими, вдягненими і жити в комфорті аж до смерті.

Я подумав про власний будиночок у Вестмінстері, обраний після довгих роздумів та дбайливо обставлений. Побачив свої книги, фотографії, колекцію порцеляни, а ще двох хороших слуг, які дбали про мене і завжди тримали дім чистісіньким, готовим до мого повернення. Досі й цей будиночок, і все, що в ньому було, дарували мені велику втіху. А тепер я не був певним, чи це мало бодай якесь значення.

— А що б ви запропонували? — я почув, як питаю Анну. — Я мушу продати все, що маю, і відмовитися від своєї роботи? Що тоді?

Згадуючи нашу коротку розмову, я розумів — жодне з того, що вона скаже, не виправдає мого раптового питання. Вона мала на увазі, що я чогось шукав, і замість просто відповісти їй так чи ні, я спитав, чи маю я відмовитися від усього, що в мене було. Але тоді я цього не усвідомив. Лише розумів: це мене глибоко зворушило, кілька хвилин тому я був спокійним, а тепер стурбований.

— Ваша відповідь може не збігатися з моєю, — сказала вона. — Хай там як, у своїй я досі не певна. Колись я її знатиму.

Звісно ж, подумав я про неї, вона вже має відповідь — з її красою, ясністю, розумінням. Чого вона ще може досягти, якщо тільки причина її відчуття нереалізованості не в тому, що досі вона не має дітей?

Віктор повернувся до кімнати, й мені здалося, що його присутність принесла в атмосферу надійність і тепло; було щось свійське та зручне в його старому смокінгу з вечірніми штанами.

— Підморозило, — сказав він. — Я вийшов надвір глянути. Термометр показує нижче тридцяти[7]. Але ніч прекрасна. Місяць уповні. — Він присунув своє крісло до вогню і чуло всміхнувся Анні. — Майже так само холодно, як тої ночі, котру ми провели на Сновдоні. О Небо, як же це я забув? — зі сміхом звернувся він до мене. — Я ж не сказав тобі, що Анна врешті-решт зволила піти зі мною в гори?

— Ні, — здивовано сказав я. — Я думав, що вона проти цього.

Я глянув на Анну і помітив, що її очі стали дивно порожні, безвиразні. Інстинктивно відчув, що тема заведеної Віктором розмови не була тією, яку вибрала б вона.

— Вона темна конячка, — сказав він. — Знає про гори стільки ж, як ми з тобою. Насправді вона весь час мене випереджала і врешті я її загубив.

Він вів далі, напівжартома-напівсерйозно, переповідаючи кожну деталь того сходження, вкрай небезпечного, бо вони вибралися надто пізньої пори року.

Видавалося, що погода, яка зранку, коли вони почали підйом, була обнадійливою, посеред дня змінилася на бурю з громом і блискавками, а там і хурделицею, тож під час спуску їх застала темрява і вони змушені були ночувати просто неба.

— Ніколи не зрозумію, — промовив Віктор, — як це я її загубив. От щойно була при мені, а за мить — вже її нема. Зізнаюся, наступні три години були тяжкі для мене — цілковита темрява, майже шторм.

Доки він розповідав, Анна не зронила й слова. Так наче була геть деінде. Нерухомо сиділа у своєму кріслі. Мені було ніяково, тривожно. Я волів би, щоб Віктор припинив цю розмову.

— Хай там як, — сказав я, щоб підігнати його, — ви успішно спустилися і нічого поганого не сталося.

— Так, — з жалем промовив він, — близько п’ятої ранку я був мокрий до нитки і геть переляканий. Анна вийшла до мене з туману — у сухому одязі, здивована моїм гнівом. Сказала, що сховалася від дощу під кам’яною брилою. Чудо, що не скрутила в’язів! Я сказав їй, що коли ми наступного разу підемо в гори, вона може бути провідником.

— Можливо, — сказав я, глянувши на Анну, — наступного разу не буде. Одного досить.

— У жодному разі! — радісно відповів Віктор. — Знаєш, ми вже зібралися піти наступного літа. Альпи, Доломіти чи Піренеї, ще не вирішено. Краще б і ти пішов з нами, ми мали б таку команду, як слід.

Я із жалем похитав головою.

— Я б охоче, якби міг, але це неможливо. У травні мушу бути в Нью-Йорку і не повернуся до вересня.

— Та ще багато часу попереду, — сказав Віктор, — до травня щось може змінитися. Ми ще про це поговоримо, що ближчий час.

Анна досі й слова не промовила, і я спитав себе, чому Віктора не дивує її мовчазність. Несподівано вона попрощалася й пішла нагору. Я не сумнівався, що ця розмова про альпінізм не була їй приємна. Мені захотілося налаяти Віктора.

— Слухай, — сказав я, — двічі подумай про ті гірські канікули. Я певен, що Анна проти.

— Проти? — здивувався Віктор. — Адже це повністю її ідея.

Я глянув на нього.

— Ти певен?

— Звісно ж певен. Кажу тобі, старий, вона не тямиться від гір. Вони для неї як фетиш. Думаю, це її валлійська кров. Я напівжартом розповів тобі про ту ніч на Сновдоні, але, між нами кажучи, я був вражений її відвагою і витривалістю. Зізнаюся, що через ту хуртовину і страх за неї я вранці був ледь живий; але вона вийшла з туману, наче дух з іншого світу. Я ніколи не бачив її такою, як тоді. Спускалася з тієї клятої гори, ніби провела ніч на Олімпі, а я тупцював за нею, мов дитина. Вона дуже прикметна людина, розумієш?

— Так, — повільно мовив я, — згоден. Анна дуже прикметна.

Незабаром ми пішли спати. Знявши одяг і надягнувши піжаму, яку для мене залишили перед вогнем, щоб нагрілася, я помітив термос із гарячим молоком на нічному столику — на випадок безсоння. Ступаючи ногами у м’яких капцях по товстому килиму, я ще раз подумав про дивну голу кімнату, де Анна спала на вузькому тапчані.

Безглуздим жестом я відкинув убік важке атласне покривало, що лежало поверх моїх ковдр, і, перш ніж лягти, широко розчинив вікна.

Хоча я й потребував відпочинку, але заснути не міг. Вогонь вигорів і ледь жеврів, до кімнати проникло холодне повітря. Я чув, як мій старий зношений дорожній годинник відцокує години ночі. О четвертій я вже не міг цього витримувати і з вдячністю згадав про термос із молоком. Перед тим як випити, я вирішив: потуратиму собі ще трохи й зачиню вікно.

Виліз із ліжка і, тремтячи, пішов через кімнату, щоб зробити це. Віктор мав рацію. Білий іній покривав землю. Місяць був уповні. Якусь мить я постояв біля зачиненого вікна, і серед дерев у тіні побачив постать, що підійшла і стала внизу, на травникý. Не ховаючись, як заброда, не крадькома, як злодій. Хай хто б це був, стояв він нерухомо, з обличчям, звернутим до Місяця.

Тоді я зрозумів, що це Анна. Вона була одягнена в халат, оперезана шнурком, її розпущене волосся падало на плечі. Безмовно стояла на замерзлому травнику, і я вражено помітив, що вона була босоніж. Я застиг і дивився, тримаючись рукою за завісу, і раптом відчув, що споглядаю щось інтимне й таємне, яке мене не стосується. Отож я зачинив вікно й повернувся до ліжка. Інстинкт підказував мені не говорити про те, що я бачив, ні Вікторові, ні самій Анні, і це сповнювало мене тривогою, майже страхом.

Наступного ранку світило сонце, ми вибралися погуляти маєтком із собаками, Анна та Віктор обоє були такі звичайні й веселі, аж я вирішив, що даремно так перейнявся попередньої ночі. Якщо Анні хочеться ходити босоніж у години світанку, то це її справа, і я поводився недобре, підглядаючи за нею. Решта мого візиту пройшла без інцидентів, ми всі троє були щасливі й задоволені, й мені дуже не хотілося покидати їх.

Через кілька місяців, перш ніж я від’їхав до Америки, ми ненадовго зустрілися. Я зайшов у «Меп Гауз» на Сент-Джеймс[8], щоб купити кілька книг для читання під час довгої подорожі через Атлантику, — в ті дні така подорож викликала певне вагання, трагедія «Титаніка» ще була свіжою в пам’яті, — та помітив Віктора й Анну, що пильно вдивлялися в карти, розкладені де тільки можна.

Ми не могли зустрітися по-справжньому. Решту дня мені було ніколи, їм теж, отож ми лише привіталися й попрощалися.

— Ти застав нас, — сказав Віктор, — за плануванням літніх канікул. Маршрут намічений. Передумай і приєднайся до нас.

— Неможливо, — відповів я. — Коли все буде добре, буду вдома у вересні. Зголошуся до вас, як тільки повернуся. Ну й що ж ви напланували?

— Це Анна вибирала, — сказав Віктор. — Думала тижнями і натрапила на місце, яке виглядає цілком недоступним. У всякому разі, ми з тобою там ніколи не лазили.

Він тицьнув у великомасштабну карту перед ним. Я побачив, що його палець вказав на точку, яку Анна вже відмітила крихітним хрестиком.

— Монте-Верита, — прочитав я.

Я підняв голову і зустрівся поглядом з очима Анни.

— Наскільки я розумію, геть незнайома територія. Впевніться і порадьтесь, перш ніж іти. Знайдіть місцевих провідників і все таке. Що змусило вас вибрати саме це гірське пасмо?

Анна усміхнулася, і я почувся дріб’язковим, незначним порівняно з нею.

— Гора Істини, — сказала вона. — Ходімо з нами!

Я похитав головою і пішов своєю дорогою.

Впродовж кількох місяців я думав про них обох і ще — заздрив їм. Вони підіймалися, а я був затиснутий — не горами, які любив, а тяжкими справами. Не раз мені хотілося набратися сміливості та відсунути свою роботу, покинути цивілізований світ із його сумнівними принадами й піти шукати істини разом із двома моїми друзями. Але мене стримували умовності, відчуття, що я робив успішну кар’єру і нерозумно було б її обривати. Моє життя усталилося. Пізно було щось міняти.

У вересні я повернувся до Англії й здивувався, що в купі листів, яка мене чекала, не було нічого від Віктора. Він обіцяв написати й розповісти мені про все, що вони бачили й робили. У них не було телефону, тож не можна було з ними зв’язатися, а я занотував собі написати Вікторові, тільки-но розберу свою ділову пошту.

Через кілька днів, вийшовши зі свого клубу, я зіткнувся з одним чоловіком, нашим спільним другом, який на мить мене затримав, щоб розпитати про мою подорож, а потім, коли я вже спускався сходами, кинув через плече:

— Кажу, яка трагедія з бідним Віктором. Ти з ним побачишся?

— Про що ти? Яка трагедія? — спитав я. — Невже нещасний випадок?

— Він дуже хворий і зараз у санаторії, в Лондоні. Нервовий зрив. Ти знаєш, що його покинула дружина?

— Мій Боже, ні! — скрикнув я.

— О так. Ось причина всіх бід. Це його геть зламало. Ти ж знаєш, він був дуже їй відданий.

Я був приголомшений. Стояв і дивився на приятеля, моє обличчя застигло.

— Ти маєш на увазі, — сказав я, — що вона пішла з кимсь іншим?

— Не знаю. Думаю, так. З Віктора нічого не можна витиснути. Хай там як, він там уже кілька тижнів, із цим зривом.

Я попросив адресу санаторію й одразу ж, не зволікаючи, стрибнув у таксі й поїхав туди.

Коли я спитав, спершу мені сказали, що Віктор нікого не хоче бачити, але я витяг свою візитку і нашкрябав рядок на звороті. Напевне ж він не відмовиться побачитись зі мною? Медсестра повернулася й повела мене вгору, до кімнати на другому поверсі.

Коли вона відчинила двері, я жахнувся, побачивши змарніле обличчя, що дивилося на мене з-над крісла поряд із газовим обігрівачем; так він схуд, так змінився.

— Любий хлопче, старий, — сказав я, йдучи до нього. — Я лише п’ять хвилин тому почув, що ти тут.

Медсестра зачинила двері й залишила нас удвох.

На мій жах, очі Віктора наповнилися слізьми.

— Все гаразд, — сказав я. — Не зважай на мене. Ти ж знаєш, що я все розумію.

Здавалося, він не міг говорити. Просто сидів, згорбившись, у халаті, а по його щоках текли сльози. Ніколи ще я не почувався таким безпорадним. Він вказав на стілець, і я присунув його ближче. Чекав. Якби він не захотів розповісти мені, що трапилося, я б на нього не тиснув. Хотів лише заспокоїти його, хотів якось допомогти.

Врешті він заговорив, і я насилу пізнав його голос.

— Анна пішла, — сказав він. — Ти знаєш? Вона пішла.

Я кивнув. Поклав руку йому на коліно, наче він знову був маленьким хлопчиком, а не чоловіком за тридцять, мого віку.

— Знаю, — лагідно сказав я, — але все ще буде гаразд. Вона повернеться. Ти її напевне повернеш.

Він похитав головою. Ніколи ще я не бачив такого відчаю і такої цілковитої певності.

— О ні, — відповів він, — вона не повернеться. Я дуже добре її знаю. Вона знайшла те, чого шукала.

Жаль було дивитися, як він повністю поглинутий тим, що трапилося. Віктор, зазвичай такий сильний, такий урівноважений.

— Хто він? — спитав я. — Де вона зустрілася з тим іншим?

Віктор спантеличено глянув на мене.

— Про що ти? — сказав він. — Нікого вона не зустріла. Це геть інше. Якби так, це було б легко.

Він замовк, розводячи руки в безнадійному жесті. І раптом зламався знову, але цього разу не через слабкість, а щось страшніше — через лють, безсилий даремний гнів людини, яка бореться з чимось сильнішим від себе.

— Її забрала гора, — сказав він, — ця Богом проклята гора, Монте-Верита. Там якась секта, закритий орден, вони там замкнулися на все життя, на тій горі. Мені й уві сні не снилося, що таке можливо. Я не знав. І вона там. На цій проклятій горі. На Монте-Вериті.

Я просидів у нього в санаторії весь день і, слово за словом, він виклав мені всю історію.

Віктор сказав, що сама подорож була приємна і без ускладнень. Врешті вони дісталися запланованого місця, звідки мали дослідити околиці Монте-Верити, — і тут зіткнулися з труднощами. Край був Вікторові незнайомий, люди видавалися похмурими й недружніми, як він розповідав, зовсім не як ті, що колись так привітно нас зустрічали. Розмовляли незрозумілою говіркою-патуа і скидалися на тупуватих.

— Принаймні мене це вразило, — казав він. — Вони були дуже грубі й примітивні, наче вийшли з минулого століття. Ти ж знаєш, коли ми піднімалися разом, люди не могли настаратися, щоб допомогти нам, і ми завжди легко знаходили провідників. Ну, а тут вийшло інакше. Коли ми з Анною спробували дізнатися, як краще підійти до Монте-Верити, вони нічого нам не відповіли. Лише по-дурному дивилися і знизували плечима. Якийсь чолов’яга сказав нам, що провідників у них немає, а гора дика й недосліджена.

Віктор замовк і з тим самим відчаєм глянув на мене.

— Бачиш, — продовжив він, — отут я й зробив помилку. Я мав би зрозуміти, що наша експедиція провалилася, — у всякому разі саме сюди, — та запропонувати Анні повернутися назад і знайти щось інше, ближче до цивілізації, з послужливішими людьми і знайомішим краєм. Але ж знаєш, як це буває. У горах тебе охоплює така завзятість, що всяка перепона лише підстьобує.

— Та й сама Монте-Верита. — Він затнувся, дивлячись перед себе. Наче знову подумки оглядав її. — Ти ж знаєш, я ніколи не вмів робити ліричних описів. У наших прекрасних сходженнях я завше був практик, а ти — поет. Істинна краса, ніколи я не бачив нічого схожого на Монте-Вериту. Ми з тобою вилазили на куди вищі вершини — і куди небезпечніші. Але ця була якоюсь… найвеличнішою.

Помовчавши кілька хвилин, він вів далі.

— Я спитав Анну: «Що робимо?» І вона, не вагаючись, відповіла: «Мусимо йти далі». Я не сперечався, бо чудово знав, що вона цього хоче. Місцевість причарувала нас обох.

Вони покинули долину й почали підйом.

— День був чудовим, — казав Віктор, — вітерець ледь повівав, у небі ні хмаринки. Сонце припікало, ти ж знаєш, як це буває, але повітря було чистим і холодним. Я підсміювався з Анни, згадуючи наше сходження на Сновдон, і змусив її пообіцяти, що цього разу вона мене не покине. Вона мала на собі відкриту сорочку і коротку спідницю-кілт, волосся розпущене. Виглядала… просто прекрасно.

Доки він говорив — повільно, незворушно, — я було вирішив, що трапився звичайний нещасний випадок, що його вражений трагедією мозок опирався усвідомленню Анниної смерті.

Це мало бути так: Анна впала, а він бачив її падіння і не мав змоги допомогти їй. Тоді повернувся, з розбитим розумом і духом, запевняючи себе, що вона досі живе на Монте-Вериті.

— Ми дісталися села за годину до заходу сонця. Сходження зайняло весь день. За моєю оцінкою, до самої вершини зосталося години три. Село складалося з кількох дюжин будиночків чи хатин, щільно притиснутих одна до одної. І, коли ми підійшли до крайньої хати, трапилася чудна річ.

Він зупинився і знову втупився перед себе.

— Анна трохи випередила мене, вона швидко рухалася, роблячи довгі кроки, знаєш, як це вона зазвичай. Я побачив двох чи трьох чоловіків, кількох дітей, кіз, що вийшли на дорогу з пасовищ праворуч від нас. Анна підняла руку, вітаючись, а чоловіки, лишень це побачили, наче жахнулися, похапали дітей і побігли до найближчої групи хатин, немов за ними дідьки з пекла гналися. Я чув, як вони засували двері та зачиняли вікна. Це було дуже дивно. Кози, такі ж перелякані, кинулися врозтіч стежкою, що вела вниз.

Віктор сказав, що промовив Анні кілька жартівливих слів про чарівний прийом, але вона, здається, засмутилася, бо не розуміла, чим їх налякала. Віктор підійшов до крайньої хатини і постукав у двері.

Ніхто не відгукнувся, але він чув шепіт і плач дитини всередині. Тоді втратив терпець і почав кричати. Це подіяло, невдовзі одна з віконниць привідчинилася і в щілині з’явилося чоловіче обличчя, чоловік дивився на нього. Для заохочення Віктор кивнув і усміхнувся. Чоловік повільно відчинив віконницю повністю, і Віктор заговорив із ним. Спершу чоловік похитав головою, та потім, здавалося, передумав, пішов і відчинив двері. Він стояв при вході, нервово оглядаючись довкола, і, не звертаючи уваги на Віктора, придивлявся до Анни. Сердито хитав головою і, щось швидко й невиразно кажучи, вказав на вершину Монте-Верити. Тоді з маленької затіненої кімнати, спираючись на дві палиці, вийшов старий чоловік, відігнав переляканих дітей і пройшов повз них до дверей. Він принаймні розмовляв не суцільною говіркою.

— Хто ця жінка? — спитав він. — Чого вона від нас хоче?

Віктор пояснив, що Анна його дружина, що вони прийшли з долини, щоб піднятися на гору, що вони туристи на канікулах і що раді б знайти притулок на ніч. Він казав, що старий дивився повз нього на Анну.

— Вона ваша дружина? — спитав він. — Вона не з Монте-Верити?

— Вона моя дружина, — повторив Віктор. — Ми з Англії. Ми тут на канікулах. Раніше ми тут ніколи не були.

Старий повернувся до молодшого, і вони кілька хвилин тихо перемовлялися. Тоді молодший чоловік повернувся до хатини і продовжив розмову всередині. З’явилася жінка, ще більше налякана, ніж той молодик. Віктор сказав, що вона просто тремтіла, зиркнувши з дверей на Анну. Це Анна так їх перелякала.

— Вона моя дружина, — знову сказав Віктор, — ми з долини.

Врешті старий зробив знак злагоди і порозуміння.

— Я вам вірю, — сказав він. — Можете зайти всередину. Якщо ви з долини, то все гаразд. Ми мусимо бути обережні.

Віктор махнув до Анни, вона повільно зійшла зі стежки і стала поруч із ним на порозі хатини. Навіть тепер жінка дивилася на неї з острахом, а тоді позадкувала разом із дітьми.

Старий жестом запросив гостей всередину. Вітальня була вбога, але чиста, і там був розведений вогонь.

— Ми маємо їжу, — сказав Віктор, знявши наплічника, — і матраци теж. Ми не хочемо вас клопотати. Але якби ми могли тут поїсти і переспати на долівці, то було б дуже добре.

Старий кивнув.

— Гаразд, я вам вірю.

А потім вийшов разом зі всією родиною.

Як сказав Віктор, вони обоє були спантеличені через прийом і не могли збагнути, чому те, що вони подружжя і прийшли з долини, дозволило їх впустити попри початковий дивний переляк.

Вони поїли, розпакували багаж, а потім знову з’явився старий, принісши їм молока та сиру. Жінка зосталася в себе, а молодик через цікавість прийшов разом зі старим.

Віктор подякував старому за гостинність і сказав, що тепер вони спатимуть, а завтра, щойно зійде сонце, вирушать на вершину гори.

— Дорога легка? — спитав він.

— Не тяжка, — відповів той. — Я б послав із вами провідника, але ніхто не хоче йти.

Він поводився невпевнено і, як сказав Віктор, знову поглядав на Анну.

— Вашій дружині добре буде тут, у домі. Ми подбаємо про неї.

— Дружина підійматиметься зі мною, — відповів Віктор. — Вона не захоче лишатися.

На обличчі старого з’явився вираз тривоги.

— Вашій дружині краще не йти на Монте-Вериту. Це для неї небезпечно.

— Чому для мене небезпечно підійматися на Монте-Вериту? — спитала Анна.

Старий дивився на неї з дедалі сильнішою тривогою.

— Для дівчат… для жінок це небезпечно.

— Але чому? — спитала Анна. — Ви ж казали моєму чоловікові, що дорога легка.

— Це не дорога небезпечна, — відповів той. — Мій син може показати вам стежку. Це через… — і Віктор сказав, що він ужив слово, якого ні він, ні Анна не зрозуміли, але воно звучало наче «sacerdotessa» чи «sacerdozio».

— Чи то священиці, чи то святиня, — сказав Віктор. — Нонсенс якийсь. Цікаво, що він, з ласки Божої, має на увазі?

Старий заклопотався і зніяковів, переводячи погляд з одного свого гостя на іншого.

— Для вас безпечно піднятися на Монте-Вериту і спуститися вниз, — повторив він Вікторові, — але не для вашої дружини. Вони мають велику силу, ці sacerdotesse. Ми тут у селі живемо у вічному страху за наших молодих дівчат, за наших жінок.

Віктор казав, що все це звучало як африканські мандрівничі байки, де плем’я дикунів вибігає з джунглів і забирає усіх жінок до неволі.

— Не знаю, про що він, — сказав Віктор Анні, — але, здається, в них є якісь забобони, що, можливо, відгукнуться у твоїй валлійській крові[9].

Далі він розповів мені, що засміявся, звівши все до жарту, а потім вони, страшенно сонні, розклали свої матраци перед вогнем. Побажавши старому на добраніч, вони з Анною полягали спати.

Він міцно спав, тим глибоким сном, що приходить після гірської мандрівки, і прокинувся раптово, саме перед світанком, від кукурікання півня надворі. Повернувся на бік, щоб глянути, чи Анна збудилася. Матрац був складений удвоє і порожній. Анна пішла…

Віктор сказав, що в будинку не було жодного руху, а єдиним звуком було піяння півнів. Він встав, узувся, накинув пальто, підійшов до дверей і вийшов надвір.

Було холодно і тихо, як буває перед світанком. На небі блідо світилося кілька зірок. Розміщену на кілька тисяч футів нижче долину закривали хмари. Лише тут, біля вершини гори, було ясно.

Спершу Віктор не тривожився. Досі він уже знав, що Анна може дати собі раду і ходить по горах так само впевнено, як і він, — а то й краще. Вона не ризикуватиме по-дурному і, хай там як, старий сказав їм, що сходження не становить небезпеки. Натомість Віктор образився, що вона не зачекала на нього, порушивши цим свою обіцянку — вони мали піднятися разом. І він гадки не мав, як сильно вона його випередила. Єдине, що він міг вчинити, — доганяти її так швидко, як тільки міг.

Він повернувся до кімнати, щоб забрати їхній харчовий запас на день, — Анна про це не подумала. Свій багаж вони могли забрати, спустившись, і, схоже, їм доведеться попросити притулку ще на одну ніч.

Його збори мусили розбудити господаря, бо старий раптом з’явився з дальшої кімнати. Його погляд упав на порожній Аннин матрац, і він майже звинувачувально пошукав очима Віктора.

— Моя дружина пішла вперед, — сказав Віктор. — Я піду слідом за нею.

Старий виглядав дуже серйозним. Підійшов до відчинених дверей і стояв, дивлячись на гору за селом.

— Недобре було відпускати її, — сказав він, — ви не мали їй цього дозволити.

Віктор казав, що старий виглядав дуже занепокоєним і хитав головою, щось бурмочучи собі під ніс.

— Та все гаразд, — сказав Віктор. — Я швидко її піймаю і ми, напевне, повернемося одразу ж після полудня.

Він поклав руку старому на плече, щоб його заспокоїти.

— Дуже боюся, що буде запізно, — сказав старий. — Вона піде до них, а як буде з ними, то не повернеться.

Він ще раз вжив слово «sacerdotesse», влада sacerdotesse, і його тривога, його занепокоєння передалися Вікторові. Тепер теж відчув страх, що гнав уперед.

— Ви хочете сказати, що на вершині Монте-Верити хтось живе? — спитав він. — Люди, що можуть на неї напасти і завдати шкоди?

Старий почав швидко говорити, і в потоці слів, який він вивергав, тяжко було знайти сенс. Ні, сказав він, sacerdotesse її не скривдять, вони нікого не кривдять; річ у тому, що вони її заберуть, щоб вона стала однією з них. Анна піде до них, вона нічого не зуміє з собою вдіяти, така сильна їхня влада. Старий казав, що двадцять, тридцять років тому його донька пішла до них: він ніколи вже її не бачив. Інших молодих жінок із села і з долини внизу теж кликали sacerdotesse. Коли покликані пішли, ніхто не зумів їх повернути. Ніхто їх знову не побачив. Ніколи, ніколи. Так було впродовж багатьох років, за часів його батька, і батька його батька, і навіть ще раніше.

Нині невідомо, коли sacerdotesse вперше з’явилися на Монте-Вериті. Жоден живий чоловік їх не бачив. Вони жили там, замкнувшись, за стінами, але, як він уперто запевняв, мали чарівну силу. «Хто каже, що це від Бога, хто — від диявола, — говорив він, — а ми не знаємо, не можемо розказати. Ходять чутки, що sacerdotesse на Монте-Вериті ніколи не старіють, завжди залишаються молоді та прекрасні, і що свою силу вони черпають від місяця. Це місяцю вони поклоняються, і сонцю».

Віктор мало що збагнув із тієї дикої розмови. Це все мусило бути легендою, марновірством.

Старий похитав головою і глянув на гірську стежку.

— Минулої ночі я побачив це в її очах. Цього я боявся. У неї були такі очі, як у тих, кого покликали. Я бачив таке раніше. У моєї доньки, в інших.

До того часу решта членів сім’ї прокинулись і по одному зайшли до кімнати. Здавалося, вони відчули, що трапилося. Молодший чоловік, жінка, навіть діти дивилися на Віктора з тривогою і дивним співчуттям. За його словами, все довкола викликало в нього не так тривогу, як роздратування і гнів. У думках зринали коти і мітли, відьми й шістнадцяте сторіччя.

У долині повільно розходився туман, пливли хмари. Лагідне світло в небі, на сході за горами, сповістило про схід сонця. Старий сказав щось молодшому і вказав йому палицею.

— Мій син покаже вам стежку, але пройде лише частину дороги. Далі він іти не хоче.

Віктор казав, що коли виходив, усі очі були звернуті на нього. Не лише з тієї крайньої хати, а з усіх інших домівок сільця він помічав обличчя, що дивилися з-за привідчинених віконниць і прочинених дверей. Усе село було на ногах і, зворушене, пильно спостерігало за ним.

Його провідник навіть не спробував заговорити з ним. Ішов уперед, плечі опущені, очі втуплені в землю. Віктор відчував, що він пішов лише з наказу старого, його батька.

Стежка була вибоїста і кам’яниста, в багатьох місцях розбита і, як вважав Віктор, йшла руслом висохлого струмка, непрохідного під час дощу. Але зараз, у розпал літа, нею легко було підійматися. Після годинного підйому зелень, терен та чагарники зосталися позаду і вершина гори проколювала небо прямо над їхніми головами. Вона була розділена надвоє, наче два пальці одної руки. З глибини долини і навіть із села цього поділу не було видно — два піки зливалися в один.

Доки вони підіймалися, зійшло сонце і тепер світило з усіх сил, коралово осяваючи південно-східний схил. Котилися великі вали м’яких хмар, закриваючи світ унизу. Вікторів провідник раптово зупинився і показав уперед, де скельний виступ, наче втятий лезом бритви, повертав на південь і тягся, скільки було видно.

— Монте-Верита, — сказав він і повторив: — Монте-Верита.

Тоді швидко повернувся і подерся назад шляхом, яким вони прийшли.

Віктор гукнув до нього, але чоловік не обізвався, навіть голови не повернув. За мить його вже не було видно. Вікторові не зосталося нічого, крім як іти самому довкола виступу. Він сподівався, що Анна чекає його по той бік.

Йому потрібно було півгодини, щоб обійти виступ, і з кожним кроком його неспокій зростав, бо там, з південного боку, не було пологого схилу — прямовисна гора. Невдовзі дальше просування стало неможливе.

— Тоді, — розповідав Віктор, — я пройшов через щось схоже на розколину в скелі, всього за футів триста від вершини, і побачив монастир, побудований із каменю між двома піками, простий і неприкрашений; його оточувала стрімка кам’яна стіна, нижче вона обривалася у тисячофутову прірву, а зверху не було нічого, крім неба і двох піків Монте-Верити.

То це була правда. Віктор не збожеволів. Це місце існувало. Це був не нещасний випадок. Він сидів біля газового обігрівача, в санаторії, і те, що трапилося, не було фантазією, породженою з трагедії.

Тепер, розповівши мені так багато, він здавався спокійним. Напруження майже спало, руки перестали тремтіти. Більше скидався на давнього Віктора, і голос його був рівний.

— Мусив мати сотні років, — сказав він через хвилину-другу. — Бог знає, скільки часу довелося висікати його з такої скелі, як ця. Я ніколи не бачив нічого разючішого, дикішого і, дивним чином, прекраснішого. Здавалося, він висів між горою і небом. Багато довгих вузьких щілин — для світла й повітря. Не справжніх вікон, звичних для нас. Вежа звернута на захід, а нижче — прямовисна прірва. Велика стіна оточувала монастир, робила його неприступним, немов фортеця. Жодного входу я не помітив. Там не було ніяких ознак життя. Ні сліду бодай когось.

Я стояв, дивився на скелю, а вузькі щілини-вікна дивилися на мене. Не міг нічого зробити, крім як чекати, доки покажеться Анна. Бо тепер, розумієш, я впевнився, що старий мав рацію, і я знав, що трапилось. Мешканці монастиря побачили Анну з отих шпарин і покликали її. Зараз вона з ними, всередині. Вона мусить побачити, що я стою за стіною, і от-от вийде до мене. Отож я чекав там, увесь день…

Його слова були прості, звичайний виклад фактів. Будь-який чоловік міг би отак чекати дружину, яка одного ранку під час їхньої відпустки пішла на якийсь час, бо запросили друзі. Він сів, пізніше перекусив і дивився на пасма хмар, що закривали світ унизу, розсіювалися і збиралися знову; а сонце з усією літньою силою вдаряло по незахищеній поверхні Монте-Верити, по вежі, по прорізах-вікнах, по великій довколишній стіні, з-за якої досі не вийшло жодного руху, жодного звуку.

— Я сидів там весь день, — казав Віктор, — але вона не з’являлася. Сонце палило й сліпило, тож я мусив повернутися до ущелини, якою прийшов, і сховатися. Там, лежачи в тіні випнутих каменів, я далі міг пильнувати за вежею і вікнами-щілинами. Ми з тобою знали в минулому гірську тишу, але її не порівняти з тишею під подвійним піком Монте-Верити.

Години тяглися за годинами, а я далі чекав. Холоднішало, і зі зростанням моєї тривоги прискорився й час. Сонце швидко хилилось до заходу. Змінився колір скелі. Не було вже того сліпучого блиску. Тоді я почав панікувати. Підійшов до стіни і закричав. Обмацував руками, але входу не було, нічого не було. Мій голос луною повертався до мене, знову й знову. Глянув угору — і побачив там ті ж самі сліпі шпарини вікон. Я почав сумніватися в історії старого, в усьому, що він сказав. Це місце було безлюдне, там уже тисячу років ніхто не жив. Монастир був збудований дуже давно і спорожнів. Анна взагалі ніколи сюди не приходила. Вона впала на тому вузькому виступі, де закінчилася стежина і провідник мене покинув. Вона мусила впасти у глибоченну прірву, там, де біля південного плеча гори починався хребет. Те саме трапилося з іншими жінками, які йшли цією дорогою, з донькою старого, з дівчатами долини: всі вони попадали, жодна не дійшла до скелі, тут, між піками.

Цю непевність легше було б витримати, якби до голосу Віктора повернулася первинна напруженість та ознаки нервового розладу. Але це було так: він сидів у лондонському санаторії, в простій, знеособленій кімнаті, серед звичайних медичних баночок і пігулок на столі поруч із ним; із Вігмор-стрит долинав вуличний шум, а його голос був монотонним, як цокання годинника. Природніше було б, якби він раптом обернувся і закричав.

— Але я не зважувався повертатися, доки вона не вийшла. Я мусив далі чекати там, під стіною. Хмари наді мною згустилися й посіріли. Добре знайомі мені вечірні тіні виповзли на небо. Якусь мить кам’яний схил гори, стіна, вікна були золотими, а тоді сонце раптово зникло. Сутінків узагалі не було. Холодно, ніч.

Віктор розповів, що залишився біля стіни до світанку. Не спав, ходив туди-сюди, щоб зігрітися. Коли розвиднілося, він геть перемерз, усе тіло стерпло, а голова паморочилася від голоду. Він мав із собою лише їхню обідню перекуску.

Здоровий глузд підказав йому, що чекати ще день було б божевіллям. Йому слід повернутися до села по харчі та воду, і, якщо це можливо, зібрати там людей для пошукової групи. Коли сонце зійшло, він неохоче покинув вершину. Все, як і раніше, огортала тиша. Тепер він упевнився, що за стіною не було нікого живого.

Він обійшов довкола гори, вийшов на стежку і, у ранковому тумані, пішов униз до села. Його зустрічали. Наче очікували його приходу. Старий стояв біля входу до своєї хатини, а довкола нього зібралися сусіди, переважно чоловіки й діти.

Першим Вікторовим запитанням було: «Моя дружина повернулася?» Попри все, коли він спустився з вершини, то знову відчув надію. Можливо, вона взагалі не підіймалася на гору? Пішла деінде й повернулася до села якоюсь іншою дорогою. Але коли він побачив їхні обличчя, ця надія розвіялась.

— Вона не повернеться, — сказав старий, — ми ж вам казали, що вона не повернеться. Вона пішла до них, на Монте-Вериту.

Віктору вистачило розуму попросити їсти й пити, перш ніж починати суперечку. Його нагодували. Стояли поруч із ним, співчутливо приглядаючись. Віктор казав, що найболісніше для нього було побачити Аннин багаж, її матрац, пляшку для води, ніж, усілякі особисті дрібнички, яких вона не взяла з собою.

Доки Віктор їв, вони стояли поруч, чекаючи, коли він заговорить. Він усе розповів старому. Як чекав увесь день і всю ніч. Як не почув жодного звуку, не помітив ані знаку життя у шпаринах на вершині Монте-Верити. Час від часу старий перекладав усе, що казав Віктор, сусідам.

Коли Віктор закінчив, старий промовив:

— Усе так, як я говорив. Ваша дружина там. Вона з ними.

Нерви Віктора не витримали, він закричав:

— Як вона може бути там? Там немає нікого живого! Там мертво, там порожньо. Це місце мертве вже багато століть!

Старий нахилився вперед і поклав руку Вікторові на плече.

— Воно не мертве. Раніше багато хто так казав. Дехто пішов туди й чекав, як і ви. Двадцять п’ять років тому я робив те саме. Цей чоловік, мій сусід, багато років тому, коли покликали його дружину, три місяці сидів там — день за днем, ніч за ніччю. Вона не повернулася. Ніхто з покликаних на Монте-Вериту не повертається.

То вона впала. Вона загинула. Ось як це було. Віктор казав це їм, наполягав, прохав, щоб вони негайно пішли з ним і шукали в горах її тіло.

Старий похитав головою — лагідно, співчутливо.

— Колись ми вже так робили. Серед нас є дуже вмілі скелелази, що знають у горах кожен дюйм. Вони спустилися на південний бік, аж до краю льодовика, за яким не можна жити. Там немає тіл. Наші жінки не падали. Їх не було внизу. Вони на Монте-Вериті, у sacerdotesse.

Все було марно. Даремно їх переконувати. Віктор знав, що мусить спуститися в долину, а якщо не знайде допомоги там, рушити ще далі, до тієї частини краю, де мав знайомих, де він міг би знайти провідників, які згодилися б повернутися з ним.

— Тіло моєї дружини на цій горі, — сказав він. — Я мушу його знайти. Якщо тутешні мешканці мені не допоможуть, я знайду інших.

Старий глянув через плече і сказав якесь ім’я. З групки безмовних глядачів вийшла дитина, дівчинка років дев’яти. Старий поклав руку їй на голову.

— Ця дитина, — сказав він Віктору, — бачила і розмовляла зі sacerdotesse. Інші діти, колись давно, теж бачили їх. Вони показуються лише дітям, та й то рідко. Вона розповість вам.

Дитина почала декламувати високим наспівним голосом, її очі були втуплені у Віктора і, як він казав, схоже, що вона стільки разів повторювала цю оповідь тим самим слухачам, аж це стало піснею, уроком, вивченим напам’ять. Говорила на патуа, Віктор не розумів жодного слова. Коли вона закінчила, старий взявся перекладати. Через звичку він продекламував так само, як і дитина, тим самим наспівним тоном:

— Я з подружками була на Монте-Вериті. Почалася буря, мої подружки втекли. Я йшла і заблукала, і вийшла до місця, де стіна й вікна, і я плакала; я боялася. Вона вийшла зі стіни, висока й дуже гарна, а з нею ще одна, також молода й прекрасна. Вони мене втішали, а я хотіла зайти за стіну до них, коли почула спів із вежі, але вони сказали, що це заборонено. Коли мені буде тринадцять, я зможу повернутися і жити з ними. Вони були вдягнені в білий одяг до колін, їхні руки й ноги були голі, волосся обтяте при самій голові. Вони були гарніші, ніж люди цього світу. Вони відвели мене з Монте-Верити вниз до стежки, де я могла знайти дорогу. Тоді вони мене залишили. Я розповіла все, що знала.

Закінчивши свою декламацію, старий дивився на обличчя Віктора. Віктор сказав, що віра, якою була сповнена дитяча розповідь, його приголомшила. Він вирішив, що дитина заснула, побачила сон, а потім перевела його у дійсність.

— Даруйте, — сказав він перекладачеві, але я не можу повірити дитячій розповіді. Це все фантазія.

Дівчинку було покликано ще раз, щось їй наказано; вона одразу ж вибігла з дому і щезла.

— Там, на Монте-Вериті, їй дали низку камінців, — сказав старий. — Батьки тримають їх під замком, від лихої пригоди. Вона пішла їх попросити, щоб показати вам.

Через кілька хвилин дитина повернулася і поклала Вікторові в долоню поясок, короткий, — щоб носити довкола тоненької талії або ж як намисто. Камені, схожі на кварц, були вирізані й оброблені руками і щільно зчіплювались між собою завдяки видовбаним канавкам. Робота була майстерна, навіть ювелірна. Зовсім не те, що грубі селянські вироби, вирізувані для розваги довгими зимовими вечорами. Посеред тиші Віктор віддав дитині оздобу.

— Вона могла знайти це на схилі гори, — сказав він.

— Ми такого не робимо, — відповів старий, — ні люди з долини, ні навіть із міст, де я був. Все було, як казала дитина: камінці їй подарували ті, що живуть на Монте-Вериті.

Віктор знав, що далі переконувати даремно. Вони були надто вперті, а їхнє марновірство сильніше за здоровий глузд. Він спитав, чи може залишитися в домі на ще один день і ніч.

— Можете залишатися, доки не довідаєтесь правди, — відповів старий.

Сусіди поступово розходилися, відновлювався звичайний денний лад. Наче нічого й не трапилось. Віктор вийшов знову, цього разу до північного схилу гори. Трохи пройшовши, зрозумів, що цей схил неприступний, у всякому разі без кваліфікованої допомоги і без спорядження. Якщо Анна пішла сюди, то на вірну смерть.

Він повернувся до села на східному схилі вже як зайшло сонце. Увійшов до вітальні й побачив, що йому наготували їжу, а його матрац лежить на долівці перед вогнищем. Був надто втомленим, щоб їсти, — упав на матрац і заснув. Назавтра встав рано, ще раз піднявся на Монте-Вериту і просидів там увесь день. Чекав, пильнуючи за вікнами-щілинами, доки гаряче сонце впродовж довгих годин палило вершину гори, а потім опустилося на захід. Ніщо не ворухнулося, ніхто не вийшов.

Він думав про того селянина, що кілька років тому чекав три місяці, день за днем, ніч за ніччю. Віктор питав себе, наскільки вистачить його терпіння і чи дорівняється він тому селянинові силою духу.

Третього дня, коли сонце було найсильніше, він не міг витримати спеки і сховався в ущелині, в тіні та блаженній прохолоді під виступом скелі. Змучений напруженим чеканням і відчаєм, що повністю його заполонив, Віктор заснув.

Враз він прокинувся. Стрілка годинника показувала п’яту, в ущелині похолоднішало. Він вибрався з неї і глянув на кам’яний схил, золотавий у призахідному сонці. Тоді він її побачив. Стояла під стіною, на виступі всього кілька футів у окружності, а під нею прямовисна скеля, тисячу футів чи й більше.

Вона чекала, дивлячись на нього, а він побіг до неї, скрикуючи: «Анно… Анно…» Казав, що чув своє власне ридання і думав, що серце йому розірветься.

Підбігши ближче, він побачив, що не дотягнеться до неї. Їх розділяла глибока прірва. Вона була за дванадцять футів від нього, а він не міг її торкнутися.

— Я стояв на місці, дивлячись на неї, — казав Віктор. — Мовчав. Здавалося, щось здушило мій голос. Відчував, як сльози течуть по моєму обличчі. Я плакав. Бачиш, я ж переконав себе, що вона померла, що зірвалася й упала. А вона була там, жива. Звичайні слова не приходили. Я намагався вимовити: «Що трапилось? Де ти була?» — але це було марно. Бо, дивлячись на неї, я раптом зі страшною сліпучою певністю збагнув: усе, що казали старий і дитина, це не фантазія і не марновірство. Це правда. Хоча я нікого, крім Анни, не бачив, уся місцевість раптом ожила. Бозна скільки очей дивилися, спостерігали за мною з тих вікон-щілин. Крізь стіну я відчував їхню близькість. Це було дивно, жахливо і реально.

Голос Віктора знову напружився, руки затремтіли. Він потягся за склянкою води і жадібно випив.

— Вона була не у власному одязі, — сказав він. — Мала на собі щось наче сорочку, наче туніку, довжиною по коліна, а довкола стану таку саму низку камінців, як мені показала дитина. Босоніж, руки оголені. Найбільше мене вразило те, що волосся її було коротко обстрижене, коротке, як у нас із тобою. Це її дивно змінило, вона виглядала молодшою, але якось страшно суворою. Тоді вона озвалася до мене. Говорила зовсім природно, наче нічого й не сталося:

— Вікторе, любий, я хочу, щоб ти повернувся додому. Не треба тобі більше гризтися через мене.

Віктор сказав: він насилу вірив, що от вона стоїть там і каже це йому. Це нагадало йому так звані психічні послання, які медіуми виголошують родичам померлих під час спіритичних сеансів. Не вірив, що зуміє відповісти.

Можливо, вона загіпнотизована і говорить під чиїмсь навіюванням?

— Чому ти хочеш, щоб я повернувся додому? — сказав він дуже лагідно, щоб не вразити її розуму, вже й так, видно, розладнаного через цих людей.

— Бо це єдино можлива річ, — відповіла вона. А тоді, сказав Віктор, усміхнулася, звичайно, щасливо, наче вони вдома обговорюють плани. — Зі мною все гаразд, милий, — сказала вона. — Це не божевілля, не гіпноз, жодна з тих речей, які ти собі уявив. Зрозуміло, в селі тебе налякали. Це понад сили більшості людей. Але я завжди знала, що десь це існує, і всі ці роки чекала. Коли чоловіки стають схимниками, коли жінки замикаються в монастирях, їхні родичі дуже страждають, я знаю це, але з часом звикають. Я хочу, щоб і ти зробив це, Вікторе, будь ласка. Я хочу, щоб ти зрозумів, якщо зможеш.

Вона стояла там, цілком спокійна, цілком сумирна, усміхаючись йому згори.

— Ти хочеш сказати, — озвався він, — що залишишся тут назавжди?

— Так, — відповіла вона, — для мене не може бути жодного іншого життя, ніколи. Мусиш цьому повірити. Я б хотіла, щоб ти повернувся додому, жив, як досі, господарював у домі та маєтку, а якщо ти закохаєшся в когось, то одружуйся і будь щасливий. Будь благословен за твою любов, твою доброту і відданість, найдорожчий, я ніколи їх не забуду. Якби я померла, ти б вірив, що я упокоїлася в раю. Для мене це місце — рай. Я воліла б кинутися в цю прірву, на каміння за сотні футів піді мною, ніж повернутися до світу з Монте-Верити.

Віктор сказав, що дивився на неї, коли вона говорила, — і вона променилася, як ніколи не було з нею, навіть у дні найбільшого задоволення.

— Ми з тобою, — сказав він, — читали колись у Біблії про Преображення. Це єдине слово, яке я можу використати, щоб описати її обличчя. Не істерика, не емоційне збудження — Преображення. Щось — з-поза нашого світу — наклало на неї руку. Благати її було марно, силувати — неможливо. Анна справді радше кинулася б зі скелі, ніж повернулася у світ. Я б нічого не вдіяв.

Він казав, що його тоді охопило почуття цілковитої безпорадності, розуміння, що він ніяк не може зарадити. Це було так, наче він і вона стоять на пристані, і вона збирається ступити на корабель, що відпливає невідомо куди; минають останні хвилини й ось-ось заревуть корабельні сирени, попереджаючи, що трап буде піднято і вона мусить іти. Він запитав, чи має вона все потрібне, чи дають їй достатньо їжі, чи має чим вкритися, чи є тут щось на випадок хвороби. Нехай би він знав і зумів прислати їй усе, що вона забажає. Вона усміхнулася йому і запевнила, що за цими стінами має все, чого потребує.

Він сказав їй:

— Я щороку приїжджатиму сюди о цій порі та проситиму тебе повернутися. Я ніколи цього не забуду.

Вона відповіла:

— Для тебе ж це буде тільки важче. Це як класти квіти на могилу. Я воліла б, щоб ти залишався вдома.

— Я не можу залишатися вдома, — промовив він, — знаючи, що ти тут, за цими стінами.

— Я не зможу знову вийти до тебе, — сказала вона, — ти востаннє мене бачиш. Пам’ятай, однак, що я завжди виглядатиму так, як зараз. Це частина віри. Такою збережи мене у своїй пам’яті.

Тоді, сказав Віктор, вона попросила його піти. Не могла повернутися за стіну, доки він не пішов. Сонце низько стояло на небі, і схил гори був уже в тіні. Віктор довго дивився на Анну; потім повернувся до неї спиною, стоячи на виступі, і, не оглядаючись, відійшов од стіни до ущелини. Діставшись ущелини, він почекав кілька хвилин і знову подивився на вершину. Анна вже не стояла на виступі. Там не було нічого, крім стін, вікон-щілин і вище, ще не в тіні, — піків-двійнят Монте-Верити.

Я щодня викраював півгодини чи близько того, щоб відвідати Віктора в його санаторії. Щоразу він виглядав сильнішим, більше схожим на себе. Я розмовляв із його лікарем, старшою медсестрою та доглядачками. Вони казали мені, що нема й мови про психічну ненормальність, що, потрапивши до них, він страждав од сильного потрясіння та нервового зриву. Зустрічі й розмови зі мною дуже йому допомогли. Через два тижні він уже почувався досить добре, щоб залишити санаторій. Тоді на якийсь час поселився в мене у Вестмінстері.

Упродовж тих осінніх вечорів ми знову й знову поверталися до того, що трапилось. Я розпитував його детальніше, ніж досі. Він запевняв, що в Анні не було нічого дивацького. Їхній шлюб був звичайним щасливим шлюбом. Погоджувався, що її неприязнь до власництва, її спартанський спосіб життя були незвичайні, але це не здавалося йому нічим винятковим, — бо це була Анна. Я розповів йому, як побачив її вночі, коли вона стояла босоніж на морозному травнику. Так, згодився він, вона таке робила. Але була надто мімозною, дещо потайною, а він це шанував. Ніколи не ліз їй у душу.

Я спитав, що він знав про її життя до їхнього одруження. Він відповів: не надто багато було того, що б можна знати. Батьки померли, коли вона була дитиною, росла у Вельсі в тітки. Нічого особливого, ніяких скелетів у шафі. Й виховання її було зусібіч звичайне.

— Це все дарма, — казав Віктор, — ти не збагнеш Анни. Вона сама по собі, унікальна. Не можеш пояснити її так само, як і феномен музиканта, народженого від звичайних батьків. Чи поета. Чи святого. Цього не можна розрахувати. Те, що я її знайшов, було моє велике щастя, дар Божий, а її втрата — моє особисте пекло. Хай там як, житиму далі, бо вона цього хотіла. І щороку повертатимусь на Монте-Вериту.

Таке покірне сприйняття краху всього його життя дивувало мене. Я відчував, що не зміг би подолати свого відчаю, якби то була моя трагедія. Мені здавалося жахливим, що якась невідома секта на схилі гори за кілька днів здобула таку владу над інтелігентною жінкою з сильною особистістю. Зрозуміло, що неосвічені сільські дівчата легко піддавалися емоційній омані, а їхні засліплені марновірством родичі ніяк цьому не протистояли. Я казав це Віктору. Казав, що можна через звичайні канали нашого посольства звернутися до уряду тієї країни, добитися всенародного зацікавлення, привернути пресу, забезпечити підтримку нашого уряду. Я казав, що готовий це все урухомити. Адже ми живемо у двадцятому столітті, а не в Середньовіччі. Таке місце, як Монте-Верита, не має існувати. Я б постарався, щоб ця історія стала відомою всій країні, набула міжнародного розголосу.

— Але чому? — тихо спитав Віктор. — Навіщо?

— Щоб повернути Анну, — відповів я, — та звільнити решту. Щоб уберегти життя інших людей від катастрофи.

— Але ж, — сказав Віктор, — ми не руйнуємо монастирів. Їх сотні, у всьому світі.

— Є різниця, — твердив я. — Це організовані групи побожних людей. Вони існують багато століть.

— Ймовірно, що Монте-Верита теж.

— А як вони живуть? Що їдять, що відбувається, коли вони хворіють чи помирають?

— Не знаю. Намагаюся про це не думати. Чіпляюся за Аннині слова — що вона щаслива, знайшла те, чого шукала. Я не збираюся руйнувати її щастя.

Потім він глянув на мене, наполовину здивовано, наполовину з розумінням, і сказав:

— Дивно, що саме ти це кажеш. Ти мав би розуміти Аннині почуття краще, ніж я. Адже в наші альпіністські дні ти завжди ходив з головою в хмарах і цитував мені:

Світ надмірний для нас, раніш чи пізніше

Втрати й здобутки спустошують наші сили[10].

Пам’ятаю, як встав, підійшов до вікна і дивився на туманну вулицю, аж до набережної. Не казав нічого. Його слова дуже вразили мене. Я не міг на них відповісти. І знав у глибині душі, чому я зненавидів історію Монте-Верити й хотів знищити це місце. Бо Анна знайшла свою Істину, а я ні.

Ця розмова між мною та Віктором стала коли не розривом, то принаймні поворотним моментом нашої дружби. Ми обидва досягли півшляху свого земного життя. Він повернувся додому в Шропшир, а потім написав мені, що збирається передати своє майно юному небожеві, ще школяреві, й кілька наступних років забиратиме хлопця до себе на канікули, щоб познайомити його з місцевістю. Що буде пізніше, не знав. Не будував планів для себе. А от моє майбутнє тоді принесло великі зміни. Робота вимагала від мене перебратися на два роки до Америки.

А тоді виявилося, що весь світ повернув у іншому напрямку. Наступним роком був 1914.

Віктор пішов до війська одним із перших. Можливо, думав, що це вихід. Можливо, думав, що загине. Я не міг вчинити за його прикладом, аж доки не закінчив своїх американських справ.

Це, звичайно, для мене виходом не стало: мені неприємна була кожна хвилина моїх армійських років. Впродовж усієї війни я жодного разу не бачив Віктора, ми воювали на різних фронтах і не зустрічалися навіть під час відпусток. Якось я отримав від нього звістку. Ось що він писав:

«Попри все, мені вдалося цього року побувати на Монте-Вериті, як я обіцяв. Ночував у старого в селі, а наступного дня вибрався на гору. Вона не змінилася. Безживна й мовчазна. Я залишив листа для Анни під стіною і весь день сидів там, дивлячись на монастир і відчуваючи її близькість. Я знав, що вона не вийде до мене. Назавтра пішов туди знову і не тямився від радості, знайшовши листа від неї. Якщо це можна назвати листом. Він був вирізаний на пласкому камені — гадаю, це їхній єдиний спосіб зв’язку. Писала, що здорова, сильна і дуже щаслива. Посилає мені своє благословення, тобі теж. Щоб я ніколи за неї не хвилювався. Це все. Як я тобі казав у санаторії, це наче спіритична звістка з краю мертвих. Я мусив цим удовольнитися, що й зробив. Якщо я переживу цю війну, то, напевне, виїду й поселюсь у тому краю, щоб бути ближче до неї, навіть якщо ніколи її не побачу й нічого від неї не почую, крім кількох видряпаних на камені слів раз на рік.

Хай тобі таланить, старий. Цікаво, де ти зараз.

Віктор

Коли було укладене перемир’я, а я демобілізувався і почав відбудовувати нормальне життя, то однією з перших речей, що зробив, було довідатися про Віктора. Я написав йому в Шропшир. Одержав чемну відповідь від небожа. Він перебрав дім і маєток. Віктор був поранений, але не тяжко. Покинув Англію і кудись виїхав, до Італії чи Іспанії, небіж достеменно не знає. Але він вважає, що дядько вирішив там поселитися назавжди. Якщо отримає звістку від нього, сповістить і мене. Більше ніяких новин не було. Що ж стосується мене, то я вирішив, що не люблю повоєнного Лондона і його мешканців. Розірвав усе, що в’язало мене з домом, і переїхав до Америки.

Відтоді минуло майже двадцять років, перш ніж я знову побачив Віктора.

Не випадок знову звів нас разом. Я у цьому певен. Такі речі визначені наперед. У мене є теорія, що життя кожної людини схоже на талію карт, і ті, кого ми зустрічаємо та кого любимо, перемішуються разом із нами. Рука Долі тримає поряд тих, що мають однакову масть. Гра триває, а нас скидають і здають. Та комбінація подій, що за два-три роки до початку Другої світової війни привела мене, п’ятдесятип’ятирічного, до Європи, не стосується цього оповідання. Але трапилося так, що я повернувся.

Я летів із однієї столиці до іншої — назви обох несуттєві, — і мій літак здійснив вимушену посадку в дикому гірському краю. На щастя, обійшлося без жертв. Два дні екіпаж та пасажири, а з ними і я, були відрізані від зовнішнього світу. Ми отаборилися в напіврозбитій машині й чекали порятунку. Ця пригода втрапила до заголовків тодішньої світової преси, навіть на кілька днів відібравши першість у репортажів про киплячу ситуацію в Європі.

Труднощі, які ми пережили за ті сорок вісім годин, не були надмірні. Дяка долі, серед пасажирів не було жінок чи дітей, отож ми, чоловіки, були спокійні, чекаючи рятівників. Були впевнені, що допомога невдовзі надійде. Наша рація функціонувала аж до вимушеної посадки, і радист устиг передати наші координати. Зоставалося набратися терпцю і підтримувати тепло.

Що стосується мене, то свою місію в Європі я виконав, а нитки, які зв’язували мене зі Штатами, були не такі міцні, щоб вірити, наче мене там нетерпляче чекають. Те, що я раптово опинився в краю, схожому на ті, які гаряче любив багато років тому, було дивним переживанням. Я став уже великоміським жителем, звичним до комфорту. Жвавий пульс американського життя, темп, життєздатність, невтомна енергія Нового Світу об’єдналися, щоб змусити мене забути все те, що раніше прив’язувало мене до Старого.

Тепер, дивлячись на розкішне пустків’я довкола, я розумів, чого мені не вистачало усі ці роки. Забув про своїх супутників, забув про сірий фюзеляж розбитого літака — геть недоречного на тлі цієї столітньої пустелі — забув про мою сиву голову, обважніле тіло і весь тягар моїх п’ятдесяти п’яти років. Я знову був хлопчаком, повним надії, нетерплячим, у пошуках відповіді на вічні питання. І ця відповідь була тут, чекала за далекими вершинами. Я стояв там, недоречний у своєму міському одязі, а гірська лихоманка знову пульсувала в моїй крові.

Мені захотілося відійти від розбитого літака та запалих облич моїх супутників; я хотів забути згайновані роки. Чого б я не дав, щоб знову стати молодим, юнаком, що, не переймаючись наслідками, рушає в гори і піднімається до слави. Я знав, яке це відчуття — підійматися на найвищі вершини. Повітря гостріше й холодніше, тиша глибша. Дивно пекучий лід, пронизливе сонячне проміння і та мить, коли серце пропускає удар, якщо нога, послизнувшись на вузькому виступі, шукає безпеки; руки вчеплені за мотузку.

Я знизу дивився на них — на гори, які я любив, — і почував себе зрадником. Я зрадив їх заради низин, комфорту, легкості, безпеки. Коли рятувальники доберуться до мене і до моїх супутників, я надолужу згайнований час. Ніщо не змушувало мене поквапом повертатися до Штатів. Я міг би взяти відпустку — тут, у Європі, — та знову піти в гори. Куплю належний одяг, спорядження, візьмусь за це. Вирішив — і почувався легким, безтурботним. Здавалося, ніщо більше не має значення. Я повернувся до свого гуртка людей, які тулилися біля літака, та сміявся і жартував кілька наступних годин.

Допомога прийшла вже назавтра. Ми впевнились у порятунку, побачивши на світанку за сотні футів над нами літак. Пошукова група складалася зі справжніх альпіністів і провідників — це були хлопці прості, грубуваті, але симпатичні. Принесли одяг, речі та їжу для нас і, як зізналися, були вражені, що все це згодилося. Думали, що не застануть жодного з нас живим.

Допомогли нам зробити кілька легких переходів у долину, тож ми зійшли туди вже наступного дня. Уночі стали табором на північній стороні великого гірського пасма, яке нам, з нашого розбитого літака, здавалося таким далеким і недоступним. На світанку виступили знову, в чудовий ясний день, і вся долина нижче нашого табору постала перед нашими очима. На схід від нас гори ставали прямовисними і, наскільки я міг судити, непрохідними, аж до засніженої вершини чи, можливо, двох, які проколювали сліпуче небо, наче суглоби пальців стиснутої долоні.

Як тільки ми почали спускатися, я сказав старшому в групі рятівників:

— Колись, замолоду, я часто ходив у гори. Але цього краю зовсім не знаю. Багато експедицій приходить сюди?

Він похитав головою. Сказав, що умови важкі. Він сам і його товариші не місцеві. Люди у східній долині темні й відсталі, для туристів та мандрівників тут мало що є. Якщо я хочу підійматися, він може забрати мене в інші місця, там я матиму добрий спорт. Хоча зараз надто пізня пора року для гірських походів.

Я далі дивився на той східний хребет, далекий і дивно красивий.

— Як називають, — спитав я, — ті два піки на сході?

— Монте-Верита, — відповів він.

Тепер я знав, що повернуло мене до Європи.

Я попрощався зі своїми супутниками в маленькому містечку, миль за двадцять від місця, де розбився літак. Їх повезли до найближчої залізниці, до цивілізації. Я відстав. Забронював номер у невеличкому готелі й залишив там свій багаж. Придбав міцні черевики, бриджі, шкіряну куртку і пару сорочок. А тоді повернувся до міста спиною і рушив у гори.

Як і казав мені провідник, було вже надто пізно для гірських походів. Але я чомусь не переймався цим. Був сам і знову в горах. Я забув, якою цілющою може бути самотність. Давня сила повернулася до моїх ніг та легень, часточки холодного повітря пронизали мене всього. Попри мої п’ятдесят п’ять, я міг би кричати від захвату. Зникли метушня та напруження, клопітлива багатомільйонна колотнеча; щезли вогні та нудотні міські запахи. Божевіллям було так довго це терпіти.

У такому збудженому настрої я дістався долини біля східного підніжжя Монте-Верити. Вона не надто змінилася, якщо порівнювати з Вікторовим описом багато років тому, ще до війни. Містечко було мале і примітивне, мешканці тупі й вперті. Була там якась груба подоба заїзду — надто пишно було б називати цей заклад готелем, — де я планував переночувати.

Прийняли мене байдуже, хоча і без нечемності. Після вечері я запитав, чи прохідна ще дорога до вершини Монте-Верити. Мій інформатор за своєю барною стійкою — це був бар і кафе водночас, а я там їв, бувши єдиним відвідувачем, — дивився на мене без жодного інтересу, попиваючи вино, яке я йому поставив.

— Думаю, прохідна, принаймні до села. А далі не знаю, — відповів він.

— А чи є якийсь зв’язок між вашими в долині й тими в селі у горах? — спитав я.

— Та ходимо інколи. Але не в цю пору року.

— А туристів багато?

— Туристів мало. Вони йдуть на північ. Там краще.

— А я міг би завтра переночувати в селі?

— Не знаю.

Я на хвильку замовк, стежачи за його важким похмурим обличчям, і сказав:

— А sacerdotesse досі живуть на вершині Монте-Верити?

Він стрепенувся. Повернувся до мене, широко розплющивши очі та перегнувшись через стійку.

— Хто ви такий? Звідки ви про них знаєте?

— То вони досі там? — спитав я.

Він підозріливо дивився на мене. Багато чого відбулося в його країні за останні двадцять літ — насильство, революція, ворожнеча між поколіннями, — і навіть цьому віддаленому закуткові дісталася його пайка. Можливо, це зробило мешканців такими замкненими.

— Кажуть таке, — повільно вимовив він. — Я волів би до цього не пхатися. Небезпечно. Якогось дня може бути клопіт.

— Для кого клопіт?

— Для тих із села, для тих, хто може мешкати на Монте-Вериті, — я нічого про них не знаю, — та й для нас у долині теж. Якщо я нічого не знаю, то й ніхто мене не чіпатиме.

Допив своє вино, сполоснув склянку і протер стійку ганчіркою. Прагнув мене позбутися.

— Коли б ви завтра хотіли сніданок? — спитав він.

Я відповів, що о сьомій, і пішов до своєї кімнати.

Відчинив подвійні вікна і став на вузькому балконі. Містечко стихло. Нечасті вогники блимали в темряві. Ніч була ясна і холодна. Завтра чи позавтра місяць буде вповні. Сяяв над темною громадою гір переді мною. Я почувався дивно зворушеним — наче ступав у минуле. Можливо, номер, у якому я мав переночувати, був тим самим, де колись спали Віктор та Анна — багато років тому, влітку 1913-го. Можливо, Анна самотою стояла тут, на балконі, дивлячись на Монте-Вериту, а Віктор, не передчуваючи трагедії, що трапиться через кілька годин, кликав її зсередини.

А тепер, ступаючи їхніми слідами, я прийшов до Монте-Верити.

Наступного ранку я одержав свій сніданок у кафе-барі, але мого нічного господаря не було. Каву й хліб принесла дівчина, можливо, його донька. Поводилася тихо і ввічливо, побажала мені приємного дня.

— Я збираюся рушити в гори, — сказав я, — здається, встановилася добра погода. А ви були колись на Монте-Вериті?

Її погляд зблиснув і вмить утік від мене.

— Ні, — сказала вона, — ні, я ніколи не віддалялася від долини.

Мій стиль розмови відразу ж став сухо-діловим, наче недбалим. Я згадав про своїх друзів, які колись тут були, — я не сказав, як давно, — що вони піднялися на вершину і знайшли там споруду, на маківці між піками, — і дуже зацікавилися сектантами, які мешкали за стінами.

— Не знаєте, вони досі там? — запитав я, запалюючи цигарку, удавано байдуже.

Вона нервово зиркнула на мене через плече, наче боячись, що хтось її підслуховує.

— Так кажуть, — відповіла вона. — Мій батько такого при мені не обговорює. Це заборонена тема для молодих.

Я продовжував курити.

— Я живу в Америці, — сказав я, — і помітив, що там, як і в багатьох місцях, коли молодь збирається разом, то ніяких тем не обговорює так охоче, як заборонені.

Вона ледь усміхнулася, але нічого не сказала.

— Насмілюся припустити, що ви й ваші юні друзі часто перешіптуєтеся про те, що відбувається на Монте-Вериті.

Я трохи соромився свого лукавства, але відчував, що цей метод підступу найкраще годиться для здобуття інформації.

— Так, — сказала вона, — це правда. Але вголос ми нічого не кажемо. От тільки останнім часом…

Знову зиркнула через плече і заговорила, стишено:

— Дівчина, яку я добре знала, і яка невдовзі мала вийти заміж, одного дня пішла з дому і не повернулася. Кажуть, що вона була покликана на Монте-Вериту.

— Ніхто її не бачив?

— Ні, вона пішла вночі. Не залишила ні слівця, нічого.

— А може, вона пішла деінде, до великого міста, до якогось туристичного центру?

— У це не вірять. До того ж перед тим вона дивно поводилась. Говорила вві сні про Монте-Вериту.

Я зачекав якусь мить, а тоді так само недбало й безтурботно запитав:

— Звідки таке захоплення Монте-Веритою? — спитав я. — Життя там має бути суворе і дуже жорстоке.

— Але не в покликаних, — сказала вона, хитаючи головою. — Вони назавжди зостаються молодими, ніколи не старіють.

— А звідки ж це можна знати, якщо ніхто їх не бачив?

— Так завжди було. Це така віра. Тому тут, у долині, їх ненавидять, бояться, а ще заздрять. Вони, на Монте-Вериті, знають таємницю життя.

Дивилася на гори крізь вікно. Її очі мали замислений вираз.

— А ви? — спитав я. — Як ви думаєте, вас колись покличуть?

— Я не гідна, — відповіла вона. — Крім того, я боюся.

Забрала мою каву і запропонувала мені фруктів.

— Тепер, — казала вона, а її голос ще знизився, — від часу цього останнього зникнення все йде до біди. Чоловіки тут, у долині, розлючені. Дехто з них піднявся до села і підбурюють їх там, щоб зібрати більшу силу, а тоді напасти на монастир. Наші зовсім здичавіють. Намагатимуться убити всіх, хто там живе. Тоді ще більше клопоту: на нас звалиться армія, буде слідство, розправи, стрілянина; це все погано закінчиться. Та й зараз уже недобре. Всі налякані. Всі про щось потай перешіптуються.

Звук наближення кроків одразу ж загнав її за барну стійку. Вона поралася там, низько схиливши голову, коли її батько увійшов до кімнати. Він підозріливо глянув на нас обох. Я відкинув цигарку і підвівся з-за столу.

— Ви й далі збираєтесь підніматися? — спитав він мене.

— Так, — відповів я. — Повернуся через день чи два.

— Було б нерозумно залишатися там довше, — сказав він.

— Маєте на увазі, що погода зіпсується?

— Погода зіпсується, атож. Крім того, там може бути небезпечно.

— Як це небезпечно?

— Можуть бути заворушення. Діється щось непевне. Люди роздратовані. А коли вони роздратовані, то себе не тямлять. У такий час можуть потерпіти мандрівники, чужинці. Краще б ви відмовилися від своєї ідеї піднятися на Монте-Вериту і повернули на північ. Там спокійно.

— Дякую. Але я всім серцем прагну піднятися на Монте-Вериту.

Він здвигнув плечима і відвернувся від мене.

— Як собі хочете. Мене це не обходить.

Я вийшов із заїзду на вулицю і, перейшовши місток над гірською річкою, опинився на стежці, що вела через долину до східного схилу Монте-Верити.

Спершу звуки з долини були розрізнені. Гавкання собак, дзвякання коров’ячих дзвоників, чоловічі голоси, що перегукувалися між собою, — всі вони виразно долинали до мене у непорушному повітрі. Синій дим із будинків зливався в одну туманну куряву, а самі будинки виглядали наче з іграшкового міста. Доріжка, що звивалася переді мною, бігла все вище, до самого серця гори, аж доки ополудні долина зовсім не щезла в глибинах. У моїй свідомості не було жодної іншої думки, окрім як підніматися вгору, вище, ще вище, здолати перший гребінь гори зліва, залишити його за собою, перевалити через другий, забути про обидва, досягши третього, ще крутішого і тінистішого. Я рухався повільно — м’язи були нетренованими, а вітер несприятливим, але душевне піднесення допомагало мені йти далі. Я зовсім не втомився, радше навпаки — міг би йти так вічно.

Я здивувався, врешті діставшись села, бо вважав, що до нього йти ще принаймні годину. Мабуть, я піднімався швидким темпом, бо на годиннику була всього четверта. Село виглядало покинутим, майже спорожнілим, і я вирішив, що нині там зосталося небагато мешканців. Деякі оселі були забиті, інші запалися і частково зруйнувалися. Лише з двох чи трьох ішов дим, і я не бачив нікого, хто б працював на довколишніх пасовищах. Кілька корів, худих і недоглянутих, паслися збоку від стежки, а їхні дзвоники на шиях якось порожньо подзвонювали у застиглому повітрі. Місце було похмуре, гнітило, — особливо після піднесення підйому. Страх як весело, що я мусив тут заночувати.

Я підійшов до дверей першої ж хатини, над дахом якої здіймалася тонка цівка диму, і постукав. Через деякий час їх відкрив хлопчина років чотирнадцяти, глянув на мене і покликав когось із темної кімнати. До дверей підійшов огрядний чоловік, приблизно мого віку, на вигляд простакуватий. Щось сказав мені на патуа, але за мить, зрозумівши свою помилку, заговорив загальновживаною мовою краю, плутаючись у ній ще більше, ніж я.

— Ви доктор із долини? — спитав він.

— Ні, — відповів я. — Я мандрівник, у відпустці, лажу тут по горах. Я просив би ліжко на ніч, якщо можна.

Його обличчя витягнулося. Він не відповів прямо на моє прохання.

— У нас тяжкохворий, — сказав він, — я не знаю, що робити. Сказали, що з долини прийде лікар. Ви нікого не зустрічали?

— Боюся, що ні. Крім мене, ніхто з долини не піднімався. А хто хворий? Дитина?

Чоловік похитав головою.

— Ні, ні, тут у нас дітей нема.

Далі дивився на мене, розгублено і безпомічно, мені було його жаль, але я не бачив, чим можу допомогти. Не мав при собі жодних медикаментів, крім пакету першої допомоги і пляшечки з аспірином. Якщо це лихоманка, то аспірин може бути корисним. Розкоркував пляшечку і відсипав трохи чоловікові в жменю.

— Це може допомогти, — сказав я, — спробуйте, якщо бажаєте.

Він покликав мене всередину.

— Будь ласка, дайте йому самі, — сказав він.

Мені не дуже хотілося заходити всередину і зіткнутися з похмурим видовищем присмертного родича, але проста людяність підказала, що інакше зробити не можна. При стіні стояло польове ліжко, а на ньому, накритий двома ковдрами, лежав чоловік із заплющеними очима. Був блідим, неголеним, а його риси загострилися; виглядав як ті, кому зосталося три чисниці до смерті. Я підійшов упритул до ліжка і глянув на нього. Він розплющив очі.

Якусь мить ми дивилися один на одного, не вірячи своїм очам. Тоді він простяг мені руку і всміхнувся. Це був Віктор…

— Дяка Богові, — сказав він.

Від зворушення мені відібрало мову. Побачив, як він підкликав чолов’ягу, що стояв окремо, та заговорив із ним на патуа. Либонь, сказав, що ми друзі, бо на обличчі чоловіка з’явилося якесь просвітління і він відійшов. Я далі стояв біля ліжка, тримаючи Вікторову руку в своїй.

— Як довго це з тобою? — спитав я нарешті.

— Майже п’ять днів, — сказав він. — Плеврит. У мене й раніше таке бувало. Але цього разу гірше. Старію.

Він знову всміхнувся — і, хоча я здогадувався, що він безнадійно хворий, він не дуже змінився. Той самий Віктор.

— А ти, схоже, процвітаєш, — сказав він, далі всміхаючись, — маєш усі лискучі ознаки успіху.

Я спитав його, чому він ніколи не писав і що з ним діялося впродовж цих двадцяти років.

— Плив за течією, — відповів він. — Як розумію, ти робив те саме, тільки в інший спосіб. Покинувши Англію, я вже туди не повертався. Що це ти тримаєш?

Я показав йому пляшечку з аспірином.

— Боюся, що особливої користі тобі з нього не буде, — сказав я. — Найкраще, що я можу зробити для тебе, — це зостатися тут на ніч, а зранку попросити цього чоловіка і ще одного-двох, щоб допомогли мені знести тебе в долину.

Він похитав головою.

— Марна трата часу. Мені кінець. Я це знаю.

— Нісенітниці. Ти потребуєш лікаря, належного догляду. Тут це неможливо.

Я оглянув примітивну вітальню, темну й задушливу.

— Не думай про мене, — сказав він. — Є дехто важливіший.

— Хто?

— Анна, — сказав він, а потім, коли я нічого не відповів, бо не міг добрати слів, він додав:

— Знаєш, вона досі тут, на Монте-Вериті.

— Ти маєш на увазі, що вона досі в тому місці, замкнена, що вона ніколи його не покидала?

— Тому я й тут, — відповів Віктор. — Приїжджаю сюди щороку, від початку. Я ж писав і розповідав тобі про все, після війни? Цілий рік живу в маленькому рибальському порту, дуже ізольованому й тихому, і раз на дванадцять місяців приїжджаю сюди. Цього року запізнився через хворобу.

Це було неймовірно. Що за існування всі ці роки — без друзів, без інтересів, упродовж довгих місяців, аж доки не настане час цього безнадійного щорічного паломництва.

— Ти колись її бачив? — спитав я.

— Ніколи.

— Ви з нею листуєтесь?

— Щороку я приношу листа. Беру його з собою і залишаю під стіною, а наступного дня повертаюсь.

— Цей лист забирають?

— Завжди. А на його місці лежить кам’яна плитка з видряпаним написом. Завжди не більше, ніж кілька слів. Я забираю камінь із собою. Тримаю їх усі внизу на узбережжі, там, де живу.

Серце розривалося від його віри в неї, його багатолітньої вірності.

— Я намагався вивчити це, — сказав він, — цю релігію, віру. Вони дуже давні, ще дохристиянські. Є старі книги, де натякають на них. Час від часу я щось таке розкопував, а ще розмовляв із людьми, вченими, які досліджували містицизм і древні обряди Стародавньої Галлії та друїдів; між усіма гірськими народами досі є тісний зв’язок. І скрізь, хоч би що я читав, наполегливо наголошують на силі місяця та певності, що послідовники цієї віри завжди залишаються молодими й прекрасними.

— Говориш так, Вікторе, наче й сам у це віриш.

— Вірю, — сказав він. — Діти в селі теж у це вірять, тих кілька, які зосталися.

Розмова зі мною втомила його. Потягся до глечика з водою, що стояв поруч із ліжком.

— Слухай, — сказав я, — аспірин тобі не зашкодить, може лише допомогти, якщо в тебе гарячка. Ти міг би заснути.

Я змусив його проковтнути три таблетки і закутав його ковдрами.

— У домі є жінки? — спитав я.

— Ні, — відповів він. — Я сам здивувався, коли прийшов сюди цього разу. Село дуже спорожніло. Всі жінки й діти спустилися в долину. Зосталося зо два десятки чоловіків та хлопців, це все.

— Ти не знаєш, коли пішли жінки й діти?

— Я так зрозумів, що за кілька днів до мого приходу. Цей чолов’яга — син старого, що тут жив, він давно помер, — такий головотяп, що ніколи нічого не знає. Що його не питаєш, дивиться як із туману. Але своє діло знає. Дасть тобі їжу, знайде постіль, а малий у нього доволі тямущий.

Віктор заплющив очі, і я сподівався, що він зможе заснути. Я подумав, що знаю, чому жінки й діти пішли із села. Це було після того, як зникла дівчина з долини. Їх попередили, що на Монте-Вериті може трапитися щось лихе. Я не зважився сказати це Віктору. Хотів переконати його спуститися в долину.

Досі вже стемніло, а я зголоднів. Пройшов через якісь сінці до задньої частини дому. Там не було нікого, крім хлопчика. Я попросив у нього щось їсти й пити, він зрозумів. Приніс мені хліба, м’яса, сиру, я поїв у вітальні, а хлопець спостерігав за мною. Очі Віктора досі були заплющені; я думав, що він спить.

— Йому покращає? — спитав хлопець. Він розмовляв не на патуа.

— Думаю, що так, — відповів я, — якщо тільки мені допоможуть перевезти його до лікаря в долині.

— Я вам допоможу, — сказав хлопець, — і двоє моїх приятелів. Мусимо йти завтра. Потім буде важче.

— Чому?

— Післязавтра сюди приходитимуть і відходитимуть. Чоловіки з долини, дуже роз’юшені, а я з приятелями приєднаюся до них.

— А що буде?

Він вагався. Глянув на мене бистрими блискучими очима.

— Не знаю, — сказав він. Вислизнув назад, до сіней.

З ліжка долинув голос Віктора.

— Що сказав хлопець? Хто прийде з долини?

— Не знаю, — недбало відповів я. — Можливо, якась експедиція. Але він запропонував допомогти перевезти тебе завтра в долину.

— Тут не буває експедицій, — сказав Віктор, — це якась помилка.

Покликав хлопця і, коли той з’явився, заговорив із ним на патуа. Хлопець почувався незручно і непевно; здавалося, що тепер він неохоче відповідає на запитання. Я кілька разів чув, як вони обидва повторюють «Монте-Верита». Невдовзі хлопець пішов до внутрішніх кімнат і залишив нас самих.

— Ти щось із цього зрозумів? — спитав Віктор.

— Ні, — відповів я.

— Мені це не подобається, — сказав він, — якось воно дивно. Я це відчував, коли лежав тут останніми днями. Чоловіки потайні, незвично поводяться. Хлопчина казав мені, що в долині щось трапилося і люди там дуже розлючені. Ти що-небудь про це чув?

Я не знав, що сказати. Він пильно стежив за мною.

— Господар заїзду був не надто привітний, — сказав я, — але він відраджував мені йти на Монте-Вериту.

— Називав якісь причини?

— Ніяких особливих причин. Просто сказав, що може бути небезпечно.

Віктор мовчав. Я відчував, що він обдумує мої слова.

— Щезла якась жінка з долини? — спитав він.

Не було сенсу брехати.

— Я щось чув про зниклу дівчину, — сказав я йому, — але не знаю, чи це правда.

— Мусить бути правдою. Он воно що.

Він довго нічого не казав, а я не міг бачити його обличчя — воно було в тіні. Кімната була освітлена лише однією неяскравою лампою.

— Тобі доведеться зійти завтра на гору й попередити Анну на Монте-Вериті, — сказав він урешті.

Думаю, що я цього чекав. Я запитав його, як це зробити.

— Можу накидати тобі дорогу, — відповів він, — ти не заблукаєш. Треба йти прямо висохлим руслом потічка, весь час тримаючи на південь. Дощі ще не зробили його непрохідним. Якщо вийдеш до світанку, матимеш весь день.

— А що робити, коли дійду?

— Залиш там листа, як і я, а тоді відійди. Вони не заберуть листа, доки ти там будеш. Я розповім Анні, що я тут хворий і що ти раптово з’явився через двадцять літ. Знаєш, доки ти розмовляв із хлопчиною, я подумав, що це немов чудо. Маю дивне почуття, наче це Анна тебе сюди привела.

Його очі сяяли давньою хлоп’ячою вірою, яку я пам’ятав.

— Можливо, — сказав я. — Або Анна, або ж те, що ти звик називати моєю гірською лихоманкою.

— А хіба це не одне й те ж?

Ми глянули один на одного в тиші цієї маленької темної кімнати, а тоді я повернувся, покликав хлопчину і попросив принести мені постіль та подушку. Я мав ночувати на долівці біля ліжка Віктора.

Вночі він був неспокійним і важко дихав. Кілька разів я вставав і давав йому ще аспірину й води. Він дуже пітнів, а я не знав, добре це чи погано.

Ніч видалася мені безконечною, я майже не спав. Ми обидва прокинулися, коли темрява щойно почала бліднути.

— Мусиш вийти негайно, — сказав він, і, підійшовши до нього, я помітив, що його шкіра вкрита холодним потом. Я не сумнівався, що йому погіршало і він дуже ослаблений.

— Скажи Анні, — промовив він, — що коли прийдуть люди з долини, їй та іншим загрожуватиме велика небезпека. Я в цьому певен.

— Я все це напишу, — відповів я.

— Вона знає, як сильно я її кохаю. Я завжди пишу це в моїх листах, але ти міг би сказати їй ще раз. Почекай в ущелині. Тобі, можливо, доведеться чекати дві-три години чи трохи довше. Тоді повернися до стіни і шукай відповідь на кам’яній плитці. Вона там буде.

Я торкнувся його холодної руки і вийшов на морозне вранішнє повітря. Тоді, оглянувшись довкола, відчув перший острах. Все довкола було в хмарах. Вони клубилися не лише піді мною, закриваючи доріжку з долини, якою я прийшов увечері, але і в цьому безмовному селі, сповиваючи туманом дахи хатин, і вище, там, де крізь чагарник бігла стежка, що зникала на гірському схилі.

Хмари м’яко й лагідно торкалися мого обличчя і пливли повз мене, не розсіюючись, не прояснюючись. Вологі краплі покрили моє волосся, руки, я відчував їх на язику. Дивився на дорогу і, в напівтемряві, вагався, що робити. Усі старі інстинкти самозбереження підказували мені повернутися. Згідно з усім моїм колишнім гірським досвідом, виходити в таку небезпечну погоду було безумством. Але залишатися там, у селі, і бачити втуплені в мене очі Віктора, благальні й терплячі, — це було понад мої сили. Він помирав, ми обидва це знали. А я ніс у нагрудній кишені його останній лист до дружини.

Я повернувся обличчям на південь, а хмари досі пливли повз мене, повільно, неухильно, опускаючись із вершини Монте-Верити.

Я почав сходження…

Віктор запевнив мене, що я дістануся вершини за дві години. Чи й менше — а сонце, підіймаючись, буде в мене за спиною. Ще у мене був дороговказ, грубий ескіз карти, який накидав Віктор.

Але вже через годину після виходу з села я зрозумів свою помилку. Сьогодні я сонця взагалі не побачу. Попри мене повзли хмари, на моєму обличчі осідав липкий і холодний туман. Вони сховали звивисте річище потоку, яким я підіймався ще п’ять хвилин тому, а в ньому били гірські джерела, викидаючи грудки землі та каміння.

Із часом поверхня змінилася; звільнившись від потреби переступати коріння та оминати чагарники, я йшов по голому камені. Було вже пополудні. Я не встиг. Ще гірше — я заблукав. Обернувся, але не міг знайти річища потоку, яке привело мене аж сюди. Підійшов до іншого, але воно вело на північний схід і було вже розмите осінньою погодою; потік води стрімко спливав униз по схилі гори. Один хибний крок — і цей потік підхопив би мене, розбиваючи мої руки, вчеплені за каміння.

Моя вчорашня радість щезла. Те, що тепер мною володіло, було не піднесення гірської лихоманки, а так само добре мені знайоме почуття страху. У минулому мені уже не раз траплялися такі хмари. Ніщо не робить людину такою безпорадною, як неможливість розпізнати шлях, яким вона йде і яким може повернутися. Але тоді, у ті дні мандрів та засвоєння науки альпінізму, я був молодим. Тепер я був середнього віку міщух, сам-один на горі, на яку раніше не підіймався, і мені було страшно.

Я сів на латці трави під великим каменем, далеко від пливучої хмари, з’їв свій ланч — залишки сандвічів, які мені запакували у заїзді в долині, — та став чекати. Потім, досі чекаючи, встав і потупав, щоб зігрітися. Хоча повітря не було ще пронизливе, з нього сочився холод, вологий студений холод, який завжди приходить разом із хмарами.

Зосталася ще одна, остання надія — що з настанням темряви і зниженням температури хмара підніметься. Я згадав, що місяць буде вповні — велика перевага для мене, бо в такий час хмари рідко затримуються — зазвичай розриваються і розсіюються. Отож я радо вітав би наплив до атмосфери різкого холоду. Повітря помітно очистилось і, дивлячись на південь, звідки весь день мандрували хмари, я міг бачити на десять футів уперед. Шар хмар піді мною був так само густим. Стіна непроникного туману приховувала спуск. Я чекав далі. Наді мною, на тому ж півдні, видимість збільшилася з десяти до п’ятнадцяти футів, потім із п’ятнадцяти до двадцяти. Хмара не була вже хмарою, а лише парою, тонкою, що вже зникала, і раптом увесь обрис гори чітко проступив у полі зору, щоправда, не вершина, а великий виступ, що хилився на південь, а за ним — перший видний мені того дня проблиск неба.

Я знову глянув на годинник. Була за чверть шоста. На Монте-Вериту спадала ніч.

Знову наповзла імла, затінюючи ясний клаптик, який мені пощастило побачити, — а потім вона відпливла, і знову з’явилося небо. Я покинув схованку, де пробув увесь день. Вдруге переді мною постала необхідність приймати рішення. Підійматися чи спускатися? Дорога наді мною була ясна. Я бачив виступ гори, який описав Віктор, міг навіть розгледіти гребінь-хребет, що тягся вздовж нього на південь, — це був той шлях, яким я мав би пройти дванадцять годин тому. Через дві-три години зійде місяць і буде достатньо світло, щоб я зміг вийти на вершину Монте-Верити. Я глянув на схід, на спуск. Там усе було покрите тією ж стіною хмар. Доки хмари не розсіються, я змушений буду спускатися в тому ж стані, що і вдень, — не розрізняючи напрямку, безпорадний за видимості не більше, ніж три фути.

Я вирішив йти далі й піднятися на вершину гори, принісши туди свого листа.

Тепер, коли хмара була піді мною, мені світ вгору піднявся. Вивчив грубу карту, нарисовану Віктором, і рушив у напрямку південного виступу. Я був голодним і багато віддав би, щоб повернути з’їдені опівдні сандвічі. У мене залишився лише один рогалик. А ще пачка цигарок. Палити на вітрі було недобре, але принаймні це перебивало голод.

Тепер я міг бачити два піки, чіткі й виразні на тлі неба. Коли я дивився на них, мене знову охопило хвилювання, — знав, що коли обійду виступ і дійду до південного боку гори, мушу досягти кінця своєї подорожі.

Почав підійматися і помітив, як звузився гребінь і як покрутішала скеля, — вона ставала майже прямовисною, що більше південний схил відкривався зору, а потім із імли на сході просто над моїм плечем піднялося велике місячне обличчя. Це видовище викликало в мене нове відчуття ізоляції. Це було так, наче я сам-один йшов по земному обводі, а наді мною і піді мною був Усесвіт. Ніхто, крім мене, не ступав порожнім диском, і він у цілковитій темряві рухався своєю орбітою крізь космос.

Коли місяць піднявся, людина, що піднімалася разом із ним, зменшилася до непомітності. Я більше не був окремою особою. Оболонка, в якій містилась моя сутність, без жодних почуттів рухалась уперед, ведена до вершини гори якоюсь безіменною силою, що, видно, походила від місяця і переміщала мене, як воду під час припливів і відпливів. Не гірська лихоманка пульсувала в моїй крові, а гірська магія. Не нервова енергія вела мене, а притягання місяця вповні.

Скеля звужувалася і зімкнулася над моєю головою, утворюючи арку, ущелину, отож мені довелося зігнутися і намацувати дорогу; тоді я вийшов із темряви на світло і переді мною постали сріблясто-білі близнята-піки та скельна стіна на вершині Монте-Верити.

Уперше в житті я бачив чисту, без домішок, красу. Забув свою місію, тривогу за Віктора, мій власний страх перед хмарою, який сковував мене впродовж усього дня. Це справді було кінцем мандрівки. Час не мав значення. Я не думав про нього. Стояв і дивився на скельну стіну під місяцем.

Не знаю, як довго я так простояв, і не пам’ятаю, коли змінилися вежа й стіни, а на них раптом з’явилися постаті, яких не було раніше. Вони стояли одна за одною, вирисувані на тлі неба; можливо, це були кам’яні зображення, вирізьблені з самої скелі, такі застиглі вони були, такі нерухомі.

Я був надто далеко, щоб роздивитись їхні обличчя чи бодай обриси. Одна стояла окремо, на відкритій вежі; ця єдина постать була закрита, в одязі, що сповивав її з голови до ніг. Раптом мені спали на думку старі оповіді про давні дні, друїдів, заклання, жертвоприношення. Ці люди поклонялися місяцю, а місяць був уповні. Якусь жертву збиралися скинути вниз у прірву, а я був свідком ритуалу.

У своєму житті я знав страх, але ніколи — жах. Тепер він повністю опанував мене. Я опустився навколішки, в тіні ущелини, бо вони помітили б, що я стояв там, на місячній доріжці. Бачив, як вони здіймають руки над головами, і от від них долинуло повільне наспівування, спершу низьке й невиразне, а потім повніше, голосніше, аж доки не зламало дотеперішню глибоку тишу. Звуки, луною відбиті від скелі, здіймалися вгору, в повітря, і я бачив, що всі вони, як одна, повернулися до повного місяця. Це було не заклання. Не жертвоприношення. Це була їхня пісня-славень.

Я ховався в тіні, повний невідання й сорому, як той, що випадково натрапив на святе місце, чуже його знанням, а спів тим часом звучав у моїх вухах, неземний, лячний, але такий прекрасний, що годі витримати. Я стис руки над головою, заплющив очі й низько схилився, доки чоло моє не торкнулося землі.

Потім великий гімн-славень почав повільно, дуже повільно слабнути. Понижчав, став наспівуванням, зітханням. Стишився і помер. На Монте-Вериту повернулася тиша.

Проте я так і не насмілився ворухнутися. Далі закривав руками голову, схиливши обличчя до землі. Не соромився свого жаху. Я загубився між двома світами. Мій власний відійшов, а до їхнього я не належав. Прагнув заховатися у притулку між пливучих хмар.

Я чекав, досі стоячи навколішках. Потім крадькома ледь-ледь підняв голову і глянув у бік кам’яного схилу. Стіни й башти були порожніми. Фігури зникли. Темна хмара з рваними краями сховала місяць.

Я підвівся з колін, але стояв на місці. Мої очі були приковані до веж і стін. Тепер, коли місяць сховався, там ніщо не ворушилося. Їх могло б і не бути, тих постатей і співу. Можливо, їх створили мої власні страх та уява.

Я чекав, доки хмара, що закрила обличчя місяця, не розсіялася. Тоді набрався відваги й намацав листи у кишені. Не знаю, що написав Віктор, але мій був таким:

Люба Анно!

Якась дивна гра долі привела мене в село на Монте-Вериті. Я знайшов там Віктора. Він безнадійно хворий, і я думаю, що він помирає. Якщо Ви хочете відправити йому звістку, залиште її під стіною. Я віднесу її до нього. Мушу вас попередити: маю підстави вважати, що Ваша громада в небезпеці. Люди з долини перелякані та розлючені, бо одна з їхніх жінок зникла. Вони, ймовірно, прийдуть до Монте-Верити, щоб ушкодити її.

Прощаючись, хочу сказати, що Віктор ніколи не переставав вас любити і думати про Вас.

І мій підпис внизу сторінки.

Я рушив до стіни. Наблизившись, побачив вікна-щілини, які мені описував Віктор. Прийшло усвідомлення, що за кожним із них за мною можуть пильнувати очі, за кожним вузьким отвором на мене може чекати постать.

Я нахилився і поклав листи на землю під стіною. Щойно я це зробив, стіна переді мною раптово відхилилася назад і відкрилася. Із роззявленої шпарини простяглися руки та схопили мене. Вони кинули мене на землю і зімкнулися на моєму горлі. Останнє, що я почув, перш ніж зомліти, був хлоп’ячий сміх.

Я прокинувся із зусиллям, немов викинутий у реальність із великої глибокої дрімоти, з усвідомленням, що я в цю мить не сам. Хтось був поруч зі мною та стояв на колінах, дивлячись на мене сплячого.

Я сів і роззирнувся довкола, моє тіло змерзло й заніміло. Був у келії футів у десять завдовжки, примарно бліде денне світло просочувалось крізь вузьку щілину в кам’яній стіні. Глянув на годинник. Стрілки показували за чверть п’яту. Я мусив пролежати непритомним трохи більше чотирьох годин, а світло було несправжнім, як буває перед сходом сонця.

Щойно я отямився, першим моїм почуттям був гнів. Мене обдурили. Люди в селі під Монте-Веритою обманули мене — і Віктора теж. Грубі руки, що мене схопили, і хлоп’ячий сміх — це все належало селянам. Той чоловік і його син обігнали мене на гірській стежці та сховалися в засідці, чекаючи мене. Знали хід крізь стіну. Вони багато років дурили Віктора, а тепер думали й мене обдурити. Бозна-чого. Їхнім мотивом не могло бути пограбування. Ми обидва не мали нічого, крім одягу, що на нас.

Келія, в яку вони мене затягли, була цілком порожня. Ніяких ознак людського житла — навіть дошки, на яку можна б лягти. Дивно, що вони мене не зв’язали. У камері не було дверей. Вхід був відкритий — довга щілина, як вікно, але досить широка, щоб крізь неї протислася звичайна людина.

Я сидів, чекаючи, коли з’явиться денне світло, а ще коли до моїх плечей, рук і ніг повернеться чуття. Обережність підказувала, що так розумніше. Якби я зараз зважився вибратися крізь отвір, то міг би при цьому тьмяному світлі спіткнутися і впасти або ж заблукати в лабіринті галерей і сходів.

Разом із денним світлом наростав мій гнів, але заодно й відчай. Понад усе на світі мені хотілося дорватися до того чолов’яги і його сина, вилаяти їх обох, боротися з ними, якщо це необхідно, — вдруге вони б мене не звалили з ніг підступом. Але що, коли вони пішли, залишивши мене тут без можливості виходу? Коли припустити, що це їхній трюк, пастка на чужинців, і вони влаштовували таке безліч разів, отой старий перед ними, а інші ще раніше, а ще заманювали жінок із долини і покидали їх серед цих стін на поталу голоду і смерті? Моє занепокоєння переросте в паніку, якщо я загадуватиму надто далеко наперед. Щоб заспокоїтися, я намацав у кишені портсигар. Перші ж кілька затяжок привели мене до тями. Запах і смак диму належали знаному мені світові.

І тоді я побачив фрески. Світло, що поступово сильнішало, виявило їх мені. Вони покривали стіни келії, навіть частину стелі. Не примітивне малювання темних селян чи шкрябанина ревних богомазів. Ці фрески були повні життя та запалу, кольору й сили — не знаю, наскільки історичні вони були, але всі мали спільний мотив — поклоніння місяцю. Деякі постаті опустилися навколішки, інші стояли, але всі простягали руки до місяця вповні, зображеного на стелі. Проте дивним чином намальовані з разючою майстерністю очі молільників спрямовані були не вгору до місяця, а на мене. Я палив цигарку, дивлячись убік, але весь час, поки світлішало, відчував на собі їхні очі. Наче я знову стояв за стінами, знаючи про мовчазних спостерігачів у вікнах-щілинах.

Я встав, розтоптав недопалок і вирішив — усе що завгодно краще, ніж залишатися в тій келії з тими постатями на розмальованій стіні. Рушив до виходу і, щойно це зробивши, знову почув сміх. Цього разу м’якший, наче приглушений, але так само глузливий і юнацький. Цей клятий хлопчисько…

Я втиснувся у прохід, гучно його лаючи. Хлопець міг мати при собі ножа, але мені це було байдуже. Він стояв там, притиснувшись до стіни і чекаючи мене. Я побачив блиск його очей і коротко обтяте волосся. Вдарив його по обличчю, але схибив. Я чув його сміх, коли він відхилився вбік. Через хвилину він уже був не сам, позаду з’явився ще один, а там і третій. Вони накинулися на мене і звалили на землю, наче я зовсім не мав сил. Перший став навколішки, притиснувши мені груди коліном, схопивши руками за горлянку та посміхаючись до мене.

Я лежав, борючись за кожен подих, і він послабив хватку. Всі троє дивилися на мене з такою самою глузливою посмішкою на устах. Я зрозумів, що жоден із них не був ні хлопчиком із села, ні його батьком. Їхні обличчя були не такі, як у селян чи мешканців долини: нагадували фрески на стіні.

Їхні очі з тяжкими повіками, скісні, безжалісні, були схожі на очі, що я їх бачив колись давно на єгипетській гробниці, на вазі, давно засипаній та забутій під пилом та уламками похованого міста. Вони були одягнені в туніки завдовжки до колін, мали оголені руки й ноги, а волосся коротко, при самій голові обтяте — їм була притаманна дивна сувора краса і диявольська грація. Я спробував відірватися від землі, але той, що тримав руку на моєму горлі, знову мене притис. Я знав, що мені не змагатися з ним та його спільниками, і вони скинуть мене зі стін униз у прірву під Монте-Веритою, якщо їм цього захочеться. Отож, це кінець. Лише питання часу. А Віктор помре сам, у хатині на схилі гори.

— Ну давайте, — сказав я, — покінчіть із цим, — скоряючись, не опираючись більше. Я знову чекав вибуху глузливого юного сміху і того, що вони вхоплять моє тіло своїми руками і по-дикунськи викинуть мене крізь щілину вікна назустріч темряві та смерті. Я заплющив очі і, напруживши нерви, приготувався до найжахітнішого. Нічого не сталося. Я відчув, як хлопчик торкнувся моїх губ. Розплющив очі, а він досі всміхався. Тримав у руці горнятко молока і безмовно запрошував мене випити. Я похитав головою, але підійшли його товариші, стали позаду мене навколішки, підтримуючи мої плечі. Я почав пити, незграбно, з вдячністю, як дитина. Доки вони тримали мене так, відійшли страх і жах, і здавалося, що від їхніх рук до моїх переходить сила — і не лише до рук, а до всього мене.

Коли я закінчив пити, перший забрав у мене горнятко, поставив його на землю і поклав обидві долоні мені на серце. Його пальці притислися — і до мене прийшло почуття, якого я ніколи в житті не знав. Наче на мене зійшли Божий мир, спокій та сила, і дотиком рук зняли з мене всі тривоги й страхи, всю втому й жахіття минулої ночі; мої спогади про хмари й туман на горі, й Віктора, що помирає на своєму самотньому ліжку, стали раптом цілком несуттєвими. Зменшилися, змізерніли порівняно з тим почуттям сили й краси, яке я пізнав тої миті. Якщо Віктор помре, це не матиме значення. Його тіло буде оболонкою, що лежатиме в селянській хаті, та його серце битиметься тут, як б’ється моє. А невдовзі душа його теж прилине до нас.

Кажу «до нас», бо коли я лежав у цій тісній келії, мені здалося, що вони прийняли мене і я став одним із них. Такого, — думав я, досі вражений, спантеличений, щасливий, — такого я сподівався від смерті. Заперечення всякого болю, всякого лиха — коли центром життя стає не хитромудрий мозок, а серце.

Хлопчина, досі всміхаючись, забрав руки, але відчуття сили й потуги зосталося зі мною. Він підвівся. Я теж — і пройшов слідом за ним та двома іншими крізь отвір у стіні келії. Не було там ні звивистих коридорів, як у вулику, ні темних галерей — був великий відкритий двір, до якого виходили всі келії. Замість четвертої стіни двору був прохід до здвоєних піків Монте-Верити. Вони, покриті шапкою криги, прекрасні, ловили в цю мить рожеве сяйво сонячного світанку. Вирізані в кризі сходинки вели до вершини, і тепер я знав причину тиші за стінами та на подвір’ї обителі: бо всі вони стояли, вишикувавшись на сходах, одягнені в однакові туніки, з оголеними руками і ногами, з гірляндою-пояском довкола талії і коротко, при самій голові обтятим волоссям.

Ми пройшли через подвір’я й піднялися до них по сходинках. Жодного звуку; вони не розмовляли ні зі мною, ні одне з одним, але всміхалися, як ті троє перших; і їхня усмішка не була такою, до яких звикли ми в нашому світі — ні ввічливою, ні лагідною, натомість дивно радісною, наче змішалися разом мудрість, тріумф і пристрасть. Вони не мали віку, не мали статі, не були ні чоловіками, ні жінками, ні молодими, ні старими; та краса їхніх облич і тіл хвилювала й захоплювала більше, ніж усе раніше бачене чи знане, і я пристрасно зажадав стати одним із них, бути одягненим так само, як вони, любити так, як мусили любити вони, сміятися, молитися і мовчати.

Я глянув униз, на свою куртку, сорочку, альпійські бриджі, товсті шкарпетки та взуття — і раптом відчув до них ненависть і огиду. Вони були схожі на саван небіжчика. Я поквапом зірвав їх та, щоб швидше позбутися, жбурнув через плече вниз на подвір’я — і голий постав перед сонцем. Не відчував ні збентеження, ні сорому. Мені було цілковито байдуже, як я виглядав. Знав лише те, що хочу якомога швидше позбутися всіх атрибутів світу, а мій одяг наче символізував те, ким я був колись.

Ми піднялися сходами, досягли вершини — і весь світ, здавалося, лежав перед нами, вільний від хмар і туману; нижчі вершини тяглися у безкінечну безвість, а далеко внизу лежали недосяжні для нас долини, імлисті, зелені, тихі, і потоки, і маленькі сонні міста. Потім, відвернувшись від світу внизу, я побачив, що двійнята-піки Монте-Верити були розділені великою тріщиною, вузькою, але непрохідною, і, стоячи на вершині та дивлячись униз, я з подивом і благоговінням зрозумів, що мій зір не може сягнути глибин тієї розколини. Крижані блакитні стіни ущелини рівно і прямовисно спадали у бездонну прірву, назавжди сховану в серці гори. Сонце, яке підіймалося, щоб ополудні скупати піки, ніколи не торкалося глибин цієї розколини, не сягали туди й промені повні місяця. І здалося мені, що та ущелина між піками формою нагадувала чашу, яку тримали дві руки.

Якась постать стояла там, на краю прірви, з ніг до голови одягнена в біле, і, хоча я не міг бачити її рис, закритих вилогою білого плаща, цей високий рівний стан, закинута голова, зведені руки змусили моє серце шалено закалатати.

Я знав, що це Анна. Я знав, що ніхто інший не міг стояти так. Забув Віктора, забув свою місію, забув час, простір і всі роки, що розділили нас. Пам’ятав лише притишеність її присутності, красу її обличчя і тихий голос, що казав: «Врешті-решт, ми обоє шукаємо того самого». Я знав, що завжди кохав її, і хоча вона зустріла Віктора першим, вибрала його і побралася з ним, ці в’язі й шлюбна церемонія нічого не значили для нас обох. Наші душі зустрілися, торкнулися і збагнули одна одну з першої ж миті, коли Віктор познайомив нас у своєму клубі, і цей дивний, незбагненний союз сердець, здолавши усі бар’єри і перепони, назавжди зберіг нашу близькість — попри мовчання, порожнечу і довгі роки розлуки.

Я помилився з самого початку, дозволивши їй самій шукати своєї гори. Якби я пішов із ними, з нею і Віктором, тоді давно, коли вони запрошували мене в «Меп Гаузі», інтуїція підказала б, що в неї на думці, а її зачарованість передалася б і мені. Я би не спав у хатині, як Віктор, я би прокинувся і пішов із нею, і всі ті роки, що їх я змарнував, викинув на вітер, згайнував, були б наші, Аннині й мої, спільні роки тут на горі, відітнуті від світу.

Я ще раз оглянувся довкола, на обличчя тих, що стояли поруч зі мною, і неясно здогадався, з якимсь близьким до голоду болем, що вони пізнали такий екстаз любові, якого я не знав ніколи. Їхнє мовчання — не обітниця, не приреченість до темряви, а мир, який подарувала їм гора, гармонійне злиття їхніх душ. Мова непотрібна, якщо усмішки й погляди передають думки і звістки, а тим часом ніхто не стримує радісного щирого сміху. Це не був закритий орден, понурий, могильний, ворожий усьому тому, що інстинкт дає серцю. Тут Життя було повне, гомінке, інтенсивне, сонячний жар просочувався у вени, стаючи частиною потоку крові, частиною живої плоті, а морозне повітря, зливаючись із прямим сонячним промінням, очищало тіло й легені, даруючи їм силу й енергію, — силу, яку я відчув, коли пальці торкнулися мого серця.

Впродовж такого короткого часу змінилися всі мої цінності, і здавалося, що того мене, який сходив на гору крізь туман, наляканого, стривоженого, трохи сердитого — таким я був зовсім недавно, — більше не існувало. Голова моя посивіла, вік був старший за середній, і якби світ міг мене зараз побачити, то визнав би безумцем, посміховиськом, дурнем, а я стояв разом із ними, оголений, на Монте-Вериті, й простягав руки до сонця. Воно саме піднялося на небі та світило на нас, піхури на моїй обпеченій шкірі боліли, але цей біль був водночас задоволенням, і жар проходив крізь моє серце і мої долоні.

Очі мої впилися в Анну; я так сильно кохав її, що сам почув, як кликав: «Анно, Анно…» Вона знала, що я там, бо здійняла руку вітальним жестом. Ніхто з них не звернув на це уваги, ніхто цим не перейнявся. Вони сміялися разом зі мною, вони розуміли.

Тоді з-поміж нас вийшла дівчина, й повільно пішла вперед. Мала на собі просту сільську сукню, панчохи й черевики, а волосся розпустила по плечах. Я думав, що вона склала долоні, наче для молитви, але це було не так — тримала їх біля грудей, пальцями торкаючись серця.

Вона підійшла до краю розколини, де стояла Анна. Минулої ночі, під місяцем, мене, напевне, охопив би страх, але не зараз. Я був прийнятий. Був один із них. В одну мить, у своєму часопросторі над нами, промінь сонця торкнувся краю розколини, і синій лід засвітився. Ми одностайно впали на коліна, наші обличчя звернулися до сонця, і я почув гімн-славень.

«Отак, — подумав я, — люди молилися на початку часів, так вони молитимуться наприкінці світу. Немає тут ні кредо, ні спасителя, ні божества. Тільки сонце, яке дає нам світло й життя. Ось як воно було завше, споконвіку».

Сонячний промінь піднявся і помчав далі, й тоді дівчина, вставши, зняла свої черевики, панчохи й сукню, а Анна, з ножем у руках, обтяла їй волосся, вкоротивши його вище вух. Дівчина стояла перед нею з руками на серці.

«Тепер вона вільна, — подумав я. — Ніколи не повернеться в долину. Батьки оплачуть її, наречений теж, і ніколи вони не довідаються, що вона знайшла тут, на Монте-Вериті. У долині чекав би її весільний бенкет, святкування з танцями, а потім збудження короткого роману перетворилося б на одноманітне сімейне життя, домашні клопоти, турботу про дітей, неспокій, роздратування, хвороби, гризоти, щоденну рутину старіння. Тепер вона вільна від цього. Тут не гасне жодне почуття. Любов і краса не помирають і не зникають. Життя суворе, бо природа сувора й не знає милосердя; але саме цього вона прагнула в долині, заради цього вона прийшла. Тут вона знатиме все, чого не знала раніше і чого не зазнала б, коли б зосталася у світі внизу. Пристрасть, радість і сміх, тепло сонця, притягання місяця, любов без неспокою, сон без пробудження від мрій. Саме тому вони це ненавидять, у долині, саме тому вони бояться Монте-Верити. Бо тут, на вершині, є те, чого вони ніколи не мали й не матимуть, — і це робить їх злими, заздрісними та нещасливими».

Тоді Анна повернулася, і дівчина, що відкинула свою стать, своє минуле і свою сільську одіж, пішла вслід за нею, босоніж, голорука, коротковолоса, як інші; вона променіла, всміхаючись, і я знав, що для неї геть усе земне вже ніколи нічого не значитиме.

Вони зійшли на подвір’я, залишивши мене самотою на вершині, а я відчув себе вигнанцем перед небесною брамою. Моя коротка мить прийшла і проминула. Вони належали цьому світу, а я ні. Я був чужинець із нижнього світу.

Я знову одягнувся, мимоволі повернувшись до розсудливості, згадав Віктора, свою місію, і теж пішов сходинками на подвір’я. Звівши очі, побачив, що Анна чекає мене у вежі нагорі.

Всі інші притислися до стіни, щоб дати мені пройти, і я побачив, що Анна єдина з них була одягнена в білий плащ із відлогою. Велична вежа відкривалася небу. Що характерно, я пам’ятав, як Анна сиділа колись на низькому стільці перед каміном у великій залі, — і так само вона сиділа зараз на найвищому щаблі вежі, одне коліно підняте, лікоть на нього спертий. Сьогодні було вчора, сьогодні було двадцять шість років тому, а ми знову були самі в домі шропширського маєтку, і мир, який вона принесла мені тоді, вона принесла й сьогодні. Я хотів опуститися перед нею навколішки і взяти її долоню. Натомість я відійшов і став біля стіни, склавши руки.

— Нарешті ти знайшов нас, — сказала вона. — Це зайняло трохи часу.

Її голос був м’який, лагідний і нітрохи не змінився.

— Це ти привела мене сюди? — спитав я. — Ти мене покликала, коли наш літак розбився?

Вона засміялася, наче я ніколи з нею не розлучався. Час зупинився на Монте-Вериті.

— Я задовго до цього хотіла, щоб ти прийшов, — сказала вона, — але ти сховав свій розум від мене. Наче затулив слухавку. Для телефонної розмови завжди потрібні двоє. Це й досі так?

— Так, — відповів я, — наші новіші винаходи для контакту потребують клапанів. Зовсім не душ.

— Твій розум багато років був закритою скринькою, — промовила вона. — Шкода — ми могли б мати так багато спільного. Віктор мусив передавати мені свої думки в листах, а нам із тобою вони були б непотрібні.

Тоді, думаю, до мене прийшла перша надія. Я мусив пробити їй шлях, хоча вкрай обережно.

— Ти читала його лист, — спитав я, — і мій теж? Ти знаєш, що він помирає?

— Так, — сказала вона, — він уже багато тижнів нездужає. Ось чому я хотіла, щоб ти був тут у цей час, був із ним, коли він помре. Для нього буде добре, якщо ти повернешся і скажеш йому, що розмовляв зі мною. Тоді він буде щасливий.

— Чому б тобі самій не прийти?

— Так краще, — сказала вона. — Тоді він зможе зберегти свою мрію.

Свою мрію? Про що вона? То вони тут, на Монте-Вериті, не всевладні? Вона розуміє небезпеку, яка їм загрожує.

— Анно, — промовив я, — я зроблю все, чого ти хочеш. Повернуся до Віктора і буду з ним до кінця. Але часу мало. Найважливіше те, що тобі й іншим тут загрожує велика небезпека. Завтра, можливо, ще цієї ночі, люди з долини збираються піднятися на Монте-Вериту, вони ввірвуться і повбивають вас. Ви мусите піти звідси до їхнього приходу. Якщо ви не маєте жодного способу порятуватися, то дозволь мені якось вам допомогти. Ми не аж так далеко від цивілізації, щоб це було неможливо. Я спущуся в долину, знайду телефон, викличу поліцію, армію, якусь владу…

Я замовк, бо хоча й сам не розумів гаразд власних планів, то хотів, щоб вона мені довіряла, відчути, що вона на мене покладається.

— Річ у тім, — сказав я, — що відтепер життя тут буде для вас неможливе. Якщо цього разу я зможу запобігти нападові, що сумнівно, то це трапиться наступного тижня, наступного місяця. Дні вашої безпеки полічені. Ви так довго жили, замкнувшись, що не розумієте теперішнього стану світу. Навіть ця країна розділена надвоє: одна частина не довіряє іншій, а мешканці долини — більше не забобонні селяни; вони мають сучасну зброю, а в їхніх серцях жадоба вбивства. Тут, на Монте-Вериті, ні ти, ні інші не маєте шансів.

Вона не відповіла. Сиділа на сходинці, слухаючи, далека і безмовна постать у білому плащі з відлогою.

— Анно, — продовжив я, — Віктор помирає. Можливо, вже помер. Коли ти покинеш це місце, він не зможе тобі допомогти. Але я зможу. Я завжди тебе кохав. Не треба це тобі казати, ти й так мусила здогадатися. Ти знала, що зруйнувала життя двох чоловіків, коли двадцять шість років тому пішла на Монте-Вериту. Але це більше не має значення. Я знову тебе знайшов, і ще є віддалені місця, недоступні цивілізації, де ми могли б жити, — ти, я і всі інші, якщо вони захочуть піти з нами. Я маю досить грошей, щоб усе влаштувати; ти не мусиш нічим турбуватися.

Я вже подумки бачив ділові розмови у консульствах і посольствах — обговорення паспортів, документів, одягу. А ще подумки бачив карту світу. Мандрував від гірських хребтів у Південній Америці до Гімалаїв, від Гімалаїв до Африки. Або ж північні пустелі Канади, великі й недосліджені; простори Гренландії. А ще острови, численні, незліченні острови, де ніколи не ступала людська нога, — лише морські птахи їх відвідували і самотнє море їх омивало. Байдуже, що вона вибере, — гори, острів, чагарники, пустелі, непрохідні джунглі, пустків’я Арктики. Я так довго був без неї, що тепер єдине, чого хотів, — бути з нею завжди.

Тепер це можливо, бо Віктор, що на неї претендував, скоро помре. Я був неделікатним. Я був щирим. Я сказав їй і це. А тоді чекав, що вона відповість.

Вона сміялася, тим теплим, любим і таким мені пам’ятним сміхом, я хотів кинутися до неї й обійняти, бо цей сміх був повний життя, радості й надії.

— То як? — спитав я.

Вона встала зі сходинки, підійшла і стала поруч зі мною — дуже тихо.

— Був колись чоловік, — сказала, — що прийшов до каси на вокзалі Ватерлоо і благально сказав касирові: «Я хочу квиток до раю. Один-однісінький, зворотного не треба». Коли касир сказав йому, що такого місця не існує, чоловік схопив чорнильницю і жбурнув її касирові в обличчя. Викликали поліцейських, вони забрали чоловіка і посадили в тюрму. Чи ж ти не просиш зараз у мене квитка до раю? Тут гора істини, це величезна різниця.

Я образився, навіть роздратувався. Вона не прийняла жодного слова з моїх планів усерйоз — та ще й глузує з мене.

— То що ж ти пропонуєш? — запитав я. — Чекати тут, за стінами, людей, які прийдуть і розіб’ють їх?

— Не клопочися нами, — сказала вона. — Ми знаємо, що зробимо.

Вона говорила так байдуже, наче про щось геть неістотне, і я болісно помітив, що майбутнє, плани якого для нас двох я почав будувати, вислизає з моїх рук.

— То ви справді маєте якусь таємницю? — спитав я, ледь не звинувачуючи її. — Ти справді можеш сотворити чудо, врятувавши себе й інших? А як же я? Ти не можеш взяти мене з собою?

— Ти б сам не пішов, — мовила вона і поклала свою руку на мою. — Знаєш, щоб збудувати Монте-Вериту, потрібно багато часу. Це ж не лише відмова від одягу та поклоніння сонцю.

— Я все розумію, — сказав я їй. — Я готовий почати все спочатку, щоб здобути нові цінності, стартувати з нуля. Знаю — все, що я зробив у світі, даремне. Талант, працьовитість, успіх, усі ці речі не мають сенсу, але якби я міг бути з тобою…

— Як? Зі мною? — спитала вона.

І я не знав, що відповісти, бо питання було надто раптовим і надто прямим; але я знав, чого хотів у глибині серця: всього, що могло бути між чоловіком і жінкою; не одразу, звісно, пізніше, коли ми знайдемо наші інші гори чи наші дикі хащі, будь-що, де ми могли б сховатися від світу. Зовсім не треба було розповідати це негайно. Головне те, що я готовий піти за нею куди завгодно, якщо вона це мені дозволить.

— Я люблю тебе і завжди любив, — сказав я. — Чи ж цього не досить?

— Ні, — відповіла вона, — не на Монте-Вериті.

Відкинула відлогу плаща, і я побачив її обличчя.

Дивився на неї з жахом… Не міг рухатися, не міг говорити. Це було так, наче всі мої почуття скрижаніли. Серце застигло… Половина її обличчя була з’їдена задавненою хворобою, спотворена, жахлива. Хвороба вразила її чоло, щоки, горло, покрила плямами і випалила шкіру. Мої кохані очі почорніли, глибоко запали в очниці.

— Бачиш, — сказала вона, — це не рай.

Можливо, я відвернувся. Не пам’ятаю. Знаю, що я притулився до каменя вежі й дивився вниз, у глибину піді мною, але не побачив нічого, крім великого пасма хмар, що раптом закрило світ.

— З іншими теж таке траплялося, — мовила Анна, — але вони померли. Я пережила їх, бо була витриваліша. Проказа може вразити будь-кого, навіть гаданих безсмертних на Монте-Вериті. Та, знаєш, насправді це не має значення. Я ні за чим не шкодую. Пам’ятаю, що колись давно я тобі казала: ті, що йдуть у гори, мусять віддати все. Я віддала все. Я більше не страждаю, тож немає потреби страждати через мене.

Я не сказав нічого. Відчував, що по моїх щоках стікали сльози, і не намагався їх витерти.

— На Монте-Вериті немає ні марева, ні ілюзій, — казала вона. — Вони належать світу, а ти теж йому належиш. Якщо я знищила твої фантазії про мене, прости мені. Ти втратив ту Анну, яку знав колись, натомість знайшов іншу. Від тебе залежить, котру ти пам’ятатимеш довше. А тепер повертайся до свого світу чоловіків та жінок і будуй свою Монте-Вериту.

Десь там був чагарник, трава, карликові деревця, десь там була земля, каміння і дзюркіт потічка. Унизу в долині були домівки, де чоловіки жили зі своїми жінками, плекали своїх дітей. Вони мали вогнища, цівки диму та світло в шибках. Десь там були дороги, залізниці, великі міста. Так багато міст, так багато вулиць. Всі заповнені густо заселеними будинками з осяяними вікнами. Там, унизу, нижче хмар, нижче Монте-Верити.

— Не турбуйся і не бійся, — сказала Анна, — про людей долини теж — вони не можуть заподіяти нам шкоди. Лише одне…

Вона зупинилася, і хоча я й не дивився на неї, відчув, що вона всміхнулася.

— Нехай Віктор збереже свою мрію, — мовила вона.

Тоді взяла мене за руку і ми разом пішли униз сходинками вежі, через подвір’я і до стін на схилі. Вони стояли, приглядаючись до нас, всі інші, голорукі, голоногі, короткострижені, і я знову побачив маленьку сільську дівчинку, неофітку, що відреклася від світу і стала однією з них. Я бачив, як вона повернулася та глянула на Анну, я бачив вираз її очей, де не було ні страху, ні переляку, ні відрази. Вона і всі інші дивилися на Анну з тріумфом, з радістю, з усією повнотою знання і розуміння. І я знав: усе, що вона відчула й пережила, вони відчували разом із нею та приймали це. Вона не була одинокою.

Вони звернули свої погляди до мене, і вираз їх змінився; замість любові та знання я прочитав співчуття.

Анна не попрощалася зі мною. На мить поклала руку мені на плече. Потім стіна відкрилася і вона пішла від мене. Сонце вже не стояло над головою. Почало хилитися на західну частину неба. Великі білі пасма хмар котилися вниз. Я відвернувся від Монте-Верити.

Коли я прийшов до села, був вечір. Місяць ще не зійшов. Але невдовзі, через дві години чи раніше, він підніметься над східним гребенем далеких гір і освітить усе небо. Вони чекали цього, люди з долини. Було їх триста або й більше, що, чекаючи, зібралися групами довкола хатин. Усі мали зброю, одні — гвинтівки та гранати, інші, простіші, — кирки та сокири. Розклали багаття на сільській вуличці між хатами і винесли провізію. Стояли чи сиділи перед вогнищами і їли, пили, курили та розмовляли. Дехто мав собак, яких міцно тримали на повідках.

Господар крайньої хати стояв біля дверей разом зі своїм сином. Вони теж були озброєні. Хлопчина мав кирку і ніж за поясом. Чоловік дивився на мене з понурим, тупим виразом обличчя.

— Ваш приятель мертвий, — сказав він. — Помер багато годин тому.

Я протиснувся повз нього й увійшов до вітальні хати. Горіли свічки. Одна в узголів’ї ліжка, друга — в ногах. Я схилився над Віктором і взяв його за руку. Чоловік збрехав мені. Віктор ще дихав. Відчувши, що я торкнувся його руки, він розплющив очі.

— Ти її бачив? — спитав він.

— Так, — відповів я.

— Щось мені це підказувало, — сказав він. — Лежачи тут, я відчував, що це станеться. Вона моя дружина, і я кохав її усі ці роки, але лише тобі було дозволено її побачити. Тепер надто пізно ревнувати?

Свічки були тьмяні. Він не міг бачити тіней біля дверей, не чув руху та шепоту знадвору.

— Ти передав їй мого листа? — спитав він.

— Він у неї, — відповів я. — Вона переказала, щоб ти не хвилювався і не турбувався. У неї все гаразд. Все добре.

Віктор усміхнувся. Він відпустив мою руку.

— То це правда, — сказав він, — усі мої мрії про Монте-Вериту. Вона щаслива, задоволена, ніколи не постаріє і не втратить своєї краси. Скажи мені, її волосся, її очі, її усмішка — вони все такі ж?

— Такі ж, — сказав я. — Анна завжди буде найпрекраснішою жінкою, яку ми з тобою коли-небудь знали.

Він не відповів. Чекаючи там, біля нього, я почув, як раптово засурмив ріг, а до нього відгукнувся другий і третій. Почув неспокійний гамір на сільській вулиці: люди витягали зброю, гасили вогні та збиралися разом, щоб підійматися в гори. Я чув гавкіт собак і сміх чоловіків, наготовлених, збуджених. Коли вони пішли, я вийшов із хати і стояв сам у спорожнілому селі, дивлячись на повний місяць, що піднімався з темної долини.

Яблуня

Минуло три місяці від її смерті, коли він уперше звернув увагу на яблуню. Він, звісно, знав про її існування — разом з іншими деревами росла перед його домом, на травнику, що полого підіймався до навколишніх полів. Але ніколи раніше не помічав у цьому дереві нічого відмінного від його побратимів — ото тільки, що було воно третє зліва, стояло дещо збоку від інших і трохи сильніше притислося до тераси.

Був чудовий ясний ранок початку весни, а він голився біля відчиненого вікна. Коли виглянув, щоб вдихнути запах повітря, з намиленим обличчям і бритвою в руці, його погляд упав на яблуню. Можливо, це була гра світла, може, це сонце, підіймаючись угору над поблизьким лісом, у цю мить в особливий спосіб освітило дерево, але схожість була безпомильна.

Він поклав бритву на підвіконня та придивився. Дерево було жалюгідне, гнітюче й чахле, зовсім позбавлене вузлуватої кремезності своїх сусідів. Кілька гілок, що росли на стовбурі ближче до верхівки, наче вузькі рамена високого тіла, були розкинуті з мученицькою зневірою, так, ніби закоцюбли на свіжому ранковому повітрі. Рулон дроту, що обмотував дерево від землі до половини стовбура, виглядав як сіра твідова спідниця на кістлявих стегнах, а верхня гілка стирчала вгорі над цим усім, трохи провисаючи, і могла бути пониклою головою, опущеною у втомленій поставі.

Як часто він бачив Мідж[11], що стояла отак само похнюплена. Хай би де — в саду, в домі, чи навіть вибравшись до міста за покупками, завше була отака зсутулена, наче життя на неї одну з усіх довколишніх людей наклало якусь непосильну ношу, але вона, попри все, до кінця терпітиме, не скаржачись. «Мідж, ти виглядаєш втомленою, на Бога, сядь і відпочинь!» Але ці слова приймалися неминучим стенанням пліч, неминучим зітханням: «Хтось же це мусить робити»; і вона, випрямившись, розпочинала сумну рутину непотрібних справ, до яких силувала себе день за днем упродовж нескінченних незмінних років.

Він далі дивився на яблуню. Ця змучено зігнута постать, опущена верхівка, натруджені гілки, кілька зів’ялих листочків, не звіяних вітром і дощем минулої зими, — вони тремтіли на весняному бризі, наче рідке волосся; усе це був безсловесний протест, що показував власникові саду: «Я така через тебе, через твою байдужість».

Він одвернувся від вікна і пішов голитися. Тепер, коли він урешті вільний, не дозволить своїй уяві кудись його нести і вибудовувати якісь фантасмагорії. Скупався, одягнувся і спустився до сніданку. На гарячій тарелі його чекали яйця та шинка, і він поніс страву на своє звичне місце — єдине облаштоване на обідньому столі. Рівно складена новенька «Таймс», готова, щоб її читати. Доки Мідж була жива, він, за довголітньою звичкою, передавав газету їй першій, а коли вона повертала її після сніданку, щоб переглянув у кабінеті, сторінки завжди були переплутані, нерівно складені, тому частина задоволення від читання була зіпсована.

Новини теж потрапляли до нього зужитими, бо вона читала найгірші з них уголос, наче це був її ранковий обов’язок, який вона сама на себе поклала; ще й додавала зневажливі зауваження до прочитаного. Народження доньки їхніх близьких друзів вона коментувала, клацаючи язиком і хитаючи головою: «Бідолашні, ще одна донька», або, якщо це був син: «Нелегко вивчити хлопця в наші часи». Він вважав, що це психологічне, що вона так сприймала входження у світ нового життя, бо самі вони були бездітні, але з часом вирішив, що все яскраве і веселе псувало її настрій.

«Пишуть, що цього року більше людей, ніж раніше, виїжджають на відпочинок. Що ж, маймо надію, вони гарно розважаться». Але в її словах не було надії, лише осуд. Потім, докінчивши сніданок, вона відсовувала стілець, зітхала і казала: «Ну гаразд…», не закінчуючи речення, але зітхання, знизування плечима, нахил її довгої вузької спини, коли вона згиналася, щоб прибрати посуд, полегшивши цим роботу їхньої поденної служниці, — це все було частиною її довголітнього докоряння йому і роками отруювало їхнє життя.

Коли вона із зусиллями його минала, зігнувшись під тягарем заставленої таці, хоча й не мусила сама її виносити, він, безмовний і пунктуальний, відчиняв перед нею двері до кухні; потім крізь напіврозчинені двері чув дзюрчання води з крана. Повертався до свого крісла і знову сідав — його чекала покладена біля тостера зім’ята «Таймс» із мазком мармеладу, а в думках монотонно й наполегливо пульсувало запитання: «Що я такого зробив?»

Не те щоб вона його пиляла. Пиляння дружин і тещ — це банальні м’юзикхольні жарти. Він не міг згадати, щоб Мідж коли-небудь втрачала самовладання або сварилася. Але той вічний глухий докір, змішаний із позою шляхетної страдниці, псував атмосферу його дому, породжував почуття провини, змушував до потайності.

Скажімо, падає дощ і він знаходить притулок у своєму кабінеті, електричний камін увімкнено, його післясніданкова люлечка наповнює кімнату димом, він сідає за стіл начебто щоб писати листи, але насправді щоб насолодитися самотою і затишною безпекою чотирьох надійних стін довкола нього. Аж тут розчиняються двері й Мідж, у натягнутому дощовику і насунутому низько на брови широкому капелюсі, робить паузу і з огидою морщить носа.

— Фу! Ну й задуха.

Він нічого не каже, але злегка повертається в кріслі, прикриваючи рукою роман, знічев’я вибраний на полиці.

— Ти не збираєшся до міста? — питає вона.

— Та ні, не планував цього.

— О! О, та дарма. — Вона знову обертається до дверей.

— Ти хочеш, щоб я щось зробив?

— Та це лише риба на ланч. У середу вони не завозять. Нічого, я й сама можу піти, якщо ти зайнятий. Я лише подумала…

Вона вийшла з кімнати, не закінчивши речення.

— Гаразд, Мідж, — озвався він. — Я візьму машину, поїду та привезу її. Чого мокнути?

Думаючи, що вона не почула, він вийшов у коридор. Вона стояла біля розчинених вхідних дверей, дрібний дощ сіявся на неї. Тримаючи довгий плаский кошик, натягала садові рукавички.

— Я однаково змокну, — відповідала, — то яка вже різниця. Подивлюся на квіти, їх треба підперти. Піду по рибу, коли впораюся з ними.

Жодні умовляння не допомагали. Вона так собі надумала. Він зачинив за нею двері та знову сів у кабінеті. Але кімната не була вже такою затишною, а трохи пізніше, піднявши голову до вікна, він побачив, як вона поквапом іде, криво застебнутий дощовик лопотить, дрібні краплі води скапують із капелюха та садового кошика, повного зів’ялих айстр. Його починає гризти совість, він схиляється і на одну поділку зменшує нагрівання.

Або от ще навесні чи влітку. Прогулюється він собі в саду без капелюха, з руками в кишенях, без жодної попередньо задуманої мети, а просто щоб погріти спину на сонці, помилуватися лісами, полями, повільними звиваннями річки. Аж тут зі спалень нагорі чути, як пронизливий вереск порохотяга раптом стихає, гасне і замовкає. Мідж кличе його, саме як він стоїть на терасі.

— Ти збираєшся щось робити? — питає вона.

Ні, він не збирався. Це запах весни, раннього літа вигнав його до саду. Як добре було знати, що він уже на пенсії, не мусить працювати в Сіті, не мусить рахувати час — може витрачати його, як заманеться.

— Ні, — каже він, — не в такий прекрасний день. А що?

— Та ні, нічого, — відповідає вона, — от лише той нещасний злив під кухонним вікном знову не в порядку. Ніхто до нього не заглядає, от що. Займуся ним пополудні.

Її обличчя зникає з вікна. Чергове сопіння, здіймається стогін — і порохотяг повертається до праці. Дурниця, але таке втручання гасить усю яскравість дня. Не саме прохання, не сама робота — чищення зливу було на свій лад школярською розвагою, грою у грязюці, — але оте її сіре обличчя, вираз, із яким вона дивиться на залиту сонцем терасу, рука, що стомлено здіймається вгору, відкидаючи пасмо волосся, і неминуче зітхання, перш ніж вона відверталася од вікна з невисловленим: «Хотіла б і я мати час постояти на сонці й нічого не робити. Ну, гаразд…»

Якось він зважився запитати її, що за потреба так ретельно прибирати дім. Нащо перевертати кімнати догори дриґом? Чому стільці треба ставити на інші стільці, килими скручувати, всі дрібні прикраси скидати на газету? А найбільше, чому боковини в коридорі вгорі, по яких ніхто не ходить, мусять бути відполірованими до блиску? Мідж і поденниця по черзі колінкували там, проповзаючи всю нескінченну довжину, наче рабині давно минулих днів.

Мідж непорозуміло глянула на нього.

— Та ти першим нарікав би, — сказала вона, — якби в домі було як у свинюшнику. Ти ж любиш свій комфорт.

Отак вони жили у різних світах, їхні душі не зустрічалися. Невже так було завжди? Він не пам’ятав. Вони були одружені майже двадцять п’ять літ — і були просто двома людьми, які за звичкою мешкали під одним дахом.

Коли він працював, усе здавалося іншим. Тоді він цього не помічав. Повертався додому, щоб поїсти, поспати, а вранці знову йти на поїзд. Але коли вийшов на пенсію, мусив звернути на неї більше уваги і з кожним днем чимраз сильніше усвідомлював її образу, її невдоволення.

І, врешті, торік, перед тим як вона померла, це відчуття так його заполонило, що він користався з усілякої дрібної брехні, щоб утекти від неї, вибирався до Лондона начебто для того, щоб постригтися, показатися стоматологу, зустрітися з давнім діловим другом, — а насправді сидів у своєму клубі під вікном, безіменно, мирно.

Хвороба, що забрала її від нього, була милосердно швидкою. Грип, тоді пневмонія — і за тиждень вона померла. Він не знав, чому це трапилося, лише те, що вона, як завжди, перевтомилася, застудилася і не хотіла лежати в ліжку. Якось увечері він останнім поїздом повернувся додому з Лондона, куди тихцем вимкнувся до пообіднього кіно, щоб трохи розслабитися між привітними доброзичливими людьми, разом із ними насолодитися теплом зали — був жахливий грудневий день, — і застав її над котлом у підвалі, де вона розгрібала кочергою шматки коксу.

Глянула на нього знизу вгору, бліда і втомлена, її обличчя загострилося.

— Мідж, що ти, з ласки Божої, робиш? — сказав він.

— Котел, — відповіла вона, — ми з ним увесь день мучимося, не горить. Доведеться прикликати людей назавтра, щоб зайнялися ним. Я сама йому ради не дам.

Її щока була вишмарувана вугільним пилом. Кочерга вислизнула їй з рук і впала на долівку. Вона зайшлася кашлем і скривилася, наче від болю.

— Тобі треба лежати в ліжку, — сказав він, — я й не чув про такі дурниці. Що за дідько погнав тебе до того котла?

— Я думала, ти рано повернешся додому, — відповіла вона, — і здогадаєшся, що робити. Увесь день було холодно. Не знаю, які в тебе справи були у Лондоні.

Вона повільно, зігнувшись, підіймалася підвальними сходами, а дійшовши догори, зупинилася, здригнулася і заплющила очі.

— Якщо ти не дуже заперечуєш, — сказала, — я б тобі вже зараз дала вечеряти, щоб мати це за собою. Я сама нічого не хочу.

— До біса ту вечерю, — сказав він, — я сам знайду якусь перекуску. Йди до ліжка. Принесу тобі чогось гарячого попити.

— Кажу тобі, нічого не хочу, — відповіла вона. — Сама можу налити собі гарячої води в пляшку. Одне тільки попрошу: не забудь вимкнути всюди світло, перш ніж підеш спати.

Повернулася до передпокою, її плечі схилилися.

— Принаймні склянку гарячого молока? — невпевнено почав він, знімаючи пальто, і, коли він це робив, відірвана половина квитка до кінотеатру, за десять шилінгів шість пенсів, випала з його кишені на підлогу. Вона це побачила. Нічого не сказала. Знову зайшлася кашлем і поволоклася нагору.

Наступного ранку температура в неї піднялася до ста трьох[12]. Прийшов лікар і сказав, що це пневмонія. Вона спитала, чи можна покласти її у платну палату в місцевій лікарні, бо тримати доглядальницю вдома дуже складно. Це було у вівторок уранці. Її відразу ж туди поклали, а в п’ятницю ввечері сказали йому, що вона може не пережити ночі. Після того як почув звістку, він стояв у палаті, дивлячись згори вниз на неї у широкому безликому лікарняному ліжку, а його серце стискалося від жалю, бо їй дали забагато подушок, було дуже високо лежати і вона не могла відпочити як слід. Він приніс квіти, але виглядало — немає сенсу просити медсестру поставити їх у воду, бо Мідж була надто хвора, щоб на них дивитися. Коли медсестра нахилилася до неї, він непомітно поклав їх на столик біля ширмочки.

— Що їй потрібно? — спитав він. — Я маю на увазі, що легко міг би… — Фраза повисла в повітрі, він її не закінчив, сподіваючись, що медсестра зрозуміє його наміри, що він готовий піти до машини, кудись з’їздити, принести що треба.

Медсестра похитала головою:

— Якщо будуть якісь зміни, ми вам потелефонуємо.

«Які ж це зміни можуть бути?» — питав він себе, вийшовши з лікарні. Біле напружене обличчя на подушках уже не могло змінитися, воно не належало нікому.

Мідж померла раннього ранку в суботу.

Він не був побожним, не мав глибокої віри у безсмертя, але коли траурна церемонія закінчилася і Мідж поховали, він зі смутком думав про її бідне самотнє тіло, яке лежить у новісінькій труні з латунними ручками; чого це мусить бути так грубо? Смерть мусить бути іншою. Нехай би була як прощання з кимось на вокзалі перед далекою дорогою, але без надриву. Було щось непристойне в цьому поспіхові, в намаганні закопати під землю людину, яка могла ще жити і дихати, коли б не випадкова недуга. Коли труну опустили у відкриту могилу, йому, тривожному, ніби вчулося, як Мідж сказала, зітхнувши:

— Ну, гаразд…

Він гаряче сподівався: після всього в майбутньому є якийсь незримий рай і бідна Мідж, не підозрюючи, що вони роблять із її останками, вже гуляла десь у зелених полях. «Але з ким?» — питав він себе. Батьки її померли в Індії багато років тому; коли вона зустрінеться з ними біля райських воріт, то їх мало що поєднуватиме. Подумки змалював картину, як вона стоїть у черзі, десь ближче до кінця — так завжди з нею траплялося в чергах, — з великою солом’яною торбою для покупок, яку вона всюди з собою носила; її обличчя виражає терпляче страждання. Входячи крізь турнікет на небеса, вона докірливо на нього глянула.

Ці картини, труна й черга, переслідували його впродовж тижня, але щодня потроху стиралися. Тоді він забув її. Здобув свободу, сонячний порожній будинок, чисту хрустку зиму. Міг сам-один розпоряджатися своїм часом. Взагалі не думав про Мідж — аж до ранку, коли глянув на ту яблуню.

Того ж дня пізніше він прогулювався садом, і раптом цікавість потягла його до цього дерева. Дурна фантазія, звісно. Нічого незвичайного в ній не було. Яблуня як яблуня. Він згадав, що вона завжди була слабша за своїх сусідів, уже більше ніж наполовину всохла, і заходила колись розмова, щоб її зрубати, але чогось до цього не дійшло. Гаразд, матиме чим зайнятися у вихідні. Зрубає дерево — це буде для нього гарна розминка, а яблуневі дрова добре горять. Можна буде втішатися полум’ям.

Та, на жаль, того дня затяглося на дощ і так тривало майже тиждень — він не зміг виконати запланованого. Не було жодного сенсу в тому, щоб товктися надворі в негоду та ще й застудитися на додачу. Час від часу приглядався до дерева з вікна своєї спальні. Воно почало дратувати його — згорблене, розхристане і вбоге, під дощем. Погода була доволі теплою, а дощ, який падав у саду, — м’яким і лагідним. Жодне інше дерево не мало на собі цього тавра пригніченості. Праворуч од старої яблуні росло молоденьке дерево, посаджене, як він добре пам’ятав, кілька років тому. Струнке і міцне, гнучкі молоді гілки здіймалися в небо. Приємно було дивитися, як воно немов тішиться дощем. Він глянув на деревце у вікно та всміхнувся. З якого дива він раптом згадав пригоду багаторічної давності, ще під час війни, з дівчиною, що приїхала на сусідню ферму попрацювати кілька місяців у сільському господарстві? Він довгий час про неї не згадував. Та й згадувати було нічого. У вихідні він сам допомагав на цій фермі — свого роду військова робота, — і вона завжди була там, весела, миловидна, усміхнута, темне кучеряве волосся, підстрижене по-хлоп’ячому, а личко — як молоденьке яблучко.

Він чекав зустрічей із нею в суботу й неділю — це було наче протиотрута від неодмінних зведень новин, які Мідж включала на весь день, і безперервних розмов про війну. Він любив дивитися на це дівча — вона ледь вийшла з дитячого віку, дев’ятнадцять чи близько того, — у тонких штанцях і веселій сорочці, а коли усміхалася, то наче обіймала світ.

Ніколи не знав, як це трапилося, — це така дрібниця була! — якось пополудні він щось робив у сараї біля трактора, схилившись над двигуном, а вона стояла поруч, коло його плеча, вони разом сміялися; він повернувся, щоб узяти ганчірку та протерти свічку, і раптом вона опинилася в його обіймах, а він її цілував. Це був щасливий випадок, спонтанний і вільний, а дівчина була такою теплою і веселою, з молодими свіжими губами. Потім вони знову заходилися до трактора, але тепер об’єднані певною близькістю, яка принесла їм обом радість і мир. Коли дівчині час було йти годувати свиней, він разом із нею вийшов із сараю, поклавши їй руку на плече, — недбалим жестом, який нічого не значив, легенька дружня ласка; а тільки-но вони вийшли на подвір’я, він побачив Мідж, що стояла там, дивлячись на них.

— Мушу бути на зборах Червоного Хреста, — сказала вона. — Я не могла завести машину. Кликала тебе. Ти, видно, не чув.

Її обличчя застигло. Вона дивилася на дівчину. Його заполонило почуття провини. Дівчина весело привіталася з Мідж і подалася через двір до свиней.

Він пішов із Мідж до машини і завів її ручкою. Вона подякувала, її голос був безвиразним. Він не міг глянути їй в очі. Те, що сталося, був перелюб. Гріх. Друга сторінка недільної газети — «Чоловік Бачився Із Робітницею В Сараї. Дружина Стала Свідком». Коли він повернувся додому, його руки тремтіли, тож мусив налити собі випити. Не перемовилися про це й словом. Мідж ніколи не згадувала тої пригоди. Якийсь боягузливий інстинкт не дозволив йому піти на ферму наступних вихідних, а потім він почув, що мати дівчини захворіла і її викликали додому.

Більше він ніколи її не бачив. То чого ж, питається, раптом згадав того дня, спостерігаючи за дощем, що падав на яблуні? Справді, слід би зрубати те старе мертве дерево, хоча б для того, щоб дати більше сонця маленькому й кріпенькому — вони там надто близько ростуть, це негаразд.

У п’ятницю пополудні він ходив по городі, шукаючи Вілліса, садівника, що працював у них три дні на тиждень, — мав видати йому платню. Ще хотів заглянути до сараю і перевірити, чи в доброму стані сокира й пила. Вілліс тримав усе в порядку — Мідж його вимуштрувала — сокира й пила висіли на звичному місці на стіні.

Заплатив Віллісу його гроші й уже повернувся йти, коли той раптом сказав:

— Кумедна річ, сер, зі старою яблунею, ні?

Зауваження було таке несподіване, що вразило його. Відчув, що міниться на виду.

— Яблуня? Яка ще яблуня? — спитав.

— Та оця в далекому кінці біля тераси, — відповів Вілліс. — Відколи я тут працюю, жодного разу не родила, це вже роками так. Ніколи не було на ній ні яблука, ні цвіту. Ми вже збиралися її зрубати тої морозної зими, пам’ятаєте, але так і не зрубали. Ну а тепер в неї наче нова домовленість. Не помітили?

Садівник глянув на нього, всміхаючись, із розумінням зиркнув у вічі.

Про що той чолов’яга каже? Неможливо, щоб і його вразила та фантастична потворна схожість, — ні, ні, не може бути й мови, це непристойність, блюзнірство, та він і сам викинув ці дурниці з голови, вже про це не думав.

— Я нічого не помітив, — сказав він, захищаючись.

Вілліс засміявся.

— Ходімо на терасу, сер, — сказав він, — щось вам покажу.

Вони разом пішли до пологого травника і, коли дійшли до яблуні, Вілліс підняв руку, дотягся до гілки і пригнув її. Вона злегка скрипіла, коли він це робив, — наче була твердою і непіддатливою. Вілліс змахнув сухі лишайники і вказав на колючі гілочки.

— Дивіться сюди, сер, — сказав він, — вона пуп’янки пустила. Подивіться на них, спробуйте рукою. Ще жива і то як! Ніколи раніше такого не було. І на цю гілку теж гляньте.

Він відпустив першу гілку і потягся до другої.

Вілліс мав рацію. Було чимало пуп’янків, але таких дрібних і буруватих, що, здавалося, вони й імені цього не вартували, більше скидалися на плями на гілці, запилені та сухі. Він відчув дивну огиду від думки торкнутися їх.

— Не думаю, що з них буде багато користі, — сказав він.

— Не знати, сер, — промовив Вілліс. — А я сподіваюся. Вона витримала зиму і, якщо не буде приморозків, хтозна, що побачимо. Ото буде штука, як уздримо старе дерево у квітах. Та вона ще й родитиме. — Він погладив стовбур долонею, жестом панібратським і ласкавим водночас.

Господар яблуні відвернувся. Чогось Вілліс його роздратував. Можна подумати, що те кляте дерево живе. Тепер його план зрубати яблуню у вихідні було зведено нанівець.

— Вона заступає світло молодому дереву, — сказав він. — Чи не краще було б її викинути і дати малій трохи більше місця?

Він підійшов до молоденького дерева і торкнувся гілки. Лишайників немає. Вітки гладенькі. На кожній тугі пуп’янки. Він одпустив гілку, і вона пружно відскочила.

— Як же її викинути, сер, — відповів Вілліс, — коли вона ще жива? О ні, сер, я б цього не робив. Вона ніяк не шкодить молодому дереву. Я б дав старій ще один шанс. Як не родитиме, зрубаємо її наступної зими.

— Гаразд, Віллісе, — сказав він і швидко пішов геть. Чомусь не хотів далі це обговорювати.

Тієї ночі, лягаючи в ліжко, широко розчинив вікно і відсунув фіранку, як зазвичай, — не любив зранку прокидатися у глухо заштореній кімнаті. Саме була повня місяця, примарно бліде спокійне світло падало на терасу та травник біля неї. Ні вітерця, ні шелесту. Він виглянув, насолоджуючись тишею. Повний місяць сяяв над маленькою яблунькою, такою молодою. Під цим промінням вона була наче з казки. Маленьке, гнучке і тонке, деревце видавалося танцівницею на пуантах; руки підняті, готові до польоту. Втілення безтурботної щасливої грації. Відважне молоденьке деревце.

А зліва стояло інше, наполовину сховавшись у тіні. Йому навіть місячне сяйво не додавало краси. Чого, з Божої ласки, воно стоїть згорбившись й опустивши голову, замість дивитися вгору, на світло? Псує лагідну й мирну ніч, поганить усе довкола. Дурень він був, що послухався Вілліса і згодився пощадити дерево. Ті сміховинні пуп’янки ніколи не розпустяться, а навіть якщо й зроблять це…

Його думки блукали, і вже вдруге цього тижня він згадав ту дівчину-робітницю і її радісну усмішку. Цікаво, що з нею трапилося? Мабуть, вийшла заміж, має молодого чоловіка, діток. Ощасливила когось, ані хиби. Ну, гаразд… Він усміхнувся. Невже зібрався вживати цей вислів? Сердешна Мідж! Тут йому перехопило подих і він завмер, притримуючи рукою фіранку. Яблуня, ота, що зліва, вже не була в тіні. Місяць осявав засохлі гілки, і вони виглядали як руки скелета, здійняті в молитві. Замерзлі гілки, застиглі й онімілі від болю. Не було ні вітерцю, і всі інші дерева стояли нерухомо, але оті гілки на самому вершечку ворушилися, наче від вітру, що прилинув не знати звідки і знову стих. Раптом із яблуні на землю впала гілка, та, крайня, з маленькими темними пуп’янками, до якої він не міг доторкнутися. Жоден повів, жоден подих не зачепив інших дерев. Він далі дивився на гілку, що лежала на траві, під місяцем. Та перетяла тінь молоденького деревця і наче вказувала звинувачувальним жестом.

Вперше у житті, відколи пам’ятав, він затягнув фіранкою вікно, щоб приглушити місячне світло.

* * *

Вілліс мав займатися лише городом. Поки Мідж була жива, до травника перед домом він ніколи й не потикався. Це тому, що Мідж займалася квітами. Навіть косила траву: тягала нещасну машинку вгору-вниз по схилу, низько зігнувшись над ручками.

Це було однією з робіт, які вона сама на себе повісила, подібно до прибирання і глянсування спалень. Тепер, коли Мідж не переймалася квітами в палісаднику і не наказувала Віллісу, що йому робити, він почав заходити до переднього саду. Йому це сподобалося. Так він почувався поважнішим.

— Не можу зрозуміти, як упала ця гілка, сер, — сказав він у понеділок.

— Яка гілка?

— Ну, ота гілка яблуні. Що ми на неї дивилися перед тим, як я пішов.

— Я думаю, що вона зігнила. Я ж вам казав, що це дерево мертве.

— Ніяке не мертве, сер. От погляньте. Геть-чисто зламана.

Господар мусив ще раз іти за своїм працівником угору, по схилу над терасою. Вілліс підняв гілку. Лишайники на ній були мокрі, брудні, — наче сплутане волосся.

— Можливо, ви прийшли глянути на гілку у вихідні і якось її зачепили, сер? — спитав садівник.

— Звичайно ні, — роздратовано відповів господар. — Я чув, як ця гілка вночі упала. Я саме відкривав вікно спальні.

— Дивовижа. Тиха ніч була.

— Зі старими деревами таке трапляється. Не можу збагнути, чого ви цим переймаєтесь. Так, наче…

Замовк, не знаючи, як закінчити фразу.

— Наче це цінне дерево, — сказав урешті.

Садівник похитав головою.

— Не цінне. Я ж зараз не ціну йому складаю. От тільки, доки ми думали, що яблуня померла, вона була жива і видала нам, ви й самі бачили. Я б сказав, вибрик природи. Сподіваймося, жодна інша гілка не зламається, перш ніж вона зацвіте.

Пізніше, коли господар рушив на свою пообідню прогулянку, він побачив, що Вілліс зрізає траву під деревом і наново обв’язує стовбур дротом. Це вже було смішно. Він не для того платив садівникові чималі гроші, щоб той вовтузився з напівмертвим деревом. Його справа — вирощувати городину. Але забагато мороки сперечатися з ним.

Додому він повернувся десь о пів на шосту. Як не стало Мідж, перестав пити чай пополудні — вже наперед утішався кріслом біля каміна, люлькою, віскі з содовою і тишею.

Вогонь щойно запалили, а димар курівся. У вітальні був якийсь дивний хворобливий запах. Він відкрив вікно і пішов нагору, щоб змінити свої важкі черевики. Коли повернувся, кімнату досі облягав дим, а запах став іще сильнішим. Важко навіть сказати, який. Солодкуватий, незвичний. Він покликав служницю з кухні.

— У домі дивний запах, — сказав він. — Що це?

Жінка увійшла до передпокою із приміщення позаду.

— Який запах, сер? — спитала вона, вже заздалегідь захищаючись.

— У вітальні, — відповів він. — У тій кімнаті повно диму. Ви там щось палите?

Її обличчя прояснилося.

— Це, мабуть, дрова, — сказала. — Вілліс навмисне їх напиляв, сер, казав, що вам сподобається.

— Які ще дрова?

— Він сказав, що з яблуні, сер, з гілки, яку він розпиляв. Дерево яблуні добре горить, я таке завжди чула. Дехто дуже любить. Я сама нічого не чую, але я трохи простуджена.

Вони разом оглянули камін. Вілліс дрібно розпиляв гілку. Жінка, намагаючись йому догодити, наклала дрова одні на одні, щоб добре згоріли до останку. Але сильного полум’я не було. Дим від цих дров був слабенький. Зеленкуватого кольору. Невже вона не помічає цього хворобливого протухлого запаху?

— Ці дрова сирі, — різко сказав він. — Вілліс міг би краще подумати. Подивіться на них. Зовсім не горять.

Обличчя жінки витяглося, насупилося..

— Даруйте, сер, — сказала вона. — Я нічого поганого не помітила, коли прийшла запалити вогонь. Здається, добре зайнялися. Я завжди думала, що дрова яблуні дуже добре горять, і Вілліс так казав. Звелів мені припильнувати, щоб вони горіли у вас цього вечора, він навмисне для вас їх наготував. Я думала, що ви знали і самі так наказали.

— Та ні, все гаразд, — раптом сказав він. — Думаю, поступово вони розгоряться. Це не ваша провина.

Він повернувся до неї спиною і розворушував вогонь кочергою, намагаючись розділити дрова. Доки вона в домі, нічого не вдієш. Його спроби вийняти сирі дрова і викинути їх за дім, а потім принести сухого хмизу і запалити вогонь наново спричинять небажані зауваження. Доведеться перейти через кухню до комірчини, де вони тримали скіпки для розпалювання, а вона дивитиметься і казатиме: «Дозвольте, я сама, сер. Невже вогонь погас?» Ні, він мусить дочекатися, коли вона після вечері все прибере, помиє і піде собі. А до того часу терпітиме запах яблуневих дров, як зуміє.

Він налив собі віскі, запалив люльку і дивився на вогонь. Той геть не давав тепла, а оскільки в домі відключили центральне опалення, у вітальні стало холодно. От знову з дров заструменіла тонка зеленкувата цівка і, здавалося, знову з’явився цей солодкий нудотний запах, відмінний від будь-якого деревного диму, який він знав. Що той дурний садівник наробив… Нащо розпиляв ту гілку? Мусив же знати, що вона сира. Наскрізь сира. Він нахилився вперед, придивився пильніше. Що це там точиться з блідих дров, волога? Ні, то був сік, неприємний, зі слизом.

Він схопив кочергу і роздратовано почав розкидати дрова, розворушувати вогонь, щоб той перетворився на нормальне полум’я. Марно старався. Дрова не горіли. На решітку каміна постійно текла цівка соку, солодкавий запах наповнив кімнату, перевертаючи йому в шлунку. Він забрав склянку, свою книжку, пішов до кабінету, включив електричний камін і сидів собі там.

Це ідіотство. Нагадалися йому давні часи, коли він удавав, що мусить писати листи і тікав до кабінету, бо у вітальні сиділа Мідж. Вона мала звичку позіхати вечорами, коли всю денну роботу було зроблено, — цілковито несвідома звичка. Сідає на канапі з в’язанням, несамовито швидко клацає спицями; і раптом із самої її глибини здіймається протяжне: «Ах… Ах… Ха-ох!», переходячи у неминуче зітхання. Тоді мовчання, лише спиці клацають. Але він, сидячи за книжкою, тільки й чекає, коли почнеться чергове позіхання.

Його охоплював безсилий гнів, пристрасне бажання кинути книжку і сказати їй: «Слухай, якщо ти так стомилася, то, може, краще йди спати?»

Але він стримувався, і тоді, коли вже не міг витерпіти, тікав із вітальні та ховався в кабінеті. Тепер він знову робить те саме, через яблуневі дрова. Через проклятий хворобливий запах тлілого дерева.

Далі сидів у кріслі біля столу, чекаючи вечері. Було вже близько дев’ятої, коли поденниця все прибрала, розстелила йому ліжко і пішла.

Він повернувся до вітальні, куди не заходив від початку вечора. Вогонь погас. Намагався розгорітися, бо дрова стали тоншими, ніж раніше, і низько опустилися в каміні. Попелу було небагато, але хворобливий запах чіплявся за вмирущі вуглинки. Він вийшов на кухню, знайшов порожнє відро для вугілля і повернувся з ним до вітальні. Згорнув туди дрова і попіл. Схоже, у відрі зосталася якась волога або ж дрова досі були сирими, бо тільки-но вони там опинилися, здається, відразу ж потемніли й покрилися якоюсь піною. Він заніс відро до підвалу, відкрив дверці котла центрального опалення і викинув усе всередину.

Занадто пізно згадав, що через теплу весняну погоду центральне опалення вже два чи три тижні як відключили, і коли він зараз не спалить дров, вони там лежатимуть, неторкані, аж до зими. Знайшов папір, сірники, банку гасу, розпалив вогонь, зачинив дверці печі й прислухався до ревіння полум’я. Це має допомогти. Почекав трохи, а тоді піднявся сходами, повернувся до кухонної комірчини і забрав усе потрібне, щоб наново розкласти вогонь у вітальні. Шукання трісок на розпал та вугілля забрало трохи часу, але він терпляче робив, що треба, і нарешті всівся у своє крісло перед розпаленим каміном.

Хвилин двадцять він читав і тут почув, наче стукнули двері. Відклав книжку і прислухався. Спершу нічого. А от знову! Стукали незачинені двері кухонної комірчини. Він підвівся і пішов їх закрити. Ці двері вели до підвальних сходів. Він міг би заприсягтися, що зачинив їх. Напевне, клямка відійшла. Увімкнув світло на сходах і нахилився, щоб перевірити клямку. З нею наче все гаразд. Саме збирався надійно зачинити двері, коли знову помітив запах. Солодкавий хворобливий запах тлілого яблуневого дерева. Він повз із підвалу, шукаючи собі шлях до кухонного коридору вгорі.

Раптом його без усілякої причини охопив страх, майже паніка. Що він робитиме, якщо за ніч запах наповнить увесь дім, з кухні підніметься на верхній поверх, дістанеться його спальні й задушить його уві сні? Думка була смішна, божевільна, а проте…

Він змусив себе ще раз спуститися сходами в підвал. Із котла не чути було жодного звуку, полум’я не ревіло. Цівки диму, легкого і зеленого, випливали із замкнених дверцят котла — він почув той дим ще з верхнього коридору.

Підійшов до котла і відкрив дверцята. Згорів весь папір і тріски теж. Але дрова, яблучні дрова не згоріли. Лежали такі ж, якими він їх туди вкинув, один обвуглений сучок на іншому, чорною купою, наче кості спаленого на вогнищі. Його знудило. Задихаючись, запхнув до рота носовичок. Тоді, насилу розуміючи, що робить, побіг угору сходами, знайшов порожнє відро і почав лопатою та щипцями витягувати недогарки з вузьких дверцят котла. Блювотні позиви стрясали ним. Нарешті відро було заповнене і він поніс його сходами, а тоді через кухню до задніх дверей.

Відчинив двері. Сьогодні не було місяця і падав дощ. Піднявши комір плаща, вдивлявся в темряву, міркуючи, куди винести дрова. Надто мокро й темно, щоб тягтися аж до городу і викинути їх до купи сміття, а в полі за гаражем трава була густа і висока — вони могли б там лежати непомічені. Пішов скрипучою, посипаною гравієм доріжкою, підійшов до паркану між його двором і полями та вкинув свою ношу в траву. Можуть тут собі гнити й пропадати, мокнути під дощем і, врешті, стати частиною запліснілої землі, йому байдуже. Він за них не відповідає. Вони вже не в його домі й неістотно, що з ними трапиться.

Повернувся додому і цього разу впевнився, що двері підвалу щільно зачинені. Повітря очистилося, запах зник.

Пішов до вітальні, щоб зігрітися перед вогнем, але його руки і ноги змокли під дощем, шлунок досі корчився від їдкого яблуневого диму, його морозило і він сидів, тремтячи.

Тої ночі він погано спав і вранці прокинувся з неприємним смаком у роті. Голова боліла, язик обложило. Мусив залишатися вдома. Непокоїла печінка. Щоб зігнати злість, різко порозмовляв із поденницею.

— Я геть застудився, — сказав він, — намагаючись зігрітися минулої ночі. Це все через яблуневі дрова. Їхній запах дуже мені зашкодив. Скажіть це Віллісові, коли він завтра прийде.

Вона недовірливо глянула на нього.

— Будьте певні, мені дуже прикро, — відповіла. — Я розповіла про дрова сестрі, коли повернулася додому ввечері, і що вони вам не подобаються. Вона сказала, що це вкрай дивно. Яблуневе дерево — розкіш, дуже добре горить.

— То саме це не горіло, ото й усе, що я знаю, — сказав він їй, — і я його більше бачити не хочу. А щодо запаху… Я ще й досі його відчуваю, мені від нього все всередині перевертається.

Вона стисла губи, сказала: «Мені прикро». А коли виходила з їдальні, її погляд впав на порожню пляшку від віскі на буфеті. Якусь мить повагалася, тоді поклала її на тацю.

— Ви це закінчили, сер? — спитала.

Звісно, що закінчив це. Пляшка була порожня. Хоча він зрозумів підтекст. Вона хотіла натякнути, що вигадав усе це з яблуневим димом, що надміру собі догодив. Клята зухвалість.

— Так, — сказав він, — можете принести замість неї іншу.

Це навчить її дбати про власні справи.

Кілька наступних днів він почувався дуже хворим. Нудило, паморочилась голова. Нарешті подзвонив лікареві, щоб той прийшов і оглянув його. Коли він розповів історію з яблуневими дровами, це прозвучало безглуздо і, схоже, не справило на лікаря особливого враження.

— Трохи застудили печінку, — сказав він, — промочили ноги і, можливо, додалася якась їжа. Не думаю, що деревний дим має до цього якийсь стосунок. Якщо ви схильні до печінкових розладів, мусите більше займатися фізичними вправами. Грайте в гольф. Не знаю, як би я сам підтримував форму без гольфу у вихідні.

Засміявся, пакуючи сумку.

— Пропишу вам деякі ліки, а тільки-но цей дощ припиниться, виходьте на свіже повітря. Вже досить тепло, ще б трохи сонця, і все піде в ріст. Ваш сад прокидається швидше за мій. Дерева от-от зацвітуть.

Перш ніж вийти з кімнати, він додав:

— Мусите пам’ятати, що кілька місяців тому ви пережили велике потрясіння. Щоб його здолати, потрібно багато часу. Досі відчуваєте втрату дружини. Для вас тепер найкраще багато виходити, бачитися з людьми. Бережіть себе.

Пацієнт одягся і зійшов униз. Звичайно, лікар мав добрі наміри, але його візит — даремна трата часу. «Досі відчуваєте втрату дружини». Як мало він зрозумів. Сердешна Мідж… Хай там як, він мав відвагу чесно зізнатися, що це зовсім не було втратою, що тепер, коли вона відійшла, він може вільно дихати, тішиться свободою і, як не рахувати розладу печінки, вже багато років не почувався так добре.

Упродовж кількох днів, які він провів у ліжку, поденниця здобула можливість зробити весняне прибирання вітальні. Цілковито зайва робота, але він припускав, що це частина спадщини, яку залишила Мідж. Кімната виглядала вимитою, прибраною, аж надто акуратною. Усе сміття, якого він наробив, вичищене, книги і папери рівно поскладані. Страшенно неприємно, з біса, мусити тримати когось для подібної роботи. Чи не краще б її звільнити і самому себе обслуговувати, як уже вдасться? Єдине, що його стримувало, — це обтяжливість куховарства і миття посуду. От було б ідеальне життя, якби він поселився на Сході чи десь на південних островах і взяв собі дружину-туземку. Не було б ніяких проблем. Безмовність, гарне обслуговування, абсолютна терплячість, відмінна кухня, немає жодної потреби розмовляти, а коли захочеш чогось більшого, то ось і вона, молода, тепла товаришка темних годин. Ніякої критики, тваринна відданість господареві та світле серце радісної дитини. Так, вони недурні, ті хлопці, що вирвалися з пут умовностей. Хай їм щастить.

Він підійшов до вікна і глянув на пологий травник. Дощ припинився, і якщо завтра буде гарно, можна вийти надвір, як радив йому лікар. І щодо дерев мав він рацію. Маленька яблунька біля східців уже обсипана цвітом, на одній із гілок сидів дрізд, і вона погойдувалася під його вагою.

Дощові краплі блищали, розкриті пуп’янки були ще стуленими і рожевими, але, коли завтра присвітить сонце, вони розкриються і забіліють на тлі небесної блакиті. Слід би йому знайти стару камеру, зарядити її плівкою і сфотографувати маленьке дерево. Інші дерева, схоже, розквітнуть упродовж тижня. Натомість стара зліва виглядала так само мертвою, як раніше; чи, можливо, так звані пуп’янки були такі бурі, що з цієї відстані їх не помітиш. Видно, зламана гілка означала її кінець. Туди їй і дорога.

Він одвернувся від вікна і почав розкладати речі, наново упорядковуючи кімнату на свій смак. Він любив гаяти час, висуваючи шухляди, витягуючи їх вміст і складаючи знову. В одній із бокових шухляд знайшов червоний олівець, що, видно, скотився за купу книг і знайшовся, коли їх перекладали. Він підстругав його, гарно вигостривши кінчик. В іншій шухляді знайшов нову плівку і виклав її, щоб уранці зарядити камеру. Ще в шухляді були папери і старі фотографії, звалені купою, серед них десятки натурних знімків. Один час Мідж опікувалась ними й збирала їх в альбоми, але під час війни чи то втратила до них інтерес, чи то була надто зайнята іншими речами.

Усе це сміття справді слід прибрати. Ото б воно гарно палало тієї ночі, певне, навіть яблуневі дрова згоріли б заодно. Нащо його зберігати? От, наприклад, жахливе фото Мідж, зняте багато років тому, судячи з його стилю, — невдовзі після їхнього одруження. Невже вона справді носила таку зачіску? Оту копицю волосся, надто велику і кошлату для її обличчя, вже й тоді задовгого і завузького. Низький виріз у формі літери «V», теліпання довгих сережок і надто широка усмішка, яка робила її рот ще більшим, ніж насправді. У лівому кутку вона написала: «Моєму дорогому Комарикові[13] від його Мідж, із любов’ю». Зовсім забув це своє давнє прізвисько. Покинув його багато років тому і неясно пригадував, що ніколи його не любив, соромився, вважав смішним і докоряв Мідж, коли вона називала так його прилюдно.

Розірвав фотографію навпіл і кинув її у вогонь. Дивився, як вона скручується і горить і як востаннє оживає усмішка. Мій дорогий Комарик. Раптом він згадав вечірню сукню на фотографії. Була зелена, їй цей колір ніколи не личив, надто її жовтив; купила вона ту сукню з якоїсь особливої нагоди, великої гостини з друзями, які святкували річницю весілля. Ідеєю гостини було запросити всіх приятелів і сусідів, що побралися більш-менш одночасно, — отак і вони з Мідж туди потрапили.

Було там багато шампанського, одна чи дві промови, багато веселощів, сміху та жартів — деякі жарти доволі ризиковані. Згадав, що коли вечір закінчився і вони сіли в машину, щоб їхати додому, господар сказав, сміючись: «Спробуй позалицятися у капелюшку[14], старий, кажуть, вони ніколи не підводять». Він відчував, як Мідж сидить поруч із ним, у тій зеленій вечірній сукні, сидить дуже прямо і нерухомо, з такою ж усмішкою, як на спаленій фотографії, не зовсім певна, що означають слова, які їхній трохи підпилий господар кидав у вечірнє повітря, але намагається виглядати передовою, прагне сподобатися, а понад усе — відчайдушно хоче бути звабливою.

Коли він відвів машину до гаража і повернувся в будинок, вона без жодної причини чекала його у вітальні. Зняла пальто, щоб показати вечірню сукню, на обличчі невпевнена усмішка.

Він позіхнув і всівся у крісло з книгою. Вона трохи почекала, потім повільно взяла своє пальто і пішла нагору. Невдовзі після цього вона, либонь, і сфотографувалася. «Моєму дорогому Комарику від його Мідж, із любов’ю». Підкинув до вогню чималу пригорщу сухого хмизу. Він тріщав, розколювався і спопелив фотографію. Цього вечора сирих дров не було…

Наступні дні видалися гарними і теплими. Світило сонце, співали птахи. Він піддався раптовому імпульсу і з’їздив до Лондона.

То був день прогулянок по Бонд-срит, спостережень за натовпом. День, щоб подзвонити кравцеві, постригтися, з’їсти в улюбленому барі дюжину устриць. Застуда минула. Попереду в нього були приємні години. Міг навіть зостатися на matinée[15].

День пройшов без пригод, мирний, безклопітний, саме такий, як він і планував для урізноманітнення своїх заміських буднів. Повернувся додому близько сьомої, вже заздалегідь тішачись думкою про віскі та вечерю. Так було тепло, що не потрібно вдягати пальта навіть тепер, коли сонце сідало. Повернувши на доріжку, махнув рукою фермерові, який саме проходив повз ворота.

— Який гарний день! — гукнув.

Той кивнув, усміхнувся.

— Хай би таких побільше! — відповів.

Приємний чоловік. Вони були щирими приятелями ще з тих воєнних днів, коли він водив трактора.

Відігнав машину, випив і, чекаючи на вечерю, прогулявся садом. Як багато змінилося за ці сонячні години. Розцвіло кілька жовтих нарцисів, білих теж, живопліт був свіжим і покрився бростю. Пуп’янки яблунь розпустилися, і всі вони були в цвіту. Підійшов до своєї маленької улюблениці й торкнувся квіток. Попестив рукою та легенько потрусив гілку. Міцна, добре тримається, ця не впаде. Поки аромат був ледь помітним, але один-два ще тепліших днів, можливо, легенький дощик-другий, — і він заструменить із розкритих пелюсток, м’яко наповнюючи повітря, не різкий, не сильний, лагідний запах. Запах, що його слід розшукати, — от як шукають бджоли. А коли знайдеш, він назавжди зостанеться з тобою, ніжний, заспокійливий, солодкий.

Він погладив деревце і пішов сходами вниз до будинку.

Назавтра зранку, саме коли він снідав, хтось постукав до їдальні. Поденниця сповістила, що Вілліс хотів би з ним порозмовляти. Він запросив Вілліса увійти. Садівник виглядав засмученим. Що ще трапилось?

— Мені шкода вас турбувати, сер, — сказав він, — але я сьогодні перемовився кількома словами з містером Джексоном. Він скаржився.

Джексон був фермер, власник сусіднього поля.

— На що скаржився?

— Каже, що я кинув дрова за паркан на його поле, а там паслося лошатко з кобилою, воно спіткнулося і зашкутильгало. Я ніколи в житті не кидав дров за паркан. Він був дуже розлючений, сер. Казав, що тепер лоша втратить на вартості й складно буде його продати.

— Сподіваюся, ви сказали йому, що це не так.

— Так, сер. Але річ у тім, що хтось кинув дрова за паркан. Він показав мені те місце. Якраз за гаражем. Я пішов з містером Джексоном і побачив їх. Підкинуті дрова, сер. Я подумав, що краще прийти до вас, перш ніж розпитувати на кухні, а то, ви ж знаєте, могли бути неприємності.

Він відчув, що садівник пильно до нього приглядається. Іншого виходу не було. Однаково, це сам Вілліс і завинив.

— Немає потреби розпитувати на кухні, Віллісе, — сказав. — Це я кинув дрова за паркан. Ви принесли їх у дім, хоч я вас про це не просив, а вони задимили всю кімнату і зіпсували вечір. Я зопалу кинув їх к бісу за паркан, і якщо лоша Джексона через них скалічилося, можете вибачитися від мого імені й запевнити, що я заплачу йому компенсацію за шкоду. Але попрошу про одне: не приносьте більше таких дров додому.

— Ні, сер. Я зрозумів, що вони вам не сподобалися. Але не думав, що аж настільки, щоб ви їх викинули.

— Ну, я їх викинув і годі про це.

— Так, сер.

Садівник наче зібрався йти, але, перш ніж вийти з їдальні, зробив паузу:

— Однаково не розумію, чому ці дрова не горіли. Я взяв трохи для дружини, і в нашій кухні вони любісінько згоріли, не згірше всіх інших.

— А тут вони не горіли.

— Хай там як, стара яблуня взяла своє, хоч одна гілка й зламалася, сер. Ви її бачили сьогодні вранці?

— Ні.

— Це завдяки вчорашньому сонцеві, сер, та й ніч була теплою. Мило на неї глянути, вся в цвіту. Мусите піти і самі подивитися.

Вілліс вийшов із кімнати, і він повернувся до свого сніданку.

Потім вибрався на терасу. Не відразу пішов до травника, спершу вдав, наче робить щось інше, наприклад, витяг тяжку садову лаву, — тепер, коли встановилася гарна погода, саме до речі. Тоді, взявши садові ножиці, підрізав троянди під вікнами. Але, врешті-решт, щось притягло його до дерева.

Все було так, як сказав Вілліс. Не знав, чи це завдяки сонцю, чи лагідній теплій ночі, але маленькі бурі пуп’янки розкрилися, стали цвітом і тепер розкинулися над його головою фантастичною хмарою білого вологого квітування. Квіти особливо густо скупчилися на вершечку дерева, крона виглядала як клубок мокрої вати, і все, від гори до низу, мало таку саму барву нездорової білості.

Яблуня взагалі не була схожа на дерево — радше, можливо, на розмаяний від дощу намет, який покинули туристи, або ж на гігантську швабру з нерівною щетиною, яку хтось виставив під сонце і вона там зовсім вицвіла. Цвіт був надто рясним, надто великим тягарем для довгого тонкого стовбура, а краплі роси на квітах робили їх ще важчими. Наче це зусилля було надмірне, цвіт внизу, ближче до землі, вже потемнів, хоча дощу не було.

Ну, хай там як, Вілліс мав рацію. Дерево розцвіло. Але щось у глибині природи пішло не так і замість розквіту життя, замість краси вийшла потвора. Потвора, яка сама не розуміє свого вмісту і форми, але намагається сподобатися. Тільки й того, що не каже, усміхаючись: «Дивись. Це все для тебе».

Раптом він почув кроки позаду. То був Вілліс.

— Любо глянути, сер, ні?

— Перепрошую, але я не в захваті. Надто рясний цвіт.

Садівник глянув на нього і нічого не сказав. Зненацька йому спало на думку, що Вілліс мусить вважати його дуже тяжким, незбагненним чоловіком, може, навіть дивакуватим. Либонь, обмовляє його на кухні з поденницею.

Змусив себе всміхнутися Віллісу.

— Зрозумійте мене, — сказав. — Не хочу вас засмучувати, та мене такий цвіт не вабить. Я волію дрібний, легкий і різних відтінків, як на маленькій яблуньці. Але візьміть собі кілька гілок додому, для вашої дружини. Наріжте, скільки забажаєте, я зовсім не проти. Я б навіть хотів, щоб ви так зробили.

Великодушно махнув рукою. Хотів, щоб Вілліс пішов, приніс драбину і забрав усе це геть.

Але садівник похитав головою. Виглядав шокованим.

— Ні, дякую, сер. Я про таке й не думав. Це може пошкодити дереву. Я хотів би дочекатися плодів. Закладуся, що будуть.

Не було сенсу розмовляти далі.

— Гаразд, Віллісе. Не переймайтесь.

Повернувся на терасу. Але, коли сів там на сонці, дивлячись на скошений травник, взагалі не міг побачити маленької яблуньки, яка тихо і скромно стояла біля сходів, здіймаючи вгору ніжний цвіт. Її придушила і сховала потвора, з великою хмарою падучих пелюсток — вже зів’ялих, брудно-білих, на траві під деревом. Як би він не переставляв крісло, на яке б місце тераси не переходив, — здається, жодним чином не міг позбутися яблуні, що височіла над ним, докоряючи, жадаючи, прагнучи захоплення і поклоніння, — а він не міг дати їй цього.

* * *

Того літа він вирішив влаштувати собі триваліші канікули, ніж упродовж багатьох попередніх років, — всього десять днів у старенької матері в Норфолку замість звичного місяця, як це було за життя Мідж, а решту серпня і весь вересень — у Швейцарії та Італії.

Взяв із собою машину і міг переїжджати з місця на місце, як заманеться. Не дбав про оглядання визначних місць або ж екскурсії, не підіймався в гори. Він найбільше любив приїхати до маленького містечка у прохолодний вечір, вибрати невеликий, але зручний готель, а тоді, якщо йому там сподобається, залишитися на два-три дні, нічого не роблячи, ледарюючи.

Він любив сидіти вранці на сонечку, біля якогось кафе чи ресторану, з келихом вина, і спостерігати за людьми: виглядало, що тепер дуже багато веселих молодих істот подорожує. Насолоджувався щебетом розмов довкола, не приєднуючись до них; час від часу хтось йому всміхався, гість із того ж готелю кидав кілька ґречних слів, але це його ні до чого не зобов’язувало, лише означало, що він рухається в ногу з часом, як і всі, хто задля розваги відпочиває за кордоном.

Коли вони у давні дні відпочивали десь із Мідж, його дуже обтяжувала її звичка зав’язувати знайомства з людьми, особливо іншими подружніми парами, що, на її думку, виглядали «мило» чи, як вона висловлювалася, належали до «нашого кола». Починалося з розмови за кавою, тоді переходило до спільного планування майбутніх днів, які мали бути проведені разом, у машині їхали вчотирьох, а він цього не терпів і канікули псувалися.

Тепер, дяка Богу, жодної необхідності в цьому немає. Міг робити, що хоче і коли захоче. Не було Мідж, щоб сказати: «Ну що, ходімо?», саме коли він задоволено сидів зі своїм вином; ні Мідж, щоб планувати відвідини якоїсь старої церкви, котра його геть не цікавила.

За час відпочинку він розповнів, але не переймався цим. Ніхто не пропонував йому хорошої тривалої прогулянки, щоб прийти до норми після переїдання, псуючи тим самим приємну дрімоту, навіяну кавою та десертом; ніхто не зиркав, прикро вражений його веселою сорочкою чи яскравим галстуком.

Прогулювався містечками і селами, без капелюха, покурював сигару, весела молодь довкола усміхалася йому, і він сам почувався молодим хлопцем. Справжнє життя, без клопотів, без турбот. Жодного: «Мусимо повернутися п’ятнадцятого, бо шістнадцятого засідання лікарняного комітету», жодного: «Не слід залишати дім довше, ніж на два тижні, всяке може трапитися». Натомість яскраві вогні маленького ярмарку в селі, назви якого він навіть не подбав довідатись, дзеленчання музики, розсміяні хлопці та дівчата, і він, після пляшки місцевого вина, кланяється молодій особі з веселим носовичком замість хустинки довкола голови і крутить її в гарячому танці під навісом. Навіть якщо вони ступали не в лад одне з одним — він уже багато років не танцював, — усе ж це було те, що треба. Коли музика стихла, він відпустив дівчину і вона побігла, хихочучи, назад до своїх молодих друзів. Ані хиби, вони сміятимуться з нього. То й що? Однаково він тішився.

Покинув Італію в кінці вересня, коли погода перемінилася, а першого жовтневого тижня повернувся додому. Ніяких проблем. Телеграма поденниці, з приблизною датою прибуття, — і все. Натомість із Мідж навіть коротка відпустка та повернення тягли за собою силу клопотів. Письмові інструкції про бакалію, хліб та молоко, провітрювання постелей, розпалювання вогню, нагадування про доставку ранкових газет. Все перетворювалося на буденну рутину.

Він під’їхав додому стиглого жовтневого вечора, з димаря йшов дим, вхідні двері прочинені, — як приємно, що вдома тебе чекають. Нема потреби кидатися до приміщення за кухнею, щоб випитувати, чи не було проблем зі сантехнікою, проривів, відключення води, труднощів із продуктами; поденниця знала, що краще його цим не клопотати. Просто: «Доброго вечора, сер. Сподіваюся, ви гарно відпочили. Вечеря як звичайно?» А потім тиша. Він може випити своє віскі, запалити люлечку і розслабитися; невеличкий стос листів нічого не значить. Не буде їх гарячкового відкривання, а тоді телефонного дзвінка, коли він змушений був вислуховувати одну з партій безконечної розмови двох подруг. «Алло? Як справи? Невже? Моя люба… І що ти сказала… А вона?.. Ні, в середу не зможу…»

Він задоволено потягнувся — все тіло заклякло від довгого сидіння за кермом; із приємністю оглянув привітну простору їдальню. Після подорожі від самого Дувра зголоднів, а котлета видавалася доволі вбогою, як рівняти з іноземною їжею. Ну що ж, доведеться повертатися до простішої кухні. Після котлети — грінка з сардиною; тоді оглянувся за десертом.

На бічній полиці лежала миска з яблуками. Забрав її, поставив перед собою на столі. Виглядали ті яблука бідненько. Малі, поморщені, якісь сіро-бурі. Відкусив від одного, але, ледве розсмакувавши, виплюнув. Наче гниле. Спробував інше. Таке саме. Придивився до тих яблук уважніше. Шкірка тверда, груба і шерехата, можна б сподіватися, що виявляться твердими кислицями, — ба ні, були м’ясовито м’які, з жовтою серцевиною. Огидний смак. Шматочок яблука застряг між зубами, і він ледве його витягнув. Тягучий, бридкий…

Він подзвонив, і з кухні прийшла служниця.

— Іншого десерту в нас немає? — спитав він.

— Боюся, що ні, сер. Я згадала, як ви любили яблука, і Вілліс приніс ці з саду. Казав, що вони дуже добрі й саме дозріли.

— Він помиляється. Вони геть неїстівні.

— Мені дуже прикро, сер. Якби я знала, то не поставила б їх. Там їх ще дуже багато. Вілліс приніс великий кошик.

— Таких самих?

— Так, сер. Маленькі бурі. Ніяких інших нема.

— То нічого не вдієш, не переймайтесь. Я сам зранку подивлюся.

Встав з-за столу і пішов до вітальні. Мав склянку портвейну, щоб перебити смак яблук, але це не допомогло. Згриз сухарика — жодної різниці. Присмак гнилого місива обліпив йому язик і піднебіння, аж мусив піти до ванни й почистити зуби. Особливо прикро те, що після невиразної вечері він справді охоче з’їв би яблуко: з гладенькою чистою шкіркою, не надто солодке, з легенькою кислинкою. Знав такий сорт. М’якоть така, що приємно кусати. Звичайно, якщо зірвати у належний час.

Вночі йому снилося, що він знову опинився в Італії, танцював під навісом на маленькій брукованій площі. Коли прокинувся, в його вухах дзвеніла музика, але не міг згадати обличчя сільської дівчини, ані того відчуття, як вона перечіпалася об його ноги. Спробував оживити цей спогад у пам’яті, лежачи без сну, з ранковим чаєм — та той уперто вислизав.

Встав із ліжка і підійшов до вікна, щоб глянути на погоду. Наче непогана, з легеньким холодком.

Тоді побачив дерево. Так несподівано виглядало, що вразило його. Тепер зрозумів, звідки взялися вчорашні яблука. Дерево аж згиналося під тягарем плодів. Дрібні й коричневі, купчилися на кожній гілці, і що ближче до вершини, то менші вони були, тому на верхніх галузках, не вирісши до повного розміру, виглядали як горіхи. Обтяжували дерево: воно зігнулося і перехилилося, нижнє гілля майже торкалося землі, де, біля стовбура, було ще більше яблук — падалиць, первістків, що їх випхали нахабні брати й сестри. Земля була встелена ними, багато розбилося й зігнило, приваблюючи ос. Він ще ніколи не бачив дерева з такою купою плодів. Диво, що воно не зламалося під їхнім тягарем.

Вийшов перед сніданком — надто цікаво було — і став біля дерева, дивлячись на нього. Так, ані хиби, це ті самі яблука, що потрапили вчора до їдальні. Трохи більші за мандарини, а багато навіть менші, вони так густо росли на гілках, що, бажаючи зірвати одне, доводилося зривати цілу дюжину.

Те, що трапилося з деревом за минулі місяці, було жахливо, огидно, але й викликало жаль; агонія, страждання — інших слів не підбереш. Дерево мучилося через ці плоди, стогнало під їх тягарем, а найстрашніше було те, що всі вони були неїстівні. Кожне яблуко прогнило наскрізь. Він топтав ногами падалиці на траві, не можна було вибратися з них, вони одразу ж перетворювалися на слизьку кашу, чіплялися каблуків — мусив зчищати їх віхтем трави.

Було б набагато ліпше, якби дерево померло, заклякле і голе, перш ніж це трапилося. Яка користь йому чи комусь іншому з цієї купи надгнилих яблук, що засмітила землю? І від цього дерева, що згорбилося, наче від болю, а проте — він міг поклястися! — мало вираз тріумфу, зловтіхи.

Як навесні, коли через пухнату масу безбарвного вогкого цвіту не видно було інших дерев, так і тепер — дерево, з ваготою його плодів, притягувало погляд. Усі вікна в передній частині будинку дивилися на нього. Він знав, що буде далі. Плоди висітимуть на дереві, аж доки їх не обірвуть, тож вони зостануться на гілках і в жовтні, і в листопаді — ніхто їх не обірве, бо ніхто не зможе їх їсти. Вигляд цього дерева мучитиме його всю осінь. Щоразу, вийшовши на терасу, він бачитиме, як воно огидно прогинається.

Його антипатія до дерева переходила всі межі. Воно було вічним нагадуванням йому… ох, поможи йому Боже зрозуміти, про що… вічним нагадуванням про всі ті речі, які він найбільше ненавидів, завжди, от тільки не міг підібрати для них слова. Вирішив, що Вілліс мусить зірвати яблука і забрати їх геть, продати, позбутися, усіх, щоб він не мусив з’їсти бодай одне, не мусив усю осінь, день за днем, дивитися на поникле під ними дерево.

Повернувся спиною до яблуні й з полегкістю впевнився, що жодне інше дерево не зганьбилося такими крайнощами. На них дозрів помірний урожай, нічого надзвичайного, і, як він і передбачав, маленька яблунька, праворуч од старої, гарно й славно показала себе, вродивши середні на розмір, рожеві яблука, не надто темні, свіжо почервонілі, достиглі під сонцем. Зараз він зірве одне, щоб з’їсти за сніданком. Вибрав — і воно від першого ж доторку впало йому в долоню. Так гарно виглядало, що він одразу ж з апетитом одкусив шматок. Те, що треба: соковите, запашне, трішки кислувате, досі в росі. Він не озирався на старе дерево. Зголоднів і пішов додому снідати.

Садівнику знадобився майже тиждень, щоб обірвати дерево, і робив він це явно неохоче.

— Мені байдуже, що ви з ними зробите, — сказав йому хазяїн. — Продайте і заберіть гроші або візьміть додому і згодуйте свиням. Я не хочу їх бачити та й годі. Знайдіть довгу драбину і негайно беріться за роботу.

Йому здавалося, що Вілліс через упертість тягне час. Спостерігав за садівником із вікна — і наче дивився сповільнений фільм. Спершу прилаштовує драбину. Тоді насилу по ній підіймається — і спускається знову, щоб краще підперти. Після цього спектаклю зриває плоди, по одному вкладаючи їх у кошик. День за днем те саме. Вілліс постійно на пологому травнику, з драбиною, під деревом, гілки скрипіли й стогнали, а під ними на траві кошики, відра, миски, всіляке начиння, куди тільки можна було зсипати яблука.

Нарешті ця робота закінчилася. Драбину прибрали, кошики та відра теж, а яблуню роздягли догола. Того вечора він задоволено дивився на дерево. Жоден гнилий плід не разив його очей. Усі яблука зникли.

Але дерево, замість відчути полегшу, позбувшись тягаря, виглядало, якщо це можливо, ще понурішим, ніж досі. Гілки далі прогиналися, а листя, вже прив’ялене холодними осінніми вечорами, скрутилося і зіщулилося. «Це вся моя нагорода? — наче говорило воно. — Після всього, що я зробила для тебе?»

Коли темнішало, сумна тінь дерева труїла сиру ніч. Скоро настане зима. А з нею короткі тоскні дні.

* * *

Він ніколи не любив пізньої осені. Раніше, коли щодня їздив до Лондона на роботу в контору, йому доводилося виходити з дому в морозні ранки й поспішати на поїзд. У конторі ще перед третьою дня вмикали світло, в повітрі найчастіше висів каламутний і брудний туман, а потім наставала черга повільного пихтіння додому, разом з іншими заробітчанами, такими як він, по п’ятеро на лаві, деякі з них були застудженими, страждали від нежитю. Тоді довгий вечір із Мідж навпроти нього, у вітальні біля каміна, коли він слухав чи вдавав, що слухає, її звіт за день і перелік усього, що пішло не так.

Якщо на неї не валилося жодне побутове лихо, вибирала якусь поточну подію, аби тільки нагнітати понурий настрій. «Як я бачу, тарифи знову зросли, що там із твоїм сезонним квитком?» Або: «Ситуація в Південній Африці виглядає зловісно, в новинах о шостій був про це довгий фрагмент». Або й ще краще: «В інфекційній лікарні ще три випадки поліомієліту. Не розумію, що собі думають медики…»

Тепер він принаймні був звільнений від ролі слухача, але пам’ять про ті довгі вечори досі його не відпускала, і коли було ввімкнуто світло та опущено завіси, згадував клацання спиць, безглузду балаканину і позіхання з глибоким «Ха-ох…» Почав перед вечерею чи після неї забігати до «Грін Мена»[16], старого пабу за чверть милі по головній дорозі. Там його ніхто не турбував. Сідав собі в кутку, привітавшись із добродушною господинею, місіс Гілл, а тоді за цигаркою і віскі приглядався, як місцеві мешканці заходять випити пінту пива, пограти в дартс, попліткувати.

У якомусь сенсі це було продовженням літнього відпочинку. Відчувалася певна, хоч і невелика, схожість із безтурботною атмосферою кафе та ресторанів; теплий, яскраво освітлений прокурений паб, заповнений робітниками, які не в’язли до нього, був йому приємним і заспокійливим. Ці відвідини допомагали коротати темні зимові вечори, роблячи їх стерпними.

Застуда, яку він підхопив у середині грудня, більш ніж на тиждень перервала візити до пабу. Мусив сидіти вдома. Сам собі дивувався, як йому бракувало «Грін Мена» і як це смертельно нудно — сидіти у вітальні чи кабінеті, не маючи іншого заняття, крім читати та слухати радіо. Холод і нудьга зробили його понурим і дратівливим, вимушена бездіяльність вадила печінці. Потребував руху, фізичних вправ. Під кінець одного такого холодного похмурого дня вирішив, що завтра за будь-якої погоди вийде з дому. Опівдні небо поважчало і збиралося на сніг, але не міг ще двадцять чотири години просидіти в чотирьох стінах.

Обставиною, що довела його роздратування до найвищого градусу, став фруктовий пиріг на вечерю. Він був на тому етапі застуди, коли нормальний апетит і задоволення від їжі ще не повністю повернулися, але всередині щось смокче і вимагає заповнення. Не кожна страва годиться для цього. Підійшла б птиця. Добре засмажена половина куріпки, тоді сирне суфле. А місяця з неба не хочеш? Позбавлена фантазії поденниця приготувала камбалу, найгіршу, найсухішу з усіх риб. Коли служниця винесла рештки — більшість він залишив на тарілці, — повернулася з пирогом, а оскільки він ще зовсім не наївся, відкраяв собі чималий шматок.

Достатньо було раз спробувати. Задихаючись, бризкаючи слиною, виплюнув усе на тарілку. Встав і подзвонив.

З’явилася служниця, на її обличчі помітне було здивування через несподіваний виклик.

— Що це за дідько?

— Пиріг із повидлом, сер.

— Яке повидло?

— Яблучне, сер. Своєї роботи.

Він кинув серветку на стіл.

— Я так і думав. Ви його зробили з тих яблук, на які я нарікав кілька місяців тому. Я ж цілком ясно наказав вам і Віллісу не приносити додому жодного з цих яблук.

Обличчя жінки витяглося і напружилося.

— Ви казали, сер, нічого не готувати з цих яблук і не подавати їх на десерт. Ви нічого не казали про повидло. Я подумала, що повидло з них може вийти добре. Зварила для себе, щоб спробувати. Все було гаразд. То я й зробила кілька банок повидла з яблук, які Вілліс мені дав. Ми тут завжди робили повидло, пані і я.

— Що ж, даруйте за клопіт, але я цього їсти не можу. Ці яблука завадили мені восени і — в повидлі чи інакше — вадитимуть далі. Заберіть того пирога, і нехай я не бачу ні його, ні повидла. Я вип’ю кави у вітальні.

Вийшов з кімнати, аж трусячись. Неймовірно, щоб такий дрібненький інцидент змусив його аж так розлютитися. Боже! Які дурні. Вони з Віллісом знали, що він не любив тих яблук, ненавидів їх смак і запах, але через своє скнарство вирішили зекономити, підсунувши йому домашнє повидло, повидло з яблук, які були йому огидні до глибини душі.

Ковтнув нерозведеного віскі й запалив цигарку.

Через кілька хвилин служниця принесла каву. Але не вийшла відразу ж, поставивши тацю.

— Я можу поговорити з вами, сер?

— Про що?

— Думаю, буде краще, якщо я звільнюся.

Ще й це на додаток. Що за день, що за вечір.

— З якої причини? Бо я не міг їсти пиріг із повидлом?

— Якби все так просто, сер. Я чомусь відчуваю, що все тут дуже змінилося. Я вже кілька разів хотіла це сказати.

— Я ж не завдаю вам багато клопоту, правда?

— Ні, сер. Просто давніше, коли пані була жива, я відчувала, що мою роботу цінують. А тепер уже ніби нічого не значить, чи я зроблю так, чи інакше. Ніхто про це й слова не скаже, а я, хоч як стараюся, ніколи не певна, чи добре я зробила. Думаю, мені було б краще піти туди, де я знову матиму господиню і вона звертатиме увагу на мою роботу.

— Звичайно, вам краще судити. Мені дуже шкода, якщо тепер вам тут не до вподоби.

— Ви цього літа так надовго виїхали, сер. Коли пані була жива, ви разом ніколи не від’їжджали на довше, ніж два тижні. Все так перемінилося. Ми з Віллісом вже й не знаємо, на яку ногу стати.

— То Вілліс теж невдоволений?

— Я за нього, звичайно, не казатиму. Знаю, що він дуже засмутився через яблука, але вже чимало часу пройшло. Можливо, він сам із вами порозмовляє.

— Можливо. Я й гадки не мав, що так непокою вас обох. Гаразд, годі про це. Добраніч.

Служниця вийшла з кімнати. Він похмуро оглянувся. Якщо так їм хочеться, то рушайте з Богом! Все не так, все перемінилося. Бісове безглуздя. Вілліс засмутився через яблука, що за пекельне нахабство. Чи він не має права робити зі своїм деревом усе, що йому подобається? Чорт забирай застуду і погоду. Він не міг зоставатися перед вогнем, роздумуючи про Вілліса і кухарку. Піде до «Грін Мена» і про все забуде.

Вдягнув пальто, шарф, стару шапку, швидко пішов униз дорогою і через двадцять хвилин сидів у своєму звичайному кутку «Грін Мена», а місіс Гілл наливала віскі й примовляла, яка рада, що знову його бачить. Кілька постійних клієнтів усміхнулися до нього, запитали про здоров’я.

— Застудилися, сер? Всюди таке. Кожного зачепило.

— Правда.

— Така вже пора року.

— Що поробиш. Найгірше, коли ляже на груди, страх неприємно.

— Ще гірше, як закладає носа.

— І то правда. Одне зле і друге недобре. Нічого сказати.

Славні хлопці. Компанійські. Не марудять, не надокучають.

— Ще одне віскі, будьте ласкаві.

— Прошу, сер. Дай Боже здоров’я! Виганяйте застуду.

Місіс Гілл аж сяє за стійкою бару. Щира огрядна старенька. Крізь димову завісу він чув балаканину, глибокий сміх, клацання дротиків для дартсу, радісні окрики, коли хтось влучав у самісіньке яблучко.

— … коли зайшла мова про сніг, — казала місіс Гілл, — то й не знаю, як ми викрутимося, адже вугілля не доставили вчасно. Якби хоч дрова мали, але скільки, думаєте, просять? Два фунти за партію. Хочу сказати, що…

Він похилився вперед і його голос видався далеким навіть йому самому.

— Я дам вам дров, — сказав він.

Місіс Гілл обернулася. Вона розмовляла не з ним.

— Даруйте? — перепитала.

— Я дам вам дров, — повторив він. — Маю вдома старе дерево, його давно вже треба спиляти. От і зроблю це завтра.

Він кивнув, усміхаючись.

— Ой ні, сер. Я й не думала вас клопотати. Вугілля привезуть, не турбуйтесь.

— Жодних клопотів. Для розваги. Охоче це для вас зроблю, та й порухаюся, це мені на користь. Трохи скину зайву вагу. Можете на мене покластися.

Він підвівся, зосереджено потягся за пальтом.

— Це яблуневі дрова, — сказав. — Ви ж не проти яблуневих дров?

— Що б я мала проти, — відповіла вона, — будь-яке дерево підійде. А вам не жаль?

Він таємниче похитав головою. Договір укладено, решта — секрет.

— Я вам їх завтра ввечері привезу в причепі.

— Обережно, сер, — сказала вона, — там сходинка.

Він йшов додому крізь холодну тріскучу ніч і всміхався сам собі. Не пам’ятав, як роздягся і ліг у ліжко, але першою ж його думкою наступного ранку була обіцянка привезти дрова.

Задоволено згадав, що Вілліс сьогодні не приходить. Не завадить його плану. Небо захмарене, вночі падав сніг та й ще падатиме. Але наразі нічим турбуватися, ніщо йому не перешкодить.

Після сніданку пішов до городнього сараю. Зняв там пилу, клинці та сокиру. Це все може знадобитися. Спробував пальцем краї. Нагострені. Зібрав докупи інструменти і поніс їх у сад, сміючись про себе від думки, що він схожий на стародавнього ката, який має стяти голову нещасному в’язневі Лондонського Таверу.

Склав інструменти під яблунею. По правді, то це акт милосердя. Ніколи він ще не бачив нічого жалюгіднішого, нічого безрадіснішого, як та яблуня. Ні знаку життя. Не зосталося жодного листочка. Покручена, потворна, зігнута, вона псувала весь травник. Коли її прибрати, сад дуже зміниться на краще.

На його руку впала сніжинка, тоді ще одна. Він глянув із тераси вниз на вікно їдальні. Служниця саме накривала на стіл. Спустився сходами до будинку.

— Коли хочете, залиште готовий обід в духовці, а я сам про себе подбаю. Я, мабуть, займуся однією справою, то й не хочу бути зв’язаним часом. Та й сніг падатиме. Вам краще піти раніше і повернутися додому, доки погода геть не зіпсувалася. Я чудово впораюся сам. Так мені навіть краще.

Можливо, вона вирішила, що він так сказав зі зла через її вчорашню заяву. Дарма, нехай собі думає що хоче. Йому треба бути самому. Не бажав, щоб хтось заглядав із вікна.

Вона пішла приблизно о пів на першу. Тільки-но забралася, він одразу вийняв із духовки обід і з’їв його. Вирішив, що краще зробити це негайно, щоб за короткий залишок дня зрубати дерево.

Крім отих сніжинок, які відразу ж і розтанули, сніг більше не падав. Він зняв пальто, закасав рукави і взяв пилку. Лівою рукою розмотав і скинув дріт, яким був обкручений стовбур дерева. Встановив пилку десь за фут од землі й почав пиляти.

Спершу все йшло гладко. Пила заглибилася в дерево, учепилася в нього зубами. Але потім почала в’язнути. Цього він і побоювався.

Намагався вивільнити пилку, але зроблена щілина була ще завузькою, дерево вчепилося і міцно тримало інструмент. Вбив першого клина, безрезультатно. Вбив ще одного, щілина трохи розтулилася, але не досить широко, щоб витягти пилку.

Тягнув і смикав її, та дарма. Почав утрачати терпець. Ухопив сокиру і взявся рубати дерево, шматки стовбура відлітали, падаючи на траву.

Отак воно краще. Так і слід.

Тяжка сокира рухалася вгору-вниз, розщіплюючи та розриваючи дерево. Падала кора, тоді великі білі смужки підкірної деревини, сирі й тягучі. Рубай її, бий, розривай луб’яні волокна, геть сокиру, ламай голіруч цю гумову плоть! Ні, ще не досить, давай, давай…

Упали вивільнені клини та пила. Ще сокирою. Тяжко вгрузає туди, де ще тримають найтвердіші жили. Ось вона стогне, розщіплюється, розгойдується і хитається, висить на одному скривавленому пасмі. Копняка їй! Отак, удар її, ще удар, останній удар, з неї досить, похитнулася, падає… бодай їй дідько, щоб її розірвало, впала з гучним тріском, її гілки розпростерлися довкола неї на землі.

Він відступив назад, витираючи піт із чола та підборіддя. Всюди довкола нього валялися уламки дерева, а біля його ніг зяяв розщеплений білий зазубрений обрубок.

Пустився сніг.

* * *

Коли яблуню було зрубано, слід було насамперед відділити сучки та дрібні галузки, поскладати їх так, щоб легше потім везти.

Найменші варто б позв’язувати пучками, підуть на розпал. От втішиться місіс Гілл. Він підігнав машину з причепом до садових воріт, якомога ближче до тераси. Різання гілок було простою роботою, переважно він обходився кривим ножем. Тяжче пішло зі складанням і зв’язуванням пучків, а потім перенесенням їх із тераси через ворота до причепа. Товстіші гілки він відрубував сокирою і розтинав на три-чотири частини, а тоді теж обв’язував мотузкою та волік одну за одною до машини.

Постійно змагався з часом. Хай яке тьмяне світло, о пів на п’яту не буде й того, а мело й далі. Земля вже була покрита снігом, і коли він ненадовго зробив перепочинок та витер піт із обличчя, кілька легких морозних пластівців упали йому на губи і, підступні та м’які, зсунулися за комір, спливли по шиї й тілі. А як піднімав очі до неба, сніг одразу ж його засліплював. Сніжинки ставали все більшими, швидшими, крутилися над головою так, наче небо перетворилося на сніжний балдахін, який дедалі нижче опускався, придушуючи землю. Сніг падав на порубані сучки і поламані гілки, заважаючи йому працювати. Варто йому було на мить зупинитися, щоб перевести подих, як сніг одразу ж лягав на купу деревини захисним покривалом, м’яким і білим.

Мусив скинути рукавиці. У них не міг би ні орудувати ножем чи сокирою, ні зв’язувати гілки мотузкою та тягти їх. Пальці заніміли від холоду — невдовзі так закостеніють, що не зможуть згинатися. Від натужного тягання гілок до причепа в нього поболювало під серцем, а роботи, здається, не меншало. Щоразу, коли він повертався до зрубаного дерева, гора гілля виглядала такою ж заввишки, як і була; довгі гілки, короткі гілки, забуті й майже засипані снігом купи скіпок на розпал: усе це слід було поскладати, пов’язати пучками і перенести або відтягти.

Було вже після пів на п’яту, коли він упорався з усіма гілками і зосталося лише перетягти вже розділений на три частини стовбур через терасу до причепа.

Виснажився майже до краю. Лише прагнення позбутися дерева не давало йому покинути праці. Дихання стало повільним, болісним, а сніг падав йому в рот і очі так, що він ледве міг щось бачити.

Взяв мотузку і просунув її під холодним слизьким стовбуром, люто його обв’язуючи. Яким тяжким і непіддатливим було обчімхане дерево, а груба кора дряпала закляклі руки.

— Вже й по тобі, — буркнув, — кінець тобі.

Непевно тримаючись на ногах, перекинув тяжкий стовбур через плече і потяг його вниз по схилу тераси до садових воріт. Стовбур тягся за ним, бум, бум… східцями тераси. Останні обчухрані гілки яблуні, тяжкі й неживі, волочилися по його сліду в мокрому снігу.

Кінець. Задачу виконано. Стояв, важко дихаючи, спершись одною рукою об причеп. Залишилося тільки доставити все до «Грін Мена», перш ніж сніг зробить їзду неможливою. Він мав ланцюги до машини, подбав про це заздалегідь.

Зайшов додому, щоб змінити одяг, який намок і лип до тіла, а ще щоб випити. Нíколи думати про світло, нíколи затягувати завіси, дивитися, що там є на вечерю; він залишив на пізніше все те, що зазвичай робила поденниця. Мусить випити і відвезти деревину.

Його мозок закляк і втомився так само, як руки і все тіло. Якоїсь миті він подумав, чи не відкласти роботу на завтра. Впасти в крісло і заплющити очі. Ні, не можна так. Завтра буде більше снігу, два чи три фути. Помічав ознаки цього. Причеп, тяжко навантажений деревом, застрягне за садовими воротами у морозній білості. Мусить зібратися з силами і зробити все сьогодні.

Допив, перевдягнувся і вийшов завести машину. І досі падав сніг, але тепер, коли похолоднішало, повітря стало чистим і морозним. Сніжинки кружляли повільніше, рівномірно.

Двигун завівся, і він рушив униз, тягнучи причеп на буксирі. Їхав повільно і дуже обережно, бо був тяжко навантажений. Додатковим напруженням після виснажливої денної роботи була необхідність постійно вдивлятися у падучий сніг, протираючи переднє скло. Ніколи ще вогні «Грін Мена» не сяяли так весело, як тоді, коли він під’їхав до маленького двору.

Кліпаючи, стояв у дверях і всміхався сам собі.

— Ось я привіз свої дрова, — сказав.

Місіс Гілл дивилася на нього з-за стійки бару, кілька чолов’яг повернулися і теж глянули, гравці в дартс затихли.

— Невже ви… — почала місіс Гілл, але він хитнув головою в бік дверей.

— Самі подивіться, — сказав, — але не просіть, щоб я сьогодні ввечері їх розвантажував.

Рушив до свого улюбленого закутка, тихцем підсміюючись, і всі присутні, скільки їх було, загукали, заговорили, зареготали, юрмлячись у дверях, а він почувався як герой дня; його засипали питаннями, а місіс Гілл наливала йому віскі, дякуючи, сміючись і хитаючи головою.

— Цього вечора ваш дрінк за рахунок закладу, — сказала.

— У жодному разі, — відповів він. — Це моя партія. Перший і другий раунд за мною. Хлопці, сюди.

Було святково, тепло, весело, він говорив, не замовкаючи, усіх поздоровляв, бажав удачі місіс Гілл, собі самому і всьому світові. Коли має бути Різдво? Наступного тижня? Гаразд, ну то щасливого Різдва. Що там сніг чи негода? Він уперше був одним із них, а не сидів самотньо у своєму кутку. Вперше пив та сміявся з іншими, навіть зіграв у дартс. Сидячи в теплому барі, заповненому димом, він відчував, що всі йому симпатизують; він більше не просто «джентльмен» із дому при дорозі.

Минали години, деякі гості пішли додому, інші зайняли їхнє місце, а він ще сидів, злегка приголомшений, утішаючись перемішаними разом теплом, затишком і димом. Все, що він чув і бачив, не мало особливого сенсу, але це нічого не важило, доки весела, огрядна, добродушна місіс Гілл пильнувала, щоб усі його потреби вдовольнялися, а її обличчя сяяло йому з-над бару.

Тут у його поле зору втрапило інше обличчя — то був один із робітників ферми, де він у давні воєнні дні працював на тракторі. Він нахилився вперед, торкнувшись плеча знайомого.

— Що трапилося з дівчинкою? — спитав.

Чоловік опустив кухля.

— Даруйте, сер? — перепитав він.

— Ви ж пам’ятаєте. Маленька сільська дівчинка. Доїла корів, годувала свиней — там угорі, на фермі. Гарненька така, темне кучеряве волосся, завжди усміхалася.

Місіс Гілл, яка обслуговувала іншого клієнта, обернулася.

— Думаю, джентльмен питає про Мей? — спитала.

— Так, атож, це її ім’я, молоденька Мей, — відповів він.

— Як, невже ж ви не чули про це, сер? — сказала місіс Гілл, наповнюючи його склянку. — Ми всі були такі приголомшені тоді, всі про це розмовляли, правда, Фред?

— Правда, місіс Гілл.

Чоловік витер рота тильною стороною долоні.

— Загинула, — сказав він, — їхала з одним хлопцем на мотоциклі, сиділа за ним, а її викинуло. От-от мала вийти заміж. Це чотири року тому було. Страхіття, правда? Добра дитина була.

— Ми послали вінок від нас усіх, — сказала місіс Гілл. — Її мати відписала, що дуже зворушена, ще й прислала вирізку з місцевої газети, правда, Фред? Такий пишний похорон їй влаштували, сила-силенна квітів. Сердешна Мей. Ми всі дуже її любили.

— Так і є, — сказав Фред.

— Дивно, що ви ніколи про це не чули, сер! — промовила місіс Гілл.

— Ні, — сказав він, — ніхто мені не сказав. Дуже мені шкода. Дуже.

Дивився у напівпорожню склянку перед собою.

Розмова довкола нього йшла собі далі, але він більше не був частиною товариства. Мовчки сидів сам-один у своєму кутку. Мертва. Бідна гарненька дівчина померла. Впала з мотоцикла. Мертва вже три або чотири роки. Якийсь легковажний проклятий хлопчисько надто різко повернув, дівчина сиділа за ним, тримаючись за пояс, мабуть, сміялася йому до вуха, а тоді аварія… кінець. Немає більше кучерявого волосся, розвіяного довкола личка, немає більше сміху.

Мей, це так її звали, тепер він достеменно згадав. Наче побачив, як вона усміхалася через плече, коли її кликали. «Іду!» — співала вона у відповідь, брязкала відром, залишала його на подвір’ї, і йшла, чалапаючи завеликими черевиками. Мей, селяночка з усміхнутими очима.

— Йдете, сер? — спитала місіс Гілл.

— Так, думаю, що вже піду.

Спотикаючись, пішов до виходу і відчинив двері. Впродовж останніх годин підморозило, а сніг більше не падав. Тяжка завіса, що закривала небо, розсунулася, сяяли зорі.

— Може, допомогти вам із автомобілем, сер? — спитав хтось.

— Ні, дякую, — відповів він, — сам можу вести.

Від’єднав причеп і дозволив йому відкотитися. Від поштовху деревина сильно хитнулася вперед. Це буде завтра. Завтра, якщо забажає, прийде знову і допоможе розвантажувати деревину. Не цього вечора. Він досить зробив. Зараз він надто втомлений, надто виснажений.

Йому не відразу вдалося завести машину, а ще до того, як подолав половину дороги путівцем, який вів до його дому, зрозумів, — він узагалі помилився, вирішивши їхати. Сніг був надто глибоким, слід, зоставлений ним на початку вечора, вже замело. Автомобіль крутило і заносило; раптом праве колесо пішло донизу, а машина перехилилася. Він потрапив у замет.

Виліз і озирнувся довкола. Автомобіль надто глибоко провалився в замет; щоб зрушити його з місця; необхідна поміч двох-трьох людей, але навіть якщо він піде по допомогу, то чи зуміє їхати далі, крізь глибокі сніги попереду? Краще залишити машину. Спробує витягти її вранці, відпочивши. Немає сенсу зараз борюкатися і половину ночі штовхати авто, та ще й даремно. Тут, на бічній дорозі, з ним нічого не трапиться. Цієї ночі тут більше нікого не буде.

Пішов путівцем до своєї доріжки. От же не поталанило — потрапити в замет! Посередині путівця дорога була непогана, снігу не вище, ніж по кісточки. Глибоко засунув руки в кишені пальта і прокладав собі шлях, підіймаючись вгору, між порожніми білими полями обабіч дороги.

Згадав, що ще ополудні відіслав поденницю і що будинок зустріне його похмурим холодом. Вогонь погас, котел, імовірно, теж. Незавішені вікна безрадісно дивитимуться на нього зверху вниз, впускаючи всередину ніч. Ще й готувати вечерю на додачу. Ну що ж, це його провина. Нічия, крім нього. Але в цю мить хтось мусив його чекати, хтось мав прибігти з вітальні до передпокою, відчинити вхідні двері, засвітити. «Все гаразд, любий? Я вже непокоїлась».

Зупинився на вершині пагорба, щоб перевести подих, і в кінці короткої доріжки побачив свій будинок, оточений деревами. Виглядав темним і загрозливим, у жодному вікні не світилося. Відкрите небо, яскраві зорі, хрусткий білий сніг здавалися гостиннішими, ніж той похмурий будинок.

Виїжджаючи, залишив бічну брамку відчиненою, а тепер пройшов крізь неї на терасу, зачинив. Що за тиша впала на сад, ані звуку. Наче прийшов якийсь дух і наслав на це місце чари, зробивши його білим і нерухомим.

Тихо пішов крізь сніги до яблунь.

Тепер молоденька стояла сама, вище сходів, ніхто її більше не пригнічував, і зі своїми білими, блискучими, розпростертими гілками була наче гостя зі світу чарів, духів та фантазії. Він хотів стати поруч із деревцем, торкнутися гілки, щоб упевнитися — вона ще жива, сніг їй не пошкодив і навесні вона знову зацвіте.

Яблунька була вже так близько, що він майже міг торкнутися її рукою, коли раптом спіткнувся і впав, скрутивши стопу, що застрягла у якійсь невидимій пастці під снігом. Спробував поворушити стопою, але вона була затиснута. Відчуваючи кусючий біль у щиколотці, зненацька зрозумів, що цією пасткою була нерівна розколина у пні старої яблуні, яку він зрубав пополудні.

Спершись на лікті, нахилився вперед і намагався відповзти, але, коли падав, гомілка вивернулася в один бік, а стопа в інший, і всі спроби визволитися призводили лише до того, що нога сильніше застрягала в лещатах стовбура. Мацав руками землю під снігом, але натикався лише на дрібні яблуневі гілки, що розприслися на всі боки, коли дерево впало, а потім їх засипав сніг. Кликав на допомогу, хоча в глибині душі знав, що ніхто його не чує.

— Пусти мене! — кричав. — Відпусти! — Наче те, що його тримало, знало милосердя і мало спромогу його вивільнити. Кричав, а по його обличчі стікали сльози відчаю та страху. Невже йому доведеться лежати всю ніч, затиснутому в кліщах старої яблуні? Жодної надії, жодного виходу, доки хтось не прийде вранці та не знайде його. Що, коли вже буде запізно, і знайдуть лише його нерухомий труп у замерзлому снігу?

Він ще раз напружив усі сили, щоб визволити стопу, і шарпав, лаючись і ридаючи. Даремно. Не міг зрушити з місця. Змучений, поклав голову на руки і плакав. Все глибше і глибше занурювався у сніг, а коли якась заблукана гілочка, холодна і волога, торкнулася його губ, це було так, наче непевна й боязка рука намацувала собі шлях до нього в темряві.

Маленький фотограф

Маркіза лежала на шезлонгу на балконі готелю. Мала на собі лише пеньюар, а її гладеньке золотаве волосся, щойно накручене на бігуді, притримувала зав’язана довкола голови стрічка бірюзової барви, того ж відтінку, що її очі. Поруч із її шезлонгом стояв столик, а на ньому — три пляшечки лаку для нігтів, усі різного кольору.

Вона покрила три нігтики лаком, кожен з окремої пляшечки, а тепер тримала руку перед собою, щоб оцінити ефект. Ні, лак на великому пальці надто червоний, надто жагучий, із ним її тонка оливкова рука виглядає надто палкою — наче б на неї впала крапля крові зі свіжої рани.

Натомість вказівний палець був яскраво-рожевим, що теж видавалося їй неправильним, не відповідало її теперішньому настрою. Це була елегантна глибока рожевість віталень, бальних суконь, прийомів, де вона повільно проходжувалася б туди й назад, обмахуючись віялом зі страусового пір’я, а здалеку долинали б звуки скрипки.

Натомість середнього пальця торкнувся сяйно-шовковий мазок: не кармін, не кіновар, а щось м’якше, витонченіше; блиск пуп’янка півонії, ще не розквітлого в гарячий день, а покритого ранковою росою. Півонія, прохолодна і стулена, що споглядає на пишні трави з оточеної бордюром тераси, а потім, у полудень, розкриває пелюстки назустріч сонцю.

Так, саме цей колір. Вона потяглась по вату, змила лак з інших нігтів, а потім повільно, обережно занурила пензлик в обрану барву і почала наносити її швидкими, спритними, артистичними мазками.

Закінчила і сперлась на спинку шезлонга, втомлено помахуючи руками в повітрі, щоб лак висох, — дивний жест, немов у жриці. Глянула на пальчики ніг, що виглядали з сандаль, і вирішила, що через кілька хвилин пофарбує ті нігті теж; приглушено-спокійної, засмагло-оливкової барви руки й ноги несподівано запульсують життям.

Але ні, ще не зараз. Зараз вона мусить відпочити, розслабитися. Надто спекотно, щоб перестати спиратися на спинку шезлонга, схилитися вперед на орієнтальний лад і взятися до прикрашання ніг. Ще досить часу. Справді, час тягнувся перед нею поплутаним візерунком — і так увесь довгий млосний день.

Вона заплющила очі.

Віддалені звуки готельного життя долинали до неї неначе крізь сон, звуки видавалися імлистими, приємними, адже вона, належачи цьому життю, не була більше зв’язана тиранією дому. Хтось на балконі вгорі з човганням відсовував стілець. Внизу на терасі офіціанти напинали над обідніми столиками веселі смугасті парасольки, було чутно, як maître d’hôtel[17] видає вказівки в обідній залі. Femme de chambre[18] прибирає кімнати в сусідньому номері. Відсовування меблів, скрип ліжка. На сусідній балкон вийшов valet de chambre[19] і солом’яною щіткою почав змітати зі столика. Їхні голоси дзюрчали, переходячи в мурмотіння. Тоді замовкли. Знову тиша. Лише ліниве плюскотіння моря, що легенько лиже гарячий пісок, а ще десь далеко, надто далеко, щоб дратувати, сміх дітей, що граються. І її діти теж там.

Гість на терасі внизу замовив каву. До балкона прилинув запах сигари. Маркіза зітхнула, її прекрасні руки, неначе лілеї, повисли обабіч шезлонга. Спокій, утіха. Якби ж можна було розтягти цю мить бодай на годину… Але щось підказало їй: коли та година відійде в минуле, давній демон невдоволення і нудьги повернеться навіть сюди, де вона, на своїх канікулах, нарешті вільна.

На балкон влетів джміль, покружляв над пляшечкою лаку, вповз у розкриту квітку, що, зірвана з примхи когось із дітей, лежала на столику. Коли опинився всередині квітки, його дзижчання стихло. Маркіза розплющила очі й побачила, як він, сп’янілий, виповзає. Тоді, ще приголомшений, ковтнув повітря і відлетів, знову забринівши. Чари розвіялися. Маркіза підняла з підлоги балкона лист від Édouard, свого чоловіка.

«…Отож, моя найдорожча, я вважаю неможливим приєднатися до тебе та дітей. Вдома надто багато справ, а ти знаєш, що я не можу покладатися ні на кого, крім себе. Я, звичайно, зроблю все можливе, щоб приїхати в кінці місяця і забрати тебе. Тим часом розважайся, купайся і відпочивай. Я певен, що морське повітря піде тобі на користь. Вчора я зайшов до maman і Мадлен, і здається, що старий curé …[20]»

Маркіза дозволила листу впасти на балконну підлогу. Легеньке провисання в кутику рота, натяк на єдину особливість, що псувала її гладеньке прекрасне обличчя, виділилося сильніше. Знову те саме. Завжди його робота. Землі, ферми, ліси, ділові партнери, з якими він мусить зустрітися, несподівані подорожі, котрі мусить відбути, — отож Édouard, її чоловік, попри відданість їй, ніколи не має для неї часу.

Їй ще перед весіллям сказали, що так воно й буде. «C’est un homme très sérieux, Monsieur le Marquis, vous comprenez»[21]. Як мало вона про це подумала, як легко погодилася, що-бо в житті може бути кращим, ніж маркіз, який до того ж «un homme sérieux»? Що прекрасніше за це châeau[22] і ці великі маєтки? Що імпонує більше, ніж дім у Парижі та почет слуг, які шанобливо їй кланяються, називаючи Madame la Marquise? Казковий світ для такої дівчини, як вона, вихованої в Ліоні, доньки запрацьованого хірурга і постійно недужої матері. Якби раптово не з’явився Monsieur le Marquis, вона вийшла б за молодого батькового асистента і ліонські будні тривали б вічно.

Романтичне одруження, справді. Звичайно, спершу його родичі супилися. Але Monsieur le Marquis, homme sérieux, мав за сорок і сам вирішував, що йому робити. А вона була прекрасною. Всі інші аргументи зайві. Вони побралися. У них були дві донечки. Вони були щасливими. Та іноді… Маркіза підвелася з шезлонгу, зайшла до спальні, сіла перед туалетним столиком і зняла бігуді з волосся. Навіть це зусилля вичерпало її. Скинула пеньюар і сиділа перед дзеркалом оголена. Інколи вона помічала, що шкодує за ліонськими буднями. Згадала, як вони сміялися і жартували з іншими дівчатами, тихцем хихотіли, коли чоловіки задивлялися на них на вулиці, їхні звіряння, обмін листами, перешіптування у спальні, коли її друзі приходили на чай.

Тепер, ставши Madame la Marquise, вона не мала з ким відверто порозмовляти, посміятися. Все її оточення — нудні люди середнього віку, які досі жили давнім життям і уникали будь-яких змін. Ці нескінченні візити чоловікових родичів до château. Його мати, його сестра, його брати, його зовиці. Взимку в Парижі — точнісінько те саме. Жодного нового обличчя, жодного незнайомця. Єдиною незвичайною пригодою була колись поява на обіді одного з чоловікових ділових партнерів, який, вражений її красою, коли вона увійшла до салону, кинув на неї сміливий захоплений погляд, а тоді вклонився і поцілував їй руку.

Спостерігаючи за ним під час обіду, малювала собі фантастичні картини, як вони таємно зустрічатимуться, як таксі везтиме її до його квартири, як вона увійде в маленький темний ascenseur[23], подзвонить і зникне у дивній невідомій кімнаті. Але довгий обід закінчився, діловий партнер відкланявся і пішов своєю дорогою. Потім думала про себе, що він навіть не був гарним та мав вставні зуби. Але той захоплений погляд, кинутий крадькома, — вона хотіла цього.

Розчісувала волосся перед дзеркалом і, розділивши його збоку, намагалася досягти нового ефекту: стрічка кольору її нігтів, вплетена у золото волосся. Так, так… І ще біла сукня, пізніше, й шифоновий шарф, недбало накинутий на плечі, — вона вийде на терасу в супроводі дітей і англійської гувернантки, maître d’hôtel, кланяючись, поведе її до столика в кутку, під смугастою парасолькою, а люди дивитимуться і шепотітимуться, не зводитимуть із неї очей, коли вона нахилиться до однієї з дочок і погладить її кучері люблячим материнським жестом, повним грації та краси.

Але зараз вона бачить у дзеркалі лише наге тіло і сумно покривлений рот. В інших жінок бували коханці. Шепіт скандалів долинав до її вух навіть під час тих довгих церемоніальних обідів з Édouard, що сидів на далекому кінці столу. Не лише у напівсвіті, з яким вона не мала жодних контактів, але й серед старої noblesse[24], до якої тепер належала. «On dit, vous savez…»[25], а потім натяки, пошепки переказувані з уст до уст, із піднятою бровою, стенанням плечима.

Інколи, після чаювання, гостя відходила рано, ще перед шостою, виправдовуючись, що її чекають деінде, а маркіза, луною повторюючи, як їй шкода, прощалася з гостею, собі міркувала — може, вона поспішає на побачення? Можливо, через двадцять хвилин, можливо, ще швидше, ця чорнява, радше звичайна з себе маленька графиня затремтить, потай усміхаючись, і дозволить своїй одежі зіслизнути на підлогу?

Навіть Élise, її подруга з ліонського ліцею, шість років як заміжня, мала коханця. Ніколи не писала його імені, завжди називала «mon ami» — «мій друг». Вони зустрічалися двічі на тиждень, у понеділок та четвер. Він мав автомобіль і возив її за місто, навіть узимку. Élise писала маркізі: «Уявляю, яким плебейським видається мій романсик тобі, у вищому світі. Скільки шанувальників ти мусиш мати і які пригоди переживаєш! Розкажи мені про Париж, про вечірки, і хто твій обранець цієї зими». Маркіза відповідала, натякаючи, підказуючи, підсміховуючись із питання, а врешті детально описувала свою сукню, вдягнену на якийсь прийом. Але не казала, що той прийом закінчився опівночі, що він був формальним, нудним, і все, що вона, маркіза, знала про Париж, побачене з вікна автомобіля, в якому вона їхала з дітьми або до couturier[26] на примірку чергової сукні, або ж до coiffeur[27], щоб укласти волосся і, можливо, поміняти стиль. Стосовно життя в château, то вона описувала кімнати, так, численних гостей, урочисті довгі алеї між дерев, акри лісів, але не щоденний дощ навесні, не палючу спеку раннього літа, коли тиша нависала над маєтком, як велика біла пелена.

«Ah! Pardon, je croyais que madame était sortie…»[28] Це, не постукавши, увійшов valet de chambre із солом’яною щіткою в руках; одразу ж вийшов із кімнати, але спершу мусив її побачити голою перед дзеркалом. І, звичайно ж, мав знати, що вона не виходила, бо ще кілька хвилин тому лежала на балконі. Чи те, що вона помітила в його очах, перш ніж він вийшов, було співчуття, змішане із захопленням? Наче казав: «Така красуня і завжди сама? Ми не звикли до цього в готелі, куди люди приїжджають розважатися…»

О небо, як гаряче. З моря ні вітерцю. Цівки поту стікали їй з плечей по тілу.

Вона апатично вдяглася, вибравши прохолодну білу сукню, а потім ще раз побрела на балкон і підняла завісу — щоб спекотний день упав на неї. Очі були сховані за темними окулярами. Лише її губ, ніг, рук і накинутого на плечі шарфа торкнулися мазки кольору. Темні лінзи додавали глибини всьому довкола. Море, неозброєним оком барвінково-синє, стало фіолетовим, а білий пісок — оливково-брунатним. Яскравої барви квіти у горщиках на терасах прибрали тропічної подоби. Коли маркіза притулилася до дерев’яного поруччя балкону, воно обпекло їй руки. Ще раз невідомо звідки приплив запах сигари. Задзвеніли келихи — це офіціант приніс до столу на терасі аперитив. Десь заговорила жінка, а до неї приєднався чоловічий голос і сміх.

Ельзаська вівчарка, з язика якої стікала слина, рискала вздовж стіни, шукаючи прохолоднішої кам’яної плитки, щоб улягтися на неї. Кілька молодих людей, бронзово-засмаглих і напівоголених, мокрих, ще покритих сіллю теплого моря, прибігли з пляжу і замовили мартіні. Звичайно, американці. Покидали свої рушники на стільці. Один із них свиснув до вівчарки, яка й не ворухнулася. Маркіза зневажливо глянула на них, але до зневаги додалася заздрість. Вільні були приходити та відходити, або ж сісти в машину і поїхати деінде. Жили безтурботно, свавільно-радісно. Завжди трималися групами. По шестеро чи восьмеро. Звичайно, ділилися на пари, облапували одне одного. Але — тут вона повною мірою вилила на них своє презирство — у цих веселощах не було таємниці. У своїй відкритості не знали чару невідомості. Ніхто з них не чекав, ховаючись, біля напівпрочинених дверей.

«Смак кохання має бути зовсім іншим», — подумала маркіза і, зірвавши троянду, що п’ялася по балконній решітці, вклала її за виріз сукні, нижче шиї. Любовна пригода належить до світу тихого, м’якого, невимовленого. Не вигук, не раптовий сміх, а затаєна цікавість, змішана з острахом; коли ж острах минає, залишається позбавлена сорому довіра. Не стосунки добрих приятелів, а пристрасть двох незнайомих людей.

Мешканці готелю один за одним поверталися з пляжу. Столи почали заповнюватися. Тераса, весь ранок гаряча та безлюдна, знову ожила. Гості, що приїжджали автомобілем лише на обід, змішалися зі звичними постатями тих, хто жив тут постійно. Компанія з шести осіб у правому кутку. Компанія з трьох унизу. Дедалі більша метушня, балаканина, дзвін келихів, брязкіт посуду, — отож хлюпання моря, яке було основним звуком ранку, здавалося тепер приглушеним, далеким. Почався відплив, хвильки води відступали від пляжу.

От прийшли діти з гувернанткою, міс Клей. Причепурені, наче лялечки, йшли через терасу, а за ними міс Клей у смугастому ситцевому платті, її накучерявлене волосся розкуйовдилося від купелі; раптом усі вони глянули на балкон і замахали руками: «Maman… maman…» Вона схилилася вниз, усміхаючись їм, як зазвичай, і цей невеличкий епізод раптом привернув до себе загальну увагу. Хтось поглянув угору, слідом за дітьми, засміявся, показав своєму товаришеві, й так почалася перша хвиля захоплення, яке сягне вершини, коли вона зійде вниз. Шепіт: «Маркіза, прекрасна маркіза і ці янголята, її діти» долинатиме до неї, як дим цигарок, як розмови гостей, що сиділи за іншими столиками. Оце й усе, що день за днем приносить їй déjeuner[29] на терасі: хвиля захоплення, шаноби, а тоді забуття. Всі були чимось зайняті, плавали, грали в гольф чи теніс, водили автомобілі, а вона зоставалася сама, прекрасна, нічим не зв’язана, з дітьми і міс Клей.

— Дивіться, maman, я знайшла на пляжі маленьку морську зірку, я заберу її з собою, коли ми поїдемо звідси…

— Ні, ні, так нечесно, це моя, я перша побачила!

Дівчатка сварилися, їхні обличчя почервоніли.

— Hélène, Céleste, тихіше, через вас у мене заболіла голова.

— Мадам втомилася? Вам краще відпочити після обіду. Це піде вам на користь у таку спеку.

Міс Клей тактовно схилилася, щоб посварити дітей.

— Ми всі втомилися. Всім нам добре відпочити, — сказала вона.

Відпочити… Але ж, подумала маркіза, я ніколи нічого іншого не роблю. Все моє життя — суцільний затяжний відпочинок. Il faut reposer. Repose-toi, ma chérie, tu as mauvaise mine[30]. Вона чула ці слова взимку і влітку. Від чоловіка, гувернантки, зовиць, від усіх цих літніх надокучливих друзів. Її дозвілля було довгою послідовністю відпочинків; ледве вставши з ліжка, вже мусила відпочивати. Через блідий колір обличчя та звичну стриманість усі вважали її кволою. О Боже, скільки годин свого сімейного життя вона провела, відпочиваючи, у розстеленому ліжку, з опущеними жалюзі. У паризькому домі, у château за містом. Від другої до четвертої — відпочивай, завжди відпочивай.

— Але ж я зовсім не втомлена, — сказала вона міс Клей, і цього разу її мелодійний м’який голос прозвучав різко і високо. — Після обіду піду погуляти. Походжу містом.

Діти глянули на неї, широко розплющивши очі, а міс Клей, на козячому обличчі якої з’явився вираз здивування, розкрила рота на знак протесту.

— Ви вб’єте себе в таку спеку. Крім того, ті кілька тутешніх крамниць зачиняються від першої до третьої. Чому б вам не піти після чаю? Діти змогли б погуляти з вами, а мені треба дещо попрасувати.

Маркіза нічого не відповіла. Встала з-за столу. Діти трохи затрималися за déjeuner — Céleste завжди повільно їла, — і тераса майже спорожніла. Ніхто з тих поважних гостей не придивлятиметься, як вони повертаються до готелю.

Маркіза піднялася нагору, злегка попудрилася, обвела рот помадою, вказівним пальцем торкнулася парфум. Чула з сусідньої кімнати гомін дітей, яких міс Клей саме вкладала на відпочинок, зачиняючи віконниці. Маркіза взяла сумочку з плетеної соломки, поклала туди гаманець, фотоплівку, кілька дрібничок, навшпиньках пройшла повз дитячу кімнату вниз і вийшла з готельного подвір’я на запилену дорогу.

У її відкриті сандалі відразу ж набилися камінці, сонце вдарило в очі, і те, що досі видавалося спонтанною витівкою, незвичайною пригодою, яка спала їй на думку, стало тепер дурним і безглуздим. Дорога була безлюдною, пляжі спорожніли, відвідувачі, що розважалися і гуляли весь ранок, доки вона байдикувала на балконі, тепер розслабилися у своїх кімнатах, подібно до її дітей та міс Клей. Лише маркіза йшла спеченою сонцем дорогою до містечка.

Усе виглядало так, як її попереджала міс Клей. Крамниці зачинені, жалюзі опущені; година сієсти неподільно, всевладно панувала над містом та його мешканцями.

Маркіза неквапом ішла вулицею, помахуючи солом’яною сумочкою; єдина перехожа у цьому сонному дрімотному світі. Навіть кафе на розі спорожніло, а собака піщаної барви, поклавши морду між лапи, із заплющеними очима клацав зубами, намагаючись піймати мух, які йому надокучали. Мухи були всюди. Гуділи у вікні pharmacie[31], де темні пляшки, наповнені таємничими медикаментами, стояли пліч-о-пліч із тоніком, губками та косметикою. Танцювали за крамничною вітриною, заповненою парасольками, лопатками, рожевими ляльками і взуттям на вірьовчаних підошвах. Повзали по порожній закривавленій ляді різника, за залізними віконницями. Згори, з приміщення над магазином, долинав різкий звук радіо, яке, важко зітхнувши, раптово вимкнув хтось, хто збирався спати і волів би, щоб йому нічого не заважало. Навіть bureau de poste[32] було зачинене. Маркіза, яка хотіла купити марку, даремно грюкала в двері.

Відчувала, як під її сукнею виступають краплинки поту, ноги в тонких сандалях аж гули, хоч вона й небагато пройшла. Сонце палило надто сильно, надто шалено, вона заглядала вгору і вниз по безлюдній вулиці, на будинки, крамниці між ними, — усі вони були зачинені перед нею, усамітнені в блаженній сієсті. Вона відчула раптове бажання опинитися в будь-якому темному прохолодному місці — можливо, у підвалі, де вода крапала б із крану. Звук води, що падає на кам’яну підлогу, заспокоїв би нерви, пошарпані сонцем.

Приголомшена, ледь не плачучи, вона звернула в алею між двома крамницями. Підійшла до сходів, що вели вниз, до маленького дворика, де не було сонця, і зупинилася там на мить, притуливши руки до такої холодної і твердої стіни. Поруч із нею було вікно, закрите віконницею; маркіза сперлася на неї головою і раптом, їй на сором, віконниця розчинилася і з темної кімнати до неї виглянуло якесь обличчя.

«Je regrette…»[33], — почала, збагнувши абсурдність того, що вона стояла тут, наче підглядаючи за прихованим і убогим життям під крамницею. А потім її голос спантеличено затих і змовк, бо обличчя, яке глянуло на неї з відкритого вікна, було таким незвичайним, таким ніжним, що могло б належати святому на вітражі собору. Це обличчя обрамляла хмара темного кучерявого волосся, ніс був маленьким і рівним, рот — скульптурним, а очі, поважні, карі та лагідні, були наче очі газелі.

«Vous désirez, Madame la Marquise?»[34], — сказав він у відповідь на її незакінчене речення.

«Знає мене, — здивовано подумала вона, — бачив мене раніше». Але навіть це не стало такою несподіванкою, як звучання його голосу: не грубого, не різкого, як мав би бути в мешканця підвалу під магазином, а інтелігентного, плавного, саме такого, який пасував до цих очей газелі.

— На вулиці так спекотно, — сказала, — крамниці зачинені, а мені стало недобре. Я спустилася по східцях. Дуже шкодую, я ж розумію, що це приватна територія.

Обличчя у вікні зникло. Він розчинив двері, яких вона не помітила, і раптом відчула, що сидить на стільці, біля дверей, у темній і прохолодній кімнаті, саме такому підвалі, який вона собі уявляла, а він подає їй воду у глиняному кухлику.

— Дякую, — сказала вона, — дуже дякую.

Піднявши очі, побачила, що він смиренно й святобливо спостерігає за нею, тримаючи в руці глечик води. Його м’який ласкавий голос проказав:

— Можу я ще щось зробити для вас, Madame la Marquise?

Вона похитала головою, але в ній ворухнулося добре знайоме почуття таємного задоволення, спричиненого чужим захопленням. Тоді, нарешті отямившись після того, як він відкрив вікно, сильніше закутала плечі шарфом, навмисне неквапливим жестом, і побачила, що погляд очей газелі впав на троянду за викотом її сукні.

— Як ви знаєте, хто я? — спитала вона.

Він відповів:

— Три дні тому ви були в моїй крамниці. З вами були ваші діти. Ви купили фотоплівку.

Вона здивовано глянула на нього. Згадала, що купувала плівку в крамничці з рекламою «Кодаку» на вікнах, а ще згадала дуже негарну, кульгаву, калікувату жінку, яка стояла за прилавком і обслуговувала їх. Жінка шкутильгала, а вона, злякавшись, що діти помітять це та засміються і сама вона через нерви так само безсердечно розсміється, наказала відправити придбане їй у готель, а тоді пішла.

— Вас обслуговувала моя сестра, — пояснив він. — Я бачив вас із внутрішньої кімнати. Нечасто виходжу до прилавку. Я фотографую людей, заміські пейзажі, а потім усе це купують відвідувачі, що приїжджають сюди влітку.

— Так, — сказала вона. — Я бачу, розумію.

Ще раз відпила з глиняного кухлика, а заодно пила захоплення з його очей.

— Я принесла проявити плівку, — сказала вона. — Вона тут, у моїй сумочці. Можете зробити це для мене?

— Звичайно, Madame la Marquise, — відповів він. — Я робитиму для вас усе, що ви загадаєте. Відколи ви увійшли до моєї крамниці, я…

Замовк, його обличчя зашарілося, і він одвернувся від неї, глибоко збентежений.

Маркіза придушила бажання розсміятися. Його захоплення цілковито абсурдне. Але, кумедно… воно дало їй почуття влади.

— А що ж трапилося, коли я увійшла до вашої крамниці? — спитала вона.

Він знову глянув на неї.

— Я не міг думати ні про що інше, ні про що, — сказав він із такою пристрастю, що її це майже злякало.

Вона усміхнулася, простягла назад кухлик із водою.

— Я звичайнісінька жінка, — сказала. — Якби ви знали мене краще, я б вас розчарувала.

Як дивно, подумала вона про себе, я зовсім не обурена, не шокована. Це я тут, у підвалі магазину, розмовляю з фотографом, який щойно зізнався, що захоплюється мною. Справді смішно, але цей бідолаха дійсно, всерйоз відчуває те, про що каже.

— Гаразд, — сказала вона, — то ви візьмете мою плівку?

Здається, він не міг відвести від неї очей, і вона сміливо глянула на нього; його очі опустилися і він знову зашарівся.

— Якщо ви повернетесь тим самим шляхом, що й прийшли, — сказав він їй, — я відкрию для вас крамницю.

Тепер вона дозволила собі пильніше до нього придивитися: відкритий жилет, без сорочки, оголені руки, шия, кучеряве волосся.

— Чому я не можу віддати вам плівку тут? — спитала.

— Так не годиться, Madame la Marquise, — відповів він.

Вона, сміючись, повернулася і пішла східцями вгору, на гарячу вулицю. Стоячи на тротуарі, почула скрегіт ключа у дверях позаду, а потім — як відчиняються двері. Навмисне не поспішала, щоб він трохи почекав, тоді увійшла до задушливої тісної крамниці, такої відмінної від холодного тихого підвалу.

Він стояв за прилавком, і вона розчаровано побачила, що на ньому з’явився піджак, дешевий сірий піджак звичайного продавця; його сорочка була надто накрохмалена і надто синя. Був звичайним крамарем, звичайно простягнув руку через прилавок, щоб узяти плівку.

— Коли вона буде готова? — спитала маркіза.

— Завтра, — відповів він і знову глянув на неї тими своїми мрійливими карими очима. Вона забула про банальний піджак, синю накрохмалену сорочку, побачила жилет під піджаком, оголені руки.

— Якщо ви фотограф, — сказала вона, — то чи не могли б прийти до готелю і зробити кілька фотографій мені та моїм дітям?

— Ви б хотіли, щоб я це зробив? — спитав він.

— Чому ж ні? — відповіла вона.

У його очах на мить зблиснула таємнича іскра — і знову щезла, він схилився над прилавком, вдаючи, наче шукає стрічку, щоб перев’язати плівку. Але вона, усміхаючись про себе, подумала, що він схвильований, його руки тремтять, — і через це її власне серце забилося сильніше.

— Гаразд, Madame la Marquise, — сказав він, — я прийду до готелю у зручний для вас час.

— Мабуть, найкраще завтра вранці, — відповіла, — об одинадцятій.

Недбало пішла геть. Навіть не попрощалася.

Повільно йшла вулицею і, знічев’я глянувши на вітрину навпроти, побачила у склі, що він підійшов до дверей своєї крамниці та дивиться на неї. Зняв піджак і сорочку. Крамниця знову зачиниться — сієста триває. Потім вона вперше помітила, що він, як і його сестра, був каліка. Мав на правій нозі ортопедичний черевик на високій підошві. Але цього разу подібне видовище не вразило її і не довело до нервового сміху, як це було з його сестрою. Той особливий черевик хвилював, був чимось дивним, невідомим.

Маркіза запиленою дорогою повернулася до готелю.

Об одинадцятій наступного ранку готельний консьєрж сповістив, що мсьє Поль, фотограф, у залі внизу та чекає розпоряджень Madame la Marquise. У відповідному розпорядженні Madame la Marquise сповістила, що була б рада, якби мсьє Поль піднявся нагору, в номер. Невдовзі почула нерішучий, боязкий стукіт у двері.

— Entrez[35], — озвалася, стоячи на балконі та обнімаючи дітей — підготувала ту сценку спеціально для нього, щоб він придивився.

Сьогодні вона була одягнена в чесучу[36] кольору шартрез[37], а волосся не обв’язала стрічкою, наче маленька дівчинка, як учора, а розділила посередині й зачесала назад, відкриваючи вуха із золотими кліпсами.

Він стояв у вхідних дверях, не рухаючись. Засоромлені дівчатка зиркали на високий черевик, але нічого не казали. Мати попередила їх, щоб вони про це не згадували.

— Мої малята, — сказала маркіза. — А тепер мусите сказати, яку позу нам прийняти і де стати.

Діти не робили свого звичайного кніксена, як з іншими гостями. Мати сказала, що цього не потрібно. Мсьє Поль був фотограф, із крамниці у містечку.

— Якщо можна, Madame la Marquise, — сказав він, — то одну позу так, як ви зараз стоїте. Вона дуже гарна. Природна, граціозна.

— Так, якщо ви бажаєте. Hèléne, стань спокійно.

— Pardon[38]. Мені потрібно кілька хвилин, щоб встановити камеру.

Його нервозність минулася. Він був зайнятий звичними маніпуляціями свого фаху. Спостерігаючи за тим, як він встановлює штатив, закріплює оксамитове покривало, поправляє камеру, вона помітила, що його руки вправні та умілі, руки не ремісника, крамаря, а митця.

Погляд маркізи впав на черевик. Кульгавість фотографа була не така виражена, як у його сестри, він не ходив тим перехнябленим, стрибучим кроком, що викликав у спостерігача нестримний істеричний сміх. Його кроки були повільні, він тягнув ногу за собою, і маркіза відчула свого роду співчуття до його каліцтва, бо, запевне, деформована нога мусила постійно боліти, а високий черевик, особливо в спеку, стискав і натирав її до живого.

— Вже, Madame la Marquise, — сказав він, і вона винувато відвела очі від черевика та прийняла свою позу, витончено всміхаючись й обіймаючи дітей руками.

— Так, — сказав він, — саме так. Дуже мило.

Мрійливі карі очі торкнулися її. Його голос був низьким і ніжним. На неї зійшло почуття задоволення, так само, як учора в крамниці. Він натиснув кнопку. Щось клацнуло.

— Ще раз, — промовив.

Вона далі зберігала позу та усміхалася. Зрозуміла, що перш ніж натиснути кнопку, він зробив паузу не з професійних причин, бо вона чи діти ворухнулись, — він був зачарований, дивлячись на неї.

— Тепер там, — сказала, і, порушивши позу та розбивши чари, пішла на балкон, наспівуючи.

Через півгодини діти втомилися, занепокоїлися.

Маркіза перепросила.

— Надто гаряче, — сказала вона. — Мусите їх вибачити. Céleste, Hélène, беріть свої забавки та грайтесь в іншому кутку балкона.

Вони, щебечучи, побігли до своєї кімнати. Маркіза повернулася до фотографа. Він вклав у камеру свіжу плівку.

— Знаєте, як воно з дітьми, — сказала. — Кілька хвилин це для них новина, а потім набридає, хочеться чогось іншого. Ви були дуже терплячими, мсьє Поль.

Зірвала троянду з балкона, взяла долонями і притисла до губ.

— Будь ласка, — раптом озвався він, — дозвольте щось попрохати.

— Що? — промовила вона.

— Можна зробити одне чи два фото лише вас, без дітей?

Вона засміялася. Кинула троянду з балкона на нижню терасу.

— Та звичайно, — сказала. — Я до ваших послуг. Однаково нічого іншого не роблю.

Сіла на краю шезлонга, сперлася на подушку, опустила голову на руку.

— Так гарно? — спитала.

Він зник за оксамитовою завісою, а потім, налагодивши камеру, похилився вперед.

— Якщо дозволите, — сказав, — руку трохи вище, отак, а голову трохи вбік.

Взяв її руку і пересунув, як йому подобалося; тоді ґречно, боязко торкнувся підборіддя, піднімаючи його вгору. Вона заплющила очі. Він не відвів своєї руки. Його великий палець майже непомітно прослизнув над довгою лінією її шиї, інші пальці повторювали цей рух. Відчуття було наче їй провели по шкірі легенькою пір’їнкою, пташиним крилом.

— Отак, — сказав він, — тепер бездоганно.

Вона розплющила очі. Він прошкутильгав до камери.

На відміну від дітей, маркіза не втомилася. Вона дозволила мсьє Полю зробити одну фотографію, тоді іншу, ще іншу.

Діти повернулися, коли вона їм наказала, гралися разом у дальньому кінці балкона, а їхній щебет став тлом фотографування, дитячі розмови викликали в обох дорослих усмішку. Між маркізою та фотографом виникла свого роду близькість, атмосфера перестала бути такою напруженою.

Він став сміливішим, упевненішим. Пропонував пози, вона погоджувалася, раз чи двічі приймала їх неправильно, а він казав їй:

— Ні, Madame la Marquise. Не так. Отак.

Тоді підходив до крісла, опускався навколішки, пересував її ногу чи повертав плече, і щоразу, коли він це робив, його дотик ставав упевненішим, сильнішим. Але коли вона змусила його зустрітися очима, він одвів погляд, смиренний і боязкий, начебто соромився того, що робив, а його ніжні очі, відображаючи його природу, суперечили поривам рук. Вона відчувала його внутрішню боротьбу, і це її тішило.

Врешті, після того як він удруге вклав по-своєму її одяг, вона помітила, що він геть білий, а його чоло покрите краплями поту.

— Дуже гаряче, — сказала вона, — можливо, на сьогодні досить?

— Як побажаєте, Madame la Marquise, — відповів він, — справді дуже спекотно. Думаю, що найкраще зараз припинити.

Вона підвелася з крісла, стрімко та легко. Не була ні втомленою, ні занепокоєною. Радше навпаки — бадьорою, повною нової снаги. Коли він піде, вона вибереться до моря і поплаває. Інша річ — фотограф.

Вона бачила, як він обтирає обличчя носовичком, і що, упаковуючи камеру зі штативом та складаючи їх у футляр, він виглядав виснаженим, волочив ногу у високому черевику сильніше, ніж до того.

Вдала, що переглядає знімки, які він зробив з її плівки.

— Убогість, — легковажно сказала вона. — Я, видно, не вмію правильно користуватися камерою. Добре б узяти у вас кілька уроків.

— Ви просто потребуєте трішки практики, Madame la Marquise, — відповів він. — Коли я починав, мав такий самий апарат, як ваш. Навіть тепер, роблячи пейзажні знімки, я блукаю у скелях над морем із маленькою камерою, а ефект так само добрий, як від більшої.

Вона поклала знімки на стіл. Він уже був готовий до відходу. Тримав футляр у руці.

— Ви, мабуть, дуже зайняті в сезон, — промовила вона. — Де ви знаходите час на пейзажі?

— Викроюю, Madame la Marquise, — відповів він. — Власне кажучи, я волію це понад студійні портрети. Фотографування людей лише зрідка дає мені справжнє задоволення. Як, наприклад, сьогодні.

Вона глянула на нього і знову побачила в його очах смиренну відданість. Дивилася на нього, доки він, збентежившись, не опустив очей.

— Вздовж узбережжя дуже гарні краєвиди, — сказав. — Ви мусили це помітити, гуляючи. Переважно після обіду я беру свою маленьку камеру і йду на скелі, на оту велику кручу, що сильно виступає праворуч од купального пляжу.

Показав їй з балкона, вона повела очима за його рукою. Зелений мис через сильну спеку мерехтів, наче марево.

— Ви вчора лише випадково застали мене вдома, — промовив він. — Я проявляв у підвалі фото, обіцяні клієнтам, які сьогодні від’їжджають. Але зазвичай я в таку пору гуляю скелями.

— Мусить бути дуже гаряче, — озвалася вона.

— Буває, — відповів він. — Але над морем дме невеличкий бриз. А найкраще те, що від першої до четвертої там дуже мало людей. Усі після обіду віддаються сієсті, отож усі ці прекрасні краєвиди належать мені.

— Так, — сказала маркіза, — розумію.

Якусь мить обоє стояли мовчки. Неначе щось невимовне пройшло між ними. Маркіза гралася шифоновою хустинкою, а потім вільно пов’язала її навколо зап’ястя, недбалим лінивим жестом.

— Колись я мушу це спробувати, — нарешті промовила вона, — погуляти під час денної спеки.

На балкон вийшла міс Клей, покликавши дітей піти і вмитися перед déjeuner. Фотограф відступив, шанобливо перепрошуючи. Маркіза, глянувши на годинник, побачила, що вже midi[39], столики на терасі внизу були заповнені людьми, давно почалися звичайні рух та гамір розмов, дзвякання келихів, брязкіт посуду, а вона нічого цього досі не помічала.

Повернулася боком до фотографа, відпускаючи його з навмисне холодним і байдужим виглядом, адже сеанс закінчився і міс Клей прийшла забрати дітей.

— Дякую, — сказала. — Я загляну до вашої крамниці через кілька днів, щоб побачити пробні знімки. Щасливо вам.

Він поклонився і вийшов як працівник, що виконав свій обов’язок.

— Сподіваюся, він зробив кілька хороших фотографій, — сказала міс Клей. — Маркіз дуже радий буде їх побачити.

Маркіза не відповіла. Здіймала з вух золоті кліпси, які чомусь більше не відповідали її настрою. Пішла на déjeuner без коштовностей, без перснів; відчувала, що сьогодні достатньо буде її власної краси.

Минуло три дні, але маркіза жодного разу не спускалася до містечка. Першого дня вона плавала, а пополудні приглядалася до гри в теніс. Другий день провела з дітьми, відпустивши міс Клей на екскурсію шарабаном[40] оглянути старі фортечні міста в глибині суходолу, вздовж узбережжя. Третього дня послала міс Клей та дітей до міста по пробні знімки, і вони повернулися, принісши з собою акуратний пакет. Маркіза оглянула фотографії. Справді дуже добрі, а її власні — найкращі, які їй тільки робили.

Міс Клей була захоплена. Просила кілька копій, щоб відправити до себе додому, в Англію.

— Хто б повірив, — вигукнула вона, — що провінційний курортний фотограф робить такі чудові знімки? А паризьким майстрам доводиться платити астрономічні суми.

— Непогані, — сказала маркіза, позіхаючи. — Він, безумовно, завдав собі з ними чимало клопоту. Мої вийшли краще, ніж дітей.

Згорнула пакет і сховала його в шухляду.

— Чи мсьє Поль виглядав задоволеним ними? — спитала вона гувернантку.

— Нічого про це не казав, — відповіла міс Клей. — Здавався невдоволеним тим, що ви не прийшли по них особисто, казав, що вони були готові ще вчора. Питав, як ви почуваєтесь, а діти розповіли йому, що maman купається. Вони були з ним дуже люб’язні.

— У місті дуже гаряче й пилюка, — сказала маркіза.

Наступного пополудня, коли міс Клей та діти відпочивали і весь готель, здавалося, спав під сліпучим сонцем, маркіза перевдяглася у коротку сукенку без рукавів, дуже просту та легеньку, і тихо, щоб не потривожити дітей, спустилася вниз сходами, з маленьким фотоапаратом у руках. Вийшовши з готельного подвір’я на піщаний пляж, вона пішла вузькою доріжкою, що вела вгору, до заростей трави. Сонце нещадно пекло, але її це не лякало. Тут, на пружній траві, не було пилу, а буйна папороть на краю урвища легко терлася об голі ноги.

Стежинка, що звивалася туди-сюди між папороттю, інколи йшла так близько до обриву, що кожен хибний крок, кожне спотикання були небезпечні. Але маркіза неквапливо йшла своєю характерною ходою, ліниво погойдуючи стегнами, не відчуваючи ні страху, ні втоми. Просто намагалася дістатися місця, де височіла велика скеля, що виступала на узбережжя посеред затоки. Була сама на мисі. Ні знаку когось іншого. Позаду, далеко внизу, біліли стіни готелю, а купальні кабіни на пляжі виглядали наче кубики, якими граються діти. Море було гладеньким і тихим. Навіть там, де воно омивало скелі бухти, не було й хвильки.

Раптом вона помітила, що в папороті перед нею щось спалахнуло. Це був об’єктив камери. Не показуючи, що зауважила це, повернулася, вдала, що випробовує власний фотоапарат, і прийняла позицію наче для того, щоб фотографувати пейзаж. Клацнула раз, удруге, а потім почула, що хтось іде до неї крізь папороть.

Здивовано обернулася:

— О, доброго дня, мсьє Поль, — сказала.

Сьогодні він не мав на собі дешевого жорсткого піджака та яскраво-синьої сорочки. Зараз він не працював. У годину сієсти можна зберігати інкогніто. Був одягнений лише в жилет і темно-сині штани; не було й сірого плаского капелюха, який дещо перелякав її того ранку, коли він приїжджав до готелю. Густе темне волосся обрамляло його ніжне обличчя. Коли він її помітив, у його очах з’явився вираз такого захоплення, що їй довелося відвернутися, аби приховати свою усмішку.

— Бачите, — легко сказала вона, — я послухалась вашої поради і пішла сюди погуляти, щоб подивитися на краєвид. Але я певна, що неправильно тримаю камеру. Покажіть мені, прошу.

Він став поруч із нею і, взявши її камеру, перемістив її руки у правильне положення.

— Так, звичайно, — сказала вона, а тоді відійшла від нього, трішки сміючись, бо їй здалося: коли він стояв поруч із нею та керував рухами її рук, вона чула биття його серця, і цей звук викликав у неї хвилювання, яке вона хотіла від нього приховати.

— А свій апарат ви взяли? — спитала.

— Так, Madame la Marquise, — відповів він. — Я залишив його між папороттю, зі своїм піджаком. Це моє улюблене місце, біля самого краю скелі. Навесні я приходжу сюди, щоб спостерігати за птахами і фотографувати їх.

— Покажіть мені, — сказала вона.

Він показав їй дорогу, бурмочучи pardon; стежка привела їх на невеликий майданчик, наче гніздо, з усіх сторін закрите папороттю по пояс висотою. Майданчик був відкритий лише спереду, в бік урвища і моря.

— Як же мило, — сказала вона і, пройшовши до схованки між папороттю, оглянулася довкола, всміхнулася і сіла, так граціозно та природно, наче дитина на пікніку. Взяла книжку, що лежала на його піджаку біля камери.

— Ви багато читаєте? — спитала.

— Так, Madame la Marquise, — відповів він. — Я дуже люблю читати.

Вона глянула на обкладинку і прочитала заголовок. То був дешевий роман, подібні вони колись із подругами контрабандою носили у своїх ранцях до ліцею. Вона багато років не читала речей такого штибу. Їй ще раз довелося приховати усмішку. Поклала книжку назад на піджак.

— Гарна історія? — спитала вона.

Він поважно глянув на неї своїми великими очима газелі.

— Вона дуже ніжна, Madame la Marquise, — відповів.

Ніжна… Який дивний вислів. Вона почала говорити про одержані від нього знімки, про те, чому одні з них подобаються їй більше за інші, і весь цей час відчувала внутрішній тріумф через те, що була повною господинею ситуації. Точно знала, що робити, що казати, коли усміхатися, коли виглядати серйозною. Це дивовижно нагадувало дні її дитинства, коли вони з юними подругами вдягали материнські капелюшки і казали: «Прикиньмося дамами». Зараз вона теж прикидалася, проте не дамою, а ким же? Сама не була певна. Але кимось іншим, не собою, — вже задовго була справжньою дамою, попиваючи чай у салоні châeau, оточена численними старовинними речами та людьми, які тхнули смертю.

Фотограф небагато говорив. Слухав маркізу. Згоджувався, кивав головою або просто мовчав, і вона з певного роду здивуванням чула лише трелі власного голосу. Він був лише свідком, манекеном, присутність якого вона ігнорувала, доки слухала ту блискучу чарівну жінку, якою зненацька стала сама.

Нарешті у цій однобокій бесіді настала пауза, і він соромливо спитав її:

— Можу я про щось вас попросити?

— Звичайно, — відповіла вона.

— Можу я сфотографувати вас саму, на тлі цього пейзажу?

І це все? Який же він боязкий, який упертий. Вона засміялася.

— Скільки завгодно, — сказала. — Тут так приємно сидіти. Я могла б навіть задрімати.

— La belle au bois dormant[41], — швидко сказав він, а потім, наче засоромившись через свою фамільярність, ще раз прошепотів pardon і сягнув по апарат позаду неї.

Цього разу він не просив її стати певним чином чи змінити позу. Фотографував, як вона сиділа, ліниво покусуючи стеблинку трави, тим часом сам рухався по колу, тож зняв її з усіх ракурсів: обличчя, профіль, у три чверті.

Вона почала відчувати сонливість. Сонце напекло її неприкриту голову, а бабки літали довкола, яскраві, зелено-золоті, кружляли і зависали перед очима. Вона позіхнула і відкинулася на папороть.

— Не хочете скористатися моїм піджаком як подушкою, Madame la Marquise? — спитав він.

Перш ніж вона відповіла, він узяв піджак скрутив рулоном та поклав під папороть. Вона схилилася — і зневажуваний раніше сірий піджак м’яко ліг їй під голову, легкий і зручний.

Він став біля неї навколішки, пораючись над камерою, змінюючи плівку, а вона спостерігала за ним, позіхаючи, крізь примружені, напівзаплющені повіки та помітила, що і в цій позі він спирається лише на одне коліно, відвівши вбік деформовану ногу у високому черевику. Ліниво подумала, чи це не тому, що спиратися на цю ногу йому боляче. Ортопедичний черевик був дуже начищений, значно яскравіший, ніж шкіряний на лівій нозі, і раптом перед її очима постало видіння, як він щоранку клопочеться з цим черевиком, одягаючись, полірує його, натирає, можливо, замшевою шматинкою.

Бабка сіла їй на руку. Завмерла, чекаючи, згорнула блискучі крила. Чого вона чекає? Маркіза дмухнула — і бабка полетіла. Тоді знову повернулася, вперто кружляючи.

Мсьє Поль відклав свою камеру, але зостався на колінах у папороті біля неї. Вона відчувала, що він спостерігає за нею, і подумала: «Якщо я ворухнуся, він підведеться і все закінчиться».

Вона далі дивилася на блискучу тремтячу бабку, але знала, що через одну-дві хвилини муситиме глянути на щось інше, або ж бабка відлетить, або теперішнє мовчання стане таким напруженим, таким вимушеним, що вона не витримає, засміється та все зіпсує. Неохоче, всупереч власній волі повернулася до фотографа, а його великі очі, смиренні та віддані, були втуплені в неї з глибокою рабською покорою.

— Чому ви мене не поцілуєте? — спитала вона і її власні слова здивували її, вразили раптовим тривожним передчуттям.

Він не сказав нічого. Не ворушився. Далі дивився на неї. Вона заплющила очі, й бабка злетіла з її руки.

Коли нарешті схилився, щоб її торкнутися, це було не те, чого вона чекала. Не було ніяких раптових грубих обіймів.

Було так, наче бабка повернулася і тепер шовковими крилами лоскоче і пестить її гладеньку шкіру.

Коли він пішов, зробив це тактовно і делікатно. Залишив її саму, — не наражаючи на збентеженість, незручність, силувану розмову.

Маркіза лежала горілиць у папороті, затуливши рукою очі, думала про те, що з нею трапилося, і зовсім не соромилася. Мислила ясно і тверезо, була цілком спокійною. Обдумувала, як невдовзі повернеться, давши йому час раніше дістатися пісків, так, що якби хтось із готелю його побачив, то не пов’язав би цього з нею, коли вона прийде, скажімо, через півгодини після нього.

Встала, обсмикнула сукню, витягла з кишеньки компактну пудру та губну помаду; оскільки не мала дзеркальця, то дуже обережно припудрила обличчя. Сонце вже не так сильно пекло, з моря віяв прохолодний бриз.

— Якщо погода протримається, — подумала маркіза, розчісуючи волосся, — я зможу приходити сюди щодня, о такій самій порі. Ніхто не довідається. Міс Клей та діти завжди відпочивають після обіду. Якщо ми приходитимемо та повертатимемось нарізно, як сьогодні, зустрічатимемось у цьому ж місці, схованому між папороттю, про нас ніхто не дізнається. Залишилося три тижні канікул. Тепер — молитися, щоб трималася спекотна погода. Бо якщо задощить…

Повертаючись до готелю, вона розмірковувала, як їм чинити, якщо погода зіпсується. Не надто зручно вибиратися на скелі у дощовику та лежати в папороті, яку шмагають вітер і дощ. Є ще, звичайно, підвал під крамницею. Але її зможуть побачити у містечку. Це ризиковано. Ні, якщо тільки не буде зливи, скеля найбезпечніша.

Увечері сіла і написала листа своїй подрузі Élise. «…Це прегарне місце, — писала вона, — я розважаюся як звичайно, без чоловіка, bien entendu![42]» Але не додавала ніяких деталей свого завоювання, хоча й згадала про папороть та гарячий полудень. Відчувала, що, коли залишить це неуточненим, Élise уявить собі якогось багатого американця, який подорожує для розваги, самотній, без дружини.

Наступного ранку вона дуже старанно вдяглася — довго переглядала свій гардероб і врешті вибрала сукню значно ошатнішу, ніж заведено над морем, але зробила це навмисне — збиралася спуститися до містечка в супроводі міс Клей та дітей. Був торговий день, людський натовп заповнив бруковані вулиці та площу. Багато було із довколишніх сіл, але чимало й туристів, англійців та американців, які прогулювалися, щоб оглянути визначні місця, придбати сувеніри та поштові листівки, або ж сиділи в кафе на розі, оглядаючи перехожих.

Маркіза спричинила фурор, йдучи своєю характерно лінивою ходою, чудово одягнена, без капелюшка, але під сонячною парасолькою, з двома дівчатками, які вистрибували біля неї. Багато хто озирався, щоб ще раз її побачити; інші виявляли несвідому повагу до її краси, розступаючись і даючи їй пройти. Вона знічев’я поблукала ринком, зробила кілька покупок, які міс Клей поклала у свою торбину, а тоді, так само знічев’я, так само ліниво, весело й дотепно відповідаючи на питання дітей, повернула до крамниці з рекламою «Кодака» та фотографіями на вітрині.

Там було повно відвідувачів, які чекали своєї черги, і маркіза, яка нікуди не поспішала, вдала, що переглядає альбом із місцевими краєвидами, водночас спостерігаючи за тим, що відбувається у крамниці. Цього разу там були обоє, мсьє Поль і його сестра; він в огидно-рожевій сорочці, гіршій, ніж синя, та в дешевому сірому піджаку, а сестра, як і всі продавчині, у чо`мусь блякло-чорному, з шалем на плечах.

Він, напевне, бачив, як вона заходила до крамниці, бо майже відразу вийшов з-за прилавка, покинувши чергу під опіку своєї сестри, і підійшов до маркізи, скромний, чемний, прагнучи довідатися, як міг би їй прислужитися. У його очах не було жодного знаку фамільярності, сліду ближчого знайомства — вона впевнилася в цьому, прямо на нього глянувши. Тоді навмисне залучила до розмови дітей та міс Клей, попросивши міс Клей вибрати фото, які вона хотіла б вислати до Англії. Затримувала фотографа при собі, звертаючись до нього з поблажливістю і своєрідною зверхністю. Навіть зганила деякі фото, що, як вона казала, не віддали належного дітям і не могли бути вислані її чоловікові, маркізові. Фотограф вибачався. Звичайно, згадані фото не віддавали належного дітям. Він готовий ще раз прийти у готель і спробувати знову, без додаткової плати. Можливо, на терасі або в садах ефект буде кращим.

Кілька людей обернулося, щоб глянути на маркізу. Вона відчувала на собі їхні захоплені погляди, і тим самим поблажливим, але холодним, майже уривчастим тоном наказала фотографу показати їй деякі товари з його крамниці, що він поквапом і зробив, прагнучи їй догодити.

Інші покупці непокоїлися, переминалися з ноги на ногу, чекаючи, коли сестра їх обслужить, а вона, обступлена клієнтами, насилу шкутильгала з одного кінця прилавка до іншого, раз у раз підіймаючи голову, щоб побачити, чи брат, який так зненацька її покинув, іде на допомогу.

Нарешті маркіза пом’якшала. Вдовольнила свої бажання. Пречудове затаєне почуття хвилювання, що наростало в ній, щойно зайшла до крамниці, стихло і заспокоїлось.

— Одного ранку я сповіщу вас, — сказала вона мсьє Полю, — ви зможете зайти і ще раз сфотографувати дітей. Тим часом я хотіла б заплатити вам належне. Міс Клей, подбаєте про це, правда?

Взяла дітей за руки і неквапом вийшла з крамниці, не попрощавшись.

Не перевдяглася до déjeuner. Спустившись на готельну терасу, більше, ніж зазвичай заповнену численними гостями, що приїхали на екскурсію, мала на собі ту саму чарівну сукню і, здається, всі аж загули. Усі розмови та перешіптування оберталися довкола неї, її краси і того враження, яке вона справляла, сидячи за столиком у кутку. Метрдотель, офіціанти, навіть сам директор запобігливо підходили до неї, усміхаючись, і вона чула, як її ім’я переходило з уст до уст.

Геть усе поєдналося для її тріумфу: сусідство з людьми, запах їжі, вина та цигарок, аромат барвистих квітів у горщиках, сонячний жар, близький гомін морських хвиль. Коли вони з дітьми підвелися і рушили вгору, її переповнювало щастя, таке, як, на її думку, мала б переживати примадонна після тривалих гучних овацій.

Діти разом із міс Клей пішли до своїх кімнат відпочити; маркіза швидко, похапцем змінила сукню та взуття, навшпиньках спустилася сходами, вийшла з готелю і пішла крізь гарячий пісок до стежки, що вела на зарослий папороттю мис.

Як вона й сподівалася, він чекав, і ніхто з них не згадав про її вранішні відвідини крамниці чи про те, що привело її на скелю ополудні. Відразу ж рушили до галявинки край урвища, сіли поруч, і маркіза жартівливим тоном описала натовп під час обіду, жахливу метушню і втомливість густо заповненої тераси та якою насолодою було для неї втекти від усього цього на свіже повітря мису, над море.

Він смиренно погоджувався, прислухаючись, як вона говорить про ці буденні речі так, наче в її мові лилася вся дотепність світу, а тоді, точнісінько як учора, попросив дозволу зробити кілька її фотографій. Вона погодилася — й ось вона лежить між папороттю, заплющивши очі.

Упродовж цього довгого млосного дня загубилося почуття часу. Як раніше, над нею у папороті кружляла бабка, сонце пекло її тіло, а вона, глибоко насолоджуючись усім, що з нею відбувалося, була також дивно задоволена усвідомленням того, що не відчуває ніяких емоцій. Розум та почуття зосталися неторкані. Вона могла так само розслаблюватися в паризькому салоні краси, де їй розгладжували перші зморшки на обличчі та мили голову, хоча ці речі дарували лише пасивну приємність, а не насолоду.

Знову він покинув її без жодного слова, тактовно й делікатно, так, щоб вона могла наодинці привести себе до ладу. Знову вона, впевнившись, що він зник їй з очей, підвелася і почала довгу дорогу назад до готелю.

Удача не підвела, і погода не зіпсувалася. Щодня, коли déjeuner закінчувався, а діти йшли відпочити, маркіза рушала на свою прогулянку, повертаючись близько половини четвертої, саме на чай. Міс Клей, спершу вражена її енергією, сприйняла ці походи як належить. Якщо маркізі хочеться гуляти в гарячий день, то це її справа; схоже, їй таке на користь. Почала людяніше ставитися до міс Клей і менше чіплятися до дітей. Минулися постійні головні болі та напади мігрені, й здавалося, що маркіза справді насолоджується цими простими приморськими канікулами, подібно до міс Клей та дівчаток.

Коли проминули два тижні, маркіза виявила, що перше захоплення та блаженство її нового досвіду поступово згасає. Не те щоб мсьє Поль якось її підвів, а просто сама вона звикла до щоденного ритуалу. Подібно до щеплення, яке спершу дуже ефективне, втім за кожної наступної ін’єкції дія слабшає, так і маркіза виявила: щоб повернути собі насолоду, вона мусить сприймати фотографа не як манекена чи coiffeur, що її причісує, а як людину, почуття якої вона могла вразити. Почала критикувати його зовнішність, докоряти йому надто довгим волоссям, дешевим, погано скроєним одягом, або навіть тим, що невміло керує своєю міською крамничкою, і, друкуючи фотографії, використовує неякісні матеріали й поганий папір.

Стежила за його обличчям, кажучи це йому, і бачила, як у його великих очах з’являються страх і тривога, обличчя блідне, як увесь він стає втіленням смутку та усвідомлення, який він її негідний, як зусібіч від неї гірший, — лише завдяки цьому видовищу до неї поверталось її первинне збудження.

Вона навмисне почала вкорочувати години полудня. Запізнювалася на побачення між папороттю, щоб побачити, як він чекав із виразом тривоги на обличчі. Якщо була не надто налаштована на те, що мало трапитися, то відбувала все швидко, неохоче, а тоді поквапом відправляла його у зворотну подорож, уявляючи, як він шкутильгає, втомлений і нещасливий, до міської крамнички.

Далі дозволяла йому себе фотографувати. Це було частиною досвіду: вона знала, що він страждає, коли робить знімки і бачить її досконалість, тому захоплено з цього користала: іноді наказувала йому прийти до готелю вранці, а потім, вишукано одягнена, позувала внизу разом із дітьми, і міс Клей брала на себе роль захопленого свідка, а інші гості дивилися зі своїх кімнат чи тераси.

Цей контраст — між ранками, коли він, службовець, шкутильгав туди-сюди, переносячи штатив то в одне, то в інше місце за її наказом, та їхньою полуденною близькістю в папоротях під пекучим сонцем — став для неї на третьому тижні єдиним збудником.

Нарешті одного дня, коли з моря віяв доволі холодний вітер і вона не пішла на побачення, а відпочивала на балконі, читаючи роман, така переміна видалася їй справжньою полегшою.

Назавтра погода покращала, вона вирішила піти на мис, і вперше, відколи вони зустрілися в темному прохолодному підвалі під крамницею, він дорікав їй, його голос був різким і тривожним.

— Я чекав вас увесь учорашній полудень, — сказав. — Що трапилось?

Вона здивовано глянула на нього.

— День був неприємний, — відповіла. — Я воліла читати на своєму балконі.

— Я боявся, що ви могли захворіти, — продовжував він. — Ледь не зателефонував до готелю, щоб розпитати про вас. Уночі насилу заснув, дуже хвилювався.

Пішов за нею до схованки в папоротях, його очі далі зоставалися стривоженими, на чолі з’явилися зморшки. Хоча його занепокоєння в певному сенсі збуджувало маркізу, водночас вона дратувалася тим, аж як він забувся, наважившись засудити її поведінку. Наче її паризький coiffeur чи масажист посміли б гніватися, якби вона не прийшла на призначений час.

— Якщо ви думаєте, що я мушу кожного полудня сюди приходити, то дуже помиляєтесь, — сказала. — У мене чимало інших справ.

Він одразу ж почав жалібно її перепрошувати. Молив, щоби пробачила.

— Не розумієте, що це для мене означає, — сказав. — Відколи я вас знаю, все моє життя змінилося. Я живу тільки цими полуднями.

Його приниженість сподобалася їй. Підстьобнута цим, вона наново ним зацікавилася і наново пожаліла. Лежачи поруч, зворушено думала, який він їй відданий, по-дитячому від неї залежний. Торкнулася його волосся, почувши на мить майже материнське співчуття. Бідний хлопець, прошкутильгав увесь цей шлях заради неї, а потім сидів під кусючим учорашнім вітром, самотній і нещасний. Уявила листа, якого напише своїй подрузі Élise: «Дуже боюся, що я розбила серце Поля. Він сприйняв цю маленьку affaire de vacance au sérieux[43]. Та що ж мені робити? Зрештою, такі речі колись мусять закінчуватися. Я не можу через нього змінювати своє життя. Enfin[44], він чоловік і якось це переборе». Élise уявить собі прекрасного білявого американського плейбоя, який втомлено сідає у свій паккард і в розпачі від’їжджає в невідомість.

Цього разу після полуденного сеансу фотограф її не покинув. Сів між папороттю і глянув на велику скелю, що виступала в море.

— Я дещо вирішив щодо свого майбутнього, — тихо сказав він.

Маркіза відчула, що в повітрі висить драма. Він що, збирається вкоротити собі віку? Як страхітливо. Звичайно, почекає, доки вона покине готель і повернеться додому. Тоді б вона ніколи про це не довідалася.

— Розкажіть мені, — лагідно промовила вона.

— Моя сестра перейме крамницю, — сказав він. — Передам їй усе. Вона дуже тямуща. А я сам поїду за вами, хай би де ви були, в Парижі чи в маєтку. Тільки ви забажаєте, я одразу ж буду поруч. Біля вас.

Маркіза ледь не вдавилася ковтком слини. Її серце завмерло.

— Це неможливо, — сказала вона. — За що б ви жили?

— Я не гордий, — відповів він. — Знаю, що ви, у доброті свого серця, щось мені дасте. Мої потреби дуже скромні. Але я знаю, що жити без вас не зумію, єдине, що мені залишається, — завжди вас супроводжувати. Знайду кімнатку поруч із вашим домом у Парижі чи в маєтку. Знайдемо шляхи та способи бути разом. Коли кохання таке сильне, як у нас, для нього не існує перепон.

Він говорив зі своєю звичною смиренністю, але сила його слів була несподіваною, і вона зрозуміла, що це не спектакль, такий невчасний сьогодні, а справжня щирість, до останнього слова. Він дійсно відмовиться від крамниці, поїде за нею в Париж і до заміського château.

— Ви збожеволіли, — різко сказала вона і сіла, байдужа до свого вигляду та розпущеного волосся. — Виїхавши звідси, я вже не буду вільною, я ніколи не зможу з вами зустрічатися, надто велика небезпека, що нас викриють. Ви розумієте, що це для мене означатиме?

Він кивнув головою. Його обличчя було сумним, але рішучим.

— Я все це обдумав, — відповів, — але ж ви знаєте, який я скромний. Вам не доведеться турбуватися з цього приводу. Мені спало на думку, що я міг би знайти місце серед вашої обслуги як лакей. Може, це принизливо, але мені байдуже. Я не гордий. Ми могли б довгий час жити разом, як тепер. Ваш чоловік, маркіз, мусить бути дуже заклопотаною людиною, часто виїжджати з дому, а діти, безсумнівно, гулятимуть ополудні з англійською міс. Бачите, що все дуже просто, якщо тільки ми зважимося.

Маркіза була така шокована, що не спромоглася вимовити й слова. Не могла собі уявити нічого страшнішого, нічого катастрофічнішого, ніж цей фотограф за лакея у її домі. Вже не кажучи про його каліцтво — вона здригнулася, уявивши, як він шкутильгає довкола столу у великій salle à manger[45], — які муки вона б переживала, знаючи, що він тут, у домі, чекає, коли вона після обіду піде до своєї кімнати; а потім — боязкий стук у двері, тихий шепіт. Яким безчестям була би присутність цієї — цієї істоти, іншого слова не підбереш, — у домі, де він завжди чогось чекатиме, на щось сподіватиметься.

— Боюся, — твердо сказала вона, — що ваша пропозиція цілковито абсурдна. Не лише ідея потрапити до мого будинку як служник, але й можливість знову зустрічатися, коли я повернуся додому. Ваш здоровий глузд мусить допомогти вам це зрозуміти. Ці полудні були — були приємні, але мої канікули майже добігли кінця. Через кілька днів приїде мій чоловік, забере мене та дітей і це все закінчиться.

Щоб підкреслити остаточність своїх слів, вона встала, почистила зім’яту сукню, причесалася, попудрила носа і, потягнувшись до сумочки, витягла з неї свій гаманець.

Вийняла кілька асигнацій по десять тисяч франків.

— Це для вашої крамниці, — промовила, — можливо, вам потрібне якесь приладдя. І купіть щось своїй сестрі. Пам’ятайте, що я завжди думатиму про вас із великою ніжністю.

На її жах, його обличчя стало мертвотно-білим, губи різко засіпалися і він звівся на ноги.

— Ні, ні, — сказав, — я ніколи цього не візьму. Це жорстоко, грішно пропонувати мені таке.

І почав ридати, затуливши обличчя руками. Його плечі здригалися.

Маркіза безпорадно дивилася на нього, не знаючи, йти їй чи залишатися. Ридання його були такими сильними, що вона боялася істерики і не знала, що може трапитись. Дуже його жаліла, але ще більше жаліла саму себе, бо зараз, у мить розлуки, він осмішився в її очах. Чоловік, що так піддається емоціям, — нікчема. Їй здалося, що галявинка між папороттю стала такою ж огидною й брудною, якою раніше видавалася таємничою й інтимною. Його сорочка, що лежала на папороті, була наче старе полотно, яке прачки розклали під сонцем для сушіння. Поруч лежала краватка і дешевий фетровий капелюх. Для повноти картини бракувало лише апельсинової шкірки та фольги від шоколаду.

— Припиніть ці крики, — із несподіваною люттю сказала вона. — Заради Бога, опануйтесь.

Плач припинився. Він одвів руки від спотвореного обличчя. Дивився на неї, тремтячи, його карі очі осліпли від болю.

— Я помилявся щодо вас, — сказав. — Тепер я знаю, хто ви. Ви — лиха жінка, ви руйнуєте життя таких невинних чоловіків, як я. Все розповім вашому чоловікові.

Маркіза нічого не відповіла. Він був не при собі, божевільний…

— Так, — продовжував фотограф, досі задихаючись, — я так і зроблю. Тільки-но ваш чоловік приїде, все йому розкажу. Покажу йому фотографії, зроблені тут, на скелі. Достеменно доведу, що ви фальшива, що ви погана. І він мені повірить. Нічого не зможе вдіяти, але повірить. Неістотно, що він зробить зі мною. Я вже сильніше страждати не можу. Але обіцяю вам, що ваше життя скінчилося. Всі дізнаються, англійська міс дізнається, директор готелю дізнається, я всім розповім, як ви проводили свої полудні.

Потягся по свій піджак, капелюх, перекинув камеру через плече. Серце і горло маркізи стислися від паніки. Він зробить усе, чим погрожує, чекатиме там у готелі на рецепції, чекатиме, доки приїде Édouard.

— Послухайте, — почала вона, — ми щось придумаємо, домовимось…

Він не зважав на неї. Його обличчя було рішучим і блідим. Похилився, перегнувшись над урвищем, щоб підняти палицю, і, коли він це зробив, у ній зродився жахливий порив, що нездоланно затопив її всю. Подалася вперед, її руки простяглися, штовхнули його похилене тіло. Він навіть не скрикнув. Полетів униз, щез.

Маркіза безсило опустилася навколішки. Не рухалась. Чекала. Відчувала, як піт струмком стікає їй на обличчя, шию, тіло. Руки теж були вогкі. Далі стоячи на колінах, чекала, коли трохи заспокоїться, тоді, охолонувши, взяла носовичок і стерла піт із чола, обличчя, рук.

Її охопив раптовий холод. Затремтіла. Встала, її ноги були певні. Не підгиналися, як вона цього боялася. Озирнулася довкола, над папороттю, і не побачила нікого. Як зазвичай, вона була на мисі сама. Минуло п’ять хвилин; тоді вона змусила себе підійти до краю, глянути вниз. Був приплив. Море омивало підніжжя скелі. Здіймалося, облизувало камені, опускалося і знову здіймалося. На схилі скелі не було жодного сліду його тіла, та й не могло бути, бо скеля була майже прямовисна. Жодного знаку його тіла у воді: якби сплив, упавши, це одразу було б помітно на поверхні спокійного синього моря. Мусив одразу ж потонути.

Маркіза відвернулася від урвища. Зібрала свої речі. Намагалася підняти зім’яту папороть до первинної висоти і приховати сліди їхнього там перебування, але схованка була така давня, що їй це не вдалося. Можливо, це й неістотно. Можливо, і так зрозуміло, що люди приходили на скелю і відпочивали тут.

Раптом її коліна затремтіли і вона сіла. Почекала кілька хвилин, а тоді глянула на годинник. Знала, що може бути важливим запам’ятати час. Трохи пізніше, ніж пів на третю. Якби її запитали, вона б сказала: «Так, я була на мисі десь о пів на третю, але нічого не чула». Це було б правдою. Вона б не збрехала. Це було б правдою.

Із полегшенням згадала, що сьогодні вклала до сумочки дзеркальце. Боязко глянула в нього. Її обличчя було біле, мов крейда, й вкрите плямами; інше. Вона обережно, легенько попудрилась. Здається, жодної різниці. Міс Клей помітить, що щось не так. Наклала на щоки трішки рум’ян, але вони виділялися, як намальовані цятки на обличчі клоуна.

«Є лише один вихід, — подумала вона, — відразу піти до купальної кабіни на пляжі, роздягнутися, вдягти купальний костюм і скупатися. Тоді, якщо я повернуся до готелю з мокрим волоссям і обличчям, це виглядатиме природно, бо я плавала, і це теж буде правдою».

Пішла зі скелі, але її ноги були такими слабкими, наче вона багато днів лежала хвора в ліжку. Коли нарешті дісталася пляжу, так тремтіла, аж думала, що впаде. Більше за все на світі хотіла лягти в ліжко, у готельній спальні, закрити віконниці, навіть вікна, і сховатися там у темряві. Але мусила змусити себе зіграти роль, яку обрала.

Пішла до купальні та роздяглася. На піску вже лежало кілька людей, що читали або дрімали, години сієсти наближалися до кінця. Вона спустилася до краю води, зняла вірьовчане взуття, вдягла купальну шапочку і, плаваючи туди й назад у нерухомій, літеплій воді, зануривши в неї обличчя, думала, скільки людей на пляжі зауважили її, придивлялися до неї, а пізніше могли сказати: «Хіба ж не пам’ятаєте, ми бачили, як жінка зійшла зі скелі ополудні?»

Почала дуже мерзнути, але далі плавала туди-сюди, роблячи жорсткі механічні гребки, аж доки несподівано не помітила, як хлопчик, що грався з собакою, вказав тому щось викинуте морем, і собака, гавкаючи, помчав до цього темного предмета, найімовірніше, уламка деревини. Нудота і страх об’єдналися, щоб ослабити її; вона, спотикаючись, пішла з моря знову до купальні та лягла на дерев’яну підлогу, сховавши обличчя в долонях. Думала, що коли б відпливла далі, могла торкнутися ногами його тіла, що випливло б до неї на поверхню води.

Через п’ять днів автівкою мав приїхати маркіз, забрати дружину, гувернантку та дітей і відвезти їх додому. Маркіза потелефонувала йому в château і спитала, чи не міг би він прибути раніше. Так, погода ще добра, казала, але її це місце вже змучило. Тепер тут надто людно, надто гамірно, їжа погіршала. Вона вже хоче звідси виїхати. Казала чоловікові, що хоче додому, до свого власного світу, а сади, мабуть, чудові.

Маркіз дуже шкодував, що їй нудно, але, напевно, бодай три дні вона це витримає, — казав. Він запланував силу-силенну справ і ніяк не може швидше. Тим паче, що доведеться їхати через Париж, де в нього важлива ділова зустріч. Обіцяв дістатися до неї в четвер уранці, тоді вони могли б від’їхати одразу після обіду.

— Я сподівався, — сказав він, — що ви зостанетесь на вихідні, щоб і я міг трохи скупатися. Адже кімнати зарезервовані до понеділка?

Та ні, відповіла, вона повідомила директора, що не затримуватиме кімнат до неділі й той уже зарезервував їх за кимсь іншим. Готель переповнений. Увесь його чар зник, — запевняла. Може, для Édouard це байдуже, але у вихідні тут геть нестерпно. Чи не постарається він вчасно приїхати у четвер, а тоді вони від’їдуть після раннього обіду?

Маркіза повісила слухавку і вийшла на балкон до шезлонга. Взяла книгу і вдала, що читає, але насправді прислухалася, чекаючи звуку кроків, голосів біля готельного входу, ось-ось задзвонить телефон і директор, розсипаючись у вибаченнях, попросить її спуститися до його кабінету. Річ у тім… така делікатна справа, але в нього люди з поліції. Вони вважають, що вона могла б їм допомогти. Телефон не озивався. Не було ні голосу, ні кроків. Життя йшло по-давньому. Нескінченний день тягнувся довгі-довгі години. Обід на терасі, метушливі запобігливі офіціанти, столи, заповнені звичними людьми чи новими гістьми замість старих, діти щебечуть, міс Клей нагадує їм про манери. І весь цей час маркіза прислухалася, чекала…

Змушувала себе їсти, але їжа, яку вона клала до рота, мала смак тирси. Після обіду йшла до своєї кімнати і, поки діти відпочивали, лежала на шезлонгу на балконі. Знову спускалася на терасу до чаю, але, коли діти вдруге за день йшли купатися, не йшла з ними. Казала міс Клей, що трохи застудилася і вода її не вабить. Зостанеться тут, на своєму балконі.

Заплющивши вночі очі й намагаючись заснути, відчувала похилені плечі під своїми руками і як вона зі всіх сил їх штовхнула. Легкість, з якою він падав і зникав, от ще тут, а за мить навіть не видно. Ні затримки, ні крику.

Впродовж дня не зводила очей з мису, намагаючись розгледіти постаті, що ходили б серед папороті, — це вони називаються «поліцейським кордоном»? Але мис дрижав, наче марево, під безжальним сонцем, і ніхто серед папороті не ходив.

Міс Клей двічі пропонувала спуститися вранці до містечка по закупки, але маркіза щоразу знаходила відмовку.

— Там завжди так людно, — казала, — і так гаряче. Не думаю, що це добре для дітей. Сади значно приємніші, травник за готелем тінистий і тихий.

Сама вона не покидала готелю. Думка про пляж викликала в неї біль у животі й нудоту. Не виходила на прогулянку.

— Зі мною все буде гаразд, — казала вона міс Клей, — тільки-но я позбудусь цієї надокучливої застуди.

Лежала на балконі, перегортаючи сторінки журналів, які вона вже з дюжину разів прочитала.

На третій день уранці, саме перед déjeuner, діти прибігли до неї на балкон, вимахуючи прапорцями-вітрячками.

— Дивіться, maman, — казала Hélène, — мій червоний, а в Céleste блакитний. Після чаю ми їх встановимо на наших піщаних замках.

— Звідки вони у вас? — спитала маркіза.

— З ринку, — відповіла дитина. — Міс Клей взяла нас сьогодні вранці до міста, замість гратися в саду. Вона хотіла забрати свої фото, що нині мали бути готові.

Маркіза почувалася, наче крізь неї пройшов електричний струм. Сиділа не ворухнувшись.

— Біжіть, — сказала, — і готуйтесь до déjeuner.

Чула, як діти перемовляються з міс Клей у ванні. Через одну-дві хвилини увійшла міс Клей. Зачинила за собою двері. Маркіза змусила себе глянути на гувернантку. Її довге, доволі дурне обличчя було серйозним і стурбованим.

— Трапилася жахлива річ, — сказала вона притишеним голосом. — Я не хотіла казати при дітях. Я певна, що ви будете засмучені. З бідним мсьє Полем.

— Мсьє Полем? — промовила маркіза. Її голос був цілковито спокійним, але з ноткою належного інтересу.

— Я зайшла до крамниці, щоб забрати мої знімки, — казала міс Клей, — а вона не працювала. Двері зачинені, жалюзі опущені. Я подумала, що це досить дивно, пішла до pharmacie в сусідньому будинку і спитала, чи крамниця відкриється після чаю. Сказали, що ні, мадемуазель Поль дуже засмучена, родичі доглядають за нею. Я спитала, що трапилось, і вони сказали — нещастя, рибалки знайшли тіло бідного мсьє Поля за три милі від узбережжя. Потонув.

Розповівши цю історію, міс Клей геть зблідла. Очевидячки, була глибоко шокована. Маркіза, побачивши це, посміливішала.

— Як це страхітливо, — сказала. — А хтось знає, коли це трапилось?

— Я не могла детально розпитати через дітей, — сказала міс Клей, — але думаю, що тіло знайшли вчора. Казали, жахливо побите. Він мусив ударитись об камені, перш ніж впасти в море. Сама думка про це нестерпна. І його бідна сестра, що ж вона без нього робитиме?

Маркіза рукою і виразом обличчя дала знак замовкнути. До кімнати входили діти.

Вони спустилися на терасу до déjeuner і маркіза їла краще, ніж будь-коли за ці три дні. З якихсь причин до неї повернувся апетит. Не могла здогадатися, чому. Питала себе, чи не в тому річ, що відтепер із неї знято частину тягаря її таємниці. Він мертвий. Його знайдено. Це тепер відомо. Після déjeuner вона попросила міс Клей розпитати директора, що він знає про цю сумну подію. Міс Клей мала запевнити, що маркіза дуже стурбована і засмучена. Доки міс Клей ходила у цій справі, маркіза взяла дітей нагору.

Раптом задзвенів телефон. Звук, якого вона боялася. Її серце пропустило удар. Вона зняла слухавку.

Телефонував директор. Сказав, що міс Клей була в нього, що з боку Madame la Marquise дуже милосердно проявити співчуття через нещасний випадок, який трапився з мсьє Полем. Він розповів би про все ще вчора, коли стало відомо про трагедію, але не хотів турбувати clientèle[46]. Для гостей морського курорту велике потрясіння, коли хтось тоне. Так, звичайно, поліцію викликали одразу ж, як знайшли тіло. Припускають, що він упав зі скелі десь на узбережжі. Здається, дуже любив фотографувати морські краєвиди. І, звичайно, з його каліцтвом легко міг послизнутися та впасти. Сестра часто його застерігала і просила бути обережним. Це все так сумно. Він був добрим хлопцем. Усі його любили. Не мав ворогів. Був на свій лад митцем. Чи Madame la Marquise була задоволена портретами, які мсьє Поль зробив їй і дітям? Це дуже тішить директора. Він постарається, щоб мадемуазель Поль довідалася про це, а також про доброту, виявлену Madame la Marquise. Так, безумовно, вона буде глибоко вдячна за квіти та слова співчуття. У бідної жінки розбите серце. Ні, день похорону ще не визначено.

Коли він закінчив розмову, маркіза попросила до телефону міс Клей, звелівши їй замовити таксі і з’їздити до міста за сім миль від моря, де були більші крамниці і, як вона наче пам’ятає, чудовий квітковий магазин. Міс Клей мала замовити квіти, найкраще лілії, не жаліючи коштів, а маркіза напише супровідну записку. Повернувшись, міс Клей передасть усе це директору, а він догляне, щоб квіти потрапили до мадемуазель Поль.

Маркіза написала записку, яку міс Клей мала приколоти до квітів. «Глибоке співчуття вашій великій втраті». Дала міс Клей гроші, і гувернантка пішла шукати таксі.

Пізніше маркіза повела дітей на пляж.

— Вам уже краще, maman? — спитала Céleste.

— Так, chérie[47], maman знову може купатися.

Увійшла з дітьми у теплу м’яку воду і хлюпалася там із ними.

Завтра прибуде Édouard, завтра приїде Édouard у своїй машині й відвезе їх звідси, а білі запилюжені дороги щомиті віддалятимуть її від готелю. Вона вже ніколи не побачить ні його, ні мису, ні містечка, все буде змите, наче ніколи не було.

«Коли я помру, — думала маркіза, дивлячись на море, — мене буде за це покарано. Я себе не обманюю. Я завинила, відібравши людське життя. Коли я помру, Бог мене судитиме. Але до того я буду доброю дружиною для Édouard, доброю матір’ю для Céleste і Hélène. Відтепер я старатимусь бути доброю жінкою. Спокутую те, що заподіяла, ставши сердечнішою до всіх, — родичів, друзів, слуг».

Вперше за ці чотири доби добре спала.

Наступного ранку, коли вона ще снідала, з’явився її чоловік. Так була рада його бачити, що вистрибнула з ліжка і кинулася йому на шию. Маркіз був зворушений таким прийомом.

— Вірю, що моя дівчинка нарешті за мною скучила, — сказав.

— Скучила за вами? Звичайно ж, скучила. Тому я й дзвонила. Я дуже хотіла, щоб ви приїхали.

— А ви рішуче налаштовані виїхати сьогодні після обіду?

— О, так, так… Я вже тут довше не витримаю. Ми вже все спакували, крім найнеобхідніших речей, залишилося тільки вкласти їх у валізи.

Він сидів на балконі, пив каву та сміявся з дітьми, доки вона одягалася і прибирала з кімнати свої особисті речі. Приміщення, яке цілий місяць було її кімнатою, стало голим і безликим. Вона гарячково очищала туалетний столик, камінну полицю, столик біля ліжка. Це все закінчилося. Невдовзі прийде femme de chambre, щоб постелити чисту постіль і приготувати кімнату до прийому нових гостей. Але її, маркізи, вже тут не буде.

— Послухайте, Édouard, — сказала, — ми мусимо зоставатися на déjeuner? Чи не веселіше було б пообідати десь по дорозі? Якось трохи сумно їсти в готелі, коли сплачено за рахунком. Чайові роздано, все закрито. Не вбачаю жодного сенсу в цьому затягуванні.

— Як забажаєте, — відповів він. Дружина так його привітала, що він ладен був задовольнити всі її примхи. Бідна дівчинка. Справді почувалася без нього самотньою. Він мусить якось їй це відшкодувати.

Маркіза підмальовувала губи перед дзеркалом у ванній кімнаті, коли задзвенів телефон.

— Відповісте? — озвалася до чоловіка. — Це, мабуть, консьєрж за багажем.

Маркіз так і зробив, а через якусь хвильку покликав дружину.

— Це до вас, люба. Мадемуазель Поль хоче вас побачити і подякувати за квіти, перш ніж ви поїдете.

Маркіза не відразу відповіла і, коли вона зайшла до спальні, чоловікові здалося, що помада не покращила її вигляду. Зробила її змарнілою, постарила. Дуже дивно. Мабуть, вона змінила колір. Цей їй не пасує.

— Отож, — спитав він, — що я маю сказати? Вам, напевне, не хочеться клопотатися нею, хай би ким вона була. Хочете, я спущуся і позбудуся її?

Маркіза здавалася розгубленою, неспокійною.

— Ні, — сказала, — ні, думаю, що краще буде з нею побачитись. Насправді це дуже трагічно. Вона та її брат тримали в місті фотографічну крамничку, — я робила деякі фотографії, свої та з дітьми, — і трапилася страшна річ, її брат утонув. Я подумала, що годиться послати квіти.

— Ви дуже уважні, — відповів чоловік, — дуже гарний жест. Але чи обов’язково зараз займатися цим? Ось, ми вже готові йти.

— Скажіть їй, — озвалася дружина, — скажіть їй, що ми вже від’їжджаємо.

Маркіз повернувся до телефону і, сказавши слово чи два, прикрив рукою трубку і прошепотів дружині:

— Вона дуже наполягає, — сказав. — Каже, що має деякі ваші знімки і хоче віддати їх вам особисто.

На маркізу накотилася паніка. Знімки? Які знімки?

— Але ж все оплачено, — прошепотіла вона. — Я не знаю, що це може означати.

Маркіз знизав плечима.

— То що їй сказати? Звук такий, наче вона плаче.

Маркіза повернулася до ванни, наклала більше пудри на ніс.

— Попросіть її зайти, — сказала, — але повторіть, що за п’ять хвилин ми виїжджаємо. Тим часом спускайтесь і заберіть дітей до машини. І міс Клей із ними. Я побачуся з цією жінкою наодинці.

Коли він пішов, вона оглянула кімнату. Не зосталося нічого, крім її рукавичок, її сумочки. Останнє зусилля, а тоді зачинити двері, ліфт, розкланятися з директором і свобода.

Почувся стук у двері. Маркіза чекала біля входу на балкон, стиснувши перед собою руки.

— Entrez, — сказала вона.

Мадемуазель Поль відчинила двері. Її обличчя було плямисте і спотворене від ридань, довга старомодна траурна сукня майже сягала землі. Вона завагалася, а тоді похилилася вперед, гротескно кульгаючи, так, наче кожен її рух мусив бути мукою.

— Madame la Marquise… — почала, та тут її губи засіпалися і вона заплакала.

— Не треба, прошу, — лагідно сказала маркіза. — Я дуже сумую через те, що трапилось.

Мадемуазель Поль витягла хусточку і висякала носа.

— Він був усім, що я мала у світі, — сказала. — Був таким добрим до мене. Що я тепер маю робити, як жити?

— У вас є родичі?

— Вони бідні люди, Madame la Marquise. Я не можу розраховувати на їхню підтримку. Не можу вести крамницю сама, без брата, мені бракує сил, я ніколи не мала здоров’я.

Маркіза понишпорила в сумочці. Вийняла асигнацію у двадцять тисяч франків.

— Знаю, що це мало, — сказала, — але, можливо, трохи допоможе. Боюся, що в мого чоловіка небагато зв’язків у цій частині країни, але я його попрошу, можливо, йому вдасться щось порадити.

Мадемуазель Поль взяла асигнацію. На подив, не подякувала маркізі.

— Вистачить мені до кінця місяця, — сказала. — Зможу покрити витрати на похорон.

Відкрила свою сумочку. Витягла три знімки.

— Маю в крамниці багато подібних, — сказала. — Здається, ви так квапилися виїхати, що геть про них забули. Я їх знайшла між інших знімків та негативів мого бідного брата, у підвалі, де він із ними працював.

Передала маркізі знімки. Коли маркіза їх побачила, її обсипало холодом. Так, вона забула. Точніше, не знала про їхнє існування. Три її зображення, зроблені серед папороті. Безтурботна, невимушена, напівсонна, з головою на його піджаку замість подушки, вона часто чула клацання камери, це додавало полудню певного перчику. Деякі він їй показував. Але не ці.

Взяла фотографії й поклала до сумочки.

— Кажете, що у вас є й інші? — спитала вона без усякого виразу.

— Так, Madame la Marquise.

Змусила себе глянути жінці в очі. Опухли від сліз, але недвозначно блиснули.

— Що ви хотіли б, щоб я зробила? — спитала маркіза.

Мадемуазель Поль оглянула готельну спальню. Обривки цигаркового паперу на підлозі, всякі дрібниці в кошику для сміття, незастелене ліжко, пом’ята постіль.

— Я втратила брата, — сказала, — мою опору, єдиний сенс мого життя. Madame la Marquise провела приємні канікули і тепер повертається додому. Я вважаю, що Madame la Marquise не хоче, аби її чоловік чи хтось із сім’ї побачив ці знімки?

— Ви маєте рацію, — промовила маркіза. — Навіть я сама не хочу їх бачити.

— У такому разі, — сказала мадемуазель Поль, — двадцять тисяч франків дійсно дуже мала плата за канікули, які були такими приємними для Madame la Marquise.

Маркіза знову заглянула в сумочку. Мала ще дві асигнації по тисячі й кілька по сто франків.

— Це все, що я маю, — промовила, — але можете і їх прийняти.

Мадемуазель Поль знову висякала носа.

— Думаю, для нас обох було б краще, коли б ми обидві уклали тривалішу домовленість, — сказала вона. — Тепер, коли мій бідний брат відійшов, моє майбутнє вкрай непевне. Можливо, я навіть не захочу жити у сусідстві таких сумних спогадів. Постійно себе питаю, як мій брат зустрівся зі смертю. За день до зникнення він пішов ополудні на мис і повернувся дуже стривоженим. Я зрозуміла, що його щось засмутило, але не питала, що саме. Можливо, він мав побачитися з другом, а друг не прийшов. Наступного дня пішов знову, і того вечора не повернувся. Я сповістила поліцію, а через три дні знайшли його тіло. Я нічого не сказала поліції про можливе самогубство, згодилася, як і вони, з нещасним випадком. Але мій брат мав дуже вразливу душу, Madame la Marquise. Доведений до розпачу, він міг вчинити все, що завгодно. Якщо мене далі засмучуватиме думка про ці речі, я могла б піти в поліцію і натякнути, що він наклав на себе руки через нещасливу любовну пригоду. Я могла б навіть дати їм оглянути його фотографії.

Стражденна маркіза почула чоловікові кроки за дверима.

— Ви йдете, найдорожча? — озвався він, широко розчинивши двері та входячи до кімнати. — Багаж уже там, діти вигукують, щоб їхати.

Привітався з мадемуазель Поль. Вона зробила кніксен.

— Я дам вам свою адресу, — сказала маркіза, — паризьку та за містом. — Гарячково нишпорила у своїй сумочці для візиток. — Сподіваюся звістки від вас за кілька тижнів.

— Можливо, навіть раніше, Madame la Marquise, — відповіла мадемуазель Поль. — Якщо я звідси виїду і поселюся поблизу вас, я обов’язково приїду засвідчити свою повагу вам, міс та діткам. Там у мене є друзі. У Парижі теж. Я завжди хотіла побачити Париж.

Маркіза повернулася до чоловіка зі страшенно веселою усмішкою.

— Я сказала мадемуазель Поль, що коли я можу що-небудь коли-небудь для неї зробити, їй досить сповістити мені про це.

— Звичайно, — підтвердив її чоловік. — Я дуже засмутився, почувши про вашу трагедію. Директор усе мені розповів.

Мадемуазель Поль знову присіла в реверансі, перевівши погляд із нього на маркізу.

— Він — все, що у мене було, Monsieur le Marquis, — сказала. — Madame la Marquise знає, що він для мене значив. Добре знати, що я можу написати їй, а вона напише мені, і тоді я не почуватимуся самотньою та покинутою. Для тих, хто сам-один на світі, життя дуже тяжке. Можу я побажати вам приємної мандрівки, Madame la Marquise, і гарних спогадів про канікули, і понад усе жодних смутків?

Мадемуазель Поль ще раз присіла і зашкутильгала з кімнати.

— Бідна жінка, — сказав маркіз, — та ще й така зовнішність. Зі слів директора я зрозумів, що її брат теж був калікою?

— Так… — вона застебнула сумочку. Взяла рукавички. Сягнула по темні окуляри.

— Дивна річ, але це часто передається по родині, — промовив маркіз, коли вони йшли коридором. Зупинився і натиснув дзвоник ліфта. — Ви ніколи не зустрічалися з Рішаром дю Буле, моїм давнім приятелем? Він був кульгавий, як, здається, цей бідолашний маленький фотограф, а все-таки в нього закохалася чарівна, зовсім нормальна дівчина, і вони побралися. Народився син і виявилося, що в нього така сама безнадійно спотворена стопа, як у батька. З цим неможливо боротися. Цей порок передається з кров’ю.

Вони увійшли до ліфту, двері за ними зачинилися.

— Ви певні, що не передумаєте і не залишитесь на обід? Виглядаєте блідою. А перед нами довга дорога, знаєте.

— Я краще поїду.

У холі на них чекали. Директор, рецепціоніст, консьєрж, maître d’hôtel.

— Приїжджайте знову, Madame la Marquise. Ми завжди будемо раді вас бачити. Яким задоволенням було прислужитися вам. Коли ви від’їдете, цей готель не буде таким, як раніше.

— До побачення… До побачення…

Маркіза сіла в машину поруч із чоловіком. Вони виїхали з готельного подвір’я на дорогу. За нею зостався мис, гарячі піски та море. Перед нею лежала довга пряма дорога до дому та безпеки. Безпеки?..

Поцілуй мене ще раз, незнайомцю

Коли залишив армію, я трохи роздивився довкола, перш ніж осісти, а тоді знайшов собі роботу по дорозі на Гемпстед[48], у гаражі, під Гейверсток Гілл коло Чок-Фарм, і це було якраз для мене. Я завжди любив майструвати, довбатися в моторах, займався цим у РЕМЕ[49] і всього навчився — ота механіка легко мені давалася.

Так собі думаю, що найкраще проводити час, лежачи горілиць у засмальцьованому комбінезоні під черевом авто чи вантажівки, з гайковим ключем у руці, крутити якийсь старий болт чи гвинт, довкола пахне машинним маслом, хтось запускає двигун, а інші хлопці довкола грюкають інструментами і посвистують. Я ніколи не переймався ні запахом, ні брудом. Коли я дітваком шмарувався мастилом із каністри, моя стара ма казала: «Нічого йому не буде, це чистий бруд». З моторами так само.

Бос у гаражі був добрий чолов’яга, простий, веселий; бачив, що я дуже люблю свою роботу. Сам він аж таким механіком не був, отож віддавав мені всі ремонтні роботи, а мені таке подобалося.

Я зі своєю ма не жив — вона надто далеко мешкала, за Шеппертоном[50], а я геть не бачив сенсу витрачати півдня на дорогу з роботи — на роботу. Люблю мати все близько, під рукою. Тож винайняв кімнату в подружжя Томпсонів, за десять хвилин ходи від гаража. То були милі люди. Він працював у взуттєвому бізнесі, щось наче швець, а місіс Томпсон варила їсти і господарювала в їхньому домі над майстернею. Я у них харчувався, снідав та вечеряв — ми завжди мали щось свіженьке на вечерю. Був єдиним їхнім квартирантом, тому вони вважали мене членом сім’ї.

Я люблю, щоб усе йшло усталеним ладом. Попрацювати, а після роботи сісти собі з газетою, подиміти, послухати трохи музики по радіо, естрада чи там вар’єте, а тоді рано йти спати. З дівчатами я ніколи не водився, навіть коли в армії служив. А служив я на Близькому Сході, в Порт-Саїді та й так.

Ні, я був цілком щасливий, мешкаючи у Томпсонів, так само проводячи день за днем, аж до того вечора, коли це сталося. Ніщо вже не буде, як раніше. І ніколи. Не знаю…

Томпсони поїхали побачитися зі своєю заміжньою донькою в Хайґейті[51]. Питали, чи я не хочу поїхати з ними, але я якось не любив бути причепою і пхатися комусь до хати, то, вийшовши з гаража, замість сидіти вдома сам-один, пішов до кінотеатру. Глянув на афішу, побачив, що йде щось ковбойсько-індіанське — там був намальований ковбой, який устромив ножа індіанцеві в кишки. Я таке люблю, як ідеться про вестерни, я справжня дитина, тож заплатив шилінг і два пенси та зайшов досередини. Дав свій клапоть паперу білетерці[52] і сказав: «Останній ряд, прошу», бо люблю сидіти ззаду і спиратися головою на стіну.

Отоді я її й побачив. У таких місцях дівчат часто одягають в оксамитові шапочки, от як у студентів, наче щоб хлопців із них зробити. Але з цієї хлопця не зробили. Мала мідяне волосся, підстрижене під пажа — так, здається, воно зветься, — і блакитні очі, які виглядають короткозорими, але бачать далі, ніж ви думаєте, а ввечері темніють, майже чорніють; губи трохи набурмосені, так наче все їй набридло і треба подарувати їй весь світ, щоб змусити всміхнутися. Її шкіра не була ні веснянкуватою, ні молочно-білою, а теплішою, природнішою, ніби персик. Маленька і струнка, оксамитна курточка — синього кольору — щільно її облягала, а шапочка на потилиці не приховувала мідяного волосся.

Я купив програмку — не те щоб вона мені була потрібна, а просто щоб трохи затриматися, — і спитав:

— Про що це кіно?

Вона й не глянула на мене. Просто пішла, ні на що не дивлячись, до протилежної стіни.

— Аматорська різанина, — сказала, — але можна добре виспатися.

Я не міг не засміятися. Бачив, що вона це зовсім серйозно. Не намагалася підколоти мене абощо.

— Ну й реклама, — сказав я. — А як директор почує?

Отоді вона на мене зиркнула. Звернула на мене оті блакитні очі, ще знуджені, байдужі, — але було в них щось таке, чого я раніше не бачив, та й пізніше теж, якась лінива млость, наче хтось прокидається від довгого сну і радий вас побачити. Такий блиск інколи з’являється в очах кота, коли його гладять, а він муркає, звивається в клубок і дозволяє робити із собою все, що завгодно. Якусь мить вона дивилася на мене, усміхаючись краєм уст і наче даючи мені шанс, тоді розірвала мій клапоть паперу і сказала:

— Мені за рекламу не платять. Платять, щоб я отак виглядала і заманювала вас досередини.

Відкинула завісу й посвітила в темряву. Я нічого не бачив. Усе було чорне, мов смола, як завжди спочатку, доки не звикнеш і не почнеш розрізняти обриси інших людей у залі, а на екрані були дві великі голови й один паруб’яга казав іншому: «Як не зізнаєшся, всаджу в тебе кулю», хтось розбив шибку, якась жінка закричала.

— Виглядає акурат для мене, — сказав я і почав навпомацки шукати, де б сісти.

— Це не картина, а трейлер на наступний тиждень, — сказала вона, клацнула своїм ліхтариком і показала мені місце в задньому ряду, через одне від проходу.

Я відсидів рекламу та кінохроніку, а тоді з’явився якийсь хлопчина та зіграв на органі, тоді завісу перед екраном підсвітили пурпуровим, золотим і зеленим, — кумедно, думаю, вони вважають, що ми мусимо дістати все за наші гроші, — тоді оглянувся і побачив, що зала напівпорожня. Либонь, дівчина мала рацію, кажучи, що картина так собі, тому й нікого не було.

Перш ніж зала знову потемніла, вона продефілювала вздовж проходу. Мала лоток із морозивом, але навіть не пропонувала його і не намагалася продати. Йшла наче уві сні, а коли звернула до іншого проходу, я махнув до неї.

— За шість пенсів є? — спитав.

Глянула крізь мене. Спершу так, наче я річ під її ногами, але потім, схоже, пізнала, бо на її губи повернулася легенька усмішка, в очі — млосний зблиск, вона обійшла крісла ззаду і підійшла до мене

— Вафельне чи ріжок? — промовила.

Сказати правду, я не хотів ні того, ні того. Хотів щось у неї купити і ще побалакати.

— А ви яке порадите? — сказав.

Вона стенула плечима.

— Ріжка на довше вистачає, — відповіла і втисла його мені в руку, перш ніж я встиг вибрати.

— А ви б самі не хотіли? — спитав я.

— Ні, дякую, — відповіла. — Я бачила, як його роблять.

Вона пішла, в залі потемніло, а я сидів із великим шестипенсовим ріжком як дурень. Кляте морозиво розтануло скраю ріжка, потекло мені на сорочку, і довелося швидко запихати замерзлу масу до рота, а то б вона полилася мені на коліна. Я мусив повернутися, бо на порожнє місце біля проходу вже хтось сів.

Нарешті я впорався, втерся носовичком, а тоді зосередився на тому, що показували на екрані. Це був вестерн як слід, крізь прерії мчали фургони, на поїзд, повний золотих злитків, напали і вимагали викуп, а героїня мала на собі то бриджі, то вже за мить повний вечірній туалет. Отаким має бути кіно, зовсім несхожим на дійсність, але, дивлячись на всю цю історію, я почав відчувати в повітрі якийсь легенький запах наче парфум, не знаю, яких саме і від кого, але він не розвіювався. Праворуч від мене сидів чоловік, зліва були два порожні місця, і, звичайно, це не від людей спереду пахло, та, зрештою, не міг я крутитися і принюхуватися.

Я не бозна-як люблю парфуми. Вони часто дешеві та різкі, але ці були інакші. Не було в них нічого неприємного, задушливого чи сильного; вони були наче квіти, які продають у великих магазинах Вест-Енду — по три шилінги за квітку, доки свіжі, багаті люди купують їх для актрис і таке всяке; а як прив’януть, йдуть до дрібніших крамничок, на похорон там чи що. Так приємно було чути той запах у понурому старому кінотеатрі, повному цигаркового диму, що я наче трохи втратив тяму.

Нарешті я повернувся направо на своєму місці й зрозумів, звідки він ішов. Від дівчини, білетерки. Вона сперлася ліктями об стіну позаду мене.

— Не крутіться, — сказала вона. — Марнуєте шилінг і два пенси. Дивіться на екран.

Але не голосно, не так, щоб усі почули. Пошепки, лише мені. Я не міг стримати сміху. От нахаба! Тепер я знав, звідки пахне парфумами, і мені ще приємніше було насолоджуватися фільмом. Це було так, наче вона сидить поруч зі мною на одному з порожніх місць і ми разом дивимося кіно.

Коли все закінчилося і ввімкнули світло, я зрозумів, що це останній сеанс і вже майже десята. Всі виходили. То я трохи почекав, а тоді вона зайшла зі своїм ліхтариком і почала світити під кріслами, щоб подивитися, чи хто не загубив рукавички чи гаманця: таке часто трапляється і глядачі лише вдома про них згадують. А на мене звертала уваги не більше, ніж на ганчірку, яку ніхто не зволив підібрати.

Я став у задньому ряді, сам, — зала тепер була порожньою, — і вона, проходячи повз мене, сказала: «Відійдіть, ви заступаєте прохід» та блимнула своїм ліхтариком, але там нічого не було, лише пуста пачка від цигарок, яку завтра вранці викинуть прибиральники. Тоді вона випросталася, змірила мене поглядом згори донизу, зняла з потилиці ту кумедну шапочку, що так їй пасувала, обмахнулася нею і сказала: «Сьогодні ночуєте тут?» А тоді пішла, насвистуючи, і зникла за завісою.

Це було як божевілля. Я ще ніколи в житті так не переймався дівчиною. Пішов за нею до вестибюля, але вона вийшла через задні двері за касою, де портьє вже зачиняв і замикав на ніч. Я вийшов, став на вулиці та чекав. Почувався трохи по-дурному, адже вона могла вийти з цілим гуртом, як то роблять дівчата. Бо ж там була та, що продала мені квиток, і, мабуть, білетерки на балконі, і ще, може, гардеробниця, і вони всі разом хихотітимуть, а я навіть не відважуся до неї підійти.

Але через кілька хвилин вона вийшла сама. Мала на собі макінтош із пояском, руки тримала в кишенях, була без капелюшка. Йшла вулицею вгору, не розглядаючись по боках. Я пішов слідом за нею, побоюючись, що вона озирнеться і побачить мене, але вона швидко йшла вперед, а її мідяне волосся під пажа погойдувалося на плечах.

Тоді завагалася, перейшла на другий бік і стала на автобусній зупинці. Там була черга з чотирьох-п’яти людей, тому вона не бачила, що я приєднався до черги, а коли під’їхав автобус, вона зайшла першою, я теж зайшов, гадки не маючи, куди він їде, і ще менше цим переймаючись. Вона піднялася східцями вгору, а я за нею, сіла на задньому сидінні, позіхнула й заплющила очі.

Я сів поруч із нею, нервуючись, як кошеня, бо я досі нічого такого не робив і завбачав скандал. Коли до нас дістався кондуктор і попросив заплатити за проїзд, я сказав: «Два по шість пенні, будь ласка», бо подумав, що вона до кінця не їде, а стільки вистачить і для неї, і для мене.

Він підняв брови — цим хлопцям хочеться думати, що вони страх які розумні, — і сказав:

— Пильнуйтеся, щоб не стукнутися, як водій буде переключати передачі. Він недавно здав на права.

Спустився вниз, посміюючись і, певно, думаючи, що він не останній дотепник.

Звук його голосу розбудив дівчину, вона глянула на мене сонними очима, побачила квитки у мене в руках — з їх кольору мусила зрозуміти, що це по шість пенні, — вперше за цей вечір усміхнулася мені по-справжньому і зовсім не здивовано сказала:

— Салют, незнайомцю.

Я вийняв цигарку, щоб почутися впевненіше, і запропонував їй, але вона не взяла. Знову заплющила очі, щоб подрімати. Тоді, побачивши, що зверху немає нікого, лише якийсь чолов’яга з РАФ[53] спереду схилився над газетою, я обійняв її рукою і прилаштував її голову на моєму плечі, щоб їй було затишно і зручно, хоча, звичайно, думав, що зараз вона скине мою руку, а мене пошле до біса. Та вона так не зробила. Злегка реготнула, всілася як у м’якому кріслі та сказала:

— Я не щодня дістаю безплатний проїзд і безплатну подушку. Збудиш мене біля підніжжя пагорба, перед цвинтарем.

Не знаю, який пагорб вона мала на увазі та який цвинтар, але я й не збирався її будити. Витратив двічі по шість пенсів і хотів дістати все за свої гроші.

Отак ми сиділи поруч, трусячись в автобусі, дуже тісно і дуже приємно, а я подумав, що це безмір веселіше, ніж чипіти вдома і читати в ліжку футбольні новини чи проводити вечір у Хайґейті в доньки Томпсонів.

Тоді я дещо посміливішав, притулився до неї головою і трохи сильніше обняв, не дуже помітно, але приємно. Якби хтось піднявся нагору, прийняв би нас за закохану пару.

Коли ми вже проїхали маршрут за чотири пенні, я занепокоївся. Як доїдемо до кінця шестипенсового, старий автобус не розвернеться і не поїде назад. Залишиться на ніч на кінцевій зупинці. Нам із дівчиною доведеться вийти не знати де, автобуса назад нема, а в мене десь шість бóбів[54] у кишені, не більше. Цього не вистачить на таксі, вже не кажучи про чайові. Та, мабуть, і таксі там не буде.

Який же я дурень, що не взяв із собою більше грошей. Може, з мого боку немудро було цим перейматися, але я з самого початку діяв імпульсивно, і якби знав, чим обернеться цей вечір, то тугіше набив би гаманця. Я нечасто ходив кудись із дівчиною і ненавидів хлопців, які не вміють зробити все стильно. Можна зайти у Корнер Гауз[55] — добре, що тепер вони на самообслуговуванні, — а якщо вона захоче чогось міцнішого, ніж кава чи оранжад, то, звичайно, так пізно це нелегко, але побіля дому я знав куди піти.

То був паб, куди заходив мій бос: там можна було заплатити за джин і сидіти з ним, п’ючи зі своєї пляшки коли захочете. Кажуть, що так само можна пити в шикарних нічних клубах Вест-Енду, але там деруть за це скажені гроші.

Хай там як, їду я автобусом бозна-куди, моя дівчина поруч зі мною — я називав її «моєю дівчиною», наче вона справді нею була і ми зустрічалися, — і побий мене грім, щоб я мав гроші відвезти її додому. Я почав метушитися, з чистих нервів, рився в кишенях, шукаючи, чи там випадком не завалялося півкрони або навіть якісь забуті десять бобів, і, видно, потурбував її: вона потягла мене за вухо і сказала:

— Кінчай розхитувати човен.

Ну, що сказати… мене пройняло. Не можу сказати, чому. Вона потримала моє вухо, перш ніж відтягла його, так наче їй сподобався дотик до шкіри, а тоді легенько смикнула. Таке роблять із дітьми. І як вона це сказала, так ніби ми вже роками були знайомі та їхали разом на пікнік: «Кінчай розхитувати човен». Приязно, дружньо, і навіть ще краще.

— Бач, — сказав я, — я втяв дурницю. Взяв квитки до кінця, бо хотів сидіти коло тебе, але як туди приїдемо, то з автобуса нас висадять і будемо ми кукати на кінці світу, а в мене в кишені хіба що шість бобів.

— Таж ноги маєш, ні? — сказала вона.

— До чого тут ноги? — не врубався я.

— До того, щоб ними ходити. Принаймні мої, — відповіла вона.

Тоді я зрозумів, що це все фігня без значення, вона не зла і вечір вдасться. Я миттю втішився і обняв її, щоб показати, — я радий, що вона така кльова, — більшість дівчат вже б мене порвали на клапті, — і сказав:

— Скільки знаю, ми ще цвинтаря не проїхали. Це так дуже важливо?

— А, будуть інші, — каже вона. — Я не мала на увазі якийсь конкретний.

Я дещо прифігів. Думав, вона хоче вийти на зупинці коло цвинтаря, бо це найближче до її дому, оно як кажуть: «Висадіть мене коло “Вулворта”[56]», якщо ти десь там живеш. Трохи поміркував та питаю:

— Що ти маєш на увазі «будуть інші»? На автобусних маршрутах цвинтарів небагато.

— Я так кажу, загально, — відповіла вона. — Не муч себе розмовою, мені більше подобається, як ти мовчиш.

Як вона це сказала — не так, наче заїхала в пику. Я навіть зрозумів, про що вона. Дуже приємно балакати з такими людьми, як Томпсони; сидимо за вечерею, ти розказуєш, як минув день, хтось там щось читає з газети, ще хтось підтакне: «Нічого собі, це ж треба», і так воно собі йде, аж доки не починаємо позіхати і не кажемо: «Хто до ліжка?» А добре ще розмовляти з таким чолов’ягою, як мій бос, за кухлем під час другого сніданку чи о третій, як роботи нема. «Кажу тобі, думаю, що теперішній уряд робить балаган, ці типи геть не ліпші за попередніх», а тут нас хтось перебиває, бо приїхав заправитися бензином. Ще мені подобається говорити зі своєю старою ма, як ми з нею бачимося, а це не часто буває; вона все мені розказує, як ляскала мене по дупі, коли я був малим, а я сиджу при кухонному столі, як давніше, а вона пече роккейки[57], дає мені шкоринку і каже: «Ти завжди трусився за шкоринкою». Ото розмова, ото бесіда.

Але я й не хотів розмовляти з моєю дівчиною. Хотів обнімати її рукою, а підборіддя притулити до її голови, і саме це вона мала на увазі, кажучи, що воліє, аби я мовчав. Бо і я цього волів.

А ще одно трохи мене непокоїло — чи можна її поцілувати ще до того, як автобус зупиниться і ми опинимося на кінцевій. Маю на увазі, що обнімати дівчину — одне, а цілувати — це вже інша пара гальош. Зазвичай треба трохи часу на розігрів. Починається з довгого вечора, йдете разом в кіно чи на концерт, тоді щось їсте і п’єте, добре, отепер ви познайомилися і можете трохи поцілуватися і пообійматися на прощання, дівчата такого чекають.

Правду кажучи, я не дуже був до цілування. Перед тим як піти в армію, ходив із одною дівчиною, вона була нічого собі, мені подобалася. Але трохи їй виступали зуби, і навіть коли закриєш очі та намагаєшся про це не думати, як цілуєшся, то все одно знаєш, що то вона, і нічого з цього не виходить. Добра стара Доріс із сусідньої брами. Але ще гірші ті, що накидаються на тебе, наче б хотіли з’їсти. Коли ти в мундирі, то втрапляєш на таких пачками. Такі вже бистрі, так довкола тебе крутяться, аж відчуваєш — не можуть чекати, доки хлопець ними зацікавиться. Признатися, мене від них млоїло. Щоб я так жив. Видно, якийсь перебірливий народився, не знаю.

Але цього вечора в автобусі все було геть інакше. Не знаю, що мене тягло до тої дівчини — її сонні очі, мідяне волосся, ніби й не переймається мною, а ніби я їй подобаюся; ніколи раніше мені когось подібного не траплялося. Спитав себе: чи ризикнути, чи ще почекати? По тому, як шофер вів автобус, а кондуктор посвистував унизу, кажучи «добраніч» тим, хто виходив, я зрозумів, що ми коло кінцевої. Моє серце під плащем затьопалося, шия під коміром змокла, клята дурня, це ж лише поцілунок, вона мене не вб’є — а тоді… Це було як скочити з трампліна. Я подумав: «Пан або пропав», нахилився, повернув до себе її обличчя, підняв її підборіддя рукою і поцілував як слід.

Ну, був би я поет, назвав би це одкровенням. Позаяк я не поет, можу лише сказати, що вона теж мене цілувала і це тривало довго і було зовсім не так, як із Доріс.

Тут автобус різко зупинився, а кондуктор як запіє: «Прошу всіх на вихід». Чесно, я ледь його не придушив.

Вона копнула мене в кісточку. Сказала: «Давай, рухайся». Я ледве встав із місця і злетів зі сходів, а вона йшла ззаду, і от ми вже стоїмо на вулиці. Почався дощ, не сильний, але достатній, щоб його помітити і підняти комір плаща, а ми десь при кінці великої широкої вулиці з порожніми неосвітленими магазинами по обидва боки, як на кінці світу, і маєш, зліва гора, а біля її підніжжя цвинтар. Видно огорожі й білі надгробки, і все це тягнеться довго, до середини гори. Цілі акри.

— Холєра, — кажу, — ти про це казала?

— Можливо, — каже вона, незрозуміло зиркає через плече, а тоді бере мене під руку. — А якби спершу горнятко кави?

Спершу?.. Чи то вона має на увазі перед довгою дорогою додому чи перед її домом? Ну та дарма. Ще не дуже по одинадцятій. Я міг би випити горнятко кави з канапкою. При дорозі був ще не закритий кіоск зі стійкою і відкидним столиком.

Ми туди підійшли, а там був шофер, кондуктор і той чолов’яга з авіації, що сидів перед нами нагорі. Вони замовили чай, канапки, і ми так само, лише каву замість чаю. Тут їх добре нарізають, ті канапки, я це ще раніше помітив, не скупляться. Порядний шмат шинки між двома товстими шматками білого хліба, кава гаряча, горнятка повні, все люкс, я собі подумав: «Вартує шести бобів».

Я зауважив, що моя дівчина дивиться на чолов’ягу з авіації так, наче згадує, де вона раніше його бачила, а він теж на неї поглядає. Я його за це не звинувачував. Я не проти; коли ти з дівчиною, то приємно, якщо інші хлопці її помічають. Таку не пропустиш. Не мою дівчину.

Тоді вона повернулася до нього спиною, навмисне, спершись ліктями об стійку і попиваючи каву, а я стояв біля неї, роблячи те саме. Ми не були пихатими, були приємними і ґречними, побажали всім доброго вечора, але кожен міг сказати, що ми разом, я її хлопець, а вона моя дівчина. І це мені подобалося. Кумедно, але я почув щось наче опікунче. Хай собі думають, що ми подружжя і повертаємось додому.

Вони один одного підколювали, ті троє і бармен, що приніс канапки і чай, але ми до них не приєдналися.

— Стережіться в цій формі, — сказав кондуктор до чолов’яги з авіації, — а то скінчите як інші. Запізно, щоб самому ходити.

Вони всі зареготали. Я не зрозумів чого, але вирішив, що то такий жарт.

— Я давно стережуся, — каже чолов’яга. — Розпізнаю небезпеку з першого погляду.

— Не здивуюся, як ті інші теж таке казали, — зауважив шофер, — і відомо, що з ними сталося. Аж мороз поза шкірою. Але хотів би я знати, чого вибрали саме авіацію?

— Через колір нашого мундира, — каже той. — Здалеку помітний.

Вони далі так підсміювалися. Я запалив цигарку, а дівчина не захотіла.

— Це все війна винувата, що таке з жінками сталося, — сказав бармен, витираючи горнятко і кладучи його назад. — Думаю, в голові їм помішалося і вже не знають, що добре, що зле.

— Та нє, то все спорт, — озвався кондуктор. — Розвиває не ті м’язи, що треба. Візьміть моїх дітиськ, до прикладу. Дівка поб’є хлопця одною лівою, правдива мала хуліганка, а сильна, як бичок. Хоч-не-хоч задумаєшся.

— Ото правда, — погодився шофер, — це називається рівноправністю статей, так? То через право голосу. Не треба їм було його давати.

— Байка, — сказав чолов’яга з авіації, — вони не через право голосу здуріли. Під шкірою завжди були такі. На Сході знають, як з ними поводитися. Замикають їх. Так і слід. Тоді ніяких клопотів.

— Не знаю, що сказала б моя стара, якби я спробував її замкнути, — сказав шофер. Всі знову зареготали.

Моя дівчина потягла мене за рукав, і я побачив, що вона допила свою каву. Кивнула головою на вулицю.

— Хочеш додому? — спитав я.

Дурня. Чомусь я хотів, щоб інші повірили, наче ми разом йдемо додому. Вона не відповіла. Просто сміялася, з руками в кишенях макінтоша. Я попрощався з усіма і пішов за нею, але спершу помітив, як чолов’яга з авіації дивиться на неї поверх горнятка чаю.

Вона пішла вулицею, далі падав дощ. Такий понурий, мимоволі думаєш, як добре б сидіти при вогні десь у затишному місці, а вона перейшла на той бік вулиці, дійшла до цвинтарної огорожі, зупинилася, глянула на мене знизу вгору та всміхнулася.

— А тепер що? — кажу.

— Надгробки бувають пласкі, — відповіла вона, — інколи.

— То й що? — кажу я, прифігівши.

— На них можна лежати, — говорить вона.

Повернулася і пішла вздовж огорожі, придивляючись до неї, тоді знайшла один прут зігнутий, а поруч із ним виламаний, зиркнула на мене і знову всміхнулася.

— Завжди так, — сказала. — Коли довго шукати, завжди знайдеш діру.

Пролізла крізь діру в огорожі так швидко, як ніж крізь масло. Стою і дивлюся, як баран на нові ворота.

— Стій, — кажу, — я трохи більший від тебе.

Але вона пішла собі десь між могил. Я насилу пропхався крізь діру, пихкаючи і хехаючи, а тоді обдивився, і побий мене грім, як вона не лежала на пласкій могилі — на камені, руки під головою, очі заплющені.

Ну, я ні на що не сподівався. Себто думав, що відведу її додому. Домовимося на наступний вечір. Звичайно, через те, що було пізно, ми могли б трохи постояти біля її брами. Вона не мусила відразу йти. Але лежати на надгробку — це щось неприродне.

Я сів поруч і взяв її за руку.

— Змокнеш, лежачи там, — кажу.

Прозвучало по-дурному, але я не знав, що ще казати.

— Я до цього звична, — відповіла вона.

Розплющила очі та глянула на мене. Недалеко від нас, біля огорожі, світилися вуличні ліхтарі, то так аж дуже темно не було, та й, попри дощ, ніч не була чорною, як смола, от просто хмарна. Хотів би я описати її очі, але я не майстер щось гарно описувати. Знаєте, як світяться в темряві люмінесцентні годинники? Я такий мав. Коли прокидаєшся вночі, вони в тебе на зап’ясті, як друг. Якось так блищали очі моєї дівчини, але вони були ще й гарні. І більше не виглядали лінивими котячими. Були ласкавими, ніжними і сумними, і все це разом.

— Ти звикла лежати під дощем? — кажу.

— Я так виховалася, — відповідає. — Таке нам ім’я дали у бомбосховищах. Під час війни нас називали дітьми сліпих завулків[58].

— Ти хіба не була евакуйована? — питаю.

— Це не для мене, — відповіла вона. — Я ніколи не могла затриматися на одному місці. Завжди поверталася.

— А батьки живі?

— Ні. Обох убила бомба, яка зруйнувала мій дім.

Вона це не трагічно сказала, зовсім звичайно.

— Не пощастило, — кажу я.

Вона нічого на це не відповіла. Я сидів, тримаючи її за руку, і хотів одвести її додому.

— Давно працюєш у тому кінотеатрі? — питаю.

— Десь три тижні, — сказала вона. — Я ніде надовго не затримуюся, а скоро і звідти піду.

— Чого так?

— Така вже непосидюща.

Раптом вона простягла руки, взяла моє обличчя і потримала. Так ніжно це зробила, нічого такого не подумайте.

— У тебе добре обличчя, — сказала, — мені подобається.

Це було дивно. Так це сказала, що я почувся дурним і добрим, зовсім інакше, ніж у автобусі, і ще подумав, може, я нарешті знайшов дівчину. Не на один вечір. Назавжди.

— Маєш хлопця? — питаю.

— Ні, — каже вона.

— Маю на увазі, постійного.

— Ні, не було ніколи.

Дивна така розмова на цвинтарі, а ще вона й лежала там, наче фігура, вирізана на старому надгробку.

— Я теж не маю дівчини, — кажу. — Ніколи я не думав про це, як інші хлопці. Дивацтво, правда? А ще мені дуже подобається моя робота. Я в гаражі працюю, механіком, знаєш, ремонтую все, що є. Платять добре. Я вже трохи відклав, а ще посилаю старій ма. Живу на квартирі, нічого такий барліг. У містера і місіс Томпсон, добрі люди, і мій бос у гаражі теж добрий чоловік. Я ніколи не чувся самотнім, і тепер ні. Але, відколи тебе побачив, якось задумався. Знаєш, ніщо вже не буде, як раніше.

Вона мене жодного разу не перебила, і моя промова звучала як думки вголос.

— Приємно і мило повертатися додому до Томпсонів, — говорю я далі, — добріших людей і не побажаєш. Жертя теж добре, розмовляємо після вечері та слухаємо радіо. Але, знаєш, я б тепер хотів чогось іншого. Я б хотів прийти за тобою до кіно і забрати тебе, коли закінчиться програма, і ти стоятимеш коло завіси, дивитимешся, як виходять люди, підморгнеш, що мене побачила, і прийдеш, як перевдягнешся, а я б на тебе чекав. І ти вийдеш на вулицю, як щовечора, але вже сама не підеш, візьмеш мене під руку, коли захочеш зняти плащ, то я його понесу, чи там пакунок, чи що в тебе буде. Тоді підемо в Корнер Гауз чи в інше місце, щоб приємно повечеряти. У нас буде зарезервований столик, офіціантки нас знатимуть і триматимуть щось особливе, лише для нас.

Я виразно уявив собі цю картину. Столик із написом: «Зарезервовано». Офіціантка киває нам: «Є свіжі яйця в соусі карі». Йдемо по підноси, а моя дівчина вдає, ніби мене не знає, а я собі сміюся.

— Як ти на це дивишся? — кажу. — Не просто дружба, щось більше.

Не знаю, чи вона почула. Лежала там, дивлячись на мене, і смішно, ніжно торкалася мого вуха й підборіддя. Скажете, що жаліла мене.

— Я хотів би купувати тобі різні речі, — веду я далі, — інколи квіти. Приємно бачити дівчину з квіткою на сукні, це так чисто і свіжо. А на особливі випадки — день народження, Різдво і так далі — щось, що тобі сподобалося на вітрині магазину, але ти не сміла зайти і спитати про ціну. Може, брошка чи браслет, щось гарне. А я б зайшов сам, без тебе, і купив це, і хай воно коштує більше, ніж моя тижнева платня, мені байдуже.

Я вже ніби бачив, із яким виразом обличчя вона відкриває пакуночок. Вдягає те, що я купив, ми разом виходимо, вона одягнена спеціально для такої нагоди, не провокативно, але впадає в око. Так, знаєте, стильно.

— Трохи нечесно говорити про одруження, — кажу, — не тепер, коли життя таке непевне. Хлопцеві ще нічого, але дівчині тяжко. Тулитися, може, в двох кімнатах, як у клітці, черги, карточки, таке всяке. Дівчата теж люблять свою свободу, працювати, не бути зв’язаними, так само, як ми. Але те, що говорили в кафе, — нісенітниця. Що дівчата не такі, як колись, і що це завинила війна. А якщо йдеться про те, як їх трактують на Сході, то я сам дещо бачив. Певно, той хлопець вважав себе дотепним, вони всі там розумаки в авіації, але я думаю, що то була дурна мова.

Вона опустила руки, простягла їх по боках і заплющила очі. На надгробку вже мусило бути вогко, я хвилювався за неї, звичайно, вона була в плащі, але ноги їй промокли у тих тоненьких панчохах та мештиках.

— А ти ніколи не був у військово-повітряних силах? — спитала.

Дивно. Її голос прозвучав жорстко. Гостро, змінено. Наче вона чимось стривожена, чогось злякалася.

— Ні, це не для мене, — відповідаю. — Свого часу я служив у РЕМЕ. Вони були як слід. Ніякого зазнайства, ніяких дурниць. З ними знаєш, що й до чого.

— Я рада, — сказала вона. — Ти добрий і щирий. Я рада.

Я задумався, чи вона не знала когось із авіації, хто б її кинув. Вони там, скільки я їх знав, дика зграя. Згадав, як вона дивилася на хлопця, що пив чай біля стійки. Якось задумливо. Наче намагалася його згадати. Я не міг сподіватися, що вона ніколи ні з ким не крутила, з її зовнішністю, та ще й вихована у притулках, без батьків, як вона казала. Але не хотілося думати, що її скривдили.

— Чому, що в них поганого? — сказав я. — Щось тобі зробили?

— Зруйнували мій дім.

— Це ж німці були, а не наші хлопці.

— Все одно вони вбивці, правда? — сказала вона.

Я глянув на неї. Вона лежала на надгробку, а голос її вже не був різким, як тоді, коли вона питала, чи я не служив у авіації, а втомленим і сумним, і якось дивно самотнім; мене так стисло в животі, аж у самому нутрі, що я схотів зробити найдурнішу кляту річ і забрати її до себе додому, до містера і місіс Томпсон. Сказати місіс Томпсон — вона добра душа, вона не заперечуватиме, — «Це моя дівчина. Пригляньте за нею». Тоді б я знав, що вона в безпеці, все з нею буде добре, ніхто їй не заподіє нічого злого. Так, начебто я раптом злякався, що хтось підійде і скривдить мою дівчину.

Я нахилився, обхопив її руками і підняв до себе.

— Слухай, — кажу, — сильний дощ. Я відведу тебе додому. Ти тут застудишся на смерть, лежачи на мокрому камені.

— Ні, — відповіла вона, з руками на моїх плечах, — мене ніхто ніколи додому не проводжає. Ти повернешся до себе, сам.

— Я тебе тут не залишу, — сказав я.

— Ні, залишиш, бо я так хочу. Якщо впиратимешся, розсерджуся. Хіба ти цього хочеш?

Я дивився на неї, спантеличений. Її обличчя дивно виглядало при тьмяному старому ліхтарі, біліше, ніж перше, але ж яке гарне, Ісусе Христе, яке гарне. Це блюзнірство, знаю, але інакше сказати не вмію.

— То що б ти хотіла, щоб я зробив? — питаю.

— Я б хотіла, щоб ти пішов і не озирався, — сказала вона, — як ті, що ходять уві сні, сновиди, так їх називають. Повертайся, йдучи під дощем. Це займе кілька годин. Нічого, ти молодий і дужий, маєш довгі ноги. Повертайся до своєї кімнати, хай де б вона була, лягай у ліжко, засни, прокинься вранці, з’їж свій сніданок і йди на роботу. Так само, як завжди.

— А ти?

— Не думай про мене. Просто йди.

— Можна подзвонити тобі завтра ввечері до кінотеатру? Це може бути так, як я тобі казав… на постійно?

Вона не відповіла. Тільки всміхнулася. Сиділа зовсім нерухомо, дивлячись мені в обличчя, а тоді заплющила очі, відкинула голову назад і сказала:

— Поцілуй мене ще раз, незнайомцю.

Я її залишив, як вона казала. Переліз через цвинтарну огорожу, вийшов на дорогу. Виглядало, що там нікого нема і кіоск зі стійкою на автобусній зупинці було зачинено, відкидний столик піднято.

Я пішов тою дорогою, якою автобус нас привіз. Вона була пряма і тяглася безконечно. Це мала бути Хай-стрит[59]. З обох боків магазини; це був північно-східний район Лондона, де я раніше ніколи не був. Я, схоже, заблукав, але зовсім цим не переймався. Почувався сновидою, як вона й казала.

Весь час думав про неї. Коли йшов, нічого не бачив, лише її обличчя. Говорили в армії, наче буває, що дівчина так вражає хлопця, аж він нічого не бачить, не чує і не тямить, що робить; досі я думав, що це художній свист або ж трапляється лише з п’яними, а тепер знав, що це правда і трапилося зі мною. Я більше не хвилювався, як вона повернеться додому: казала, щоб я не турбувався, мусить мешкати поблизу, інакше не заїхала б так далеко, хоча це й дивно — товктися на роботу такий світ. Можливо, вона мені пізніше все розкаже, потроху. А я нічого з неї не витягуватиму. У голові мені було лише одне як цвяхом забите — забрати її наступного вечора з кінотеатру. Це було твердо усталено, і ніщо б мене від цього не відвернуло. Навіть не помічу часу, що пройде до десятої вечора.

Я далі йшов під дощем, аж тут над’їхала вантажівка; я проголосував, і шофер підвіз мене добрий шмат дороги, перш ніж мусив повернути наліво, в інший бік; я вийшов і пішов знову. Коли дістався додому, було десь близько третьої.

Іншим разом я б почувався незручно, будячи містера Томпсона, щоб він мене впустив, і раніше ніколи такого не було, але зараз я аж світився зсередини любов’ю до своєї дівчини і геть не брав цього до серця. Томпсон нарешті спустився і відчинив двері. Мені довелося кілька разів дзвонити, щоб він почув, і от він тут, сірий зі сну, бідний старий у пом’ятій піжамі.

— Що з тобою трапилося? — спитав він. — Ми вже з дружиною хвилювалися. Боялися, чи тебе не збила машина, не переїхала. Повернулися, аж тут дім порожній, твоя вечеря неторкана.

— Я ходив у кіно, — сказав я.

— Кіно? — Він подивився на мене через коридор. — Кіно закінчується о десятій.

— Я знаю, — відповів я, — я потім пішов погуляти. Перепрошую. Добраніч.

Піднявся сходами до своєї кімнати, залишивши старого бурмотіти до себе і засовувати двері. Ще почув, як місіс Томпсон озвалася зі своєї спальні: «Що це? То він? Вернувся?»

Я наробив їм клопоту і переживань, мав би піти до них і вибачитися, але чомусь не міг цього зробити; закрив свої двері, скинув одежу, впав до ліжка, і це було так, наче вона досі зі мною, моя дівчина, в темряві.

При сніданку Томпсони були тихішими, ніж зазвичай. Навіть не дивилися на мене. Місіс Томпсон без жодного слова дала мені копчену рибу, а він втупився в газету.

Я з’їв свій сніданок, а тоді сказав: «Сподіваюся, ви добре провели вечір у Хайґейті?», і місіс Томпсон, ледь підібгавши губи, відповіла: «Дуже приємно, дякую, ми були вдома о десятій», а тоді тихо чмихнула носом і налила містеру Томпсону ще горнятко чаю.

Ми далі сиділи тихо, не кажучи й слова, а тоді містер Томпсон спитав: «Ти сьогодні вечерятимеш?», а я відповів: «Ні, не думаю. Маю зустрітися з другом». А тоді помітив, як старий дивиться на мене крізь окуляри.

— Якщо ти повернешся пізно, — сказав, — краще нам доробити тобі ключ.

І далі читав свою газету. Хтось би сказав, що я їх скривдив, нічого не розказавши і не пояснивши, куди йду.

Я пішов на роботу, і весь день був зайнятий, одна робота за одною; іншим разом я б не заперечував. Любив працювати повний день, а часто й понаднормово, але сьогодні хотів піти раніше, до закриття магазинів: пройняла мене одна ідея, і відтоді я ні про що інше не думав.

Було вже десь пів на п’яту, коли прийшов бос і сказав:

— Я обіцяв доктору, що він зможе забрати свого остіна цього вечора. Казав, що ти все закінчиш до пів восьмої. Добре, ні?

Моє серце тьохнуло. Я розраховував звільнитися раніше і зробити те, що запланував. Тоді швидко подумав, що добре було б, якби бос відпустив мене зараз і я б вийшов, перш ніж зачиниться магазин, і знову б повернувся, щоб зайнятися остіном, отож сказав:

— Я не проти трохи попрацювати понаднормово, але я б хотів зараз вийти, на півгодини, якби ви побули тут. Я хочу дещо купити, перш ніж зачиняться магазини.

Він відповів, що гаразд, тож я зняв комбінезона, помився, взяв плаща і пішов до магазинного ряду внизу Гейверсток Гілл. Знав, що мені було потрібне. Ювелірний магазин, де містер Томпсон ремонтував свого годинника: там продавали не всяке сміття, а хороші речі, добротні срібні рамки і столові прибори.

Звичайно, мали персні та кілька вигадливих браслетів, але мені вони не подобалися. Усі дівчата з НААФІ[60] носили браслети з амулетами, це було дуже банально; тож я далі оглядав вітрину і нарешті дещо помітив, у найдальшому кутку.

Це була брошка. У формі сердечка, дуже маленька, не надто більша, ніж ніготь великого пальця, але з гарним синім каменем і шпилькою ззаду. Саме форма привернула мою увагу. Я придивився. На ній не було ціни — це означало, що вона дорогувата, але я зайшов і попросив показати. Ювелір вийняв її з вітрини, трохи відполірував, повертів і так, і сяк, і я уявив, як вона гарно виглядатиме на моїй дівчині, на її сукні чи джемпері, і я вже знав, що це воно.

— Я її беру, — сказав і тоді спитав про ціну.

Коли він її сказав, я ледь не вдавився слиною, але вийняв гаманця, відрахував гроші; а він поклав сердечко в коробочку, дбайливо обклав ватою і зробив акуратний пакуночок, зав’язаний фантазійною стрічечкою. Я подумав, що доведеться просити в боса аванс, перш ніж піду ввечері з роботи, але він був добрий чолов’яга, і я був певний, що дасть.

Вийшов із ювелірного магазину, пакуночок для моєї дівчини схований у кишені на грудях, — і тут чую, що церковний годинник б’є за чверть п’яту. Ще був час спуститися до кінотеатру, впевнитися, що вона все зрозуміла про побачення цього вечора, а тоді бігом на дорогу і до гаража, і зробити остіна до часу, про який просив доктор.

Коли я дістався кінотеатру, серце моє валило, як ковальська кувалда, а горло так перехопило, аж ковтнути трудно. Весь час уявляв собі, як вона там виглядає, стоячи за завісою, в оксамитовій курточці та шапочці на потилиці.

Біля входу стояла черга, і я зрозумів, що програму змінили. Зникла афіша вестерну з ковбоєм, що устромив ножа індіанцеві в кишки, замість неї була інша — багато дівчат-танцівниць, а якийсь фертик спереду викаблучувався з тростинкою. Видно, мюзикл.

Я увійшов, але не підходив до каси, а відразу глянув на завісу, де б вона мала стояти. Там справді стояла білетерка, але не вона. Здорова висока дівчина, що по-дурному виглядала в їхній формі. Намагалася робити дві речі одночасно: розривати квитки, коли люди проходили повз неї, і клацати ліхтариком.

Я трохи почекав. Може, вони помінялися і моя дівчина пішла на балкон. Коли остання група зайшла за завісу, настала пауза, а дівчина була вільною, підійшов і спитав:

— Даруйте, а не могли б ви сказати, де інша молода леді?

Вона зиркнула на мене:

— Яка інша молода леді?

— Та, що була тут минулого вечора, з мідяним волоссям.

Подивилася на мене пильніше, з якоюсь підозрою.

— Вона сьогодні не з’явилася, — каже. — Я замість неї.

— Не з’явилася?

— Ні. І дивно, що ви про неї питаєте. Бо не ви перший. Недавно була тут поліція. Говорили з директором і з портьє теж, ніхто мені нічого не сказав, але я думаю, що сталось щось недобре.

Моє серце забилося інакше. Вже не піднесено, а погано. Як тоді, коли хтось захворіє, раптово потрапить до лікарні.

— Поліція? — перепитав. — Чого вони хотіли?

— Кажу ж вам, що не знаю, — відповіла вона, — але це якось пов’язане з нею, директор пішов із ними до дільниці й ще не повернувся. Балкон наліво, партер направо.

Я стояв, не знаючи, що робити. Здавалося, підлога піді мною западалася.

Висока дівчина надірвала ще один квиток, а тоді спитала мене через плече:

— Це була ваша подруга?

— Типу того, — відповідаю. Я не знав, що сказати.

— Ну, якщо хочете знати мою думку, то в неї не все було в порядку з головою. Не здивуюся, якщо вона покінчила з собою і її знайшли мертвою. Ні, морозиво продаємо в перерві після кінохроніки.

Я вийшов і став на вулиці. Черга за уціненими квитками росла, а ще там були діти, галасливі, збуджені. Я пропхався повз них і пішов. Почувався дивно, наче захворів. Із моєю дівчиною щось трапилось. Ось чому вона хотіла позбутися мене вчора ввечері й не хотіла, щоб я провів її додому. Вона збиралася накласти на себе руки, там, на цвинтарі. Тому так дивно розмовляла і така бліда була, і тепер її знайшли, як лежала на надгробку біля огорожі.

Якби ж я не пішов і не залишив її саму, все могло бути добре. Якби я пробув коло неї на п’ять хвилин довше, умовив би, щоб мене послухала і дозволила провести себе додому, а не впиралася в якихсь дурних фантазіях, вона б зараз у кінотеатрі показувала людям їхні місця.

Можливо, все не так погано, як я боявся. Можливо, вона заблукала, втратила пам’ять, поліція її підібрала, а тоді дізналася, де вона працювала, і тепер викликала директора кінотеатру, щоб це перевірити. Якщо я зайду до поліцейської дільниці й попрошу їх, може, мені розкажуть, що трапилося, а я скажу, що це моя дівчина, що ми з нею ходимо разом, і байдуже, якщо вона мене не впізнає, я однаково запевнятиму, що так і було. Я не міг підвести свого боса, мусив зробити того остіна, але потім, закінчивши, зайду до поліцейської дільниці.

Я повернувся до гаража геть приголомшений, заледве тямлячи, що я роблю, і вперше від запаху пального та мастила мені вивертало шлунок, а ще там якийсь чолов’яга виводив свою машину заднім ходом, її двигун ревів, напустив цілу хмару вихлопних газів, засмородив усю майстерню. Я зайшов, узяв свого комбінезона, перевдягнувся і зайнявся остіном, весь час думаючи, що трапилося з моєю дівчиною, чи вона тепер у поліцейській дільниці, загублена і самотня, чи лежить десь… мертва. Її обличчя постійно стояло мені перед очима, як минулої ночі.

Зайняло мені півтора години, не більше, доки остін був готовий до дороги, заправлений бензином та інше; я розвернув машину передом до вулиці, щоб власник її вивів, але втомився до смерті, а піт заливав мені обличчя. Сяк-так умився, взяв плаща і відчув пакуночок у нагрудній кишені. Вийняв його й подивився — такий він чепурненький був із цією фантазійною стрічечкою — і знову сховав. Не помітив, що входить бос — я стояв спиною до дверей.

— Купив те, що хотів? — спитав він, бадьоро усміхаючись.

Він був славний чоловік, ніколи не дратувався, нам було добре разом.

— Так, — кажу.

Але я не хотів із ним про це розмовляти. Сказав, що все зроблено й остін готовий до виїзду. Пішов з ним до конторки, щоб відмітити виконану роботу та понаднормовий час, і він запропонував мені цигарку з пачки, що лежала на столі поруч із вечірньою газетою.

— Бачу, що Леді Лак виграла три-тридцять, — сказав. — Я цього тижня заробив кілька фунтиків.

Записав мою роботу у свій гросбух, щоб правильно розрахувати платню.

— Пощастило вам, — відповів я.

— Трапилося, як сліпій курці просо, — сказав він. — Вона заробила двадцять п’ять до одного. Що ж, це все гра.

Я не відповів. Не те щоб я любив випити, але оце зараз потребував якоїсь пóгані. Витер чоло носовичком. Я хотів, щоб він закінчив свої рахунки, побажав мені доброї ночі та відпустив.

— Ще одному сердезі дісталося, — каже він. — Це вже третій за три тижні, просто в кишки, як інші. Помер у лікарні сьогодні вранці. Так наче хтось зурочив РАФ.

— А що таке, реактивний літак? — спитав я.

— Реактивний літак? — відповів він. — Та ні, побий його грім, убивство. Розпороли бідоласі живіт. Ти що, зовсім газет не читаєш? Це вже третій випадок за три тижні й всі однакові: хлопці з авіації, всіх знайдено на цвинтарі чи коло цвинтаря. Я тільки-но казав тому хлопчині, котрий приходив по бензин, що не тільки чоловіки подуріли і поробилися сексуальними маніяками, а й жінки теж. Але цю вони злапають, побачиш. Пишуть у газетах, що вже взяли її на мушку і сподіваються невдовзі арештувати. Давно пора, доки ще одного нещасника не зарізали.

Закрив книжку і запхнув олівця за вухо.

— Хочеш випити? — каже. — У мене в шафі є пляшка джину.

— Ні, — відповідаю я, — ні, дуже дякую. Я… в мене побачення.

— Гаразд, — сказав він, усміхаючись, — розважайся.

Я спустився вулицею вниз і купив вечірню газету. З тим убивством усе було так, як він сказав. Помістили на першій сторінці. Писали, що це, вірогідно, трапилося близько другої ночі. Молодий хлопець з авіації, у північно-східному районі Лондона. Йому вдалося доволоктися до телефонної будки і викликати поліцію. Приїхавши, вони знайшли його на підлозі будки.

Він встиг дати свідчення в машині швидкої допомоги, перш ніж помер. Сказав, що його покликала дівчина і він пішов за нею. Подумав, наче вона шукає маленької любовної пригоди, — бачив, як ця дівчина з іншим хлопцем трохи раніше пила каву біля стійки, вирішив, що вона кинула того іншого, вподобавши його. А тоді, сказав, вона всадила йому ножа просто в кишки.

У газеті було написано, що він дав поліції повний її опис, а ще додано: поліція буде рада, якщо чоловік, котрого бачили з дівчиною того вечора раніше, зголоситься допомогти ідентифікувати її.

Я не хотів далі читати газету. Викинув її. Гуляв по вулицях, доки не втомився і не вирішив, що Томпсони вже лягли спати.

Тоді я пішов додому, навпомацки знайшов ключ, який вони повісили на шнурочку в поштовій скриньці, відчинив і піднявся до своєї кімнати.

Місіс Томпсон розстелила мені ліжко, залишила термос із чаєм, добра душа, а ще вечірню газету, останній випуск.

Вони її піймали. Близько третьої пополудні. Я не читав статті, ні імені її, нічого. Сів на ліжко, взяв газету, і моя дівчина дивилася на мене з першої сторінки.

Тоді вийняв із кишеньки плаща пакуночок, розкрив його, викинув упаковку та фантазійну стрічечку і сидів, дивлячись на сердечко, яке тримав у руці.

Старий

Я чув, ви про старого питали? Так я й подумав. Ви тут нові, на канікулах. Влітку в нас багато таких. Так чи сяк, завжди знаходять дорогу вниз зі скель до цього пляжу, а потім зупиняються і дивляться спершу на море, а тоді знову на озеро. От як ви щойно.

Гарна місцина, авжеж? Тиха і самотня. Не дивуватися старому, що тут поселився.

Не знаю, коли це було. Ніхто не знає. Либонь, багато років тому. Коли я сюди перебрався, задовго до війни, він уже жив тут. Може, втік од цивілізації, як оце я. Або, може, там, де він жив раніше, залили йому сала за шкіру. Важко сказати. У мене із самого початку було почуття, наче він щось таке скоїв, або ж проти нього скоєно, що він озлобився на весь світ. Пам’ятаю, вперше його побачивши, я собі сказав: «Поб’юся об заклад, що старий — пекельний характер!»

Так, отут він мешкає біля озера зі своєю місіс. Мають щось наче курінь, відкритий всім вітрам, але, схоже, їм це байдуже.

Мене попередив про нього один із парубків на фермі. Радив мені, сміючись, обходити далеким рейдом старого, що мешкає поблизу озера, — він неприхильний до чужих. Тож я ходив із острахом і не залишався там надовго. Та й що з того було б, я його говіркою ні слова не знав. Вперше, коли його побачив, він стояв біля краю озера і дивився на море. З тактовності я не пішов через кладку над потоком, щоб не йти повз нього, а натомість, перейшов пляжем на інший бік озера. Потім із неприємним почуттям, наче я пхаюся до не свого діла, прикуцьнув за кущем дроку, витяг свою підзорну трубу і примружився на нього.

Він був чималим хлоп’ягою, кремезним і дужим, — тепер, звісно, постарів; я розповідаю про те, що було кілька років тому, але й зараз видно, яким він був колись. Що за ореол влади витав над його прекрасною головою, яку він носив із величчю короля. Маю свою думку з цього приводу. Ні, не жартую. Чи не мав він королівської крові від якогось далекого предка? Час від часу вона в ньому прокидається — він у цьому не винен, — підіймає в ньому все краще і кидає у шал битви. Але тоді я про це не думав. Просто дивився на нього і давав нурка за дрік, побачивши, що він повернувся. Ще й питав себе, чи він знає, що я за ним підглядаю, і як на це зреагує.

Якщо вирішить дістатися до мене через озеро, я виглядатиму геть дурним. Але він мусив собі надумати що інше, хоча, можливо, взагалі про мене не дбав. Далі дивився на море, спостерігаючи за чайками і припливом, що наближався, а тоді попрошкував на свій бік озера, до свого дому, місіс, і, мабуть, вечері.

А от її я в той перший день і краєм ока не бачив. Не було її й близько. Вони мешкали на лівому березі озера, не було туди дійсної стежки, а я зовсім не мав зухвальства підходити туди близько, щоб зіткнутися з нею віч-на-віч. А зустрівши, був розчарований. Взагалі ні на що дивитися. Себто нічого схожого на його характер. Я зміркував, що це спокійна, м’яка і терпляча істота.

Коли я їх побачив разом, вони обоє поверталися з риболовлі та прямували до берега озера. Він, звісно, попереду, а вона плуганилася ззаду. Жодне з них не звернуло на мене найменшої уваги, а я тішився, бо старий міг зупинитися, почекати, сказати їй, щоб поверталася додому, а тоді спуститися до скель, де я сидів. Питаєте, що я сказав би, якби він так зробив? Побий мене грім, якщо знаю. Може, встав би, насвистуючи з робленою байдужістю, а потім із поклоном та усмішкою — даремною, але завченою, ви ж розумієте, — сказав би добридень і забрався звідти. Не думаю, що він щось би мені заподіяв. Лише дивився б мені вслід тими своїми дивними вузькими очима і дозволив би піти.

Потому я і взимку, і влітку бував там на пляжі чи на скелях, а вони далі вели своє дивне самотницьке життя, інколи рибалячи в озері, інколи в морі. Час від часу я зустрічав їх у гавані в гирлі ріки — вони дивилися там на яхти, що стояли на якорі, та на морські кораблі. За такої нагоди цікаво мені було, хто з них пропонував мандрівку. Можливо, його раптом тягло на суєтне, на життя в гавані, на все те, від чого він необачно відмовився або чого ніколи не знав, і тоді він казав їй: «Вибираємося сьогодні до міста». А вона, щаслива йому догодити, йшла з ним.

Бачте, певна річ впадала в око — ця пара була повністю поглинута одне одним. Я не раз спостерігав, як вона його вітала, коли він повертався додому із денної риболовлі, а до того впродовж вечора сходила до озера, на пляж і аж до моря, чекаючи його. Бачила здалека — і я теж, — як він обходить ріг затоки. Тоді йшов просто до пляжу, а вона назустріч йому, і вони обіймалися, не турбуючись, чи якийсь дідько їх не бачить. Це зворушувало, ви ж розумієте. Відчувалося, що в старому мусить бути щось лагідне, як між ними таке можливе. Для чужаків він міг бути дияволом, але для неї був всім світом. Отож я мав до нього тепле почуття, коли бачив їх разом.

Питаєте, чи мали вони якусь родину? Я до цього й веду! Саме про родину і хочу вам розповісти. Бо, бачте, сталася трагедія — і ніхто, крім мене, про це не знає. Може, розказати комусь, але не певен… Старого, мабуть, забрали б, а їй це зламало б серце, та й, хай там як, коли все вже сказано і зроблено, то це не моя справа. Знаю, що проти старого є вагомі докази, але ж не безперечні. Це міг бути і нещасний випадок, ніхто ж не робив жодного слідства, коли хлопчик зник, — то хто я такий, щоб пхатися і доповідати?

Я спробую розповісти, що трапилося. Але зрозумійте: воно доволі довго тривало, а я часом був деінде чи зайнятий — не сидів біля озера. Здавалося, ніхто, крім мене, не цікавився життям цієї пари, тому все, що я розповім, я бачив на власні очі, це не почуті від когось байки чи плітки, про які шепочуться за їхніми спинами.

Ну так, не завше вони жили самотньо, як оце зараз. Мали четверо діток. Трьох дівчаток і хлопчика. Виплекали їх чотирьох у тій старій халабуді над озером і просто диво, як їм це вдалося. Господи, та я пам’ятаю дні, коли дощ періщив по гладіні, здіймаючи хвильки, що розбивалися якраз біля їхньої садиби, перетворюючи твань на справжнє багно, а вітер дув просто на них. Можна б подумати, що хтось із олією в голові забрав би звідти свою місіс і дітей та й пішов туди, де є бодай якась вигода. Але не старий. Я так вважаю, він вирішив — раз він це витримує, то й вона мусить, а діти тим паче. Може, він хотів, щоб вони пройшли сувору школу.

А завважте, вони були дуже милими дітьми. Особливо молодша дівчинка. Я ніколи не дізнався її імені, але назвав її Цяткою[61], бо щось таке в ній було. Вся в батька, хоч і маленька. Наче зараз бачу, як вона, дрібка, одного прекрасного ранку першою вигрібає в озеро, залишивши далеко позаду сестер і брата.

Її брата я назвав Хлопчиком. Він був найстаршим і, між нами, трохи дурнем. Не був таким доладним, як сестри, — от неоковирний хлоп’яга. Дівчатка собі гралися, ловили рибу, а він товкся позаду, не знаючи, що із собою робити. Найрадше залишався б удома біля мамусі. Мамин хлопчик. Тому я його так і назвав. І не те щоб вона переймалася ним більше, ніж іншими. Як я розумію, трактувала всіх чотирьох однаково. Її думки були звернуті на старого — не на них. Але ж Хлопчик був просто великою дитиною і, як на мене, простаком.

Як і їхні батьки, молодь завжди трималася окремо. Гадаю, це їм старий утовкмачив. Ніколи не приходили до берега гратися, хоча, думаю, спокуса була чимала — у розпал літа, коли люди спускалися зі скель на пляж, на купання і пікніки. Мабуть, старий із якихсь дивних і лише йому відомих причин попередив їх, щоб вони не мали жодних стосунків із незнайомцями.

Вони вже звикли, що я — день за днем — товчуся, витягаю плавник та інше. Часто робив перерву і спостерігав за дітьми, що гралися на озері. Але ніколи не озивався до них. Могли повернутися і розповісти старому. Звикли дивитися на мене, коли я проходив повз них; проте відразу ж відводили погляд, наче засоромившись. Всі, крім Цятки. Цятка задирала голову і перекидалася у воді, от просто щоб показати себе.

Інколи я спостерігав, як вони йдуть усі шестеро — старий, місіс, Хлопчик і три дівчинки — на денну риболовлю до моря. Старий, звичайно, на чолі; Цятка, завше готова допомогти, біля татуся; місіс оглядається довкола, чи все гаразд із погодою, поруч — інші двоє дівчаток, а Хлопчик, бідний дурненький Хлопчик, завжди останнім виходив із дому. Я ніколи не знав, як їм пішло полювання. Зазвичай вони довго затримувалися і мене вже не було на березі, коли вони поверталися. Але, гадаю, вдавалося добре. Мусило вдатися — адже вони жили майже винятково тим, що вполювали. Ну, в рибі повно вітамінів, правда? Можливо, старий мав свій пунктик стосовно їжі?

Минув час, і молодь почала доростати. Цятка, як на мене, дещо втратила свою індивідуальність. Стала більше схожою на сестер. Все-таки з них було гарне тріо. Спокійні, знаєте, ґречні.

А от Хлопчик — той був величезним. Майже зі старого завбільшки, але ж яка різниця! Не мав ні батькової постави, ні сили, ні вдачі, — от великий незграба та й годі. Я думаю, найгірше те, що старий його соромився. Та й дома він не працював як належить, я в цьому певен. І на риболовлі не було з нього пуття. Дівчата працювали, як мурахи, а Хлопчик товкся десь ззаду, роблячи хіба безлад. Якщо там була мама, то просто залишався біля неї.

Я бачив, як старого трусило, що має такого дурня-сина. А ще й тому дратувався, що Хлопчик був такий великий. У його нетерпимому розумі таке не поміщалося. Сила й тупість не могли співіснувати. Звичайно, у будь-якій нормальній сім’ї Хлопчик пішов би тепер із дому і знайшов собі роботу. Раніше мені було цікаво, чи місіс і старий розмовляли про це ввечері, чи ця тема не обговорювалася, відколи виникло мовчазне порозуміння — Хлопчик не вдався.

Що ж, урешті вони пішли з дому. Принаймні дівчата.

Я розповім вам, як це сталося.

Була пізня осінь, а я вибрався на закупи до містечка над гаванню, за три милі звідси, і раптом побачив старого, його місіс, трьох дівчат і Хлопчика по дорозі в Понт, — це біля витоку струмка. У Понті є кілька котеджів, а ще ферма і церква позаду. Діти виглядали вимитими та причепуреними, старий і його місіс теж, а я питав себе, чи вони йдуть у гості. Якщо справді так, то для них це геть незвичайна річ. Але, можливо, там у них були друзі чи знайомі, про яких я нічого не знав. Хай там як, востаннє я їх бачив у той гарний суботній полудень по дорозі в Понт.

Решту вихідних дув гострий східний штормовий вітер. Я сидів удома і носа на вулицю не висовував. Знав, що море тяжко битиметься об пляж. Я турбувався, чи старий із родиною зуміли повернутися. Добре б зробили, зоставшись у Понті в друзів, якщо тільки вони мали там друзів.

Вітер вщух щойно у вівторок, і я тоді знову пішов на пляж. Всюди морські водорості, плавник, смола, мастило. Завше так буває після східного шторму. Я глянув у бік халабуди старого і побачив його з місіс на краю озера. І жодного знаку молоді.

Я подумав, що це якось дивно, і чекав поблизу їхньої появи. Але малих не було. Я обійшов озеро — там із протилежного боку добре видно їхні володіння — і навіть витяг свою стару підзорку, щоб краще роздивитися. Дітей ніде не було. Старий щось там наче майстрував, як це він зазвичай робив, коли не рибалив, а місіс прилаштувалася погрітися на сонечку. Цьому могло бути лише одне пояснення. Вони залишили дітей у Понті в друзів. На канікули абощо.

Зізнаюся, що мені одлягло від серця. Одну страшну мить я думав, що, можливо, вони подалися додому того суботнього вечора, їх застала буря; ну і — старий із місіс благополучно повернулися, а діти ні. Хоча такого не могло бути. Я б почув. Хтось щось би розповів. Не міг би старий звичайно собі безтурботно вовтузитися, а місіс вигріватися на сонці. Ні, неможливо. Вони залишили дітей у друзів. Чи, можливо, дівчата з Хлопчиком вирушили в глиб країни, щоб урешті знайти собі роботу.

Хай там як, без них усе спорожніло. Я засумував. Досі вже звик бачити їх поблизу, Цятку та інших. Я мав дивне відчуття, що вони пішли звідси назавше. Дурниця, правда? Себто як на здоровий глузд. Був старий, його місіс, четверо молодих, а я зблизька спостерігав, як вони росли, і от тепер вони пішли без жодної видимої причини.

Якби ж я знав бодай два слова його мови, щоб озватися по-сусідськи: «Бачу, ви з місіс зосталися самі. Сподіваюся, нічого не трапилося?»

Але з цього не було б пуття. І він глянув би на мене тими своїми дивними очима і послав під три чорти.

Дівчат я вже ніколи не бачив. Ні, жодного разу. Вони не повернулися. Якось я вирішив було, що побачив Цятку — в гирлі з друзями, — але не був цього певен. Якщо це й була вона, то виросла і геть змінилася. Скажу вам, що я з цього приводу думаю. Старий з місіс навмисне взяли їх із собою в ті вихідні — щоб залишити зі знайомими, або ж звеліли їм відтепер покладатися лише на себе.

Знаю, що це звучить жорстоко, ви б такого не зробили з власним сином чи донькою, але ж не забудьте, що старий був кремінь і жодним законам не корився. Не сумніваюся — він думав, що так буде краще, і, якби ж я напевне знав, що трапилося з дівчатами, особливо з Цяткою, я б не переймався.

А от за кого я переймався, то це за Хлопчика. Річ у тім, що Хлопчик був достатньо дурний, аби повернутися. Десь через три тижні після тої останньої суботи. Я саме йшов не своїм звичним шляхом, а лісом аж до озера, вздовж струмка, що впадає в нього згори. Обійшов озеро болотом із північного боку, тримаючись на відстані від володінь старого, і перше, що побачив — це Хлопчик.

Він нічого не робив, просто стояв на болоті. Виглядав приголомшеним. Був надто далеко від мене, щоб я міг до нього озватися, — та мені й відваги забракло. Але я спостерігав, як він стояв на свій неотесаний, незграбний манір. Я бачив, що він дивиться на дальній кінець озера. У бік старого.

Старий і місіс зовсім не помітили Хлопчика. Були собі поблизу пляжу, на дощатому містку, виходили рибалити чи поверталися. І от раптом Хлопчик із його приголомшеним дурним обличчям, не просто дурним — переляканим.

Я хотів спитати: «Що трапилося?», але не знав, як сказати. Стояв там, як і Хлопчик, дивлячись у бік старого.

Тоді трапилося те, чого ми обидва мусили боятися.

Старий підняв голову і побачив Хлопчика.

Либонь, він сказав щось місіс, бо вона й не ворухнулася, зосталася там, де була, на містку, але старий обернувся, мов спалах блискавки, і попрямував на той бік озера, до боліт, до Хлопчика. Виглядав жахливо. Ніколи цього не забуду. Ця чудова голова, якою я завше захоплювався, була мов утілення гніву та злоби, і він проклинав Хлопчика, підступивши. Кажу вам, — я це чув.

Хлопчик, розгублений і переляканий, безпорадно шукав, де б від нього сховатися. Але жодної схованки не було. Лише рідкий очерет, що ріс поруч із болотом. Та сердега був такий дурний — пішов туди, прикуцьнув і вважав себе в безпеці — страховинне видовище.

Я вже зібрав усю свою відвагу, щоб утрутитися, коли старий раптом різко зупинився посеред шляху, став на місці, а тоді, досі кленучи і бурмочучи, обернувся і рушив до мостика. Хлопчик дивився на нього з-за своєї очеретяної завіси, а тоді, бідолашний дурник, знову вийшов на болото, як на мене, з думкою пробитися додому.

Я оглянувся довкола. Нíкого покликати. Ніхто не допоможе. Навіть коли б я дістався ферми і погукав когось, мені порадили б не втручатися. Старого краще не чіпати, коли в нього один із його нападів люті, а Хлопчик достатньо дорослий, щоб подбати про себе. Він же був зі старого завбільшки. Міг відплатити тією ж монетою. Але я знав і дещо інше. Хлопчик не боєць. Не знає, як це.

Я доволі довго чекав поруч із озером, але нічого не сталося. Вже почало сутеніти. Марно було там стирчати. Старий і місіс пішли з мостика додому. А Хлопчик ще стояв там на болоті, на краю озера.

Я лагідно до нього озвався:

— Це все дарма. Він тобі не дозволить. Повертайся до Понту чи де ти там був. Куди завгодно, але тут не залишайся.

Він звів очі з тим самим дивним приголомшеним виразом обличчя. Я певен — він не зрозумів жодного мого слова.

Я відчув, що неспроможний зробити більше. Пішов додому. Але весь вечір думав про Хлопчика, а вранці знову спустився до озера, взявши з собою велику палицю для хоробрості. Не те щоб вона могла придатися. Не проти старого.

Ну… думаю, що за ніч вони прийшли до якоїсь угоди. Там був Хлопчик, при боці матері, а старий тинявся поблизу сам по собі.

Мушу сказати, що на душі в мене полегшало. Бо, врешті-решт, що я міг би сказати чи зробити? Якщо старий не хотів Хлопчика вдома, то це справді його річ. А коли Хлопчик надто дурний, щоб піти з дому, то це річ Хлопчика.

А як на добру справу, то я винуватив матір. Як не крути, вона мала сказати Хлопчику, коли він прийшов, що в старого напад його злого гумору і Хлопчику краще забратися, доки все не поверне на краще. Але я ніколи не був високої думки про її розум. Ані разу вона не проявила сили духу.

Однак той лад, який вони запровадили, певний час протримався. Хлопчик прилип до матері — думаю, допомагав їй господарювати, не знаю, — а старий залишив їх самих і дедалі більше тримався одинцем.

Він взяв собі за звичку сидіти на мостику, згорбившись, дивлячись на море, з дивним задуманим виразом. Взагалі видавався чудним і самотнім. Мені це не подобалося. Не знаю, що то в нього за думки були, але я певен, що недобрі. Ті часи, коли вони з дружиною і дітьми щасливою і задоволеною компанією йшли рибалити, видавалися далеким минулим. Тепер для нього все змінилося. Він стирчав у холоді, а місіс із Хлопчиком були разом.

Я його жалів, але й боявся теж. Відчував — так не може тривати вічно, щось мусить трапитися.

Якось я спустився до пляжу за плавцем — уночі його нагнало вітром, — і, глянувши в бік озера, помітив, що Хлопчик не з матір’ю. Як і того першого дня, повернувся на край болота. Був уже не меншим від батька. Якби ж то він умів скористати зі своєї сили, то міг би й перемогти, та ба! — йому бракувало мізків. Отам він був, повернувшись на болото, великий сильний наляканий дурний хлопчина, а отут був старий, поза домом, — дивився в бік сина, а в його очах була смертна кара.

Я сказав собі: «Він збирається його вбити». Але ж я не знав, як, коли і де він це замислив, вночі, коли вони спатимуть, чи вдень, коли рибалитимуть. Мати нічого не значила, вона йому не завадить. Марно було до неї звертатися. Якби ж Хлопчик мав трохи здорового глузду, щоб піти звідти…

Я чекав і пильнував до ночі. Нічого не трапилось.

Уночі задощило. Було сіро, холодно, тьмяно. Вже запанував грудень, дерева стали голими й понурими. Я до пізнього пополудня не міг спуститися до озера, а тоді небо прояснилося і сонце засяяло над водами, як то взимку, спалахнувши, перш ніж опуститися в море.

Я побачив старого і місіс. Одне біля одного, перед старою халабудою, вони мене помітили і глянули в мій бік. Хлопчика не було. На болоті його теж не було. Ані на березі озера.

Я перейшов міст, пішов уздовж правого берега, підзорка була зі мною, але Хлопчика я не бачив. Весь цей час я відчував, що старий пильнує за мною.

Тоді я його помітив. Спустився до берега, перебрів болото і пішов в очерети — туди, де щось лежало.

Він був мертвий. На його тілі була велика рана. На спині — засохла кров. Але він пробув там усю ніч. Його тіло було мокре від дощу.

Подумаєте, що я збожеволів, але я розплакався, як дурень, і закричав старому: «Ти вбивця, чортів Богом проклятий вбивця!» Він не відповів. Не рухався. Стояв там за своєю халабудою разом із місіс, спостерігаючи за мною.

Хочете знати, що я зробив? Повернувся, взяв лопату, викопав Хлопчику могилу в очеретах за болотом і проказав над ним одну зі своїх молитов, бо не був певний, якої релігії він тримався. Закінчивши, глянув через озеро на старого.

Знаєте, що я побачив?

Побачив, як він опустив свою велику голову, нагнув до неї й обійняв її. І вона підняла до нього голову і теж його обійняла. Це було як реквієм і благословення. Спокута і хвала. Якимсь власним дивним чином вони знали, що скоїли зло, але тепер усе закінчилося, бо я поховав Хлопчика і він відійшов. Тепер вони вільні знову бути разом і ніхто третій їх не розділяє.

Вони рушили до середини озера, і раптом я побачив, як старий витяг шию, змахнув крилами і, повний сил, вилетів із води, — а вона за ним. Я дивився, як пара лебедів летить над морем просто до призахідного сонця, і скажу вам — це було найгарніше, що я коли-небудь бачив: двійко лебедів летять самі, взимку.

Примітки

1

British Broadcasting Corporation — британська телерадіомовна компанія. (Тут і далі прим. пер.)

2

Крилате словосполучення «the backroom boys» (дослідники, науковці) походить від висловлення лорда Бівербрука, який згодом став міністром повітряного флоту Великої Британії. У своїй промові про «неоспіваних героїв війни» він сказав: «Кому треба віддавати честь та шану? Я вам скажу. Хлопцям у задній кімнаті (the backroom boys). Вони не перебувають у центрі загальної уваги, а просто роблять свою справу».

3

Бовріл (Bovril) — солоний м’ясний соус із домішками горіхів та дріжджів, традиційний британський рецепт.

4

Перефразоване «Хлопцям смерть чи слава» («Death or Glory Boys») — девіз полку королівських лансьєрів.

5

Monte Verità — дослівно «гора істини» (італ.).

6

Сновдон — найвища гора Вельсу.

7

За Фаренгейтом, себто трохи нижче одного градуса морозу за Цельсієм.

8

Map House — магазин географічних книг у Лондоні.

9

Вважається, що Вельс-Валлія, окрім того, що батьківщина багатющого фольклору, зокрема артурівської легенди, — це країна чародіїв.

10

Два перші рядки сонета Вільяма Вордсворта «Світ надмірний для нас»:

The world is too much with us; late and soon,

Getting and spending, we lay waste our powers.

11

Ім’я жінки — Midge, зменшувальне від Маргарити (Margaret), але це слово означає також «комашка», «мушка».

12

За Фаренгейтом. Це приблизно 39,5 градусів за Цельсієм.

13

Оригінальне прізвисько героя — Buzz (комарик), що відповідає імені героїні Мідж (комашка).

14

Капелюшок, точніше циліндр (top hat) — жартівлива назва презерватива.

15

Денний спектакль (фр.).

16

The Green Man («зелений чоловік») — популярна назва англійських пабів, а також мотив у мистецтві раннього Середньовіччя (подібне до людського обличчя зображають серед листя, квітів і лоз, або зробленим із них).

17

Метрдотель (фр.).

18

Покоївка (фр.).

19

Камердинер (фр.).

20

Кюре (фр.).

21

Мсьє маркіз — серйозна людина, ви ж розумієте (фр.).

22

Шато, замок (фр.).

23

Ліфт (фр.).

24

Аристократія (фр.).

25

Знаєте, кажуть… (фр.)

26

Кутюр’є, кравець (фр.).

27

Перукар (фр.).

28

Перепрошую, я думав, що мадам вийшла (фр.).

29

Обід (фр.).

30

Треба відпочивати. Ти погано виглядаєш, моя люба, відпочинь (фр.).

31

Аптека (фр.).

32

Поштове відділення (фр.).

33

Перепрошую… (фр.)

34

Ви щось бажаєте, мадам маркізо? (фр.)

35

Увійдіть (фр.).

36

Цупка шовкова тканина, що має в основі бавовняні нитки (фр.).

37

Відтінок жовто-зеленого кольору. Своєю назвою зобов’язаний однойменному лікеру (фр.).

38

Перепрошую (фр.).

39

Полудень (фр.).

40

Шарабан — чотириколісний кінний екіпаж із декількома поперечними сидіннями або однокінний двоколісний екіпаж. З’явився у Франції на початку XIX століття. Назва походить від французького char á bancs, що у перекладі означає «візок з лавками». Шарабани використовувалися для прогулянок, заміських поїздок, полювання.

41

Спляча красуня (фр.).

42

Природно (фр.).

43

Курортну пригоду серйозно (фр.).

44

Хай там як (фр.).

45

Їдальня (фр.).

46

Клієнтів (фр.).

47

Дорогенька (фр.).

48

Гемпстед, Гейверсток, Чок-Фарм — райони Лондона.

49

REME, Royal Electrical and Mechanical Engineers (дослівно «королівські інженери-електрики та інженери-механіки») — корпус британської армії, що спеціалізується на ремонті військової техніки.

50

Шеппертон — місто на півдні Англії, поблизу Лондона.

51

Селище поблизу Лондона, частина Великого Лондона.

52

Ідеться про usherette — асистентку в кінотеатрі, що не тільки перевіряє вхідні квитки, а й показує відвідувачам кінотеатру їхні місця, продає їжу та напої.

53

RAF, Royal Air Force — військово-повітряні сили Великої Британії.

54

Bob — сленгова назва шилінга.

55

Corner House — дослівно «дім на розі», популярна назва кафе та ресторанів.

56

Мається на увазі мережа магазинів роздрібної торгівлі «Вулворт», яка діє також у Лондоні. Можливо, натяк на те, що 1944 року в магазин «Вулворт» влучила ракета Фау-2, загинуло 168 осіб.

57

Rock cakes — традиційне англійське печиво з сухофруктами.

58

Оригінально dead-end kids, дослівно — «діти сліпих завулків», ширше — міських вуличок, але може бути витлумачено також як «діти смерті». Один із натяків на істинну природу героїні.

59

Дослівно «висока вулиця»; так у Великій Британії називають великі торгові вулиці, а також головні вулиці менших міст.

60

NAAFI, Navy, Army and Air Force Institutes — створена 1921 року організація, завдання якої — забезпечення роботи військових магазинів та продаж різних товарів військовослужбовцям і членам їхніх сімей.

61

Оригінально вона зветься Tiny — «маленька».

Content

Дю Морье Дафна Птахи та інші оповідання

Дафна дю Мор’є Птахи та інші оповідання

Птахи

Монте-Верита

Яблуня

Маленький фотограф

Поцілуй мене ще раз, незнайомцю

Старий

Примітки