Лоран Гунель

День, що навчив мене жити

Той, хто сам собі господар, могутніший за самого володаря світу.

Будда

Людина усвідомлює сама себе лише в межових ситуаціях.

Карл Ясперс

Шарлотті та Леоні

~ 1 ~

Дивитися в корінь зла.

Крізь вікно лазнички, що на другому поверсі крихітного рожевого будиночка, який він винаймав ось уже майже три місяці на чарівній вуличці Сан-Франциско, Джонатан відзначав неухильне розростання конюшини по газону, машинально водячи електробритвою по щоках. Задрипана, під немилосердним липневим сонцем галявинка була, здавалося, готова капітулювати. «Клопіралід» не допоміг. Розбризкування цілого бідона на початку місяця виявилося безрезультатним. Треба одна за одною виполоти всі рослинки, вирішив чоловік, доки електробритва з одноманітним дзумчанням пестила йому підборіддя. Джонатану так хотілося, щоб сад був якнайкраще доглянутим, адже завдяки розміщенню на південній стороні, за будинком, він є улюбленим місцем ігор у вихідні його доньки Клое, яка приїздить сюди двічі на місяць.

Завершуючи процес гоління, Джонатан переглядав електронні повідомлення на смартфоні. Запити клієнтів, рекламація, перенесений обід, щомісячний бухгалтерський звіт, комерційна пропозиція від телефонного оператора та кілька розсилок новин.

Обернувшись до дзеркала, він узяв пензлик і флакон із брунатним розчином. І делікатно змочив лосьйоном перші сиві волосини. У тридцять шість років важко сприймати такі прикмети часу.

Збиратися довелося квапливо, щоб не спізнитися на щоденну кавову здибанку на площі: одразу після відкриття невеличкого страхового агентства п’ять років тому троє партнерів щодня зустрічаються у кав’ярні на площі і, сівши на терасі, швиденько випивають по горнятку кави. Одним з партнерів була його колишня супутниця життя Анжела, їхнє недавнє розлучення ніяк не вплинуло на цей ритуал, який здавався непорушним.

Їхнє агентство було єдиним у місті, що спеціалізувалося на веденні справ дрібних місцевих крамарів. Після нелегкого початку агентство нарешті досягло рівноваги, тож партнери й асистентка могли отримувати щомісяця платню, нехай навіть зовсім незначну наразі. Агентство зуміло вкоренитися, перспективи розширення були багатонадійними. Доводилося, звісно, боротися, інколи Джонатана охоплювала певна зневіра, та він надалі вірив, що у світі можливо геть усе, і межі собі виставляємо лише ми самі.

Він вийшов на веранду й рушив до хвіртки. У повітрі виразно відчувалася вологість літнього випаровування. Палісадник, який відділяв будиночок від вулиці, був не в кращому стані, ніж той, що позаду. Оскільки він розміщувався з північного боку, його заполонив мох.

У скриньці на Джонатана чекала пошта. Він розпечатав повідомлення з банку. Через ремонт авто його рахунок став мінусовим. Треба якнайшвидше його поповнити. Другий лист від телефонного оператора. Ще один рахунок, звісно…

– Добридень!

Сусід, який у цей момент якраз забирав пошту, привітався, демонструючи невимушеність з виглядом людини, якій усміхається життя. Джонатан відповів йому тим самим.

Занявчав котик, який терся об його ноги. Джонатан нахилився й погладив його. Це котик старенької пані, яка мешкала в невеликому багатоквартирному будинку по сусідству. На превелику радість Клое, Джонатан частенько натрапляв на нього у своєму садочку.

Котик вибіг на вулицю попереду Джонатана, зупинився перед дверима будинку і, дивлячись на нього, занявчав. Джонатан штовхнув двері, і котик зайшов у під’їзд, не зводячи з нього очей.

– Хочеш, щоб я тебе провів, так? Знаєш, я поспішаю, – сказав Джонатан, відчиняючи двері ліфта. – Ну ж бо, швиденько!

Але котик далі сидів біля сходів і тихенько нявчав.

– Ти хочеш піднятися сходами, знаю… але я не маю часу. Гаразд, ходімо…

Та котик не рухався і кліпав оченятами. Джонатан зітхнув.

– Ти зловживаєш…

Він узяв кошеня на руки й, ступаючи зі сходинки на сходинку, піднявся на третій поверх. Подзвонив у двері й спустився, не чекаючи, доки їх відчинять.

– А, ось і ти, забіяко! – почувся голос старенької жінки.

Джонатан звернув у вуличку, будиночки на якій поволі прокидалися, і повернув праворуч на торговельну вулицю, щоб дістатися нею до невеликої площі, де й мала бути здибанка.

Пригадав учорашню демонстрацію проти вирубування амазонських лісів, у якій брав участь. Вона зібрала кілька сотень чоловік і змогла привернути увагу місцевої преси. Не так і погано.

Минаючи вітрину спортивного магазину, він глянув на пару кросівок, яка певний час його дратувала. Чудові, але ціна захмарна. Трішки далі його привабили апетитні пахощі свіжоспечених тістечок австрійської кондитерської, що линули через вентиляційні отвори, вдало розміщені на фасаді. Він ледве не зламався, але пришвидшив крок. Забагато холестерину. Чи з усіх щоденних битв оця боротьба з численними бажаннями, які впродовж дня у нас виникають, не є найскладнішою?

Там і сям спали вкриті ковдрами волоцюги. Мексиканець-бакалійник уже відчинив свою крамничку, як і торговець газетами, і – трішки далі – перукар-пуерторіканець. По дорозі він помітив кількох знайомих, які з відстороненим виглядом йшли на роботу. Десь за годину цей куток стане дуже жвавим.

Мішн Дістрікт – найдавніший квартал Сан-Франциско. Тут усе розрізнене: трохи вицвілі вілли у вікторіанському стилі стоять поруч із безликими висотками, що сусідять з ветхими напіваварійними будівлями. Старі будинки пастельних кольорів заграють зі спорудами, списаними графіті агресивних кольорів. Саме населення розпалося на численні спільноти, які перетинаються, хоча одна з одною не спілкуються. Можна почути найрізноманітніші мови, як китайська, іспанська, грецька, арабська чи російська. Кожна спільнота живе у своєму світі, до інших їй байдуже.

До нього підійшов волоцюга з простягнутою рукою. Джонатан якусь мить повагався, а тоді рушив далі, уникаючи його погляду. Не можна ж подавати усім поспіль.

Його партнер Майкл уже сидів на терасі кав’ярні. Це був елегантний сорокарічний чоловік із чарівною усмішкою, який говорив неймовірно швидко і виділяв стільки енергії, що можна було задуматись, чи не під’єднаний він до високовольтної батареї, а то й накачаний амфетамінами. В костюмі пісочного кольору й білій сорочці з помаранчевою краваткою з плетеного шовку він сидів за столом з великим горням кави і carrot cake; морквяне тістечко, здавалося, було вибране для того, щоб личити до краватки. Тераса займала велику частину тротуару, досить широку, щоб забути про авто, що мчали повз ряд низькорослих дерев у великих дерев’яних ящиках, гідних замкової оранжереї. Плетені столи й стільці підсилювали враження, що ти не в місті, а десь-інде.

– Як у тебе справи? – кинув Майкл збуджено.

До виступу Джима Керрі у «Масці» було недалеко.

– А в тебе? – звично відгукнувся Джонатан.

Він дістав із кишені пляшечку з антибактеріальним розчином. Капнув кілька крапель на пальці й енергійно потер руки. Майкл з усмішкою зацікавлено спостерігав за ним.

– Ти у формі! Що хочеш узяти? Сьогоднішні тістечка тануть у роті.

– Ти тепер смакуєш тістечками на сніданок?

– Це моя нова дієта: трішки цукру вранці для розгону, але впродовж решти дня зась.

– Нехай буде тістечко.

Майкл жестом покликав офіціанта й зробив замовлення.

Серед трьох партнерів Майкл найкраще давав раду усім тонкощам професії, Джонатан частенько відчував певне захоплення щодо нього. Він заздрив легкості, з якою Майклу вдавалося налаштувати клієнта в сприятливому дусі, щоб той дався себе переконати. Супроводжуючи його з метою залучення нових клієнтів серед торговців, Джонатан спостерігав неймовірні сцени, коли Майклу вдавалося переконати потенційного клієнта-впертюха. Віддавши багато часу вивченню й засвоєнню методів продажу, Джонатан досить пристойно давав собі раду, але йому доводилося докладати чимало зусиль там, де Майкл майстерно користався своїм умінням і застосовував усі методи, переконуючи клієнтів підписати нові угоди чи нові варіанти, розширити ще більше їхню протекцію, ті не раз, самі того не розуміючи, покривали той самий ризик… У цій царині, ділився Майкл із партнерами, панівною емоцією стає страх – найголовніший союзник радника. Він зароджується в очах торговця, варто лише нагадати про крах, крадіжку чи тяжбу. Спершу незначний, той із самого початку підступно проникає у меандри його свідомості і стає визначальним при ухваленні ним рішення. Що ж тоді важить пропонований щорічний внесок порівняно з вартістю нещасного випадку чи судового процесу, розпочатого розгніваним споживачем? Чим похмуріші перспективи, тим менш дорогим видається страхування…

Джонатан належав до людей чесних і, траплялося, його інколи охоплювало почуття провини. Але всі його конкуренти застосовували ці методи, й одноосібна відмова від них поставила б його у невигідне становище. Такі правила панують у цьому безсердечному світі, казав він собі. Ліпше їх прийняти й намагатися вийти сухим з води, якщо не хочеш приєднатися до виключених із суспільства.

– Знаєш, останнім часом я багато думав про твою ситуацію, – сказав Майкл.

– Мою ситуацію?

Майкл чемно кивнув. Його погляд так і світився співпереживанням.

– Чим більше я за вами спостерігаю, тим більше кажу собі, що працювати день у день зі своєю колишньою для тебе просто пекло.

Захоплений зненацька, Джонатан безмовно дивився на свого партнера.

– Ви взаємно завдаєте одне одному болю. Це нерозумно.

Джонатан так і сидів приголомшений.

– Далі так тривати не може.

Джонатан опустив очі. Майкл дивився на нього майже ніжно.

– Тож ліпше йти на випередження…

Він проковтнув шматочок carrot cake.

– Я багато розмірковував, розглядав цю проблему з різних боків і зрештою хочу зробити тобі пропозицію.

– Пропозицію?

– Так.

Джонатан мовчав.

– Так от: не треба відповідати одразу, маєш час для обдумування.

Джонатан уважно дивився на нього.

– Я готовий докласти зусиль, щоб викупити твою частку, якщо ти хочеш піти.

– Мою частку… агентства?

– Авжеж, не частку тістечка.

Джонатану наче заціпило. Йому ніколи не спадало на думку покинути фірму, яку вони створили разом. Він вклав у неї стільки душі й серця, що вона стала… наче часткою його самого. Відчув, як йому скрутило живіт. Покинути фірму – все одно, що відрізати головний елемент його життя. Доведеться починати з нуля. Знову все вибудовувати…

Всередині кав’ярні на екрані закріпленого на стіні телевізора мигтіли фото Остіна Фішера, тенісиста-чемпіона, який нагромаджував трофеї. От і зараз, вигравши кілька тижнів тому Вімблдон, він вийде на корти Флашинґ Мідоу серед найбільших фаворитів для участі в US Open.

Джонатан замислено споглядав фото. Продати свою частку Майклові означає також відмовитися від своєї таємної мрії перевершити його, щоб своєю чергою стати тим, хто досягає найкращих комерційних результатів.

– Доведеться взяти позику, – вів далі Майкл. – Буде важкувато, але для нас трьох, напевно, так буде краще.

– Усім привіт!

Анжела зайняла місце за столиком і шумно зітхнула, демонструючи відчай, однак зберігаючи усмішку на вустах. Джонатан знав її напам’ять.

– Як справи? – усміхнувся Майкл.

– Твоя донька відмовилася чистити зуби, – повідомила вона, виставивши вперте підборіддя в напрямку Джонатана. – Я, звісно, не поступилася. Боротьба тривала десять хвилин… У результаті – зачинені двері школи. Їй довелося дзвонити сторожеві, за що дістала на горіхи. Тим гірше для неї.

– Кава лунго, як завжди? – уточнив Майкл, зберігаючи усмішку.

– Ні, подвійну, – відповіла Анжела, знову зітхнувши.

Майкл зробив замовлення. Анжела глянула на Джонатана з кислою посмішкою.

– У тебе такий спокійний вигляд. Невимушений…

Він не зреагував. Вона занурила пальці у своє каштанове волосся, яке пестило їй плечі.

– Ти докоряв мені за те, що я більше часу приділяю своїм рослинам, ніж доньці, але…

– Я ніколи нічого подібного не говорив, – заперечив Джонатан тоном, у якому вже відчувалася приреченість.

– Але ж ти розумієш, що мої рослини не падають в істериці на землю й не верещать.

Джонатан стримано усміхнувся й допив каву. Не промовивши й слова. Вони вже три місяці розлучені, але вона, як і раніше, лізе до нього з докорами. Як не дивно, він раптом відчув, що це йому подобається. Це створює відчуття, що хай там що, а їхні відносини тривають далі. Він раптом усвідомив те, в чому ніколи собі не зізнавався: в глибині його єства жевріла надія знову бути разом.

Продаж своєї частки Майклу цю надію в нього відібрав би, розірвавши останній щоденний зв’язок з Анжелою.

Покинувши своїх партнерів на терасі, він рушив на першу зустріч. Список потенційних клієнтів був довгим. На нього чекав важкий день, однак перед ним вихідні. Досить часу, щоб відпочити.

Звідки міг він здогадуватися, що двома днями пізніше його життя назавжди різко зміниться.

~ 2 ~

Обличчя, яке видно в профіль, злегка напружене. Він встає, швидко прощається, потім повертається спиною і йде геть.

Потужний збільшувач «Нікона» простежив за Джонатаном, доки він не покинув терасу. Силует розмився. Райян вимкнув камеру, підвівся й через чорні тюлеві занавіски на вікні, що на третьому поверсі його будинку з протилежного боку площі, подивився вслід юнакові, що віддалявся.

– Жодного сенсу в заході на друге коло, він дозволяє наступати собі на п’ятки без жодного слова… Радше дивакуватий, та насправді жодного польоту. Скажімо… заледве 10 пунктів із 20, – промимрив він собі в бороду.

Райян витер вологі долоні об джинси і потягнув край футболки, щоб витерти спітніле чоло. Чорне не брудниться, в цьому його перевага.

Перебігаючи поглядом по терасі, він зауважив двох елегантних жіночок. Одну з них він знав, бо двічі чи тричі її фільмував, хоч і безуспішно. Тож навів на них свою камеру, під’єднану до ультраспрямованої параболічної мікроантени. Знову надів навушники, і голоси жінок залунали дивовижно чітко. Райян не жалкував про свою покупку: на відстані більше вісімдесяти метрів він чув їх так само виразно, наче сидів за одним столиком.

– Ні, це правда, – казала одна. – Повір. Хоча я заблокувала їх наперед. Принаймні за півроку. І, звісно, зарезервувала геть усе. Літак, готель… Комплект.

– Справді, нічого втішного, – відреагувала друга, труснувши головою. – Ти бодай взяла страхування від невиїзду?

– Звичайно, а як же інакше. Три роки тому він уже мене підставив. Тепер я не довіряю.

– На твоєму місці я б змінила контору. З твоїм резюме ти можеш знайти те, що забажаєш. Нехай уже я опинилася в глухому куті…

Якийсь час Райян їх знімав, та безрезультатно. Попереднього тижня він виявив, що вікно його спальні з іншого боку будівлі виходить на садочок молодої жінки, на відстані дев’яноста чотирьох метрів. Далекувато, але з подвоювачем фокуса цілком можливо, якщо й справді є щось вартісне для зйомки. Квартира Райяна на третьому поверсі, без сумніву, розміщена класно. З одного боку будівля виходить на площу якраз на розі з гарним оглядом зверху на терасу кав’ярні, з другого – на низку садочків перед будиночками й багатоквартирними будинками, садочків, де частенько-таки відбувалися круті родинні сцени. Чимало сцен доходило до доленосної планки 12 з 20, Райян сам встановив цей поріг, визначаючи можливість публікації на своєму блозі.

Він ковтнув кока-коли, обвів поглядом терасу. Зауважив невідоме подружжя років п’ятдесяти, яке жваво дискутувало, й скерував на нього камеру.

– Коли я говорю до тебе, маю враження, що звертаюся до воскової статуї.

Райян навів фокус на голову чоловіка: напіврозкаяння, напіввідсутність.

– Хоча на сонці віск має здатність танути, – вела далі жінка. – Ти ж таненню не піддаєшся, бо залишаєшся холодним. Ти радше мармурова статуя. Авжеж, мармурова. Як надгробок. Ти такий же маломовний, як могила. Нездатний до комунікації….

Ці слова викликали в Райяна спалах гніву, й він вимкнув камеру.

Нездатний комунікувати. Цей докір він чув одразу після входження в активне життя з дипломом інженера в кишені. Сім років по тому цей докір все ще звучав у його голові.

Він знову побачив начальника відділу кадрів, із сивою, наче посипаною борошном головою, який лагідно пояснював йому свою сумбурну дурнувату теорію. Існує кілька форм інтелекту, вважав він, хоча не йому про це говорити. Є не тільки раціональний інтелект. Емоційний інтелект також має значення.

Емоційний інтелект… чого тільки не вигадають, щоб заспокоїти придурків… Чому б тоді не бути інтелекту м’язовому, травному, дефекаційному?

Правда полягає в тому, що його звільнили, бо на відміну від інших він не опустився до рівня тупаків, щоб з ними розмовляти. Фактично саме цього від нього й чекали. У царстві кретинів королями почуваються ті, що розмовляють мовою ідіотів. У Берклі чи Стенфорді слід би радше викладати власне її, а не мову «С» чи Visual Basic. У політиці, між іншим, те саме: обирають тих, хто каже людям дурниці, які вони бажають слухати. І чим та мова дурніша, тим ліпше сприймається.

Райян глибоко вдихнув, щоб угамувати тиск. Ще інсульту бракувало. Тоді придурки свого не упустять.

Усе повторювалося щоразу, як він знову прокручував фільм про початок своєї кар’єри. Він переглядав сцени прийому на роботу, що мали місце після його звільнення. Його мучили, випитуючи причини передчасного звільнення. Ті принизливі співбесіди, коли йому ставили особисті, скандально інтимні запитання. Яке відношення мої хобі мають до посади? – хотілось йому закричати. Чи вам не все одно – одружений я чи ні? Він мав би так сказати й одразу послати їх до дідька, зокрема відмовитися від входження в ситуацію, в ці дебільні рольові ігри… І щоразу їхні квапливі, смішні, нікчемні висновки. Стежити за навичками спілкування… Матиме проблеми при роботі в команді… Нездатний комунікувати.

Райян стер останній запис.

Тепер йому доводиться задовольнятися місцем базового програміста, за яке отримує три копійки. Телеробота – єдиний цікавий момент у цій цілоденній роботі, яку він нашвидкуруч робив за півдня.

Весь збаламучений, він зробив три ковтки кока-коли, а тоді обернувся до екрана свого комп’ютера. Сто сімдесят шість лайків і дванадцять коментарів до його останнього посту, відео типа, який чотири рази змінює свою думку, роблячи замовлення, потім пригнічено з’їдає гамбургер, ділячись із дружбаном, що зрештою волів би хот-дог. Чисто тобі довбешка сільського ідіота. Зі сміху можна вмерти.

Його блог «Хроніки Міннеаполіса» забитий подібними сценками. Рекламні транспаранти приносили пару доларів то там, то сям. І то хліб. Він спершу вагався, чи не назвати його «З життя придурків», однак віддав перевагу очевидному посиланню на віддалене місто Сан-Франциско. Фільмував він великим планом, тож розпізнати місцину неможливо. Такий собі спосіб дезорієнтації, щоб мати спокій. Каліфорнійський закон був категоричним: перш ніж знімати в публічному місці, слід отримати попередню згоду всіх відтворених осіб. У Міннеаполісі, в глушині Середнього Заходу, можна вільно фільмувати все, що заманеться.

Отже, він ділився нестримним сміхом з невеликою групою вірних відвідувачів сайту. Оскільки суспільство організовано придурками й для придурків, казав він собі, над ним краще сміятися, ніж горювати й заробити собі виразку.

Завдяки залученості до зйомки мешканців свого кварталу він знав, як їх звуть та епізоди їхніх життєвих історій. Вони здебільшого були нецікаві, гнітючі своєю банальністю й посередністю, та інколи ідіотизм надавав посередності пікантності.

Райян ще раз ковтнув кока-коли й зупинив свій вибір на двох молодих жінках, перед якими стояли великі чашки чаю з хмарками пари. Одна з них збиралася заміж і ділилася з подружкою своїми життєвими планами. Райян не міг стримати усмішки, почувши лагідно-наївний тон майбутньої нареченої. Вона мала в собі потенціал.

Він оптимізував настройки. Відкривши об’єктив на f8, одержав достатню глибину різкості. Апарат чудово демаскував накладні вії та чорні, замазані кремом, цяточки.

– З Бобом ми ділимося всім, – казала вона.

– Тобі пощастило, – відповіла подруга. – Мій Кевін завжди знаходить причину, щоб не прибирати зі столу. Те саме і з застиланням постелі. Мене це, зрештою, дратує.

– Розумію. Ми з Бобом ділимо все: ролі, обов’язки, геть усе. Навіть витрати. Все чітко.

– О, чудово. А у нас жодних правил…

– Візьмімо, наприклад, квартиру, яку ми збираємося купити. Боб мені сказав: «Найліпше розподілити між собою витрати: квартиру запишемо на мене і я щомісяця за неї платитиму. Я все беру на себе. Ти ж платитимеш податки, рахунки, їжу, відпочинок». Він підрахував, що так виходитиме одне на одне, це справедливо, і нам нічого хвилюватися.

– Але… а якщо ви вирішите розлучитися… у нього залишиться квартира… а ти… ти будеш без нічого?

– Ну от… Він – чоловік мого життя, ми одружуємося, а ти думаєш про розлучення.

– Але…

– Ти не віриш у кохання.

Райян закусив губу. Про всяк випадок познімав ще кілька секунд і вимкнув камеру. І аж тоді розреготався.

– Ось так! Ти виграла квиток до Міннеаполіса, красуне!

~ 3 ~

Туман над затокою Сан-Франциско розсіявся, вдалині несподівано відкрився острів Алькатрас, оповитий блакитним маревом. Теплий вітер доносив приємний запах моря, долинало постукування фалів на щоглах пришвартованих вітрильників. Джонатан дихав на повні груди. Він любив цю пору літнього дня, коли ранковий туман тане, немов за помахом чарівної палички, поступаючись місцем сяючому сонцю, здавалося б, немислимому ще кілька секунд до того.

Те, що він у неділю опинився на набережній, місці, як на нього, надміру туристичному, було подією радше рідкісною, але сьогодні щось його мимоволі туди потягнуло.

Щоправда, він ненавидів проводити вихідні без доньки, коли через жорсткий закон про один вікенд із двох він залишався самотнім, дуже самотнім. Однак призвичаївся виходити на променад у рідкісні дні Sunday Streets: коли ціла частина міста ставала пішохідною, вулиці нарешті заполонювали люди, що насолоджувалися прогулянкою, та велосипедисти.

Початок ранку виявився нелегким: йому довелося вручну виполювати конюшину в садку, що за будинком, і обприскати залізним купоросом територію з боку вулиці, щоб позбутися моху.

Довкола нього ставало дедалі більше безтурботної публіки у статечному й дружньому настрої. Стрибали дітки, які раз-у-раз вибухали сміхом, злизуючи величезні порції морозива, що стікало по ріжках. Сповнений йодом запах морського бризу час від часу перекривали пахощі вафель і свіжоспечених пиріжків, що линули з недалеких кіосків. У радісному гомоні можна було вирізнити уривки якихось розмов.

Натовп перехожих цілком природно привів його в куток пірса, звідки можна було спостерігати за тюленями, що купчилися на автономних острівцях. Він бачив їх сотні разів, але не міг не зупинитись і поглянути ще раз, коли проходив неподалік. Їхні лискучі тіла тісно тулилися одне до одного, наче ті спітнілі туристи, що штовхалися перед загорожею, намагаючись їх роздивитися, причому перші залишалися цілком байдужими до нездорової допитливості других.

Він не міг не запитати себе, хто нестиме відповідальність, якщо балюстрада не витримає натиску й цікаві посиплються в холодну воду Тихого океану. Підприємство, яке її виготовило? Чи той, хто встановлював? Чи управителі Pier 39,[1] які зробили цей пірс комерційним простором, що приваблює цілі натовпи? Відтоді, як вони стали продавати страховки посеред комерсантів регіону, подібні запитання отруювали його розум. Справжня професійна деформація.

Він ішов своїм шляхом уздовж набережної, час від часу ухиляючись від юнака чи юнки на роликах. Невелика джазова група з блискучими мідними інструментами почала стандартну п’єсу Сіднея Беше. Трохи віддалік чоловік років шістдесяти нервово ляскав по кишенях свого одягу.

– Його немає! – повторював він. – Його немає!

– Ти про що? – запитала жінка у великих окулярах, що стояла обіч нього. – Ти про що?

– Про гаманець! Він зник!

– Напевно, залишив його в готелі. Ти тепер усе забуваєш…

– Та ні… Він у мене був… Я певен… Я… О, ось він! У задній кишені, – промовив він, мацаючи ліву сідницю.

– Ти втрачаєш голову, бідолашний …

Джонатан зворушено глянув на літнє подружжя. Було малоймовірно, що колись він сам пізнає такий тип відносин.

Вони з Анжелою були разом сім років. І коли вона пішла, помилково звинувативши його у зраді, він відчув справжній шок, період пригнічення, тоді самотності і її відсутності.

Дзеленчання велосипедного дзвоника перебило плин його думок.

Оскільки авто з вулиць прогнали, пішоходи й велосипедисти заволоділи їхніми правами, весело заполонивши шосе. Світлофори капітулювали, безнадійно й без упину кліпаючи. Натовп поступово густішав, заповнюючи вулиці й поширюючи свій гарний настрій у найменші закутки міста.

Час від часу Джонатан поглядав на мобільний телефон, перевіряючи, чи не прийшов електронний лист або есемеска. Інколи комерсанти вирішували свої адміністративні проблеми в неділю й тоді посилали йому листи. Навіть якщо вони інколи йому й докучали, ці контакти трішки ослаблювали болісне відчуття самотності. Зайняти голову справами – гарний засіб позбутися думок про власні проблеми, – казав собі Джонатан. Хоча він не почувався щасливим, зате був зайнятим.

Він простував спокійно, аж раптом його увагу привернуло особливо жваве зібрання. Танцівниця вела за собою добру сотню учасників під ритмічну музику, яка линула з високих колонок.

– Вона талановита, чи не так? – шепнула йому старша пані в рожевому широкополому капелюшку. – Це – Бабет, француженка. Вона приходить сюди кожної Sunday Streets, і щоразу залучає все більше людей до танцю. Стільки енергії…

Сам Джонатан мав французьке коріння по матері. Він народився в Бургундії, де частину свого дитинства прожив у невеличкому селі Клюнізуа. Його батько, каліфорнієць із діда-прадіда, там засвоїв таємниці вирощування винограду, працюючи для відомого замку. Там зустрів і ту, що стала йому дружиною. Кількома роками пізніше родина переїхала в округ Монтерей, на південь від Сан-Франциско, де вони взялися доглядати занедбане виноробне господарство. Десятиліття праці дало змогу поволі піднятися, зрештою їхнє вино набуло певного визнання.

Аж одного березневого дня торнадо повністю спустошив виноградник. Через невдале страхування господарство було приречене на крах. Його батько так і не зміг оговтатися.

Веселі танцівники чудово координували свої рухи, в єдиному пориві. Здавалося, їх щось об’єднує. Джонатан відчув, як у нього наростає бажання до них приєднатися, влитися в коло й розчинитись у вабливому ритмі музики. Через недоречну соромливість він завагався, а тоді заплющив очі, дослухаючись до вібрування ударних у його тілі. Він уже був готовий зважитися й зробити крок, як хтось ухопив його за руку. Джонатан смикнувся й розплющив очі. Перед ним стояла молода жінка, тримаючи його руку своїми тонкими, цупкими, матовими пальцями. Циганка. Щупленька, вона майже повністю ховалась у складках свого темного вбрання.

– Я прочитаю твоє майбутнє.

Вона не зводила з нього гарних чорних очей. Погляд був пильним, проникливим, доброзичливим, хоч і без усмішки. Довкола них вирував натовп.

Молода жінка перевела погляд на Джонатанову руку. Її теплі м’які пальці повільно і лагідно, немов пестячи, натиснули й розкрили його долоню. Він відчув збентеження від чуттєвості її дотику. Вона трішки нахилилась над долонею. Він не заперечив, стояв нерухомо, майже насолоджуючись цим вимушеним контактом, йому, звісно, було цікаво почути, що вона передбачить.

Незворушне обличчя циганки відзначалося правильними рисами, довгі чорні вії трішки загинались на кінчиках, а чорне густе волосся було зграбно стягнуте ззаду.

Несподівано її брови спохмурніли, лоб зморщився. Вона повільно підвела голову, обличчя було засмученим. Джонатан вловив її повністю змінений погляд, від чого кров захолола йому в жилах. Вона сама мала розгублений і розхвильований вигляд.

– В чому річ?

Вона похитала головою й мовчки випустила його руку.

– Що ти там побачила?

Із замкнутим обличчям вона відступила, опустивши погляд. Джонатану стало недобре.

– Що? Що там таке? Кажи!

Вона вперто дивилась перед собою, вуста злегка тремтіли.

– Ти… скоро…

– Ну?

– Ти скоро…

Раптом вона різко розвернулась і кинулась навтьоки.

– Лізо, зачекай! – голосно прокричав хтось з-поміж перехожих.

Це була інша циганка, значно імпозантніша на вигляд. Згадана Ліза зі спритністю кицьки прослизала між людьми.

Джонатан кинувся за нею, але в цю мить шлях йому перерізав велосипед, слідом за яким рухався інший. Вся родина проїхала перед ним на велосипедах, не відкриваючи ні найменшого проміжку. Він нетямився від гніву, намагаючись простежити за нею поглядом, переживаючи від думки, що загубить її в натовпі. Він був на межі паніки. Він має, хай там що, її наздогнати й обов’язково дізнатися.

Коли шлях звільнився, він кинувся їй навздогін. Циганка вже була далеко, тепер він бачив її час від часу у цій мішанині тіл і облич. Він відчував, що програє… Але хотів вірити. Він мусить її наздогнати, мусить, хай там що. Він прискорив крок, запрацював ліктями, пробиваючи прохід, наче божевільний. Почулося обурення, та він навіть не озирався, не спускаючи погляду із гнучкого силуету, який так боявся загубити. Якоїсь миті йому здалося, що вона зовсім близько, і він ще більше пришвидшив крок. Зненацька сильна рука могутнього чоловіка різко штовхнула його назад.

– О! Ви ще когось зіб’єте!

Він не відповів і прошмигнув між двома японськими туристами. І випростався лише кількома метрами далі. Де ж вона? Де? Він гарячково роздивлявся натовп. Його штовхали, вибачалися. Він перебігав поглядом по цьому морю облич. Швидше! Раптом праворуч від нього майнула довга чорна коса. Він щодуху кинувся в її напрямку, випроставши руки перед собою, щоб краще просуватись між людьми. Він кричав, щоб їх попередити. Нехай же вони розійдуться, Господи!

Він несподівано вгледів її профіль, це таки вона! І кинувся в її бік, біг, робив зиґзаґи, зрештою опинився зовсім близько. Рвонувся вперед і схопив її за руку.

Вона жваво обернулась і зупинилась перед ним, розстрілюючи поглядом. Джонатан ледве переводив віддих, вона теж здавалася так само задиханою, як і він. На обличчі виступили краплини поту, що підкреслювало її чорні очі. Її ніздрі роздувались у ритмі переривчастого дихання.

– Скажи! Я маю право знати!

Важко дихаючи, вона незворушно дивилася на нього, але відчайдушно мовчала, наче води в рот набрала.

– Я хочу знати, що ти побачила! Кажи!

Він міцно тримав її за руку. Час від часу їх штовхали перехожі, яким вони стояли на дорозі. Молода жінка стояла так само незрушно. Джонатан уже й не знав, що робити.

– Назви суму, яку тільки хочеш, і розкажи!

Вона далі німувала.

Охоплений відчаєм, Джонатан сильніше стиснув її руку. Від болю аж сльози виступили їй на очах, але вона мовчала, пильно дивлячись на нього з незворушним обличчям. Вуста її залишались безнадійно зімкнутими…

Охоплений гнівом, Джонатан збагнув, що вона не заговорить. Вони стояли, очі в очі, одне проти одного, не бачачи виходу. Зрештою він випустив її руку.

Як не дивно, вона не ворухнулась і далі стояла перед ним. Він почувався розгубленим.

– Будь ласка…

Циганка не зводила з нього очей. Когорта перехожих перед ними розкривалась, потім змикалась, утворюючи щось на зразок кола у своєму неквапному русі.

Джонатан дивився на неї, але нічого не просив. Власне, він ні на що вже не сподівався.

За якусь мить вона заговорила поволі, з жалем.

– Ти скоро помреш.

Обернулась і зникла в натовпі.

~ 4 ~

Звістку про свою смерть ви чуєте не щодня. Передбачення, висловлене у формі вироку, потрясло Джонатана. Приголомшений, він стояв сам-один посеред цього натовпу, гарний настрій перехожих породжував відчай.

Увечері розум поступово взяв гору. Досі він не надавав анінайменшої уваги ворожкам, не більше ніж ясновидицям, гадалкам на картах та всіляким іншим астрологам. Зрештою всю цю дрібноту він скидав до одного мішка, де були ті, що ставлять на легковірність бідного люду, щоб на них заробити. Він бо, Джонатан Коул, здобув освіту і вважав себе досить розумним. Хіба бодай крихта віри у ці нісенітниці не свідчить про повну дурість? Ну ж бо, тільки не дай збити себе з пантелику.

Тільки не дай збити себе з пантелику, повторював він раз у раз два дні поспіль. Однак його міркування, яке він розробив, давало збій: слова циганки не були продиктовані фінансовими мотивами: вона втекла, нічого не вимагаючи…

Не думати про це. Щойно він відчував зародження тривоги, одразу переходив на ознайомлення з новинами на смартфоні або на читання електронних повідомлень. Мріяти про свої проекти – це також гарний засіб подумати про щось інше. Наприклад, про план переїзду в нове помешкання. Щойно результати роботи дадуть змогу підвищити собі платню, він винайме більший будинок, щоб у Клое була своя спальня, коли вона господарюватиме в нього. Йому набридло розкладати й складати ліжко-канапу у вітальні. А тоді можна вже й подумати про заміну своєї автівки, така-от нагода зробити щось приємне собі самому…

Вранці третього дня він прокинувся з головним болем, локальним і сильним. Його збудженому мозку вистачило кілька секунд для встановлення зв’язку. Тривога охопила його… і взялася мордувати. За півгодини він узяв телефонну слухавку.

– Я хотів би записатися до лікаря Стерна.

– Хвилинку, зараз гляну на його розклад, – пролунав жіночий голос, настільки професійний, наскільки й безособовий.

– Це… терміново.

Залунала млосна й солодкувато-нудотна фортепіанна мелодія. Він терпляче чекав, тривога заполонювала його дедалі більше. В голові вирували безладні думки. Він уже бачив себе в лікарні, після операції на мозку. Власне, чи його страхування покриє цей вид втручання?

– Зачекайте, у мене інший дзвінок.

Знову фортепіано стікає ніжністю.

Крізь відчинене вікно він чув крики Ґарі, торговця мафінами. Дворик позаду його крамнички переходив у квадратну галявинку, яка примикала до садочка за Джонатановим будиночком. Під час літніх канікул його хлопчаки проводили там практично весь день і Ґарі репетував на них при найменшій нагоді. Бідолашні малюки діставали по повній за абищо. Слід визнати, що його справа здавалася не надто успішною; попри гарну якість мафінів, клієнтів було небагато, і від ледве зводив кінці з кінцями…

Фортепіано не стихало. Джонатан раптом схопився. Головні болі траплялись у нього і в минулому, чому ж він так запанікував цього разу? І відчув, як у ньому наростає гнів і зрештою поклав слухавку. В усьому цьому винна та чортова циганка! Якби вона не вклала ті ідіотські думки йому в мізки, до такого не дійшло б!

Він був злий, як чорт. Злий на неї, злий на самого себе за те, що мимоволі піддався її впливу. Як вона могла таке стверджувати? За яким правом? По суті, що вона могла про це знати? Ну? А якщо він справді має померти, то коли? Це єдине, що має значення, хіба ні?

Він вийшов поснідати в місто. Йому потрібно переключитися на щось інше перед тим, як зустрітися з партнерами, навіть якщо в нього й не дуже багато часу.

Надворі було ще прохолодно. Він глибоко вдихнув повітря. Одна з безкоштовних речей у цьому ницому світі. Вони таки знайдуть засіб виставити за нього рахунок, наприклад, тоді, коли його доведеться очищувати. Він привітав себе з тим, що підписав в інтернеті петицію про заборону автомашин, в яких найшкідливіші викиди.

Щоб не гаяти часу, він пішов до Ґарі. Одразу при вході вловив запах свіжообсмажених кавових зерен. Атмосфера була сумненька – один-єдиний клієнт у кутку – але мафіни були смачні, хоча й дрібнуваті з огляду на ціну.

Ґарі підійшов мовчки, ледь чутно буркнувши «Добридень». Над його невеликими, трохи примруженими очима височіли густі, чорні, завжди насуплені брови, у той же час рот ховався в густій бороді, через що він скидався на великого ведмедя.

Він вислухав замовлення, так само маломовний, як і завжди, та скупий на усмішку. Брак великодушності в нього поширювався на всі сторони.

На екрані, закріпленому високо на викладеній червоною цеглою стіні, обличчя журналістки CNN, яка брала інтерв’ю в чемпіона з тенісу Остіна Фішера. Якщо він виграє турнір, то поб’є абсолютний рекорд числа перемог на Ґранд Слемі. Отже напруга дуже сильна, пояснювала журналістка трішки ущипливим тоном. Власне, Остіну Фішеру досі ще не вдавалося проявити себе на Флашинґ Мідоу, чия швидка поверхня для нього малосприятлива, нагадала вона, наголошуючи лукаво там, де це завдає болю.

Джонатан вдивляється в обличчя звитяжного чемпіона, яке тепер зайняло весь екран, логотип «Найк» прочитувався практично на всьому одязі. Він одразу впізнає кадри повторно показаного матчу, зняті в процесі останньої перемоги тенісиста. Усмішка нечасто з’являлась на його обличчі, гра була жорстко-ефективною й надавала йому невмолимого вигляду. Можливо, саме через це він і не викликав ентузіазму в уболівальників, попри подолання себе, яке він утілював.

Раптом, жуючи мафін, Джонатан усвідомив, що головний біль зник.

На момент завершення сніданку рішення було прийнято. Знайти циганку й почути пояснення, які вона мусить йому дати. Немає нічого гіршого за непевність та невизначеність. Вони заполонюють розум, який розпачливо шукає відповідей, що їх так потребує. Він не мав наміру провести решту своїх днів, розмірковуючи, наче навіжений, чи живучи в безпричинному страхові. Наступними вихідними він дізнається більше.

Джонатан розплатився, перевірив решту. Попереднього разу його мало не надурили: Ґарі дав решту з п’яти, а не з десяти доларів. Джонатан не був певен, чи він не зробив це зумисне.

Решта тижня минула без особливих клопотів. Він присвятив себе роботі, щодня борючись за досягнення цілей, що їх він та його партнери собі визначили.

Здобутком стала можливість укоротити язик Майклові, який якось сказав йому, вмираючи зі сміху: «Якби я був твоїм клієнтом, твій вигляд не викликав би в мене довіри». Ця фраза регулярно виринала з минулого, він знову бачив цю сценку, вона раз у раз крутилась йому в голові, яка тоді наповнювалась бажанням реваншу. Перемогти Майкла цілком можливо, працюючи без упину.

Коли прийшла п’ятниця, Джонатан раптово усвідомив, що через догляд за Клое цими вихідними він не зможе піти на розшуки циганки. Думка взяти її з собою – неприпустима… однак відчував, що чекати довше він не в змозі. Він мусить її побачити, поговорити з нею. Йому забракне мужності потерпати ще цілий тиждень.

І врешті-решт узяв у руки телефон.

– Анжело, це я, Джонатан.

На тому кінці мовчання.

– Алло! – сказав він.

– Слухаю тебе, Джонатане…

– Я… у мене невеличка проблема… І…

– Дай вгадаю: ти зайнятий цими вихідними?

– Ні, тобто… так… зрештою…

– Йти прямо до мети, Джонатане. Я зайнята. На мене чекають рослини….

– У неділю я хотів би привезти Клое трохи раніше, ніж зазвичай.

Мовчання.

Зітхання на другому кінці дроту.

Джонатан не наполягав.

Настали вихідні. У свої сім років Клое звично заполонила невеличкий будинок своїм гарним настроєм. В суботу вони поїхали на узбережжя Стінсон. Усю минулу ніч дув сильний вітер, і вищі, ніж зазвичай, хвилі з шумом розбивалися на піску, розкидаючи бризки з солоним запахом.

Донька до обіду гралася на пляжі, вирила в піску басейн, споруджувала замки і – це її улюблена гра – бігала по воді, перестрибуючи через кожну наступну хвилю.

– Татку! Ходи гратися!

– Трішки пізніше, люба…

Він спостерігав за нею бічним зором, відповідаючи водночас на імейли клієнтів. Якщо їх залишити без відповіді, тому всьому не можна буде дати ради.

– Ну ж бо, тату…

Нарешті їй вдалося затягнути його у воду, вона, репетуючи, висіла в нього на шиї й забризкувала страшенно холодною водою. Протестні вигуки Джонатана тонули в її сміхові.

Щоб пообідати, вони розташувалися на терасі Parkside Cafe, у тіні високої пінії, пахощі мільйонів нагрітих на сонці голочок якої заполонювали все довкруж. Потім Клое помчала до ігрового майданчика, що навпроти.

– Ходи зі мною! – благала вона.

– Біжи, біжи, я на тебе подивлюся.

Джонатан сів на лавку, заздрячи доньчиній життєрадісності й безтурботності. Спостерігаючи за її грою, він намагався використати цей момент, але хіба можна розслабитися, коли твоя голова забита тисячею й однією річчю, які слід вирішити, і стосовно яких ти знаєш, що вони нагромаджуються, доки ти нерухомо і бездіяльно тут сидиш? Немов колючки, вони нагадували про себе у вигляді потаємних думок, що одна за одною обсідали його: прибрати в погребі, скопіювати й зберегти тисячі фото, доки вони через якийсь випадок не зникли, зробити покупки – не забути про кухонні рушнички «Сопалін» – скористатися літом і пофарбувати віконниці, доки не згнили, вимити авто, полити садок і, звісно… виполоти конюшину, щойно виросте. А… авжеж, дідько: написати відповідь тітоньці Марджі, яка гарно описала своє життя в рукописному листі, чого тепер ніхто не робить. Ще місяць тому… Ганьба…

Раптом зринув спогад про циганок. Він уявив, як вони священнодіють на пірсі, перед Pier 39.

Знову тиждень очікування… Прикрого очікування.

– Ну ж бо, тату…

Джонатан труснув головою, намагаючись усміхнутися. Як же він може гратися з донькою, маючи всі ці клопоти на голові?

Але Клое не відступалася. І підійшла до нього.

– Тоді розкажи якусь історію!

– Гаразд, гаразд.

– Так! Так! Супер!

Вона повисла на ньому.

– Отож… це історія…

У цю мить задзвонив телефон. Номер потенційного клієнта, до якого він намагався добитися вже два дні.

– Любонько… одну хвилинку, це дуже важливий дзвінок. І, будь ласка, не галасуй… тихо!

Наступного дня вони вирушили кататися на велосипедах на березі моря. Приїхавши до Ломбард Ґейт, повернули на захід, обернувшись старанно спинами до проклятого пірса. Виїхали на Презідіо й помчали між гарненькими будиночками узбережжя й височенними хвойними деревами, що виділялись на небі. Морське повітря дарувало задоволення. Океан голубим сапфіром тягнувся скільки сягало око, ледь-ледь збрижений лагідним вітром. Час від часу з’являвся стрункий силует Ґолден Ґейт, наче підступний художник розважився, закривши бухту помахом помаранчевого пензля. Клое з усієї сили крутила педалі свого велосипедика, радісна, вона так і промінилася заразливим щастям, з широкою усмішкою на вустах, що наповнювала радістю Джонатана. Йому навіть вдавалося забувати про почуте відразливе передбачення. Аж раптом, на скруті одного з численних віражів маршруту з’явилося Національне кладовище, і вигляд тисяч білих хрестів, якими були всіяні схили, негативно вплинув на його моральний дух до кінця прогулянки.

Він відвіз Клое до матері чітко у звичну годину. Як щоразу, усміхнувся, щоб приховати звичний розрив при прощанні. Почекав, щоб зачинилися жовті двері маленького будиночка й квапливо від’їхав. Зараз 19:01. Хтозна. Туристи, очевидно, вже пішли з причалу й повернулися в готелі, та й місцеві мешканці повернулись до домівок після недільної прогулянки. Однак варто спробувати. Дія полегшує тривогу.

Він боровся зі спокусою перевищити швидкість – бажання заплатити штраф не виникало, – а тоді побіг до пірса, шлунок скрутило у вузол. Він відчував якийсь острах, і чим ближче підходив до того місця, тим більше дерев’яніли ноги. Всупереч сподіванням, там було повно людей, які насолоджувалися погожим вечором. Він виліз на лавку, щоб уздовж і впоперек оглянути все довкола, і не один раз. Жодного сліду циганок. Він перетнув площу, ковзаючи поглядом по натовпові, виглядаючи довге чорне волосся, вдивляючись в обличчя. Нічого. Він пройшов до самого краю пірса, а тоді повернувся, тримаючись іншої сторони набережної. Він був насторожі, чуйним і пильним. Намарно. У ньому повільно наростало розчарування. Він попрямував до мандрівного продавця морозива.

– Чого бажаєте? – запитав чолов’яга років п’ятдесяти, з матовою шкірою й волоссям кольору воронячого крила, прямим, недбало підстриженим, що спадало йому на обличчя.

– Одне запитання: чи ви бачили сьогодні циганок? Тих, що читають по руках…

Чоловік примружив очі.

– Навіщо вони вам? – запитав він підозріливим тоном.

– Одна з них… передбачила моє майбутнє. Мені хотілося б дізнатися більше… Хотів би… всього лише другого сеансу. Ви їх знаєте?

Якусь мить той мовчки розглядав його.

– Вони були тут сьогодні опівдні. А де вони зараз – мені невідомо.

– Вони приходять сюди кожні вихідні?

– Я не керую їхнім графіком. Який смак бажаєте, мадам?

Джонатан трохи постояв, роздивляючись натовп. Потім, згнітивши серце, побрів до авто. Найближчими вихідними він знову випробує свою удачу. Але в глибині душі сам у це не вірив. Він уже відчував, що йому слід навчитися не зациклюватись і забути те дурнувате, нічим не підтверджене передбачення. Якби лінії на руці щось та розповідали про наше життя, вчені вже давно про це знали б. Ліпше одразу ж забути про всі ці дурниці. Перегорнути сторінку.

Раптом пригадався Джон, товариш по факультету, який за допомогою настінного годинника передрік, що у нього буде… син. Він не стримав усмішки на цю згадку, от тоді він її і побачив, усього за кілька кроків перед ним. Не ту, яка читала по його руці, а іншу, кремезнішу й старшу, яка кликала Лізу, коли та тікала. Він буквально на неї налетів.

– Де ваша подруга? Я хочу її побачити.

Та не налякалась і зміряла його твердим поглядом.

– Що тобі потрібно? – запитала дуже грубим голосом. – Це моя сестра, ти її вже бачив. Чого ще хочеш?

І, не чекаючи відповіді, різко схопила його руку й розігнула пальці. Він зіщулився, але не заперечував.

– Ліза тобі вже сказала, – вона безцеремонно відкинула його руку. – Ти помреш. Так написано.

– Що дає вам підстави таке стверджувати? Просто обурює те, що цим ви морочите людям голову!

– Якщо не хочеш цього слухати, чому повернувся?

– І коли я маю буцімто померти? Коли?

Вона зневажливо дивилася на нього. В її очах не проглядалося ні краплі жалю.

– Ти вже мав би померти. Вважай себе щасливчиком. Але до кінця року тобі не дотягнути. А тепер відчепись від нас.

Лютість її слів наче прицвяхувала його на місці. Геть приголомшений, він дивився, як вона йде геть.

~ 5 ~

Наступні дні були особливо важкими. Джонатану здавалося, що його гупнули чимось важким по голові. І хоча першій циганці він не дуже й повірив, тепер вважав, що це серйозно. Звісно, він відчував відразу до її нестерпної сестри, що мала таку огидну поведінку, але найстрашнішим було те, що попри все він відчув… її щирість. Нечувана відсутність бодай крихти співчуття чи найменшого співпереживання, але присутня… щирість. Своєрідна брутальна відвертість, яка обеззброює і спустошує.

Звичайно, можна бути щирим і все-таки наплутати, помилятися й бути в собі упевненим. Неважливо… Через усе це Джонатан стояв наче онімілий, повністю очамрілий. Йому здавалося, що світ хитається під його ногами, що його життя от-от зазнає краху. Він, який ніколи не переймався тривалістю свого існування, тепер спіймав себе на тому, що роздумує про його завершення, і ця думка була… неприйнятною, нестерпною.

Він спробував вести нормальний спосіб життя. Змусив себе вставати вранці у звичний час, мляво виконував звичні обов’язки, брався за свої професійні й особисті господарські завдання.

Після тижня такого напівлетаргійного стану він «прокинувся» й наважився на зустріч з лікарем Стерном. І захотів повного обстеження. Аналізи крові, рентгени, МРТ: повний набір. Лікар виписував призначення, щоразу відсторонено повторюючи, що за відсутності найменшого симптому страхова компанія відмовиться оплачувати. Йому подали рахунок на 7800 доларів, від якого йому відібрало мову.

Він сприйняв це як велику несправедливість. Якби він був багатим, то міг би діяти і, при потребі, вчасно пролікуватись. Він день за днем пережовував свою озлобленість, потім вирішив змиритися. Зрештою, хіба ті медичні обстеження потрібні? Якщо йому судилося померти, він помре так чи інакше. Хіба можна протистояти долі? Хіба історія Катерини Медічі цього не підтверджує? Її астролог Коме Ругджері передрік, що вона піде з життя біля Сен-Жермена? Все життя вона старанно трималась оддалік усіх місць, що так називалися, готова навіть віддати наказ припинити спорудження палацу Тюїльрі, бо він надто близько від Сен-Жермен д’Оксеруа. Але настав день, коли вона захворіла, і так тяжко, що до її узголів’я прислали священика. Агонізуючи, вона в останньому пориві обернулася до нього й запитала, як його звуть. Той лагідно й підбадьорливо відповів: «Жюльєн де Сен-Жермен». Вона вирячила від жаху очі й віддала Богу душу.

Джонатан стомився. Він почувався, як пташка, крила якої пошматувало дробом в польоті.

Попри все, він далі чіплявся за звичне життя, навіть якщо йому ставало дедалі важче усміхатися, як того вимагала його посада й ролі чоловіка, батька чи сусіда. Зустрічі, перемовини, заперечення, підписи, дорожні затори, недосягнуті цілі, гаразд, пане потенційний клієнте, ні, пане клієнте, а ще покупки, прання, миття посуду, прибирання, сміття, рахунки, петиції… Щоденна боротьба відновилася, просто життя втратило гостроту, якою воно могло відзначатися, смак, який він доти не думав оцінювати і втрата якого ошляхетнювала його a posteriori. Цінність життя дається збагнути, коли виникає загроза його втрати.

Тепер смерть постійно витала над Джонатаном, накладаючись нишком на його існування. Окрім страху, який мимоволі мордував його, розум відкидав проекти, які раніше привертали його увагу: він мав звичку втішатися теперішнім, яке не виправдало надій, проектуючись у майбутнє, засіяне невеликими приємними обіцянками: відпустка в наступному році, перспектива купівлі чогось новенького з меблів, пари шкарпеток, нового авто, надія на зустріч, зокрема очікування дня, коли він нарешті зможе переїхати у просторіший новий будинок. Всю цю будучину, за яку він досі чіплявся, раптом немовби відібрали. Майбутнє зникло. Йому залишалося тільки те, що він мав зараз, це безрадісне, всипане проблемами нинішнє, без надії на розвиток.

Якось вранці, збираючись вставати, щоб іти на роботу, він зрозумів, що більше так тривати не може. Серцю було байдуже, він більше не знаходив спонукальних мотивів. Не було сили, щоб встати.

Розгубленість, що його охопила, підвела Джонатана навіть до перегляду попереднього існування. В чому полягав сенс такого життя? Куди воно вело? Безупинна робота, подолання труднощів в очікуванні вихідних, коли можна задовольнити в певних крамницях ті кілька бажань, які суспільству вдалося в ньому зародити, і відчути незначне й нетривале задоволення. А тоді знову робота, щоб так само провести наступні вихідні. Чи ж життя – це не чергування запеклої роботи й минущих, ефемерних задоволень?

Що ж до його таємного амбіційного задуму – перевершити самого себе і стати кращим порівняно з Майклом комерційним працівником, – то тепер він не мав аніякісінького сенсу. Йому здавалося, що цей задум є джерелом сміховинної мотивації, позбавленої реального інтересу. І чи мала сенс сама його робота? Підписати дедалі більше договорів… Врешті-решт, навіщо це потрібно?

Джонатан відчував потребу зробити паузу, розірвати цей пекельний ланцюг, поглянути збоку. Вирішити, що він хоче робити решту свого життя. Якщо він усе-таки має померти ще до кінця року, що йому хотілося б пережити впродовж цих останніх місяців?

Він зібрав партнерів і пояснив їм, що особисті проблеми змушують його зробити перерву. Для них його відсутність не матиме фінансових наслідків: розподіл прибутку ведеться пропорційно до кількості підписаних кожним контрактів. Його асистентка заопікується справами, які вже розпочато.

– Ти надовго? – запитав Майкл.

Джонатан глибоко зітхнув. Він не мав анінайменшої уяви.

– На стільки, скільки буде потрібно….

Анжела вислухала без жодних коментарів.

Цього дня Майкл люб’язно провів його до дверей кабінету.

– Я розумів, що щось не так, – сказав він, понизивши голос. – Ти не квапся і подумай про мою пропозицію.

Повернувшись додому, Джонатан кинув у дорожню сумку необхідний мінімум, стрибнув у старенький білий «Шевроле» і помчав на шосе № 101, прямісінько на південь. Звільнене від звичного ранкового туману, осяяне блакиттю небо здавалося бездонним.

~ 6 ~

«Ми одразу ж поговоримо з Евою Кемпбелл, нашим спеціальним представником у Флашинґ Мідоу».

«Отож, Тоні, уявляєте, Остін Фішер здобув перемогу у першому турі US Open. Він швидко впорався із симпатичним австралійцем Джеремі Тейлором, який займає сорок третє місце у світі. Бездоганний матч, зіграний у три сети, 5-2, 6-4, 6-3. Зараз Остін поруч зі мною…»

– Ти так і сидітимеш, втупившись в екран? – запитала Анжела.

Вони сиділи на терасі кав’ярні, що на площі, біля широко розчинених вікон. Майкл не зводив очей зі встановленого на внутрішній стіні екрана.

– Зуб даю, він таки виграє турнір.

– Геніально, – вимовила вона з притаманним тільки їй сарказмом.

– Уяви лишень: він поб’є рекорд перемог на Ґранд Слемі, він…

– Це змінить моє життя.

Анжела взяла зі своєї тарілки гамбургер і вп’ялася в нього міцними зубами.

– І ти визнаєш, що це все-таки непра…

Анжела перебила його з повним ротом.

– Клое не будитиме мене вночі, їй більше не снитимуться кошмари…

– Припини…

– Клієнти підписуватимуть контракти без перемовин…

Майкл розреготався.

– Анжело…

– Ні-ні, дивись далі. Мене не існує…

– Ти ж бачиш, мені це підсувають, цьому годі опиратися…

– У будь-якому разі тобі вдається опиратися бажанню поговорити з жінкою, яка сидить навпроти.

Майкл розсміявся.

– Тільки не треба робити з мене новий дренажний стік твого настрою…

Анжела теж усміхнулася. Майкл знову наповнив її келих вином.

– Як гадаєш, Джонатан повернеться чи покине справу? – запитала вона.

– Звісно, повернеться.

Анжела нахмурила брови.

– Минулого разу ти був іншої думки…

– Так… і все-таки я гадаю, що він оговтається і повернеться до праці. Чим більше я про це думаю, тим більше вважаю, що він належить до типу людей, які за щось чіпляються. Тут, в агентстві, він поєднаний із життям.

– Ти вирішив зіпсувати мені настрій, щоб потім цим докоряти?

Майкл усміхнувся.

– Ні, але… гадаю, ти марнуєш час на сподівання. З цього нічого не вийде.

– Ти таки хочеш зіпсувати мені трапезу?

– Ваша ситуація справді нестерпна…

Анжела зітхнула і знову вкусила гамбургер.

– Якими ж підлими можуть бути чоловіки…

– Дякую за узагальнення…

– Нездатними брати на себе відповідальність…

– Цього все-таки не скажеш про Джонатана.

Анжела стенула плечима.

– Ти ніколи не вгадаєш, що він мені сказав у той день, коли, повернувшись додому, я застала його з дівкою з виваленими цицьками.

– Ану-ну…

«Це не те, що ти думаєш… це всього-на-всього нова няня… власне, вона претендує на це місце…»

Майкл стримав усмішку.

– Ти, певно, була шокована.

– Я запитала, чи не готувався він провести тест на вигодовування груддю. Для нашої семирічної доньки.

Майкл розреготався.

Анжела ще раз укусила й продовжила жувати, дивлячись у порожнечу.

– Хочеш щось почути? – запитав Майкл.

– Що саме?

Майкл глибоко вдихнув.

– Бачиш, думаю, якби я був на твоєму місці, я сам покинув би нашу контору. Щоб перегорнути сторінку, раз і назавжди.

– Сьогодні таки мій день. Тішуся, що прийшла…

– Я просто висловив свою думку…

– Нізащо в житті! Ти мене чуєш?

– Я сказав це просто так…

– Крім того, що я одна мушу виховувати Клое, то саме мені доведеться шукати нову роботу та ще в нинішні часи… Може, ще щось?

– Розумію твою реакцію, але ти маєш подумати про свої інтереси в цілому і діяти не лише з огляду на Джонатана.

– Я не можу щоразу жертвувати собою…

Майкл ковтнув вина.

– Не варто квапитися, маєш поміркувати. Якщо зміниш думку, переговори зі мною. Можливо, в мене буде гарна пропозиція для тебе.

Камера змінила масштаб зображення. Стало видно всю терасу загалом, широким планом, і Райян вимкнув камеру.

Все це не варто відзнятого минулого разу з вікна спальні, коли він захопив Джонатана навпочіпки в саду за виполюванням конюшини, паросток за паростком, замість того, щоб посипати гербіцидом, як усі люди. Відео мало успіх. 114 лайків і 17 коментарів.

Райян ковтнув кока-коли.

Він угледів на терасі двох юнаків за розмовою. Жвавий діалог. Скерував на них мікропараболу й налаштував звукоприймач. Потім ввімкнув запис.

~ 7 ~

Дорога 101 йшла повз затоку Сан-Франциско кілометрів двадцять, потім години дві вилася по суші і вже перед Монтереєм знову виходила до океану. Трохи далі на південь рослинність обабіч дороги ставала дедалі ряснішою, і від панівних у пейзажі сосон линули канікулярні пахощі.

Сонце було досить височенько, коли старенький Джонатанів «Шевроле» в’їхав на алею, утворену кипарисами й бугенвіліями. Після чергового віражу виник тітчин будинок, гарний білий будинок, чарівний, хоч і без претензій, у зеленому футлярі. Він вимкнув мотор і відчинив дверцята. Ніжні пахощі квітів за одну мить повернули його у тридцятирічне минуле. Йому шість, сім’я щойно повернулася з Франції, вони вперше навідали тітоньку Марджі. Щойно він вийшов з машини, його огорнули змішані аромати троянд, клематисів і жимолості, які наповнювали це місце райськими пахощами, немовби якась фея розсипала жменю чудодійного пилку на дім і сад при ньому. Трьома десятиліттями пізніше ті самі квіти відродили те саме почуття.

Він підійшов до будинку. Гравій на доріжці скрипів під його ногами. Внизу, якусь сотню метрів далі, виднівся океан глибокого ультрамаринового кольору, який проглядав крізь гілля високих столітніх сосен, скручених вітрами багатьох зим. Він здавався сплячим.

Тітонька Марджі вийшла на веранду з тією самою усмішкою, яку демонструвала тридцять років тому, вперше його побачивши, ті самі сяючі радістю, жвавістю і навіть певною часткою пустотливості очі, що рідко трапляється в осіб такого віку.

Вона прожила дивне життя. Відомо, що вона мала троє чоловіків і принаймні стільки ж професій: як археолог вона спеціалізувалася на вивченні черепів перших жителів планети, віддавши перевагу людям замість каміння, і так працювала більше двадцяти років. Потім одного дня заявила, що живі цікавіші за мертвих, і пішла вчитися, цього разу вибравши біологію. Пропрацювавши кілька років у лабораторії, створила власну фундацію, Джонатан так і не добрав, якого напрямку. Йшлося про наукові дослідження територій, що їх наука зазвичай оминає.

Десяток років тому вийшла на пенсію, але залишилася почесним президентом фундації. Він підозрював, що вона так і не перегорнула сторінку і далі зберігала контакти з науковцями.

– Твоя кімната готова, – сказала Марджі. – Можеш бути тут, скільки тобі заманеться.

Вони обнялися.

– Я давно нічого від тебе не мала, – сказала вона. – З цього зробила висновок, що в тебе ніяких проблем.

– Марджі!

Вона засміялася. Вона не помилялася, в глибині душі Джонатан відчував провину: він справді рідко її провідував, якщо не потребував допомоги, незважаючи на те, що щиро її любив. Наші життя з їх стрімким плином інколи змушують нехтувати тими, хто нам дорогий.

– Знаєш, – сказав він, – я отримав твого листа минулого місяця. Хотів відписати, але не мав часу.

– Рада тебе бачити, добре зробив, що взяв відпустку. Якщо нічого не бачити довкола себе, окрім роботи, так і телепнем стати не довго.

Він зайшов у відведену йому кімнату, гарну кімнату на другому поверсі будинку: білі стіни, меблі, що відзначаються старомодним шармом, пофарбовані в пастельні тони, трішки затхла атмосфера. Практично скрізь картини, гравюри й старі фото Індії, Єгипту чи Середньовіччя: всі місця, де вона вела археологічні розкопки. На столику в узголів’ї лежала книжка Карла Ясперса. Джонатан підійшов до вікна й розчинив його. Легеньке порипування дерева у петлях. Запашне повітря саду проникло в кімнату й затопило її. Пейзаж був дивовижним. За пишним садом блакить океану простягалась у нескінченність. Джонатан вихилився з вікна й на повні груди вдихав лазур.

Гамір та забруднене повітря міста здавалися далекими, дуже далекими, як і зумовлені його роботою стреси.

Наступного дня він був змушений з прикрістю констатувати нову поломку своєї машини. І одразу ж відчув досаду, мало не гнів: чи ж невдачі переслідуватимуть його навіть тут? Чи ж йому доведеться боротися проти всього до самого скону? Чи така справді його доля?

– Чи років через двадцять ти все ще про це думатимеш? – лукаво запитала Марджі, помітивши його розгубленість.

– Про що?

– Про цю поломку.

– Ну… звісно, що ні. Або що?

– Тоді негайно про неї забудь, – хитрувато порадила вона.

Він ошелешено глянув на неї.

Вона здавалась зовсім тендітною порівняно з гарною стелою, що стояла в кутку саду. По суті, це копія тієї, яку вона знайшла в Аравії на початку своєї кар’єри. Пречудово вирізьблена, вона була вкрита арамейськими письменами.

– Тільки не кажи, що купа брухту здатна керувати твоїм настроєм, – попередила вона.

– Це зумовлено тим, що мені доведеться дзвонити майстру, казати, що його ремонт протримався недовго, доведеться злитися, дискутувати, можливо, погрожувати… Мене дістала необхідність за все боротися.

Марджі розсміялася.

– Не бачу в цьому нічого кумедного.

– Навпаки, мій бідолашний друже!

– Що саме?

– Ти нагадуєш мого першого чоловіка! Він також сприймав життя як постійну боротьбу, щохвилинне протистояння. І шаленів через те, що я весь час мала гарний настрій. Вважав, що мені щастить, що мене оберігає доля, тоді як йому щоденно доводиться вести боротьбу проти цеглин, що падають йому на голову. І лише під кінець життя збагнув, що більшість неприємностей були наслідком його сприйняття життя, аж ніяк не причиною…

Вона повернулась і пішла в дім, приголомшений Джонатан залишився наодинці з її словами, які видавались не зовсім раціональними.

– Тимчасом, – гукнула вона з кухні, – бери мій старий драндулет, йому буде приємно проїхатись трохи далі. Я використовую його раз на тиждень, їдучи по покупки, він, напевно, страшенно нудиться.

– Твоя страховка це дозволяє?

– Розслабся.

Двері гаража розчинилися зі страшенним скреготом, випустивши легкий запах затхлості. Старий кабріолет «Тріумф» був випущений десь у 1970-х. Темно-червоний з чорним, трішки збляклим капотом.

Він чмихнув і рушив без особливих труднощів з глухуватим гудінням. Джонатан відкинув капюшон і надів сонячні окуляри.

Невдовзі він перетинав вузенькі безлюдні шляхи довкола Біґ-Сур серед зелених гір, порізаний рельєф яких губився в морі. Повітря на узбережжі було запашним, а сонце здавалося вічним. Йому вдалося вирватися зі свого сповненого стресів повсякдення і несподівано відчути бажання насолоджуватися кожною миттю свого часу. Якщо справді написано, що він помре молодим, йому слід вповні використати кожну мить, а не терпіти повсякдення, нарікаючи на долю. І якщо життя полягає тільки у тому, щоб користатися задоволеннями, які воно може дарувати, він цілком певно вибрав гарне місце, щоб насолодитися смаками цього світу. Тож віддав собі один-єдиний наказ: насолоджуватися кожною секундою, не згадуючи про смерть.

За тиждень він ознайомився з більшістю невеличких симпатичних ресторанчиків узбережжя, пірнав у прохолодну воду забутих невеличких бухточок, дрімав на піску, споглядаючи зорі, куштував разом із Марджі випічку, таємницю якої вона ревно приховувала, ходив берегом, дослухаючись до чаїних криків, танцював на терасі нічного клубу просто неба, всотував насолоду флірту без майбуття і щовечора спостерігав захід сонця зі склянкою шардоне в руці.

Він, звісно, залишався на зв’язку. Імейли і читання новин на сайтах преси онлайн були настільки частиною способу його життя, що він не міг без цього обійтися. Тож дозволяв собі відповідати на окремі запитання клієнтів, інших відсилав до асистентки. І день за днем був у курсі усіх подій сьогодення.

Відпочинок наче ліричний відступ, відкритий лагідному безтурботному існуванню, йшов йому на користь, і він нестримно поринув у байдикування.

Втім, після певного періоду такого легкого життя у глибині душі виникло невиразне відчуття його беззмістовності. Неробство, звісно, було приємним, втім, не зовсім задовільним і не приносило радості. На зміну одним приходили інші задоволення, та їхня інтенсивність поступово спадала, підштовхуючи його до пошуку нових насолод. Він почав розуміти, чому солодке життя деяких багатих дітей так легко вирулювало на вживання важких наркотиків. Виникла й інша проблема – час. Час щодень пришвидшувався. І хоча його дні були малоактивними, вони, здавалося, минали, як одна мить. Він починав відчувати, що його перебування тут, як і решта життя, мине дуже швидко.

Йому хотілося знайти засіб затримати час. Коли він був хлоп’ям, день після обіду видавався довгим, дуже довгим. Але в дорослому віці життя мчало дуже шпарко: кожен рік здавався коротшим за попередній. Між іншим, друг-фізик пояснив йому: з точки зору сприйняття, у віці шістнадцяти років ми досягаємо половини життя.

~ 8 ~

Нічогісінько, щоб заморити черв’ячка. Одні банальності, зовсім нецікаві.

Кришечка алюмінієвої бляшанки гучно розірвалась і сухо тріснула, коли Райян її відірвав. Кока-кола полилась у склянку, наповнюючи її піною, що шумувала й піднімалась. Райян, не чекаючи, доки та спаде, підніс склянку до вуст. Знайомий запах. Маленькі бульбашки розривалися, розсипаючи мініатюрні крапелинки, які поколювали слизову.

Він тричі ковтнув і відставив посудину. Підніс руку й рукавом чорної футболки витер вуста.

Минуло два дні, як він нічого не друкував у блозі. Й відчував у собі душу зголоднілого тигра.

Райян перетнув вітальню, зайшов у спальню й замислено глянув у вікно.

Погляд зверху вниз на анфіладу садочків біля будинків його вулиці й паралельного проспекту рідко коли щось давав.

Єдиною людською істотою в полі зору був той тип Ґарі, який, як і щоранку, переглядав свою пошту, сидячи в садовому кріслі з білого пластику, що стояв у траві. Смертельно нудна картинка. Продавець мафінів знизував плечима при читанні кожного листа. Снодійний засіб вищою мірою.

В інших садках теж нічогісінько. Нічого в найближчих будинках, де він крізь шибки обхідним шляхом міг уловити фрагмент інтимності.

Розгніваний Райян повернувся у вітальню, а тоді різко зупинився, у нього майнула думка. Дурість присутня не тільки у словах чи діях. Її також можна угледіти і в поведінці. Кумедність ситуації може проявитись у повторюваності. Саме так, цей ведмідь Ґарі був урешті-решт кумедним зі своїм ідіотським сумом. За умови, що з цього зробити щось на кшталт серіалу… Якби вдалося зробити так, щоб інтернавти щодня чекали на Ґарі, який знизує плечима, читаючи свою пошту, це могло б безперечно стати кумедним. Райян повернувся у спальню й налаштував камеру на чоловіка. Великий план. На відстані дев’яносто два метри мікропарабола одразу вловила шурхіт конверта при розриванні. Диво технології. При наближенні видно, що Ґарі насупив брови, виймаючи лист. Прочитав його і знизав плечима. Райян розреготався. Ну звісно! Ґарі – це таки персонаж! Справжнісінький! Йому належить вивести його на кін…

Звичайно, в цьому більше ризику, ніж при фільмуванні групи людей у громадському місці. Втім, імовірність того, що інтернавт з Міннеаполіса знає якогось невдаху із Сан-Франциско, близька до нуля. До того ж Райян вжив запобіжних заходів. Його блог розміщено на нелокалізованому сервері. Щоб дістатися до нього, потрібно ідентифікувати й обійти кілька серверів-екранів. Ніхто не завдасть собі стільки клопоту заради такої абищиці.

П’ятнадцятьма хвилинами пізніше Райян натиснув на «Enter» і на блозі з’явилось зображення Ґарі, тимчасом він друкував заголовок «Життя нікчем – епізод 1». Райян був певен: він стане першим у довгому серіалі.

~ 9 ~

– Ти не хотів би просто походити?

Пропозиція Марджі захопила Джонатана зненацька.

– Походити?

– Так, тут скрізь стежки. Людей немає, проте дуже гарно.

Справді, скрізь було дуже гарно, він зі здивуванням по-новому відкривав місця, які минав, сидячи за кермом «Тріумфу». На великій швидкості втрачаєш емоційно те, що дістаєш завдяки відчуттям.

Природа була пишна, рясна й запашна. Одні схили були вкриті яскраво-зеленими кущами, низькорослими деревцями й чагарниками, серед яких де-не-де проглядалися дикі орхідеї. Інші засаджені хвойними з їхньою заспокійливою тінню. При наближенні до океану росли секвої з червоними стовбурами, на яких роки залишили своє різьблення.

Його блукання відтіняло щебетання різноманітних птахів, якось по обіді він побачив навіть кондора, який велично ширяв у високості.

За горами височіли інші гори, легкі спуски виводили на круті схили, які змушували захекатись, і так без кінця-краю. Але подолавши одне узвишшя, можна було насолоджуватися іншим краєвидом, зрідка в щілині провалля виникало море. Пейзаж щомиті змінювався, зачудування Джонатана не минало. Після напруженого підйому та сама панорама мала значно грандіозніший вигляд, ніж коли просто виходиш, зупинивши авто. Чи від гордості за здійснений подвиг? Чи природа зберігала красу для тих, хто за неї заплатив?

Окрім цієї повноти, Джонатан пережив невеликий шок: одного дня під час своїх тривалих блукань він виявив, що його мобільний телефон… поза зоною! Спершу це легке відчуття зв’язку, що розривається, єдності, що порушується, викликало незадоволення і навіть занепокоїло, і настільки, що він, діставшись чергової вершини, виймав мобілку й безнадійно спрямовував її до небес, начебто хотів отримати повідомлення від Усесвіту. Як Мойсей, що піднімав cвій посох. Марно.

Спершу у нього виникало враження ізольованості, відірваності від світу, доки він не збагнув, що ніколи досі не був настільки під’єднаним. Не до засобів масової інформації, які відбирали для нього погані новини з усієї земної кулі, не до імейлів чи повідомлень знайомих, які нагадували про себе в будь-яку пору дня і ночі, кожен з них доводив собі, що він надалі існує в очах інших. Ні, те, що він відчував, було зовсім інакшим, це для нього було цілковито новим: він почувався під’єднаним до самого себе, до свого тіла, своїх почуттів, свого внутрішнього світу, а ще – дивовижно! – під’єднаним до Землі, її рослинного й тваринного світу.

Кожна година блукання роздмухувала в ньому цей вогонь, це досі незнане багатство, яке заснуло настільки давно, що він уже й забув про його існування.

Його ейфорія наростала з кожним днем. Озлобленість і депресія, які на якийсь час заполонювали його, остаточно зникли. Піші прогулянки поступово наповнювали його почуттям вдячності, для нього цілком новим. Вдячності до краси світу, до життя, яке нарешті дарувало йому радість й умиротворення, що про них він досі не підозрював. Він, який мав звичку нервувати з приводу всіх проблем свого існування, тепер відчував бажання подякувати, не знаючи, кому висловити свою вдячність. Послати вдячність Усесвіту на кшталт того, як дехто кидає пляшку в море. Дякую за те, що я живий, що дихаю, бачу, відчуваю, чую. Він більше не зважав на передбачення циганок. У цю мить він був живий, і тільки це було важливим.

У тітоньки Марджі була своя думка з цього приводу, якою вона поділилась якось увечері в саду. Вони сиділи у гарних ротангових кріслах з м’якими подушками. Вона, як завжди, приготувала чай у заварнику, в який додала ложечку меду й… краплину горілки.

– Природа повертає нам те, що відібрало суспільство.

– Що саме?

– Умиротворення.

– Ее… можеш докладніше, будь ласка?

– Ми – цілісні істоти, і природа дає нам можливість вповні це відчути, тоді як суспільство створює в нас нестачу. Йому вдається змусити нас повірити й відчути, що нам чогось бракує, щоб бути щасливими. Воно забороняє нам задовольнятися тим, що ми маємо, тим, чим ми є. Воно невпинно змушує нас вірити, що ми недокомплектовані.

Її слова якось особливо відлунювали в ньому. Стан повноти, про який вона говорила, добре відповідав тому, що він дійсно відчував серед природи. Стан, такий далекий від того, зрештою безбарвного оманливого смаку, який залишився після першого тижня, розтраченого на різноманітні задоволення, як він пояснив Марджі.

– Та це щось інше! – вигукнула вона з лукавою усмішкою на вустах. – Того тижня ти віддався гріхові!

– З твого боку трохи нахабно докоряти мені за це, тримаючи пляшку горілки на столі. Та мавши трьох чоловіків.

Вона розсміялася.

– Любий племіннику, я ніколи не казала, що гріх це щось погане!

– Щось я тебе не розумію, тобто…

– Якби ти знав арамейську, ти зрозумів би…

– Так, я трохи тупуватий: в ліцеї вивчав тільки французьку й іспанську.

Вона усміхнулася й знову налила чаю в чашки.

– Наші церковники справді довгенько намагалися зробити так, щоб ми почувалися винними, начебто грішити завжди означало припуститися жахливої моральної помилки… І все це через просту помилку в перекладі…

– Помилку в перекладі?

– Так, оригінальне слово, яке вжив Ісус і яке переклали як «гріх», звучить khtahayn. Воно радше означає «помилка» в тому сенсі, що те, що роблять, не відповідає меті. Так само, коли Ісус говорив про те, що є злом, він вжив слово «bisha», яке радше означає «невідповідний». Одне слово, грішити – насправді означає не «творити зло», а радше «помилитися й відійти від мети».

– Від мети? Якої мети?

– О… в тому-то й річ… – сказала вона, наливаючи чаю в чашки. – Християни, юдеї й мусульмани, безсумнівно, скажуть «Знайти Бога», буддисти – «Знайти пробудження», індуїсти – «Досягнути визволення», інші – «Знайти щастя»… Але, по суті, це, безумовно, майже те саме. Як написано в індійських «Ведах»: «Істина єдина, мудрі дають їй багато імен».

– Знайти щастя, – замислено повторив Джонатан.

Він ковтнув чаю. Той був гарячий, смачний і запашний. Довкола них поволі западали сутінки. Поверхня океану вдалині відбивала останні денні промені, які зафарбовували небо в рожево-помаранчеві відтінки. Сад поринув у дивовижний спокій і дихав безжурністю. Здавалося, що навіть птахи замовкли, насолоджуючись красою миті.

– Тобто ти хочеш сказати, що мій тиждень байдикування вів мене не в потрібному для його досягнення напрямку, так?

– Так. Ти сам це відчув. Відчути це можуть геть усі: нас приваблюють легкодоступні задоволення, і після їхнього споживання – байдуже смакові вони чи тілесні, чи то просто вечір, проведений з пультом для перемикання з каналу на канал – ми зрештою відчуваємо легке розчарування, чи не так? У нас навіть виникає дивне відчуття невдоволення від того, що це задоволення не стало справжньою поживою. Таке відчували всі. У ХVІІ столітті це дуже добре описав Спіноза.

– Якщо його описав Спіноза…

– Ще раз: у цьому немає нічого поганого, просто це не принесло тобі того, чого шукав ти і чого більш чи менш свідомо шукають усі.

На якусь мить Джонатан замислився.

– І… як ти це пояснюєш? – зрештою озвався він.

Марджі глибоко вдихнула.

– Упродовж свого тижня задоволень ти шукав назовні те, що певною мірою могло принести тобі щастя, так? У ресторанах, нічних клубах, крамницях чи ще десь.

– Так.

– Бачиш, ти ніколи не знайдеш щастя назовні. Можеш провести все життя, наздоганяючи цілу купу речей: коли шукаєш у неналежному місці, нічого не зможеш знайти. Все одно, що шукати могилу Нефертіті в Америці.

– Гмм…

– І чим більше задоволень ти отримуватимеш ззовні, тим більше спонукатимеш свій мозок звертатися до зовнішнього світу і там шукати джерел втіхи. За будь-яких обставин наш мозок справді схиляє нас робити те, що він вважає для нас найкращим. Проблема в тому, що його рішення зумовлені нашим пережитим досвідом. Якщо своєму мозкові ти даватимеш здебільшого зовнішні джерела вдоволення, він дедалі більше підштовхуватиме назовні тебе самого.

Джонатан погодився.

– Очевидно, саме через це церковники тривалий час спонукали своїх адептів віддалятися від пошуків задоволень.

– Так, навіть якщо інколи в результаті це викликало в нас почуття вини. Це не веде і до щастя. Ліпше посмакувати втіху, яку собі забезпечив! Якщо піддався спокусі – насолодися нею!

Джонатан замислено усміхнувся.

– Бачиш, проблема в тому, що задоволення, про які йдеться, ваблять мене. Якщо бути чесним із самим собою, я скажу, що, власне, заради них я гарую. Щоб заплатити за те, що мене вабить. Задля вдоволення частини своїх бажань.

– Авжеж, я не сумніваюся. Як і більшість з-поміж нас. Та оскільки це нас задовольняє неповністю, то після реалізації одного бажання ми одразу ж починаємо прагнути чогось нового, чого доти в голові не виникало. Зрештою це стає схожим на безкінечний біг за вдоволенням бажань, що змінюють одні одних.

– Можливо.

Марджі випила трішки чаю.

– Буддисти добре зрозуміли цей феномен. Вони вважають, що наші бажання є однією з причин наших страждань. Власне, через це вони пропонують позбутися своїх бажань.

– Позбутися своїх бажань…

– Саме так.

– Тааак. Теорію я розумію, а от стосовно практики, то не певен, що прийму цю ідею.

– Чому?

– Маю враження, що саме бажання спонукають мене жити.

– Спонукають тебе жити?

– Звісно. Якщо в мене немає бажань, то вже й не знаю, завдяки чому я рухався б далі по життю. Вони виступають радше рушійною силою, хіба ні? Адже якщо я чогось бажаю, це дає мені енергію боротися. Якщо мені вдасться позбутися бажань, як ти пропонуєш, тоді виникне… велика пустка. Знаєш, я уявляю себе саме так, дзен, нічого не роблю, бо мені більше нічого не хочеться, і це, на мою думку, трішки сумно, так? Трішки депресивно.

Марджі усміхнулася.

– Мій любий, ти так кажеш, бо наше суспільство навчило тебе відчувати лише минущі задоволення, власне, завдяки здійсненню твоїх бажань: воно не дало тобі нагоди відчути справжню радість, ту, що йде зсередини.

– Можливо…

– Коли батьки хотіли тебе потішити, що вони для тебе робили?

– Ну… не знаю, щось дарували…

– Як саме?

– Тобто?

– Як вони той дарунок вибирали?

– Не знаю… припускаю, намагалися дізнатися, яку іграшку мені хотілося б отримати.

Марджі з розумінням похитала головою.

– Авжеж. Яку іграшку тобі хотілося б отримати… А що вони робили для тебе на день народження?

– Подарунок, звичайно.

– А на Різдво?

– Теж дарунки.

Марджі нахилилась уперед і долила чаю.

– Розумієш, проблема тут у тому, що батьки щиро прагнули тебе потішити, і припускаю, ти це відчував. Вони, цілком певно, хотіли тобі щастя.

– Звичайно.

– Насправді, вони не усвідомлювали, що навчають тебе ставати щасливим, отримуючи якусь річ іззовні для задоволення своїх бажань.

– Розумію…

– От тільки це абсолютно неправильно. Чим більше ти звертатимешся назовні у пошуках втіхи, тим більше відчуватимеш нестачу. Чим більше ти ганятимешся за бажаннями, тим менше вдоволеним почуватимешся.

Джонатан неквапно погодився.

– Це перейшло в царину культури, – продовжувала Марджі. – Тепер це всередині нас. Нас до цього підготували. Власне, дійшло до того, що ти описав двома хвилинами раніше: задоволення твоїх бажань – це якраз те, що спонукає тебе до просування в житті, казав ти. Усвідомлюєш? Ти бачиш, наскільки ми залежні? Тож заради цього ми вбиваємо себе на роботі, не усвідомлюючи, що не потребуємо всього того, чого домагаємося…

Джонатан замислено дивився вдалечінь. На поверхні океану повільно ковзав вітрильник.

– Що ж, усе це дуже добре, але що мені слід робити, щоб боротися зі своїми бажаннями? Бо я нічого не можу вдіяти, коли вони з’являються.

– Якщо ти боротимешся зі своїми бажаннями, це означатиме, що частина тебе чогось та й прагне, а інша частина цьому бажанню протистоїть.

– Точно.

– Це щось на кшталт внутрішньої війни між тобою і… тобою.

– Можна і так сказати.

– Тоді існує ризик, що з цього нічого не вийде! Власне, саме тому здебільшого зазнають невдачі ті, що сідають на дієту. Бачиш, коли воюєш проти самого себе, одне є цілком певним: один із нас мусить програти!

Джонатан ошелешено дивився на неї.

– Де шукати рішення?

Марджі похитала головою.

– По суті, я не думаю, що можна вилучити якісь речі з нас, чи то бажання, чи будь-що інше. Якщо у тебе регулярно виникає гостре бажання з’їсти тістечко чи чипси, спробуй все це вилучити. Удачі.

– Кажи вже.

– У нас нічого не можна вилучити. Можна лише додати.

– Додати?

– Так, додати в нас речі, які сильніші за наші бажання, речі, які подолають наші бажання, живитимуть нас і осяватимуть настільки, що ми їх забудемо. Просто забудемо. Тоді наші бажання вивітряться самі собою. Вони розчиняться.

– А… що це за речі?

– Вони дають нам змогу висловити, хто ми насправді і задля чого нас створено. Вони приносять нам втіху і радість, яка йде з глибини нашого єства.

Якийсь час Джонатан мовчки дивився на неї.

– І… як я можу їх знайти?

Марджі нахилилась до нього й прошепотіла довірливим тоном:

– Шукай усередині.

Джонатан не зводив з неї очей, вимовлені пошепки слова відлунювали в глибині його єства.

Він глибоко вдихнув. Здавалося, час завис, і дерева затамували подих у мовчазному саду.

– А для цього, – вела вона далі, – треба узгодити з собою простір і час. Дати речам можливість виринути. Навчитися розшифровувати послання свого серця і тіла…

Слова Марджі наче витали в повітрі, в цьому лагідному вечорі, під осяйними зорями. Вона усміхалась, її чудовий променистий погляд немовби виринав з-поміж усіх гарних зморщок її обличчя, різьбленого роками життя, сповненого багатого й животрепетного досвіду.

– Я не певен, що мені надходять такі, як ти кажеш, послання; втім, не маю і враження, що я їх відкидаю…

– У наш час кожен, сам того не усвідомлюючи, робить це більшою чи меншою мірою.

Джонатана це не дуже переконало.

– Тобі траплялося почуватися втомленим? – запитала Марджі.

– Як усім.

– Коли ми почуваємося втомленими, значить, наше тіло вимагає в нас відпочинку, а мозок сну. І що ж ми їм даємо? Каву!

Джонатан поволі погоджувався, згадуючи все те, що він поглинав, щоб мізкувати на роботі…

– Чи в тебе бувають іноді напади агресії?– запитала Марджі.

Джонатан зітхнув.

– Авжеж, трапляється.

– І що в такому разі ти робиш?

– Що я роблю? Ну… не знаю… Або що?

– Пригадай, коли це трапилося з тобою останнім часом?

– Останнім часом? Окей, це було…

– Мені це ні до чого. Скажи лишень, що ти зробив, коли відчув напад депресії?

– Дуже просто: з’їв чотири шматочки шоколаду! О, ні… вісім.

– І тобі стало краще, так?

– Не зовсім, принаймні у той момент я відчув трішки задоволення. Бодай так.

– І що ти робив потім?

– Здається, ввімкнув телевізор.

– От бачиш: знову та сама схема. Вирішення наших внутрішніх проблем ми шукаємо назовні: шоколад – задоволення, яке йде від зовнішнього світу, телевізор – потік інформації й емоцій, який також надходить іззовні.

– І це серйозно, лікарю?

Марджі пирснула сміхом.

– Як казав Пауль Вацлавік, котрий мешкав неподалік: це – безнадійно, але не страшно!

– Хочеш мене заспокоїти…

– Що ж, так усе-таки краще, ніж ковтати пігулки, навіть якщо це діє за такою самою схемою! Між іншим, не сумніваюся, що коли ти відчуваєш нездужання, у тебе передусім спрацьовує рефлекс…

Джонатан відповів удавано упалим голосом:

– Спожити ліки.

Марджі розсміялася й долила чаю.

– Рішення більшості наших проблем всередині нас самих, повір.

– Розумію.

– Це одна з найбільших ілюзій нашої епохи, ми дедалі менше дослухаємося до своєї душі. Між іншим, доходить навіть до того, що інколи ми не знаємо, що насправді хотіли б зробити з нашим життям. Ба більше, у повсякденні виявляємо тенденцію до втрати самих себе, намагаючись відповідати нормам, які є не нашими, а нав’язані суспільством.

– Нормам?

– Так, нормам або кодексам, називай їх, як хочеш. Кодекси поведінки, думки й, особливо, смаку. Інколи маю враження, що ми любимо не те, про що нашіптує наше серце, а те, що нас спонукають любити. Невже дійсно ми самі вибираємо свій одяг, телефони, напої чи фільми, які ми дивимося?

– Так, але, як бачиш, у наші дні цього майже не уникнути. Ми взаємопоєднані, тож усі взаємно впливають одні на одних. У цьому немає нічого поганого.

– Звісно, що нічого поганого. Але в такому контексті взаємозалежності треба залишатися доволі під’єднаним до самого себе, щоб гарно прожити своє, а не чуже життя.

Джонатан пригадав свої тривалі прогулянки в Біґ-Сур і те дуже сильне почуття, яке він доти ніколи не відчував, бути справді самим собою.

– Щоб гарно прожити своє життя, – продовжувала Марджі, – необхідно дослухатися до того, що йде з самісінької глибини нашого єства. Слухати повідомлення, які нам нашіптує душа. Але наша душа наче ангел, який шепоче таким тихим і кволим голосочком, що треба напружувати слух. Як ти можеш його вловити у нескінченному гаморі? Як ти можеш звернути на нього увагу, коли твій мозок невідступно заполонений тисячами речей, що існують поза тобою?

– Можливо, не тисячами…

– Подумай про всі інформації, якими нас постійно засипають, про всі подразники.

– Дай відгадаю: зараз ти викриватимеш телебачення, інтернет, соціальні мережі, відеоігри, потоки імейлів на мобільному телефоні, есемески…

– Я нічого не викриваю, все це дуже корисно, якщо в людини вистачає пильності, щоб не опинитися в пастці. Чи ж ти знаєш, як виникає залежність?

– Ні.

– Вони викликають у нас емоції. І коли ті в нас зароджуються, то ми відчуваємо, що живемо. Тож ми прагнемо цього ще і ще. Саме тому ми залишаємося під’єднаними до соціальних мереж. Як тільки якесь повідомлення стосується нас, ми відчуваємо емоцію. Якась інформація нас стривожила? Емоція. Хтось думає про мене? Емоція. В якійсь країні сильний буревій? Емоція. Скажу ще раз, у цьому немає нічого поганого, але через те, що ми поглинуті тим, що приходить ззовні, людина втрачає контакт сама з собою. Чим більше наші емоції зумовлені зовнішніми чинниками, тим менше ми вміємо викликати їх у нашій душі власними думками, діями, відчуттями. Схоже трішки на життя у вагоні в російських горах, коли тебе впродовж дня трясе у поїзді, а ми не знаємо, ні хто його машиніст, ні куди він нас везе.

Замислений Джонатан поволі погоджувався.

– Розумієш, – продовжувала Марджі, – насінині важко прорости у ґрунті, що пронизаний густою рослинністю. Щоб світло могло до нас дістатися, потрібно трішки простору.

Погляд Джонатана блукав навсібіч. Над океаном сходив місяць, занурюючи сад у дедалі виразнішу гру тіней. Чорно-біла поштівка.

Марджі озвалася знову:

– Не виділяючи часу, щоб послухати душу й зібрати те, що виринуло з самісінької глибини нашого життя, ми ризикуємо не пізнати себе насправді. А коли ти себе не знаєш…

Вона змовкла, щоб неквапно надкусити імбирний бісквіт.

– То що?

– Коли ти себе не знаєш, тоді нашим життям керують наші ілюзії.

Джонатан скерував погляд на неї.

– Наші ілюзії?

– Так, ми всі маємо ілюзії щодо життя, які скеровують нас у тому чи тому напрямку. В глибині нашого єства свідомість знає, що йдеться не про реальність і що ми на хибному шляху. І, не прислухаючись до свого серця, ми дозволяємо ілюзіям морочити нам голову і позбавити нас справжньої свободи. Так можна стати рабом своїх ілюзій…

– Мені це не зовсім ясно.

Марджі випила кілька ковтків чаю.

– Мушу проілюструвати свою мову… Візьмемо, наприклад, моїх чоловіків.

– Їх у тебе справді було кілька.

– Коли любиш, не рахуєш! Мій перший чоловік був харизматичною особою, яка любила владу. Його ілюзія полягала в тому, що він вірив у те, що люди не гідні довіри і що він мусить усім керувати і все перевіряти. За будь-яких обставин він мав нав’язливу ідею контролювати ситуацію, зокрема людей, що були довкола нього! Але життя бере на себе перетворення наших фантазматичних тривог у реальність. Боягузи дозволяють себе терзати, люди, які бояться бути не на висоті, зазнають краху, тих, що бояться бути відкинутими, таки відкидають. І коли через брак довіри хочеш усе контролювати, тож врешті не контролюєш нічого: контролюй свою дружину – вона тобі зрадить. Контролюй своїх дітей – вони збунтують. Контролюй свій народ – він влаштує революцію.

– Саме через це ти його й покинула?

– Він хотів, щоб я відмовилася від пошукових місій в Єгипті. Буцімто я могла закохатися в мумію…

Вона вмочила печиво у чай і посмакувала.

– А твій другий чоловік?

– Зовсім інакший. Його ілюзія: віра в те, що він розумніший за всіх. Через це він поводився трохи зверхньо щодо інших. Слухав їх трішки відсторонено, немовби постійно оцінював дурниці, які вони розповідали. Не кажу вже про зневагу до емоційних реакцій… Він, траплялося, міг холодно вимовити кілька слів і вказати співрозмовнику на брак раціональності в його словах. Годі й казати, що ми втратили багатьох друзів…

– Але чому його інтелект ти вважаєш ілюзією?

– Ілюзією була його віра у вищість свого інтелекту. Зацикленість на ментальному не означає, що ти найрозумніший.

– Зацикленість на ментальному?

– Так, не хочу читати тут курс біології, спрощуючи, скажу, що ми маємо три мозки.

– Анжела сумнівалася, чи в мене є бодай один; тепер я дізнаюся, що їх у мене три.

– Точніше, наш мозок має фактично три шари, кожен з них розвинений більше чи менше залежно від кожного з нас: ми маємо мозок архаїчний, набутий від наших предків-рептилій чотириста мільйонів років тому, тобто задовго до доісторичної людини. Саме цей шар мозку забезпечує примітивні рефлекси боротьби за виживання, територіальності й агресивності. В одних людей архаїчний мозок розвиненіший за інші, вони якраз наділені здатністю діяти й реагувати. Їм загалом притаманний смак до влади, грошей, сексу…

– Це – наші політики!

Марджі розсміялася.

– А інші шари? – поцікавився Джонатан.

– Лімбічний мозок, завдяки якому ми відчуваємо емоції як свої, так і інших, і який дає нам змогу розвивати свої властивості спілкування. Він виник з появою перших ссавців, вони мали дбати про своїх малят, які були нездатними вижити без відданості дорослих. І, нарешті, неокортекс, осідок того, що можна назвати ментальним: логічне мислення, здатність концептуалізувати тощо.

– Розумію…

– У житті було б ідеально знайти рівновагу між цими трьома мозками, щоб урешті-решт комфортно почуватись як у діях і емоціях, так і в абстрактному мисленні.

– Значить, у твого другого чоловіка був добре розвинений неокортекс…

– Можна так сказати. Але інтелект не зводиться до ментального. Він спирається на врівноважене використання трьох шарів мозку. В нього ж у даному випадку були проблеми в емоційному плані. Він мало знав себе і погано розумів інших. І належав до людей, які ніколи не прислухаються до свого серця і своїх прагнень, і не розумів власних емоцій. Моїх – тим паче…

– Чи ви підтримуєте контакт після розлучення?

– Я дізналася, що під кінець його уразив Альцгеймер. Вершина для того, хто мав неабияку голову…

– Бідолаха.

– Він дуже швидко забув, що в нього ця хвороба.

Марджі ковтнула чаю.

– Мій третій чоловік теж дуже вирізнявся. Він шукав щастя у своєму статусі. Найбільша з ілюзій, цілком певно… Спочатку його особистість мене захоплювала, і вона цього вимагала. Потім настав момент, коли я збагнула, що він ганяється за всім, що може позолотити його герб і надати вагомості. Починаючи від титулів і завершуючи елегантним вбранням з урахуванням марки автомобіля, облаштуванням нашого дому та доречних слів, які він вводив у розмови. Навіть люди, з якими він спілкувався, були прискіпливо відібрані з тим, щоб підкреслити його значення. Ніщо не йшло від його серця, все було продиктоване потребою визнання. Він, гадаю, сам приходить від себе в трепет, не почуваючись, однак, щасливим: завжди мало бути більше, ніби він ніколи не досягав рівня образу, до якого так прагнув. Він, очевидно, відчував потребу себе підбадьорити, компенсувати брак поваги до себе, який так уміло приховував… Коли я захотіла змінити професію і стати біологом, він зробив усе, щоб цього не допустити: адже мати дружину-археолога – це клас. Дружина-біолог – щось зовсім пересічне.

Джонатан не стримав сміху.

– Він помер, розчавлений колесами авто, – відстороненим тоном повідомила Марджі.

– Який жах!

– Ні! Навпаки!

– Як ти можеш так казати?

– Це був «Ролс Ройс», після вечірки в замку, на якій багато випили. Омріяна смерть для нього! Тільки уяви, якби десь на околиці його збив моторолер…

– Марджі…

– Його заповіт було виконано до йоти: грандіозний похорон у присутності всієї місцевої еліти, оркестр і хори, які виконували «Реквієм» Моцарта, і поховання, грандіозніше за могилу Рональда Рейгана. Всі були дуже вражені. Окрім мене. Якщо порівняти з Тутанхамоном, він був дрібним гравцем, розумієш…

~ 10 ~

Чоловік глибоко вдихнув і кілька разів по черзі подивився то на м’яч для гольфа, то на напрямок. Коротко пересмикнув плечима, піднявши їх угору й злегка прокрутивши назад. Майкл ледве втримався від сміху. Щоразу, коли Джон Дейл готувався ударити по м’ячу, у нього проявлявся нервовий тик. Чогось смішнішого годі й придумати.

Приглушений удар, м’яч злетів високо-високо, описав велику криву, впав й одразу завмер на поверхні.

– Непогано, – зі схвальною усмішкою сказав Майкл. – Гарна свічка.

Обидва чоловіки пішли далі. Ранковий туман розсіявся під сяйливим сонцем, яке заливало поле для гольфа Золотоворітського парку. Приємно пахло свіжоскошеною травою. Океан на видноколі здавався неспокійним. Уздовж берега на хвилях купчилася піна.

– Як ваші домовленості з партнерами?

– Просуваються, – відповів Майкл. – Я вірю в успіх.

– Ви так кажете впродовж трьох місяців, але посутніх змін не помітно.

– Я попереджав, що на це потрібен час. Для них наша контора наче дитя. Позбутися плоду своєї утроби не так і легко..

– З тим, що я кладу на стіл, вони зможуть зробити скільки завгодно дітей.

– Це не так актуально…

Джон Дейл зупинився й глянув на Майкла.

– А якщо я порозмовляю з ними сам?

– У жодному разі! Треба знати, як до них підійти. Я з ними практикую вже п’ять років….

– То чому все так затягнулося? Гадаю, з тим, що я пропоную, їх можна легко переконати.

– Там, де є прив’язаність, не все вирішують гроші. Вони ніколи не продадуть комусь ззовні. Це має пройти через мене. Я б’ю їх вище пояса, і на це потрібен час. Без нічого не матимеш нічого.

На обличчі Джона Дейла відбився сумнів.

– Покладіться на мене, – додав Майкл. – Справа на доброму шляху.

Вони рухалися в напрямку гріна. Вдалині на поверхні океану більшало вітрильників, які запевно хотіли скористатися вітром. Хвилі, вочевидь, їм заважали.

Майкл глибоко вдихнув. Він знав, що не зможе отак довго томити Джона. Прагнучи виграти на всіх фронтах, він ризикує втратити все. Втім… не може ж він вдовольнитися прибутком від продажу тільки своїх акцій, залишити таку саму суму партнерам, вони ж бо нічого не зробили, навіть у перемовинах участі не брали. Але це, між іншим, на краще. Вони так мало заробляють, що здатні продати акцію за 400—500 доларів, тоді як Джон готовий викласти дві тисячі.

* * *

«… на цій величезній молочній фермі, Дане, бачимо сотні корів, які стоять рядами одна біля одної. Там так мало місця, що їм ніяк повернутися. Вже не кажучи про те, чи можуть вони лягти, щоб поспати. Найбільше вражає те, що на них помітні наслідки перебування в тісному приміщенні. У це ледве можна повірити, але уявіть, що в них відростають копита, адже вони ними не користуються. Копита обертаються на величезні нігті, які закручуються і ростуть угору. Власне кажучи, це потворно, і знаєте, Дане, дивлячись на них, не можна не думати, що після завершення свого життя молочних корів вони з полегшенням вирушать на бійню, щоб знайти кінець у наших тарілках».

«Дякуємо, Тіффані, нашій спеціальній кореспондентці на фермі поблизу Денвера в штаті Колорадо. Далі про довкілля: на прямому зв’язку з нами знову Джеремі Стенсон з Дога у Катарі. Джеремі, представники ста дев’яноста країн зібралися для обговорення кліматичного потепління. Чи під кінець ухвалили спільну резолюцію?»

«Добридень, Дане. Речник щойно вийшов після прес-конференції. Делегати кожної країни запротоколювали звіти експертів тут, у Дога. Майже всі науковці зійшлися на двох схожих висновках: у найліпшому разі вони передбачають потепління мінімум 4 °С під кінець століття. Нам, міським мешканцям, любителям тепла, цифра 4 °С, дорогий Дане, може здаватись незначною, але науковці французької делегації нагадали, що в минулому був час, коли температура земної кулі була на 4 °С нижчою за нинішню. І уявіть собі, Дане, що йдеться про льодовикову еру… Так, ви добре мене почули, по суті, у масштабі планети 4°С є величезною цифрою; науковці передбачили, що під кінець століття ці додаткові 4 °С призведуть до тотального танення альпійських льодовиків у Європі, це означає, що в долинах Рони, на великій французькій долині, не залишиться ні краплини води, внаслідок чого Прованс стане пустелею. Здається, що цей образ вразив уми, однак, Дане, наразі конгрес, робота якого добігає кінця, не ухвалив жодного рішення. Керівники держав просто вирішили зібратися через два роки у Парижі для обговорення ймовірних заходів і…»

Джонатан вимкнув радіо і знову вмостився в ротанговому кріслі перед відчиненим вікном своєї кімнати на другому поверсі. Він дивився на океан і глибоко дихав. Шукай всередині, сказала Марджі. Він зітхнув. Не так і легко знайти щастя в глибині самого себе, коли у світі все йде шкереберть. Важко абстрагуватися від того, де все так недоладно.

Він спробував викинути зі своєї свідомості погані новини. Чому суспільство так невдало еволюціонує? Його душила суміш гніву й безсилля. Треба було дослухати цей репортаж до кінця. Можливо, журналіст сказав про петицію онлайн, яку слід підписати, чи про план проведення маніфестації. Пошукає пізніше в інтернеті.

Шукай всередині. Він на якийсь час заплющив очі, намагаючись очистити свідомість. А коли розплющив, побачив геть блідий місяць на блакитному ранковому небі. Місяць… Анжела… їхні довгі літні вечори в саду до народження Клое. Вони годинами розмовляли під зорями про те, як змінити світ. Анжела… У цьому складно зізнатися, але її йому бракувало. Попри накопичену на неї злість і несправедливе розлучення, що базувалося на неналежних докорах. Що він міг зробити, якщо йому трапилася няня-німфоманка? Але Анжела нічого не хотіла слухати. Непоступлива, вірна сама собі. Як у минулому, коли докоряла за те, що надміру працює і часто нехтує сім’єю. Я для тебе нічого не значу, наважувалася заявляти вона. Не усвідомлюючи, що він робить це задля неї. Задля неї і Клое.

Джонатан підвівся й пошукав у кишені куртки гаманець. Він кілька років не дивився на фото. Проте знав, що воно тут, десь засунуте. Нарешті знайшов, воно, за іронією долі, лежало між сторінками його страхового поліса. Витягнув його пальцями й відчув, як стислося серце. У той період він фотографував Анжелу тільки на чорно-білу плівку. Правдивішу. Зворушливішу. На фото вона була в ліфчику з білого мережива. Апарат зафіксував її чарівний вираз з легкою розгніваною усмішкою, вона протестувала, не бажаючи фотографуватися, коли вона ще не вдягнена. З нахмуреними брівками й усміхненими очима на неї не можна було надивитися.

У двері постукали, і тітонька Марджі ввійшла з невеликою тацею в руках. Джонатан крадькома заховав фото в рукав.

– Доставка додому!

– Марджі, ти – неймовірна.

На таці стояв гарненький порцеляновий кавник, дві чашки і флакон віскі. Вона запевно запросила на каву й себе. Пройшла вперед, щоб поставити свою ношу на маленький столик біля вікна. Але через якийсь незграбний жест мало її не перекинула. Джонатан швидко простягнув руку, щоб допомогти втримати рівновагу. Світлина вислизнула з рукава і впала. Він квапливо її підняв і готувався переключитися на іншу річ, як тітонька дуже лагідно запитала.

– Ти досі не перегорнув сторінки, так?

Він промовчав.

Вона налила кави у чашки і посунула одну з них у бік племінника.

– Прошу, любий.

Джонатан узяв чашку. Від кави поширювалися заспокійливі пахощі.

– А якщо ти їй зізнаєшся в тому, що відчуваєш? – запропонувала вона задушевним голосом.

Джонатан злегка напружився і якийсь час сидів мовчки, перш ніж порушив мовчання.

– Марно. Ми вже багато говорили. Я зробив усе, щоб довести, що її закиди недоречні. Безуспішно.

– Я пропоную не пояснювати, просто сказати, що ти відчуваєш.

– Хіба це не те саме?

Вона зітхнула.

– Бідолашний Джонатане, попри всі роки спільного життя, ти зовсім не знаєш жінок…

Джонатан приголомшено дивився на неї.

– Жінці ні до чого твої раціональні слова, які мають прояснити якусь ситуацію. Пояснювати, весь час пояснювати… Так наче за всяку ціну треба бути правим. Ох… чоловіки нічогісінько не розуміють… Вона хоче одного: відчути, що ти її любиш, відчути, що саме її ти любиш…

– Але це не логічно, якщо…

– У подружньому житті на логіку наплювати! Йдеться про почуття, там не місце для математики!

Джонатан довго сидів мовчки. Ні, він не міг уявити, що знову розмовляє з Анжелою і знову на ту саму тему. Вона цілком здатна його послати. А йому не хочеться виставляти себе на глум. Не може бути й мови. Швидше змінимо тему.

– Я послухав обурливий репортаж по радіо. Про вирощування у комплексах. Просто скандал.

– А…

Він сів і відкинувся назад у кріслі.

– Складно віднайти внутрішній спокій, коли живеш в егоїстичному й жорстокому світі, проти якого доводиться постійно боротися.

Марджі примостилася на краєчку підвіконня, пильно глянула на племінника і перевела погляд назовні, вдалину.

– Усе правильно, – нарешті сказала вона. – Мені так само стає сумно він таких-от новин.

Розпливчасте ранкове світло оточувало її обличчя блідою, як вицвілі тони сукні, розмитістю. Її гарні зморшки гармоніювали з делікатними тріщинками на пофарбованому вікні.

– І все-таки, – продовжила вона, – чи ж обурення проти речей, на які ти не маєш впливу, не є рецептом проти депресії?

Це зауваження зачепило Джонатана, він наче у дзеркалі вгледів реальність, що спричинила тривогу.

Він мовчки дивився на тітку. Таки правда, що в подібних ситуаціях почуваєшся страшенно безпомічним, це підточувало його єство.

– Але хтось же мусить повставати проти некерованого розвитку суспільства. Не можна ж сидіти з опущеними руками й журитися з приводу того, що діється, далі продовжуючи своє нікчемне життя так, ніби нічого не трапилося.

Погляд Марджі був сповнений неймовірного співчуття.

– У 1930-х роках один протестантський теолог придумав дуже доречну молитву. Дехто каже, що він наслідував Марка Аврелія. Інші – що вона від Франциска Асизького, але це неважливо.

– І про що вона?

– «Дайте мені мужність змінити те, що можна, прийняти з душевним спокоєм речі, змінити які я не в силі, і мудрість відрізнити одне від іншого».

Якусь мить Джонатан пильно дивився на неї.

– Але я не можу залишатися бездіяльним. У житті речі мають еволюціонувати, а не регресувати.

– Авжеж, я тебе розумію, але що ти можеш вдіяти? І що ти, до речі, робиш?

Джонатан звів на неї очі.

– Я з усім цим борюся. Виступаю проти, наскільки можу. Борюся…

Він трохи помовчав і, відкинувшись у кріслі, додав:

– Інколи я себе запитую, навіщо все це, по суті…

– Можливо, ні для чого.

– Дякую, ти мене підбадьорила.

Марджі глибоко вдихнула.

– Досить часто боротьба зміцнює те, проти чого її ведуть.

Джонатан нахмурився.

– Ти можеш знайти контрприклади, – сказала вона, – але це все-таки правильно майже у всіх царинах.

– Я ніяк не розумію, чому.

Марджі знову налила кави. Такої ж гарячої, і такої ж запашної.

– Це має глибоку причину, але я волію, щоб ти з’ясував це шляхом експерименту…

– Експерименту?

– Треба буде організувати його у своїй фундації.

– Я гадав, що десять років тому ти вийшла на пенсію.

Замість відповіді на вустах Марджі заграла усмішка.

– Тим часом можу подати кілька ілюстрацій, якщо хочеш. Наприклад, у царині стосунків. Уяви: хтось висловлює якусь ідею, яка тобі видається цілковито неправильною або приголомшливою.

– Окей.

– Що буде, якщо ти виступиш проти й нападеш на його ідею? Ти його образиш і змусиш захищати висловлену точку зору, щоб його не вважали ідіотом. Це викристалізує його позицію, і він уже не зможе змінити своєї думки. У боротьбі з його ідеєю ти її тільки зміцнив…

– При такому підході…

– У ХVІІІ столітті у Франції монархія старого ладу через цензуру боролася проти філософів Просвітництва, і це тільки зміцнило рух, який призвів до революції 1789 року.

Джонатан похитав головою.

– На початку ХХ століття в Росії, – продовжувала Марджі, – царська поліція переслідувала всіх незгідних незалежно від того, соціалісти вони чи ліберали. Це тільки підживило відчай, який зрештою зіграв на користь комуністів у 1917 році.

– Я й не знав.

– Ще один значно переконливіший приклад, – мовила Марджі, підводячись, – посидь, я піду візьму цифри.

– Облиш, не варто.

– Варто, варто.

Вона вийшла і через кілька хвилин повернулася з паперами в руках.

– Ти пам’ятаєш, що у 2002 році американська адміністрація започаткувала те, що вона назвала «війною з тероризмом». Того року американський Державний департамент нарахував 198 терористичних актів у світі, в яких загинуло 725 осіб. Після десяти років невпинної широкомасштабної боротьби, на яку пішли значні кошти, американська адміністрація навела цифри за 2012 рік: 6771 терористичний акт, вбито понад 11 тисяч осіб.

– Це заспокоює…

– Це так само діє і в плані здоров’я. Можливо, ми про це якось поговоримо. Не хочу давати тобі урок біології сьогодні!

– Усе це дуже гарно, але ми не можемо з усім погоджуватися. Індивідуалістська, спрямована на захист інтересів споживача модель, яка робить усіх нещасними, зуміла поширитись майже на всю планету, проникла навіть у куточки світу з цілком інакшою культурою. Стала цілком панівною. Мене це обурює.

– Ця модель занепаде сама собою тому, що вона панівна. Знову ж, упродовж століть історія прагне це нам продемонструвати. Наполеон зумів завоювати пів-Європи, чи не так? Однак, коли він відійшов від влади, французька територія була меншою, ніж на початку його правління… Глянь так само на Римську імперію, Священну імперію, Османську імперію, колоніальні імперії, Радянський Союз… Всі ті, чиїм покликанням було нав’язування, дезінтегровані.

Джонатан не був переконаний повністю, навіть якщо слова Марджі несли заспокоєння. Він дивився у вікно своєї кімнати. Туман поволі розсіювався. Він узяв ще гарячу чашку й ковтнув кави. Міцна, заспокійлива смакота. Поширюючись по всьому тілу, тепло розчиняло його гнів. Лагідний голос Марджі вивів Джонатана з задуми.

– Повір мені, боротьба марна, і, як казав Лао Цзи дві з половиною тисячі років тому, краще запалити свою свічечку, ніж проклинати пітьму.

– Запалити свою свічечку, – повторив Джонатан із сумнівом, блукаючи поглядом за вікном.

Місяць зник, знівельований сяянням неба, що відкрилося зі зникненням туману.

Марджі продовжувала дуже спокійним, майже простодушним тоном:

– Те, що ми ненавидимо в інших, інколи є тим, чого не приймаємо в собі.

Джонатан жваво відреагував. Попри аж надто доброзичливий підхід, Марджі не дуже церемонилася. Він готовий переглянути своє життя, але тут, чесно кажучи, він не бачить, у чому полягає його відповідальність за нещастя суспільства. Звісно, він не був абсолютно чесним при виконанні своїх професійних обов’язків, але хто з нас саме такий? І вважає, що речей, за які може собі докоряти, не так і багато. Якби всі були настільки нечесними, як він, Земля була б раєм.

Марджі нахилилася до нього і з сяючими очима, в яких проскакували бісики сміху, майже довірливо порадила:

– Шукай радше в собі божественне, ніж в інших диявола.

– Божественне в собі? Я гадав, що в глибині нас лежить гріх…

– Це, либонь, найгірша з усій можливих інтерпретація. Коли я думаю про спустошення, до яких це призвело в умах… Наслідки цього ми маємо ще й сьогодні…

– Однак Адам і Єва не послухалися, – сказав Джонатан з іронічною посмішкою…

Марджі усміхнулась йому у відповідь.

– Хочеш знати мою думку? Якщо Бог існує, то він сам захотів, щоб Єва вкусила яблуко!

– У Біблії сказано, що він їй це заборонив…

– Так, щоб до цього її спонукати! Збунтувавшись, Єва вчинила перший акт свободи у світі. Це не первісний гріх, а первісна свобода!

– Тут ти, либонь, трохи перебільшуєш…

Марджі вдавано прибрала шокованого вигляду.

– Як віруюча людина може бодай на мить уявити, що Бог був нездатним створити досконалу істоту, яка безумовно виконувала б його волю? Якби він хотів, щоб Єва підкорялася, вона підкорилася б. Справді, повір: Бог хотів, щоб людина була вільною!

З цими словами вона взяла пляшку віскі й додала кілька крапель у свою каву.

Джонатан спостерігав за нею. Вона таки справді крутий персонаж. Він заздрив її оптимізму у будь-якому випробуванні.

– Гаразд, отже, в глибині мого єства є божественне… І що ж я маю робити, щоб… його знайти?

Вона усміхнулася своєю найчарівнішою усмішкою.

– Відгадай.

– Кажи вже…

– На це запитання я вже відповіла.

– А… знову «Шукай всередині», так?

– Ти швидко вчишся.

– Але це не пояснює, що і як робити. До речі, що саме в мені є божественним?

Марджі глянула на нього сяючими, сповненими доброти очима.

– Знайти божественне означає досягнути рівня вищої свідомості.

– Отакої… Визнай, це геть неконкретно.

– Настане день, коли це здаватиметься тобі дуже зрозумілим.

– Гмм…

– І цей день значно ближчий, ніж ти собі уявляєш.

– І… що саме мені дасть досягнення такого рівня свідомості, як ти кажеш?

– Пригадуєш, коли вчора ми розмовляли про гріх, то казали, що деякі речі, давши коротке задоволення, породжують у нас велику порожнечу і врешті-решт тягнуть радше вниз.

– Так.

– Отож, тут це трохи навпаки: коли період пошуку простого задоволення минає, коли наші вчинки й слова підказані нашою свідомістю, а не продиктовані одним тільки прагненням отримати від них особисту вигоду, ми почуваємося так, наче нас підносить щось… щось більше за нас. Так трапляється і тоді, коли ми знаходимо своє покликання, в якому себе реалізуємо, навіть поза своєю роботою. Ми тоді відкриваємо, що це значно перевершує все те, що може принести ефемерне вдоволення від наших прагнень.

– Наше покликання… Ти стаєш загадковою.

Тітонька всміхнулася.

– Я схильна думати, що кожен із нас справді має свою долю, тож прикро з нею розминутися.

Джонатан раптом розсміявся.

– Ти справді віриш, що на Землі є сім мільярдів деміургів…

– Я ж не сказала, що йдеться обов’язково про якісь грандіозні покликання. Може йтися про щось зовсім непримітне, знаєш, інколи справді важливими у світі бувають речі, напозір зовсім незначні. Є тенденція, що плин історії визначають великі лідери. Насправді, це не зовсім так. Кожен своїми діями, словами, станом душі й емоціями впливає на своє оточення, і це поширюється, немов хвилі на поверхні води. Обов’язково. Ніщо не буває нейтральним. Зрештою, кожен з нас має відгук у світі. І коли ми знаходимо своє покликання, у нас з’являється роль, яку маємо грати, яка є корисною людству, живим істотам, всесвіту.

– Роль, яку маємо грати…

– Саме для цього кожен з нас має притаманні йому таланти, навіть якщо для більшості людей ці таланти зостаються схованими глибоко в них і лише чекають нагоди, щоб виринути і щоб їх плекали. До речі, розкриття талантів – це також засіб для розуміння свого покликання.

Джонатан скривився.

– Тоді в мені вони добре сховані.

Він налив собі кави.

– Більшість людей вважають себе зобов’язаними робити те, що завжди робили, навіть якщо це не сприяє їхньому розквіту. Вони забороняють собі прислухатися до своїх глибоких прагнень, бо переконані, що це нікуди їх не приведе. Тоді як насправді все зовсім навпаки. Наші глибокі прагнення, а не поверхові, навіяні суспільством бажання, є слідами, по яких ми маємо просуватися по шляху нашого покликання.

– Слідами?

– Так. Так наша душа подає нам знак через свої прагнення, щоб вивести на наш шлях. Це приглушений поклик долі…

Вона кілька разів ковтнула кави й повела далі:

– Наш шлях розкривається перед нами, коли зникають ілюзії, через які ми помилково обираємо напрямок, і коли пробуджується наша свідомість. І знаєш, що є бентежним у житті: те, що з нами стається позитивного чи негативного, в радості чи в горі, таємно служить єдиній меті: розбудити нашу свідомість, адже лише тоді ми вповні стаємо самими собою.

Джонатан глибоко вдихнув. Через прочинене вікно до нього лилося повітря, напоєне пахощами дерев, кущів і квітів у саду.

– Відкрити мої глибокі, як ти кажеш, прагнення, здається, буде непросто… Після нашої останньої розмови я багато часу міркував про те, що могло б перевершити мої бажання. Я чимало сушив собі голову. Безрезультатно.

Усмішка Марджі промінилась доброзичливістю.

– Прислухайся до свого серця, а не до голови.

Джонатан засміявся.

– Прислухайся до свого серця… Кумедно чути цей поширений і позбавлений сенсу вислів із вуст біолога.

– Знаю, інтелектуали висміюють народні вислови. І вони помиляються! Народ часом буває мудрішим за еліти, які вважають себе вищими за всіх.

– Можливо, але тут, у цьому випадку… «прислухайся до свого серця» нічого особливого не означає, визнай це.

– Не обманюй себе: рішення за серцем. У нашому суспільстві так настійливо вкладали у свідомість думку, що все відбувається в голові, що ми відділили себе від решти тіла. Визнається цінність одного лише мозку, і все це тому, що там є нейрони. Це смішно! Хоч би тому, що нейрони є також і в серці, але ніхто про це не говорить. У кишківнику, між іншим, також…

– Жартуєш?

– Близько сорока тисяч нейронів у серці і п’ятсот мільйонів у кишківнику. Кожен з цих органів має незалежну й добре розвинену нервову систему.

– Отакої!

– Гарні рішення йдуть від серця або нутрощів. Не від голови. Між іншим, у древньому Єгипті це дуже добре розуміли.

– О… археолог таки недалеко втік від біолога…

– Перед тим як муміфікувати фараона, єгиптяни виймали всі внутрішні органи. І залишали тільки ті, що були важливими, ретельно зберігаючи їх у розкішних вазах, які призначалися для захоронення разом із мумією. Конкретніше, це серце і кишківник.

На мить замовкла і додала:

– А мозок викидали на смітник.

~ 11 ~

Райян навів різкість на постать Ґарі. Той сидів у своєму старому пластиковому, колись білому, нині пожовтілому на сонці кріслі і, насупивши брови, розбирав свою пошту. Неподалік діти бавилися з м’ячем.

Райян терпляче чекав. Але знизування плечима затримувалося. Раптом Ґарі відсахнувся, водночас злегка примружив очі, втупившись на руку. Райян взяв його великим планом. На пучці Ґарі виступило кілька краплин крові.

Ідіот. Порізатися, відкриваючи конверт.

– Ану перестаньте дуріти! – проревів Ґарі на дітей.

Райян швидко перевів камеру на широкий план. Блін, він упустив дітлахів, які щойно закинули м’яч у квіти.

– Ви з глузду з’їхали, чи що? – кричав почервонілий від гніву Ґарі. – Я без кінця торочу, щоб ви зважали на квіти. Мізки, як у червоних рибок!

Діти завмерли на якусь хвилю, вочевидь, збентежені, забрали м’яч і зайшли в дім.

Ґарі похитав головою, розгорнув вийнятий лист і взявся смоктати порізаний палець.

Райян знову навів великий план.

Ґарі нахмурив брови, його велика голова похитувалася зліва направо в такт читанню. Стоячи за камерою, Райян не зміг утриматися від усмішки. Ну нарешті, нарешті таке довгождане знизування плечима.

Райян єхидно й жорстко осміхнувся. Сьогоднішній пост забезпечено.

* * *

Фали вітрильників радісно подзвякували об щоглу на легенькому вітрі, який приносив потоки морських пахощів та кілька повівів свіжості під полудневим сонцем.

Шукай божественне в собі.

Легко сказати. Впродовж двох годин, що Джонатан сидить на терасі кав’ярні на мосту Монтерей, він марно шукав, хвилювався – нічого не приходило.

Час від часу його свідомість зосереджувалася на перехожих, вловлюючи уривки розмов, що долинали, коли ті його минали. Такі ж, як і він, люди, котрі, однак, мали одну посутню відмінність: були безтурботними, тоді як він мався зовсім інакше. Ти не дотягнеш до року. Безсердечний голос другої циганки досі відлунював у його свідомості.

Він дивився на океан, сподіваючись прогнати крихту тривоги, яка знову повернулася. Він не хотів впасти в депресію, у той летаргійний стан, з якого виходиш ціною надлюдських зусиль, немов комашка, яка потрапила в бокал, його стінки настільки гладенькі, що будь-яка спроба втекти завершується невмолимим сповзанням на дно.

Шукай усередині.

Важко дивитись усередину, коли, власне, боїшся натрапити там на тривогу.

На екрані телевізора, закріпленого на внутрішній стіні кав’ярні, змінювалися дивовижні картини лісів, зняті з гелікоптера. Джонатан заледве чи й чув звук голосу журналіста.

«Ліси Амазонки, – казав той, – знищуються у жахливому темпі: тисяча шістсот гектарів щодня, що дорівнює площі ста п’ятдесяти футбольних полів».

«На екрані фото старого індіанця перед входом у Музей природничої історії в Сан-Франциско, де на цей момент, – уточнював журналіст, – експонується неймовірна виставка про Амазонку. Довге волосся зібрано на потилиці, обличчя виражає умиротворення, хоча й з певним сумом. Свого роду спокійна покірність долі».

Джонатан довго зітхає. Як можна бути щасливим, коли у світі все так погано? Як знайти в собі сили вийти з цього, коли зло заполонює Землю? Боротьба марна, казала тітонька Марджі.

Голос старого чоловіка спокійний, врівноважений. Попри серйозність висловленого, не помітно жодної ворожості, жодної ненависті.

«Коли ви зріжете останнє дерево, – казав він, – коли зловите останню рибину, тоді збагнете, що гроші не можна з’їсти».

~ 12 ~

– Простягніть, будь ласка, палець.

– Перепрошую?

– Ваш вказівний палець, будь ласка.

Джонатан простягнув руку молодій жінці в білому халаті. Вона делікатно насунула на вказівний палець щось на кшталт широкого еластичного кільця, схожого на прошитий алюмінієм палець рукавички, від нього відходив довгий, тонкий електричний провід, який кілька метрів далі був під’єднаний до комп’ютера, що стояв на столі. На стіні за нею величезний екран.

– Ось ви й під’єднані, – пояснила вона.

У неї був м’який усміхнений голос, відчувалася, однак, певна професійна стриманість.

Жінка ковзнула за стіл і взялася стукати по клавіатурі.

Джонатан глянув на трьох осіб, що сиділи обіч нього на поставлених півколом стільцях. Жінка тридцяти п’яти чи тридцяти шести років із зачіскою каре, здавалося, старанно уникала зустрітися поглядом з іншими; ще одна жінка років шістдесяти, дуже усміхнена, зі здоровим кольором обличчя, пишним світлим волоссям, що пахло лаком, гаряче вітала кожного, хто прийшов; і нарешті юнак з повадками студента, неголений, з розтріпаним волоссям, очі якого регулярно блукали в декольте жінки-науковця. Треба зазначити, що її білий халатик не приховував пари гарненьких грудей.

Кімната радше простора, з білими стінами й безликим умеблюванням, попри все купалась у м’якому, досить теплому світлі. Фундація тітки Марджі розташувалась поблизу центру Монтерея. Дуже проста будівля, що загубилась у малозаселеній зоні, серед дерев.

– Крива, яку ви бачите на екрані, відображає рівень провідності вашої шкіри з флуктуаціями в реальному часі.

Згадана крива не була повністю горизонтальна, вона злегка коливалася, досить слабко, але нерегулярно. До досконалої синусоїди електрокардіограми було далеко.

– Провідність змінюється залежно від вологості вашої шкіри, коротко кажучи, пітніння. Власне, симпатична нервова система контролює ваші залози пітніння, так як і ваш артеріальний тиск чи сердечний ритм.

– Ок.

– Ваш внутрішній стан, ваші емоції і стрес впливають на ці фізіологічні моменти, які можуть мінятися будь-якої миті.

– Розумію.

Юна операторка ввімкнула показники інших учасників.

Тепер на величезному екрані вимальовувалося чотири різноколірні криві, кожна розвивалася незалежно від інших. Джонатанова була блакитною. Яскраво-жовта крива молодої брюнетки була найрівнішою серед чотирьох. Зелена належала юнакові й відзначалася помірним коливанням. Флуктуації червоної кривої шістдесятилітньої жінки були трохи ератичними і значно більш вираженими порівняно з іншими, що їх вона регулярно перекривала.

– Ви можете констатувати, – заговорила науковець, – ми всі різні, у нас різні фізіології, і ми по-різному реагуємо в однаковій ситуації.

Вона трішки відступила.

– Тепер я хочу, щоб ви подумали про різні речі. Пригадайте останній раз, коли у вас був сильний стрес…

Червона крива підскочила майже одразу. Джонатан заплющив очі. Виник образ циганки. Він глянув на екран. Його блакитна крива піднялася, як стріла. Юнакова крива ледве чи піднялася, жовта залишалася так само рівною.

Операторка підійшла до учасників і звернулася до молодої брюнетки.

– Вам на думку не спадає ніяка стресова ситуація?

Та відповіла короткою загадковою усмішкою, жовта крива залишилася незмінно рівною.

Науковець ступила крок до юнака.

– Невже останнім часом студентське життя не подарувало вам якогось великого зворушення? – запитала вона зацікавлено з усмішкою на вустах.

У цю мить їй до ніг упав олівець. Вона нахилилася вперед, цей рух привідкрив її груди трохи більше.

Зелена крива злетіла вгору, юнак зашарівся. Чутлива машина. Джонатан стримав усмішку. Чи ж падіння олівця було ненавмисним?

Брюнетка зиркнула на годинник. Джонатан запитав себе, скільки морських свинок заплатило за цей експеримент.

– Тепер ми зробимо вправу на розслаблення, – промовила операторка. – Сядьте зручно.

Учасники завовтузились.

– Прошу зробити глибокий вдих, спокійно… отак… тепер щораз повільніше… так… ось так… при кожному видихові дайте тілу розслабитися трішки більше, дедалі більше…

Джонатан скерував погляд на екран. Більшість кривих повільно схилялися, червона більше за інші, жовта помітно менше. Його крива зустрілася з кривою студента, далі вони перетнулися в іншому напрямку.

Голос науковця скеровував їх таким чином у різні стани – розслаблення чи напруження, позитивні чи стресові, здавалося, кожна крива мала своє життя і не переймалася іншими.

Потім молода жінка запропонувала їм подивитись одне одному в очі, що вони й зробили, переводячи погляд з того на того. Молода брюнетка також взяла участь у грі, Джонатан відчув, що тепер вона менш відсторонена, ніж на початку.

– Дивіться одне на одного… доброзичливо, – промовила операторка своїм м’яким, позитивним голосом. – Спробуйте відчути те, що вас тут зібрало.

Експеримент спонукав кожного усміхнутися, спершу усмішка була трішки збентеженою, згодом природнішою. Так незвично дивитися на когось по-справжньому. Більшість часу Джонатан не дивився людям у вічі, або ж глипав мигцем; власне, він на них дивився, але не бачив, сканував простір поглядом, думаючи про щось інше або зосереджуючись на розмові. Тут він дивився цим особам в очі з єдиним наміром – бачити саме їх, це було так, наче він відкривав якусь частку їхнього інтимного життя, відчував їхнє життя, вловлював їхню тожсамість. Саме так, і його бентежило те, що він бачить, хто вони такі. Вони вже не були незнайомцями, яких десятками зустрічаєш щодня на роботі або в магазині і якими зовсім не цікавишся.

Тепер криві на екрані опинилися навдивовижу близько одна біля одної, вони немовби збігалися. Годі й повірити. Хіба таке можливо? Як простий візуальний контакт між людьми здатний викликати зближення фізіологій? Джонатан не міг отямитися. В цю мить блакитна крива закрутилася спіраллю, ілюструючи його ошелешеність. Він усміхнувся і вирішив повернутись у гру, знову зосередитися на присутніх довкола нього людях, ділячи з ними цю мить злиття.

Своєрідного єднання.

Минуло чимало часу. Він знову зиркнув на екран. Криві зрештою з’єдналися, утворивши єдину лінію.

~ 13 ~

– Остіне Фішере, ви без особливих зусиль виграли другий тур турніру у Флашинґ Мідоу. Який у вас настрій сьогодні, якраз перед наступною зустріччю?

Остін усміхнувся. Журналісти завжди хочуть знати, що діється в нього всередині.

– Ми тільки на початку, нічого наразі не вирішено, треба бути напоготові.

– Відомо, що це покриття до вас не дуже прихильне. Однак, вигравши турнір, ви ввійдете в аннали як людина з найбільшою кількістю перемог на Ґранд Слемі. Це на вас якось тисне?

– Я намагаюся зберігати самовладання. Турнір виграють матч за матчем.

Журналістку, здавалося, така відповідь розчарувала. Звісно. Їй хотілося, щоб він вмостився на дивані й розсипався в інтимних звіряннях.

– Як ви поясните невідповідність між вашим блискучим успіхом і образом гравця, якого, скажімо… трохи недолюблюють?

Недолюблюють. Вона змушувала його заплатити за стриманість. Він намагався зберегти незмінну усмішку.

– Мене такі речі не цікавлять. Я граю в теніс, це й так забирає багато часу…

– Дехто каже, що ви ставитесь досить холодно й трохи байдуже до інших. Вважаєте, що для вас є напрямок поступу у ваших відносинах з фанами?

Остін намагався зберегти усмішку.

Байдужим?.. Якби ти знала, що я вже витерпів і що мені доводиться терпіти, коли я чую такі балачки. Якщо людина не виставляє свої страждання напоказ, це не значить, що вона нічого не відчуває.

– Я не дослухаюся до чуток. Я дуже багато працюю, зосереджуюся на своїй меті.

Він зиркнув ліворуч на свого спортивного тренера Воррена, який сидів трохи оддалік. Воррен заплющив, потім розплющив очі на знак схвалення.

Остін попрямував у роздягальню, за ним Воррен з двома чи трьома фотографами.

Щоразу як він чув такі ущипливі зауваження, щоразу як ішлося про нелюбов глядачів, у ньому наростало невиразне, але дуже особливе почуття, воно йому знайоме з дитинства і виникало, коли на батьковому обличчі він читав ознаки зневаги. Так начебто невидимі волоконця тримали його прив’язаним до того болісного минулого, яке він намагався відкинути, але при таких підступних зауваженнях воно знову оживало. Не чекаючи на запрошення, минуле втручалось у сьогодення.

Він відмовився позувати фотографам. І зачинив двері роздягальні за собою.

Остін знову відчув, як у ньому наростає енергія, яку годі стримати, гнів і владна потреба вв’язатися в бій і перемогти.

– Коли починаємо? – запитав він.

– Через чотири хвилини, – відповів Воррен.

– Чудово, – підсумував Остін.

Він битиметься до кінця і виграє цей турнір. Коли він стане рекордсменом, на нього дивитимуться зовсім інакше. Неодмінно.

* * *

Біґ-Сур.

Буйнозелені пагорби. Спів вітру в кущах. Високі секвої з червоними стовбурами і темними голками. Пахощі хвойних. Де-не-де проглядається океан.

Джонатан рухався більше години. Вийшовши з інституту, він відчув поклик природи. Він не міг повернутися додому так, ніби нічого не сталося. Треба пройтися, наодинці, зібратися з духом.

Під час ходьби рухаєшся повільніше. Культура миттєвого поширення й ультрашвидкої реакції, в якій ми перебуваємо, зумовлює те, що ми більше ніде не є присутніми. Йдучи, людина поринає в час природи, всесвіту, космосу. Час життя. І відновлює контакт сама з собою.

Повітря цього гарного надвечір’я тепле, Джонатан почуває себе гарно й легко. До нього повернулося почуття вдячності, яке заполонювало його під час попередніх прогулянок. Вдячності до життя, краси світу, запашного вітру і такого чудового світла, коли сонце поволі починає хилитися, заходячи на реверанс.

Його колишні клопоти здаються далекими, як і колишні непогамовані бажання, відчуття, що чогось бракує, та фрустрації. Сьогодні мало значення одне – відчуття життя. Скільки воно триватиме – невідомо, але наразі він живий, і за це відчуває безмежну вдячність.

У небі з’явився кондор, Джонатан довго стежив за його мовчазним польотом, доки той не розтанув у повітрі за пагорбами.

Всі люди поєднані між собою.

Це одкровення постійно крутилось у нього в голові. Ми всі різні, сказала операторка, однак щось нас все ж таки єднає. Невидимий, але наявний зв’язок, який проявляється тільки тоді, коли його шукають, коли його потребують, коли його активізують…

Після експерименту Джонатан залишився, щоб з нею поговорити. Вона довірливо розказала, що жінки можуть випробувати іншу форму фізіологічного прояву, який демонструє зв’язок, що нас єднає. Коли вони живуть разом, наприклад у спільноті, у всіх жінок через кілька місяців настає синхронізація їхніх менструальних циклів: їхні місячні настають точно в один і той самий момент.

Кондор знову виринув високо над ущелиною й полинув у напрямку океану.

Всі люди поєднані між собою.

Досі Джонатан бачив себе чи не єдиним у цьому світі, хто бореться у своєму кутку, щоб із нього вибратися. Боротися… боротися і битися.

Досвід, який він щойно пережив, спонукав його усвідомити щось величезне, основоположне, що все поставило під питання, його суперництво з Майклом, двоїсті взаємини з клієнтами, яким він нав’язував непотрібні послуги, його конфліктні відносини з Анжелою… Вся організація його існування досі спиралася на помилку, фальшиве бачення життя. Тепер усвідомлення цього відгукувалось у глибині його єства.

Оскільки ми всі поєднані, боротьба проти інших – це, власне, боротьба проти самого себе.

~ 14 ~

Майкл зайшов у багатоквартирний будинок, подзвонив у відеотелефон і став чекати, всміхаючись на всі тридцять два перед об’єктивом.

Електричний замок пронизливо завібрував. Він штовхнув двері, перетнув хол і зайшов у ліфт.

Останній поверх.

Дзвінок не видав жодного звуку, тоді він кілька разів постукав.

Через якийсь час двері прочинилися й виглянуло обличчя Саманти.

– У тебе все гаразд? – кинув він, широко усміхаючись.

Молода жінка зміряла його невиразним поглядом, зиркнула довкола й відступила, обернувшись спиною.

Майкл штовхнув двері й опинився у передпокої. Пройшов за Самантою до вітальні, просторої, залитої білим світлом кімнати. У великих засклених вікнах високі будівлі Сан-Франциско наче плавали в тумані, той туман ладен був їх поглинути.

Молода жінка сіла на бильці канапи і схрестила ноги. На ній була коротка спідничка й біла блузка. Застібнута до самого верху. Шкода.

– Мені потрібні твої послуги, – сказав Майкл.

Вона мовчки дивилася на нього.

– Вечеря в місті з одним із потенційних клієнтів. Плюс любощі.

Вона не зводила з нього погляду, так само без будь-якого виразу.

– Хто він?

– Ти завжди хочеш усе знати. Навіщо?

– Я хочу знати, хто він.

Майкл зробив кілька кроків уздовж заскленої стіни.

– Президент об’єднання дрібних комерсантів. Для мене – велика риба.

– Одружений?

Майкл заперечно похитав головою.

– Або він сам про це забув, – мовив сміючись.

Підійшов до неї ззаду і взявся руками за груди.

Вона різко його відштовхнула.

– У цьому нічого поганого, – запротестував він.

– Я не об’єкт самообслуговування.

– Час від часу я міг би мати якісь привілеї… Я все-таки хороший клієнт…

– Власне. Тобі відомий тариф.

– Я завжди кажу своїм партнерам: клієнти заслуговують на повагу.

– Постачальники також.

– Я зі своїми клієнтами великодушний. І дбаю про них.

– У кожного своя комерційна політика.

Майкл щиро розсміявся.

– То яка все-таки передбачається програма, – недовірливо перепитала вона.

– Я ж сказав: обід, і продовження, якщо захочеш.

– Без усяких дурнуватих заморочок?

– Ну, що ти…

– Типу вдягтися як дівчисько, щоб погратись у няню, а тоді зненацька з’являється його бабеха, яку трафляє шляк…

Майкл усміхнувся й поклав руку їй на плече.

– Домовились. А тепер покажи мені свої гарненькі груденята…

~ 15 ~

– Твій газон реально чудовий!

– Справді?

Марджі і Джонатан йшли по саду маєтку, повільно спускаючись до океану. Повітря все ще було теплим, хоча сонце досить високо піднялось у небі. Приємно пахло жимолостю й свіжоскошеною травою.

– Мій заростає конюшиною. Я все спробував. Жодних результатів. Доводиться виполювати її вручну, але попри це, вона знову виростає. Може, ти мені щось порадиш?

Марджі зайшлася сміхом.

– Ну ти й смішний!

Джонатан зупинився.

– Не можу ж я залишити її рости й нічого не робити.

Усміхнена Марджі рухалася далі.

– Чому ні?

Джонатан наздогнав її.

– Чому? Але ж… це ж очевидно, хіба ні?

– Ні.

Марджі настільки приємно гратися з упередженнями, що вона ладна виставити себе ідіоткою хоч би для того, щоб подивитись, як ви будете переглядати свої думки.

– Бо на газоні і негарно, й неестетично. Це всім відомо.

– Всім? А от ти, ти сам звідки про це знаєш?

– Звідки знаю? Звідки мені відомо, що це негарно? Але ж… я це знаю, і все. Це не обговорюється. Це мій смак.

Усмішка Марджі стала лукавою.

– Ти в цьому певен?

Джонатану аж заціпило. Що можна на це відповісти?

Марджі рухалася незмінно усміхнена, блукаючи поглядом своїм пречудовим садом.

– Це нагадує мені одну історію, – сказала вона, – історію невигадану, яку розповів Роберт, один з наших друзів із Санта-Крус. Якось він запитав себе, чому його дружина завжди відрізає кінець індички, яку готує до Дня подяки, перед тим як ставити її в духовку. Вона відрізала в неї шматочок задньої частини, і це йому здавалося дивним. «Вона так готується», пояснила дружина. «Гаразд, але чому?» Він був заінтригований і хотів знати більше. «Просто так роблять завжди. Між іншим, я бачила, що моя мама готує індичку саме так». Чоловік наполягав, аж вона зателефонувала мамі. Та підняла слухавку. «Мамо, чому ти відрізаєш задок в індички, яку готуєш на День подяки?» Мама відповіла, не задумуючись: «Такий рецепт». Донька допитувалась, але задовільної відповіді не дістала. Мама почала захищатися. «Такий спосіб приготування, так мене вчила моя мама». Тоді донька вирішила зателефонувати бабусі й поставила їй те саме запитання: навіщо відрізати задок у тієї чортової індички перед тим, як ставити її в духовку? «Бо я завжди так робила», – відповіла бабуся. «Чому?» – «Чорт забирай! У мене була надто маленька піч, щоб вмістити її всю!»

Джонатан вибухнув сміхом.

– Колись, – продовжувала Марджі, – конюшина була чи не обов’язковою складовою найгарніших газонів. Так вважалось у цілому світі, до твого відома. І серед купленого насіння для газону завжди було насіння конюшини. Ніхто уявити не міг газон без конюшини! Саме завдяки їй газон залишався зеленим у засушливий період. Оскільки конюшина поглинає азот з повітря і постачає його ґрунтові, вона природно забезпечує газон добривом. Чого ще можна хотіти? Пізніше, в 1950-х роках, транснаціональні хімічні компанії розробили гербіциди для знищення бур’янів на газоні. Але виникла одна проблема: гербіцид знищував і конюшину, яку всі любили. Внаслідок цього їхню гидоту перестали купувати. Тоді вони взяли бика за роги і вклали мільйони доларів в рекламні акції, які поширювали думку, що конюшина належить до бур’янів.

– Жартуєш?

– Завдяки цьому піар-ходу інформація поширилась дуже швидко. Люди стали інакше дивитись на конюшину, а тоді захотіли її позбутися. Тож транснаціональні компанії вбили двох зайців: почали продавати свою гидоту – гербіцид, а пізніше люди були змушені купувати в них добрива, оскільки газони стали страждати від браку азоту…

Джонатан сердито похитав головою.

Марджі всміхнулась, в її очах світилась лукавинка.

– Конюшина дуже гарна, – сказала вона. – Весною вона навіть цвіте дрібненькими білими квіточками.

І заговорила тихіше, щоб підкреслити довірливість тону:

– Таке наше життя: ми далеко не завжди здогадуємося, що те, що вважається проблемою, інколи насправді є… рішенням!

Вони поволі спускалися вздовж трояндових квітників і живоплоту з клематисів, що п’янили своїми пахощами. Покручені стовбури хвойних дерев чітко вимальовувались унизу, на сяйливій блакиті океану. Жодного повіву вітерцю навкруг, рослини, здавалося, скористалися цим, щоб вивільнити свої пахощі, певні, либонь, того, що вітер їх не відбере.

– І як було сказано вчора, – додала Марджі, – боротьба марна, ми всі поєднані.

– Ее… дозволю собі зауважити, ми говорили про живих істот, а не про рослини!

– Рослини належать до живих істот.

– Так, але… гаразд, але ж все-таки існують якісь межі. Ти ж не хочеш, щоб я повірив, буцімто я поєднаний з конюшиною, що росте на моєму газоні!

Марджі спокійно усміхнулась.

– Хтозна… Ти ж чув про те, що трапилось із гвинторогими антилопами наприкінці 1980-х років у Південній Африці?

– Чесно кажучи, ні! – відповів Джонатан сміючись.

– Це сталось у Трансваальській савані. Я була там майже тридцять років тому…

Марджі помовчала, перш ніж продовжила, спроквола, ніби слова приходили водночас із тим, як у пам’яті оживали спогади.

– Я добре пам’ятаю червоне сонце на світанку над просторими рівнинами і гарячий подих вітру, який приносив запах хижаків. На цих рівнинах розміщувалися численні заповідники, де мешкали куду, великі антилопи з гвинтоподібними рогами. Вони призвичаїлися їсти листя акацій. І дерева не протестували…

Джонатан розсміявся.

– У них був невеликий вибір!

У відповідь Марджі таємниче посміхнулася.

– Одного дня з невідомих причин у заповідниках одна за одною почали вмирати антилопи. Не зауважили ні нападу хижаків, ні слідів поранень. Наша група біологів витратила два роки на встановлення причини. Те, що ми зрештою вияснили – багато чого змінило в моєму баченні світу…

Джонатан нахмурив брови.

– До тих пір акації не протестували, бо знали, що антилопи з’їдять кілька листочків і йдуть далі. Але того літа антилопи дуже розмножились у заповідниках. Тож з’їдали набагато більше листочків, ніж зазвичай. Тоді дерева у відповідь збільшили кількість таніну у своєму листі, щоб воно стало гірким і відвадило антилоп.

Джонатан з сумнівом глянув на неї.

Марджі продовжила, ніяк на це не реагуючи.

– Але голодні антилопи далі споживали листя, так що акації опинилися під загрозою.

Вона зробила паузу і повела далі:

– Тоді вони почали посилати у свій сік отруту. Їхнє зазвичай їстівне листя стало… смертоносним.

Збліднувши, Джонатан дивився на тітку.

– Та найдивовижніше не в цьому, – сказала Марджі. – Акації передавали повідомлення від одного дерева до іншого. Вони попередили своїх одноплемінників про небезпеку, яка чигає на них, якщо ті дозволять їсти своє листя, як зазвичай. Так, ти правильно розчув: дерева передавали це одні одним, так що кожне почало виробляти таку саму отруту.

Джонатан якийсь час помовчав, перш ніж озватися. Чи є якісь докази? Адже кожна акація могла реагувати індивідуально так само, наштовхнувшись на таку саму проблему.

Марджі повільно хитнула головою, примруживши очі.

– Робити своє листя отруйним стали всі акації в регіоні… включаючи й ті, що росли поза заповідниками, тобто не мали контакту з антилопами. У них не було жодної причини так реагувати… хіба що отримавши інформацію.

У Джонатана сипонуло по спині морозом. Думка про те, що дерева можуть розмовляти, належала до наукової фантастики. Те, що це може бути реальністю, тривожило.

– Чи відомо, як вони це роблять?

– Є кілька здогадів, але нічого остаточного. Відомо, що вони обмінюються хімічною інформацією через коріння в землі, але й це ще не все.

– Розкажи.

– Рослина вміє розпізнавати своїх сусідок, які живуть у землі довкола неї. Якщо йдеться про рослини однієї сім’ї, вона залишає їм місце для розвитку, сповільнюючи ріст власних коренів. Натомість, коли її сусідка чужинка, вона розвиває їх дуже швидко, щоб зайняти територію. Було проведено такий експеримент: порожню, непрозору й герметично зачинену коробку поставили на ґрунт, в який висіяли насіння перцю, розвиток корінців якого постійно вимірювали. Потім дослід повторили, але цього разу в коробці розмістили одну рослину – фенхель. Нагадаю, що фенхель відомий ворог перцю (він поширює в землі й у повітрі хімічні сигнали, які пригнічують його ріст). Отже, фенхель помістили в непрозору й повністю герметичну коробку, яку поставили на ґрунт. Рослини не мали жодних засобів для комунікації шляхом обміну хімічними сигналами. Однак було помічено, що перець почав прискорено розвивати своє коріння, це типова поведінка рослини, яка помітила чужинку на своїй території. Тобто перець зумів дізнатися, що там був фенхель, але як? Таємниця.

– Ошизіти!

Джонатан блукав поглядом по пахучій жимолості, по трояндових кущах, чагарниках, непорушних і величних соснах. Відтепер він дивитиметься на них зовсім інакше.

– Ти вважаєш це дивовижним тому, що ніколи про ці події не чув, але ніхто не дивується речам, які щодня відбуваються довкола нас…

Джонатан нахмурився.

– Що ти маєш на увазі?

– Наприклад, чи ти колись замислювався, що роблять птахи, щоб літати групами?

– А що в цьому дивного?

– Чи тобі відомо, що вони здатні різко змінити напрямок, всі разом, одна одної не торкаючись? Тоді як вони дуже близько.

– Гадаю, вони орієнтуються на того, хто перебуває на чолі групи. Їм доводиться летіти дуже близько, бути надзвичайно мужніми, зосередженими й швидко реагувати…

Марджі з усмішкою похитала головою.

– Це не пояснює згаданого феномену. Науковці виміряли час, потрібний для того, щоб птахи змінили напрямок одразу після зміни курсу птахом-очільником. На це йде менше часу, ніж потрібно для того, щоб нервовий імпульс дійшов від ока до мозку й від мозку повернувся до ока.

Зацікавлений Джонатан мовчки дивився на неї.

– Так само загадкова поведінка риб, які плавають косяками, – додала Марджі. – Дослідження виявили очевидність речей, які розбурхують уяву: коли їхні очі закрили матовим склом, щоб зробити незрячими на час проведення експерименту, риби залишалися на своєму місці всередині косяка і далі рухалися, пречудово зберігаючи орієнтацію.

– Напевно, їхнє переміщення створює хвилі у воді, потоки, що їх усі мають відчувати…

– Так, власне, й думали. Тоді дослідники перерізали на рівні слуху нерви бічної лінії у досліджуваних риб, але їхнє плавання залишалося навдивовижу синхронним з переміщенням усіх інших.

– Це справді розбурхує уяву.

– Так само не мають пояснення і тому, як поштовим голубам вдається знаходити свою домівку, коли їх залишають за сотні кілометрів в абсолютно незнайомому місці, спонукаючи долати шлях, по якому вони доти не літали.

– Так як і перелітні птахи…

– Точно. Спершу думали, що батьки пояснюють шлях пташенятам. Тож дослідники забрали пташенят одразу після народження. Коли малята виросли і змогли літати, їх підкинули вгору. Вони кинулися в небо й, інстинктивно пролетівши над половиною планети, знайшли своїх батьків точно в тому місці, де ті перебували, вилетівши кількома тижнями раніше…

Замислений Джонатан якийсь час мовчав. Вдалині виднілась групка човнів з червоними вітрилами, які пливли разом. Вочевидь, вітрильна школа. Через слабенький вітер вони були майже нерухомі й злегка колихалися на місці на лагідних хвилях.

– До чого ти ведеш? – нарешті запитав він.

– Великий кембриджський біолог Руперт Шелдрейк висунув гіпотезу про існування чогось, що єднає живі істоти між собою, і не тільки людей. Щось, що він назвав морфічним полем.

Джонатан скривився.

– Я чув про поля магнетичні і гравітаційні… ніколи про поля морфічні.

– Це щось на зразок невидимої матриці. Простір, який огортає живих істот, що перебувають у відносинах одні з одними, і дає їм змогу зберігати форму постійного контакту. Зв’язок, який не стирається ні часом, ні відстанню.

– Ні відстанню?

– Так.

– Це трохи схоже на маячню. Я ще можу уявити, що виділяються хвилі або вже й не знаю що, які сприймаються іншими і завдяки яким ми залишаємося поєднаними з іншими, але коли я вирушаю в подорож у протилежний кінець планети, то не розумію, як таке може діяти.

Марджі похитала головою.

– Власне, це аж ніяк не хвилі. І не електричне чи магнітне поле, яке справді слабне з відстанню. Можливо, це те, що найбільше розбурхує уяву: це зв’язок зовсім іншого порядку, на іншому рівні, так начебто ми пов’язані в іншому вимірі, незалежному від часу і простору. Так начебто під’єднуючись час від часу до цього виміру, ми одразу дістаємо доступ до інформацій, які він містить і які нас єднають.

– Це настільки неймовірно, що ошизіти можна…

– Отже, ще раз: сьогодні немає наукової певності з цього приводу, а тільки вагомі припущення та низка доказів. А також захопливі експерименти, що їх ведуть такі вчені, як Шелдрейк. Це дозволило б пояснити і щойно згадані явища, і багато іншого.

– Наприклад?

– Чи траплялося так, що ти раптом згадував когось, кого вже давно не бачив, хто, можливо, живе дуже далеко, в іншій країні, і якусь мить по тому та особа тобі телефонує? Або почувши телефонний дзвінок, ти здогадуєшся, що це вона?

Джонатан здригнувся. Таке траплялося з ним не раз. Він приписував це випадкові.

– Існування морфічного поля пояснило б також, чому люди здатні відчувати на собі чийсь погляд, тоді як у них зав’язані очі й вони повернені до тієї особи спиною.

– Справді?

– В інституті ми провели експеримент із залученням дев’яти сотень осіб. Його результати незаперечні: особам, які мають цю здатність, вдається відчувати спрямований на них погляд з показником успішності 73 %.

– Вау…

– Наприклад, є домашні тварини, які наперед знають, коли їхній господар має повернутися додому, вони підводяться, щоб зустріти його біля дверей за кілька хвилин до появи. Шелдрейк провів неймовірну кількість досліджень з цього приводу. І показав, що тип поведінки, який коти й собаки демонструють перед поверненням господаря, не можна пояснити ні часовими звичками (він довільно змінював час повернення), ні впізнаваністю звуку його авто чи автобуса (він довільно змінював транспортний засіб), ні їхнім розвиненим нюхом (він змушував господаря подорожувати у водонепроникних машинах).

Джонатан спроквола погодився. Він уже чув від друзів розповіді про такі випадки, але ніколи не сприймав їх усерйоз.

– Це також дало б змогу краще зрозуміти, чому стільки тварин втекли перед прибуттям цунамі, який змив багато узбереж Південної Азії у 2004 році, тоді як їхні п’ять органів чуття не вловили жодного знаку. Наприклад, слони Шрі-Ланки. Вони відійшли вглиб материка або на підвищення за годину до приходу руйнівного урагану. У Таїланді, в таборі, де туристів катають у них на спинах, рано-вранці слони почали якось дивно ревіти, а далі відмовились підкорятися. Потім розірвали свої ланцюги й рушили вгору на пагорби. Ті кілька чоловік, які пішли за ними, врятувались. Таку саму поведінку спостерігали в багатьох інших тварин. Скажімо, у національному парку Яла на Шрі-Ланці, де хвилі спустошили геть усе на три кілометри вглиб території, серед людських останків не знайдено скелета жодної тварини.

– Як тоді пояснити те, що люди піймалися в пастку, якщо вони також під’єднані до поля, про яке ти говориш?

Марджі зітхнула.

– Поява техніки у житті людей позбавила нас деяких наших здібностей, навіть якщо вона має дивовижні здобутки, між іншим. Усі констатували, що наша пам’ять стала менш ефективною відтоді, як ми почали користатися електронними записниками для нагадування про те, що маємо робити.

– Це зрозуміло…

– Чи, скажімо, те, що ми поступово втрачаємо відчуття орієнтації відтоді, як віддали себе на відкуп супутникових навігаторів.

– Можливо, але я волію це, ніж мучитись у пошуках шляху.

– Ми говорили про цунамі 2004 року. На той час деякі так звані примітивні племена також відчули наближення небезпеки і також сховалися на горах задовго до приходу цунамі, тоді як так звані розвинуті люди загинули, не відчуваючи, що на них чигає.

– Я цього не знав.

– Так само було з індіанськими народами Андаманських і Нікобарських островів, які розміщені зовсім близько до епіцентру землетрусу, де нарахували до семи мільйонів жертв: племена сентінельців, онге, великих андаманітів, шомпенів якимось чудом врятувалися. На острові Жіркатанґ двісті п’ятдесят членів древнього племені жарава сховались у землю задовго до накочування хвиль і десять днів харчувалися кокосовими горіхами. На півдні острова Сурін двісті членів племені мокен, за винятком одного хлопця-каліки, також сховалися задовго до настання віщого моменту. Коли їх запитали, як вони дізналися про настання такої драматичної події, вони були дуже здивовані цим запитанням, буцімто відповідь очевидна. «Ми просто слухали природу», – сказали вони.

Джонатан усміхнувся.

– Віктор Гюго казав: «Природа з нами говорить, але ми не вміємо її слухати».

Марджі погодилась.

– Між іншим, ці первісні народи здатні на дивовижні речі. Вони вочевидь мають доступ до таємничої інформації, нам не відомої.

– Що ти маєш на увазі?

– Індіанці Амазонії здатні знайти дерево чи рослину, що допомагає видужати хворому. Але в Амазонії на одному-єдиному гектарі більше різновидів дерев, ніж у цілій Європі. Це якщо говорити тільки про дерева. Що ж до розмаїття рослин, то довкола них росте понад вісімдесят тисяч видів. І коли в них запитують, як вони розпізнають рослину, яка вилікує хворого, відповідають, що про це їм кажуть самі рослини.

Джонатан стримав усмішку.

– Їхні шамани входять у транс і в такому зміненому стані свідомості вступають, як кажуть, у контакт із духом рослин. Нібито транс дає їм змогу легше під’єднатися до…

– …морфічного поля.

– Так, саме так. Ось іще один приклад, який розбурхує уяву: з покоління в покоління вони розробили різні формули кураре, ця отрута служить їм для полювання; вона провокує моментальний параліч усіх кінцівок жертви. Цим зацікавилися західні дослідники, вони встановили, що деякі формули дуже вигадливі, в них задіяні елементи, виділені з дуже різних рослин, причому кожен компонент відіграє у виготовленні головну роль. За відсутності одного з них чи зміні дозування котрогось отрута не буде ефективною. Як вони знайшли формулу? У них немає книг, немає лабораторій, немає інструментів. Вони неграмотні.

– Можливо, вони йшли шляхом проб і помилок.

– Ні. До цього можна вдатися, шукаючи комбінацію двох-трьох компонентів з-поміж кількох десятків чи сотень, але композиція з семи-восьми елементів з-посеред вісімдесяти тисяч дає кілька мільйонів можливостей. Ніхто не може зробити мільйони спроб.

Джонатан окинув поглядом сад і сотні його дерев, напівчагарників, кущів, рослин і трав. Кумедно уявляти, що нас щось поєднує.

– Чи ти знаєш, що наразі ногами по-звірячому чавиш кілька сотень билинок? – запитав він.

Марджі щиро розсміялася.

– Перспектива зв’язку справді веде до перегляду нашого ставлення до життя навколо нас, – промовила вона, захоплено милуючись рослинністю свого саду. – Певно одне: ми створені, щоб жити разом. Тим паче, що багато досліджень виявили досить промовисті речі.

– Наприклад?

– Вчені довели, що проста прогулянка лісом зміцнює нашу імунну систему.

Джонатан пригадав свої прогулянки серед дикої природи Біґ-Сур. У такі моменти він почувався дуже добре…

– Інші дослідження, – продовжила Марджі, – доводять, що присутність рослин у робочих кабінетах знижує головні болі на 30 %, втому – на 20 %, а біль у горлі – на 20 %. Подібні результати досягнуто і щодо присутності тварин поруч з нами. Так, відомо, що людина, в якої був інфаркт, має на 23 % більше шансів прожити ще один рік після цього, якщо в домі є пес.

– Ти викличеш у мене почуття вини: Клое завжди хотіла мати якусь тваринку. Анжела була згодна, але я щоразу заперечував.

Марджі усміхнулася.

– Людина – істота соціальна. І потребує відносин з іншими, з тваринами і рослинами. Ми живемо, власне, завдяки відносинам. Це, між іншим, можна було стверджувати вже після досліду, проведеного Фрідріхом ІІ зі Священної імперії у ХІІІ столітті.

– Ніколи не чув.

– Цей чоловік вільно володів шістьма-сімома мовами і питав себе, яка ж «мова Бога», та, якою ми розмовляли б природно, якби нас жодної мови не вчили. Тоді він провів експеримент, який, на щастя, сьогодні ніхто собі не дозволить повторити.

– Що саме він зробив?

– Ізолював новонароджених малят, їх віддали спеціально призначеним годувальницям, яких зобов’язали давати дітям їсти, пити й переодягати, щоб вони були чистенькими, одне слово – забезпечувати всі їхні фізіологічні потреби. Але жінки не мали права їх пестити, гратися з ними, особливо розмовляти.

– Яку ж мову вони створили?

– Невідомо.

– Чому?

– Вони всі померли. Хоча всі їхні фізіологічні проблеми були вдоволені. Їх усього-на-всього позбавили спілкування.

Неприємно вражений, Джонатан труснув головою.

– Який жах!

– Відносини – сутність нашого життя, Джонатане.

Останні слова Марджі ніби зависли в повітрі. Тепер сонце світило дуже яскраво, і Джонатан знав, що невдовзі його тітонька захоче повернутися. Знявся легенький вітерець, і малі вітрильники знову рушили, всі разом.

Відносини – сутність нашого життя. Нині основні відносини Джонатана обмежувалися клієнтами. Але хіба можна справді говорити про відносини, коли йдеться про людей, від яких чогось очікуєш? Про людей, яким усієї правди не кажеш, бо прагнеш домогтися підпису? Еге ж… Нічого особливого…

– Дехто вважає, що може жити, ні від кого не залежачи. Вони думають, що їхнє щастя залежить тільки від них. Це величезна ілюзія.

Марджі нахилилась до Джонатана. В неї знову з’явилась лукава усмішка на вустах.

– Всередині тебе живе п’ятсот видів мікроорганізмів.

– А я вважав, що я сам-один.

– Сто тисяч мільярдів бактерій живуть у нашому кишківнику.

– Припини, це відразливо.

– Бактерій, які в тобі живуть, у сто разів більше, ніж клітин у твоєму тілі.

– Помовч, твої слова викликають у мене бажання пройти курс антибіотиків.

Марджі всміхнулася.

– Інколи ми потребуємо тих, кого вважаємо ворогами.

– Що ще ти для мене підготувала?

– Ці бактерії оберігають тебе від небезпечних організмів, через які ти міг би тяжко захворіти. Якщо їх убити антибіотиками, ти станеш дуже вразливим. А ще…

– Що?

– Є ще одна річ, – промовила вона, надавши трішки таємничості своєму голосові.

Джонатан нахмурив брови.

– Бактерії, які живуть у твоєму кишківнику, відповідальні за належне дозування в тобі серотоніну. Без них тобі його бракувало б.

– Що таке серотонін?

Марджі якусь мить помовчала, розтягуючи напруженість.

– Гормон, який веде тебе до доброго самопочуття.

~ 16 ~

Остін Фішер покліпав очима, потім легко труснув головою, намагаючись прогнати спогади. Перефокусувати себе на нинішній момент. Минулого більше не існує. Марно його мусолити. Він узяв тенісний м’яч у руку і зім’яв його пальцями, зосередившись на отриманому фізичному відчутті. Відчуття – це теперішнє, тільки теперішнє. Втім, через кілька моментів образ данського гравця знову постав йому перед очима, і він знову почув його трохи гугнявий голос, його гидкий тембр під час останнього інтерв’ю на CNN.

Остін Фішер – це просто машина, машина, щоб вигравати.

Заздрість. Саме заздрість підштовхнула цього спортсмена-невдаху висловити такі жахіття.

Зосередься, ти професіонал.

Упродовж своєї кар’єри йому часто доводилося чути неприємні речі. Це частина гри, він зумів привчити себе не надто на них зважати. Звичайно, він регулярно відчував роздратування і навіть гнів, але це щось інше. Ніколи раніше він так гостро не реагував. Чому тепер? Чому? Чому під час турніру, завдяки якому він може ввійти в аннали спорту?

Машина для виграшу, позбавлена почуттів, і в цьому його сила.

Як можна говорити настільки несправедливі речі? Нехтувати величезною працею, до якої він себе примушував упродовж усіх тих присвячених тренуванню років, наполегливою роботою без відпочинку й легкого життя. Змітаючи всі ті зусилля одним помахом руки…

В цю мить у залиту світлом кімнату ввійшов Воррен. Стіни вітальні орендованої на час турніру вілли були засклені й виходили на басейн. Усмішка, яка грала на вустах Воррена, одразу ж стерлася, коли він побачив гравця.

– Щось сталося?

– Ні-ні, все гаразд. Жодних проблем, – відповів Остін, нейтральним, уміло контрольованим тоном.

Воррен уважно подивився на Остіна, а тоді вмостився на бильці канапи навпроти гравця.

– Це… через данського гравця?

Якийсь час Остін сидів нерухомо, зрештою погодився, скривившись. Це все одно, що зізнатися Воррену у своїй слабкості. Якщо починаєш приховувати щось від свого тренера – далеко не заїдеш.

– Я марно намагаюся прогнати його образ і слова з голови, вони весь час повертаються і переслідують мене.

Воррен примружив очі.

– І як вони на тебе впливають?

Остін на мить задумався, оцінюючи те, що відбувалося в ньому.

– Я відчуваю несправедливість, від цього стає сумно, і це відвертає мою увагу. Якщо коротко, я від цього втрачаю самовладання.

– Зазвичай це тебе злить, – уточнив Воррен із заклопотаним виглядом.

– Зазвичай такі речі говорять журналісти, і тоді я злюся. Цього разу це сказав такий же, як і я, гравець, від цього мені, сам не знаю чому, стає сумно. Це завдає мені болю.

Воррен помовчав, потім підвівся.

– Через дві хвилини ти з цього сміятимешся. У минулому я багато працював над подібними проблемами у світі підприємництва. Тут інакший контекст, але схема така сама. Там радше люди перебирали в пам’яті несправедливі докори свого патрона чи недобрі зауваження колег з довгим язиком.

Він узяв карафку, що стояла на низенькому столику.

– Склянку води?

Остін погодився. Воррен налив обом і простягнув спортсмену його склянку.

– Кажеш, що його образ і слова весь час спадають на думку. В якому вигляді? Розкажи детальніше.

– У якому вигляді? Нууу… Як би це сказати… Я бачу його голову, так, як бачив її на екрані телевізора…

– На якій відстані від себе?

– Тобто? Вона в моїй голові, не на відстані…

– Звісно, але якби її треба було локалізувати в просторі як ментальний образ, який ти собі уявляєш, де ти його розмістив би?

Остін зосередився. Не так просто визначити, де розміщується образ спогаду…

– Скажімо… за три метри переді мною.

– Які розміри цього образу?

Остін замислився, намагаючись відтворити образ.

– Він схожий на квадрат, сторона якого один метр.

– Кольоровий чи чорно-білий? Чіткий чи розмитий?

– Кольоровий, чіткий. Колір обличчя п’яниці так і кидається в очі.

– Образ застиглий чи рухливий?

– Це – фільм. Фактично я прокручую в уяві фільм з його інтерв’ю.

– Окей. Тепер опиши його голос, яким ти його чуєш?

– Він голосний, хоча й гугнявий. Я постійно прокручую його слова.

– Окей. Тепер візьми цей образ і відсунь його трішки далі, метрів на чотири-п’ять.

– Навіщо?

– Змінюючи спосіб бачення свого спогаду, ти зміниш своє відчуття щодо нього. Відсунь картинку метрів на чотири-п’ять.

Остін подивився на уявний образ гравця, який рухався, і побачив, як той трохи віддалився. Він кивнув головою.

– Дуже добре, – промовив Воррен. – Тепер поволі зменш його розмір. Десь наполовину.

– Окей.

– А зараз забери кілька кольорів, зроби його менш виразним, безбарвним, майже чорно-білим.

Проводячи всі ці зміни, Остін усміхнувся.

– Дуже добре, – сказав Воррен. – Як змінилося твоє почуття?

– Відчуваю певну відстороненість.

– Чудово. Тепер пограємося з його голосом. Нехай він говорить, але сонним голосом, дедалі повільнішим, тягучим і низьким, голосом, який тягнеться, наче смола. Нехай він говорить ті самі слова.

Остін зосередився і за мить захихотів.

– А зараз, – вів далі Воррен, – додай трішки музики для звукового фону, нехай вона супроводжує його мову. Ти все ще чуєш, що він каже?

– Так.

– Додай ще мелодійку… таку, як у цирку! Циркову мелодію, яку ми часом чуємо, кумедну, трішки смішну, балаганну, гротескну. Вона доходить до тебе через голос типа, який далі варнякає голосом пастили, що розпливлася.

Остін розсміявся, прокрутивши подумки цей уявний фільм. Гравець став схожим на сільського, зовсім п’яного дурника.

Ооостііін Фііішер цееее мааашииинааа.

На фоні музики ці слова звучали цілком по-ідіотськи.

– Тепер повтори, – сказав Воррен, – прокрути цей новий фільм ще раз, вперед і назад.

– Назад?

– Так, як механік у старих кінотеатрах перекручував плівку. Сцена проходить у зворотному порядку.

Остін зосередився. Це було нелегко.

– Прокрути вперед, так само з цирковою мелодією й усіма тривогами.

Остін розслабився. Образ данського гравця не справляв жодного негативного ефекту на нього. Він слухав сказане ним і тихенько посміювався.

– Відтепер, – підсумував Воррен, – весь цей декор супроводжуватиме образ цього гравця, якщо тільки він зрине у твоїй пам’яті.

Остін усміхнувся. Він сказав собі, що застосує цю техніку до давніх докорів батька, які той втокмачував йому в дитинстві і які, виникаючи з небуття, інколи звучали йому в вухах.

Але не зараз. У жодному разі. Пізніше. Коли він виграє турнір.

~ 17 ~

Дзінь!

Склянки дзенькнули кришталевим звуком. Терасу кав’ярні заливало сонячне проміння.

– Ваше здоров’я! – промовив Джонатан з широкою усмішкою.

– І твоє! – буркнули Майкл і Анжела.

Майкл зажурився, тільки-но почувши Джонатанові слова про те, що ні, його повернення у Сан-Франциско наразі не означає повернення на роботу.

– Маєш гарний вигляд, – із легкою заздрістю сказала Анжела. – Вже не пригадую, який ідіот сказав: «Праця – це здоров’я».

Два останні дні Джонатан перебував на хмарині. Розмови з Марджі його окрилили, повернули смак до життя. Тепер він дивився на світ інакше, життя давало йому відчуття участі в якійсь таємничій, самобутній, надзвичайній пригоді. Звісно, він не знав, скільки це триватиме, але тепер насолоджувався магією кожної миті. Як тільки він перетинався з кимось поглядом або дивився на квітку чи пташку, як одразу виникало бажання усміхнутися.

– Але твій вигляд набагато кращий, – докірливо зауважив Майкл.

– Так, я почуваюся дуже добре.

Майкл зробив ковток.

– Наше агентство значно сповільнило свій розвиток відтоді, як ти поїхав, – додав він.

Джонатан з усмішкою дивився на своїх партнерів. Його погляд перебігав з одного на іншого. Риси їхніх облич, їхні вирази, їхні очі й найменші порухи, що їх оживляли, відображали щось про них, про їхнє життя. Їхні страхи й сподівання. За цими рисами Джонатан міг побачити, якими ці дорослі були в дитинстві, побачити дітей, які росли, дорослішали, розвивалися, але назавжди залишилися частиною їхнього єства. Це видиво робило партнерів дуже зворушливими.

Джонатан усвідомив, що йому нечасто випадала нагода справді їх бачити, як оце зараз. Наші очі ковзають по людях, не роздивляючись, не звертаючи особливої уваги.

– Мені так приємно вас бачити, – радісно промовив він.

Обоє скоса зиркнули на нього. Майкл розірвав мовчання першим.

– І коли ти плануєш повернутися до роботи?

Але Джонатан далі плавав на хмарині.

– Життя…

Майкл і Анжела крадькома стежили за Джонатаном.

– … гарне. Життя – гарна штука.

Анжела гризнула редиску.

– Чи маєш інші такі ж глибокі думки?

– Життя – гарна штука, а ми цього не усвідомлюємо. Поглянь на редиску, яку ти їси. Хіба вона не диво? Ні… придивись до неї… Вона варта того, щоб викликати захоплення, перш ніж її проковтнуть, щоб… їй подякували за те, що вона нам себе пропонує.

Партнери втупилися на нього з дивним виглядом, який годі й описати.

Джонатан глибоко вдихнув і стенув плечима, демонструючи неспроможність описати те, що відчував.

– Просто я вважаю, що… життя фантастична штука, і хай там що, попри кризу, ми живемо в чудовий час.

– Ти так кажеш, бо відпочиваєш, – зауважила Анжела.

– Ні, ви тільки вдумайтеся, якщо глянути збоку, то той простий факт, що ми можемо сісти, як оце зараз, там, де хочемо, й вибрати те, що хочемо з’їсти, є чимось неймовірним, хіба ні?

– З тобою щось трапилося?

– Ні, але… якщо ми поставимо себе на драбині історії людства, то те, що ми живемо в мирній країні, вільно пересуваємося, їмо те, що заманеться, обираючи отак просто, клацнувши пальцями, – є чимось винятковим! Це здається нам банальним, але це неймовірна розкіш!

Майкл і Анжела перестали жувати. Вони заклопотано дивилися на Джонатана.

– Приймаючи сьогодні душ, – продовжував той, – я подумав: щоб мати воду, досить просто повернути кран. Уявляєте? Oшизіти! Повертаєш кран – і ось тобі вода. Хочеш холодну? Тече холодна. Хочеш гарячу? Ось тобі гаряча. На мене тече гаряча вода, просто так. Ви це усвідомлюєте? І коли сутеніє, я натискаю кнопку і запалюється світло!

– Спершу варто витерти руки, – порадив Майкл.

– Ні, ви це усвідомлюєте? Короткий порух пальця – і ось воно, світло! З цього треба радіти щоразу! Коли мені стає холодно, я натискаю іншу кнопку, і мій будинок нагрівається. Хіба це не дивовижно, якщо подумати?

Обидва партнери не зводили з нього погляду. Майкл нахмуривши брови, Анжела витріщивши очі.

– Ти чогось накурився? – запитав Майкл.

– Хотіла б знати чого? – з заздрістю промовила Анжела.

Джонатан усміхнувся, зробив кілька ковтків, мовчки пожував.

– Гляньте сюди! – раптом сказав він.

Майкл і Анжела нахилилися над тарілкою з сирими овочами, политими сирним соусом, яку подали як закуску. У пальцях Джонатан тримав качанчик броколі.

– Ближче, придивіться пильніше.

– Що там? – запитала Анжела. – Черв’як?

– Погляньте на це диво. Кожен качанчик розгалужується на ще менші качанчики, які мають точнісінько таку саму структуру, і коли придивитися ближче, то видно, що кожен з них ділиться на ще мініатюрніші качанчики такої самої форми. Броколі має фрактальний вимір. У кожній часточці бачимо ціле. Так неначебто кожен з нас створений за образом усього людства чи немовби весь Усесвіт втілюється в жменьці землі.

– Дивина та й годі, – похмуро промовила Анжела.

– Зрештою, коли ми їмо, саме життя живиться життям. У кінцевому підсумку, життя містить життя у своєму єстві.

Майкл нахмурив брови, Анжела примружила очі.

– До речі, я дізнався про щось неймовірне, – продовжував Джонатан. – У нашому кишківнику живуть мільярди бактерій і…

– Справжнісінький мандрівний відстійник, – зазначив Майкл.

Анжела скривилася.

– І знаєте що? – не вгавав Джонатан. – Саме вони забезпечують нас серотоніном, гормоном щастя. Здуріти можна! Саме завдяки цим бактеріям ми добре почуваємося!

Анжела зітхнула.

– Що саме ти хочеш нам сказати? Що фактично щасливими нас роблять ті, що змушують нас паскудити?

Вона тицьнула редиску в соус і додала:

– Напевно, треба було сказати свекрусі, щоб жила разом з нами …

~ 18 ~

«Минувши якусь стадію, можна подумати, що досягнуто точки неповернення, і що потепління клімату викличе неконтрольовані наслідки.

Наприклад?»

Учений нервово прокашлявся, він, вочевидь, мандражував. Райян усміхнувся. Цей тип брався всіх учити, тоді як сам виявився нездатним виступати по телевізору.

«Зростання температури веде до танення льоду на полюсах. При таненні льодів є ризик вивільнення метану, який вони містять. Цей нині ув’язнений метан сам по собі є газом з ефектом теплиці…

Ви хочете сказати, що це дуже небезпечно?»

Гість кивнув.

«І до чого це призведе?»

Райян вимкнув телевізор. Набридло слухати ці дурниці.

Він підійшов до вікна спальні. В анфіладі садків ні душі. Під ранок він зафільмував чотирнадцятий епізод знизування плечима Ґарі, тепер на ці епізоди чекала купа його вірних глядачів.

Повернувшись у вітальню, Райян поглянув крізь чорні штори. За столиком побачив Майкла й Анжелу.

Він увімкнув мікропараболу й запустив камеру.

– Сказитись можна, наскільки Джонатан змінився після вашого розлучення. Він урівноважений, розслаблений, позитивно налаштований…

– Дякую, приємно слухати, – промовила ображена Анжела.

– Хоча трохи й поведений…

Майкл узяв редиску й підніс її на рівень очей.

– О редисочко, диво природи! Дякую тобі, що ти віддаєшся мені, що даєшся себе з’їсти, що жертвуєш своїм життям задля мене. Життя живиться життям, а людина редискою!

Він натхненно її вкусив і, заплющивши очі, манірно почав жувати. Анжела захихотіла.

– Все це дуже мило, але він нарешті має вирішити повернутися на роботу. Прибутки агентства не можуть залишатися без росту, як тепер.

Майкл погодився, несподівано сильно занепокоївшись.

– Гаразд, то як, ти продаєш мені свої акції, щоб не страждати від нестерпного споглядання свого радісного й сяючого колишнього чоловіка?

– Не розраховуй.

– Ти ще зміниш свою точку зору.

– Грошей від продажу моїх акцій буде малувато, щоб навіть почати розглядати купівлю чогось іншого.

Дуже рухливе обличчя збудженого Майкла застигло. Райян подумав, що хижак виявив слабке місце у своєї співрозмовниці. І трохи наблизив зображення.

– Якщо хочеш мати додатково другу золоту жилу, щоб почати нову справу, рішення є.

Анжела підвела очі.

– Яке?

– Замість вимагати в Джонатана щомісячні аліменти – попроси в нього капітал, виплатити велику суму один раз.

Анжела стенула плечима.

– А потім я не матиму нічого? Це було б божевіллям, Клое тільки сім років.

– Навпаки. Так значно обачніше: нині Джонатан геть дивний, краще синиця в руці, ніж журавель у небі. Те, що в тебе є, вже твоє.

Анжела, здавалось, задумалася. Насупивши брови, вона мовчки жувала.

– У будь-якому разі, – промовила вона за якийсь час, – він відмовить. У нього немає заощаджень. Тож для нього це неможливо.

Райян навів камеру великим планом на Майкла. Відчувалось, що той затамовує переможну усмішку.

– Він дасть собі раду, – загадково промовив Майкл. – Коли потребуєш грошей, завжди знаходиш вихід.

Райян скривився й обвів поглядом решту тераси. Помітив двох дівчат, які жваво щось обговорювали, і перевів камеру на них.

– Дуже смішно, – сказала молода брюнетка з волоссям до плечей, в окулярах із черепахової оправи. – Слухай, а ти в курсі щодо руденького з бухгалтерії? Його звільнили. Сумно, він суперсимпатичний хлопець.

– Ти про кого?

– Ти його знаєш, той хлоп із бухгалтерії, що веде клієнтів. Час від часу ми бачимо його в їдальні. Він часто сидить біля вікна.

– О, так, пригадую.

– Він страшенно симпатичний.

– Та ні, він придурок.

– Що ти, він чарівний, повір.

– Ні, якось я до нього прийшла з приводу клієнта, якому не заплатили. Він не хотів дістати його досьє, якщо я не назву номера клієнта. Довелося повернутися в кабінет, уявляєш?

– Оце так-так!

– Потім ще раз мала одну справу до нього. Він якраз розмовляв по телефону. Мені потрібна було одна-єдина довідка, а він змусив мене чекати, доки не закінчив розмови. Думаєш, він бодай на мить відірвався, щоб з’ясувати, що мені потрібно? Аж ніяк. Дзуськи. Повний придурок…

Брюнетка надула на мить губки.

– Що ж, – промовила вона. – Твоя правда, він придурок.

Райян розреготався й вимкнув камеру.

Що ж… 12/20. Публікуємо.

Ця сцена на мить нагадала йому експеримент, про який він читав і який провели науковці-психіатри. Вони зібрали в одній кімнаті групу акторів, які були втаємничені в його суть. Потім впустили волонтера, який належав до типу людей, котрі погоджуються бути піддослідними кроликами, щоб трохи заробити й дотягнути до зарплати. Йому повідомили, що актори також піддослідні; всі вони вели розмову, очікуючи початку експерименту, бо їм сказали, що науковці запізнюються. Насправді той тип не знав, що експеримент іде повним ходом.

У якийсь момент один з акторів висловив цілком безглузду думку, той тип її заперечив. Треба зазначити, що інші актори також висловились, і кожен поділяв думку першого. Всі вони схилялися до тієї самої думки і твердили, що це істинно так.

Минув якийсь час, і всі зауважили зміну думок у піддослідного. Спершу він засумнівався, видно було, що вагається, потім він почав схилятися до їхньої думки. І врешті-решт повністю прийняв її.

~ 19 ~

Клое не тямилася від радості. Так приємно було це бачити. Нарешті Джонатан виконав обіцянку й повів її в Природничий музей.

Він припаркував білий, свіжопофарбований «Шевроле», і вони разом рушили до входу. Як гарно тримати її рученя у своїй руці.

Небо було блакитним, ні сліду ранкового туману, у ще прохолодному повітрі відчувалися пахощі квітучих кущів, що росли обабіч дороги до музею. Долинали голосні розмови різними мовами туристів, які малими групами напливали до музею.

Всередині була неймовірна експозиція про Амазонію. У гігантській печері реконструювали частину тропічного лісу, дерева в якому сягали до п’ятнадцяти метрів у висоту, там і сям з них звисали сплутані між собою ліани, які перепліталися з різними густими кущами та буйною рослинністю. Слабке світло гарно відтворювало природні сутінки. Це все у неймовірно вологій атмосфері, де гаряче, вогке повітря було напоєне сильними запахами невідомих екзотичних рослин.

Таблички роз’яснювали чудове розмаїття видів, що знайшли собі притулок в амазонських лісах, й повідомляли, що більшість фармацевтичних фірм усього світу мали там своїх представників, які вивчали рослини, що можуть стати ліками завтра, інколи вони намагалися проникнути в найбільші таємниці шаманів, щоб надихнутися їхніми знаннями.

Плакати нагадували про небезпеку, яку підприємці несли лісові, та тривожний темп його знищення. Джонатан не міг не відчути, як стислося його серце.

Після огляду експозиції вони зайшли у велику залу, де йшлося про еволюції. Щойно ввійшовши туди, Клое скрикнула.

Перед нею височів гігантський скелет динозавра. У відкритій пащі виднілася щелепа неймовірних розмірів із загрозливими зубами. Одна щелепа була значно більшою за саму Клое!

Вони обійшли довкола кісткового гіганта, але Джонатанові не йшов із думки амазонський ліс і нависла над ним загроза.

Цивілізована людина вже й так знищила біологічну рівновагу на його теренах: упродовж кількох десятиліть інтенсивного господарювання із застосуванням пестицидів місця, де колись роїлися тисячі видів комах і тварин, перетворилися на мертвий простір, де на сотнях тисяч гектарів, доки сягало око, простягалися посіви лише однієї зернової культури. Простір, з якого видалили майже всі інші форми життя. Бездонна пустка.

Винищення амазонських лісів – Джонатан це відчував – було актом, який не можна чинити. Так не може тривати далі. Це надзвичайна помилка.

Клое не зводила очей з гігантського скелета. Поруч проходила група відвідувачів у супроводі гіда з британським акцентом.

«Перед своїм зникненням, – казала вона, – динозаври стали панівним видом на нашій планеті, домінуючи в усіх екосистемах. Для них не існувало жодного хижака, вони панували на суші, в морі й повітрі. Всі тварини, рослини й дерева щодо них були безсилими; динозаври набули здатності знищувати всіх інших живих істот і без комплексів користалися цією силою…»

Джонатан усміхнувся при згадці про слова Марджі: в історії світу, казала вона, всі, чиїм покликанням було нав’язування, розпалися.

«Під кінець панування, – вела далі гід-англійка, – динозаври виростали дедалі більше й ставали щораз огряднішими. Ніщо не вказувало на їхнє несподіване зникнення, яке й сьогодні, попри всі висунуті гіпотези, залишається загадкою».

– Татку, я зголодніла!

– Це на тебе так динозаври вплинули, моя люба?

– Я не можу чекати, я надто голодна!

Вони попрямували до виходу й зайшли у розміщений неподалік фастфуд. Він купив величезний хот-дог для доньки і величезний гамбургер для себе, які вони наминали, йдучи парком.

– Як тобі?

– Такий смачнючий! – відповіла Клое. – А соус найчудовіший у всьому світі!

Неймовірна насолода дивитись на Клое, якій ледве вдавалося досить відкрити свій маленький ротик, щоб відкусити від того надто великого для неї хот-дога. У сім років окремі риси її обличчя нагадували мале дитя, яким вона була раніше: чарівні кругленькі щічки, на яких з’являються ямочки, коли вона усміхається. Таке щастя бути з нею, дивитися на цю ласунку в такі моменти. Джонатан шкодував за роками, коли він, звісно, надто віддавався своїй роботі за рахунок родини. Анжела мала рацію, коли докоряла йому за це. Він ніколи з цим не погоджувався, щоразу висуваючи як аргумент те, що саме задля них він пропадає в агентстві. Задля їхнього майбутнього. Все це було правдою, але сьогодення не можна прожити вдруге.

Втрачені момент ніколи не повернуться. Тепер, на щастя, він це усвідомив. Клое все ще дитина, і він твердо вирішив насолодитися їхніми відносинам, нехай навіть через один вікенд на другий. Відтепер він залишатиме вдома мобільний телефон, імейли, есемески та інші повідомлення новин.

– А твій гамбургер смачний? – запитала вона.

– Непоганий, і…

На лавочці, на віддалі кількох метрів сидів чоловік зі знайомим обличчям. Але звідки Джонатан міг його знати? Він ніяк не міг пригадати його ім’я… Їхні погляди перетнулись, але той не відреагував.

Авжеж, звісно!

– Я якось бачив вас по телевізору, – сказав Джонатан, підходячи до чоловіка. – У передачі про амазонську виставку.

Чоловік, усміхаючись, підтвердив. Це був індіанець, який говорив про ліс. Дивно бачити віч-на-віч незнайомця, який кількома днями раніше був на телеекрані.

– Ваш тодішній виступ глибоко мене вразив, – сказав Джонатан. – Який жах, що цей ліс знищується, і все задля грошей.

Індіанець мовчки кивнув на знак згоди.

– Інші країни мають натиснути на бразильців, щоб вони все це припинили, – сказав Джонатан.

Якийсь час індіанець пильно дивився на нього.

– Ви можете так казати, – зрештою промовив він загадковим, майже поблажливим тоном.

Джонатан нахмурився. Той далі спокійно дивися на нього своїми жалісливими очима.

– Що саме… ви хочете сказати?

Індіанець говорив спокійно, без жодної помітної нотки гіркоти, тоді як мова йшла про драму, що загрожувала землі його предків.

– Бразильці вирубують ліс, щоб обернути його на поля сої й годувати биків.

– Так, я знаю.

Він довго дивився на Джонатана таким доброзичливим поглядом, що мовчання стало незручним. Індіанець нарешті продовжив, так само спокійно й лагідно:

– Чи вам відомо, для кого призначаються ці бики?

Минуло кілька секунд, і… Джонатан збагнув. І завмер. Проковтнув слину. Рука, яка тримала гамбургер, стала вологою. Він відчув, що червоніє.

Він просидів так кілька хвиль, які йому видалися вічністю, навпроти цього достойного й парадоксально співчутливого чоловіка, якщо дивився на нього поглядом, у якому світилася доброта.

~ 20 ~

Світ – це наслідок наших індивідуальних вчинків.

Зміна самого себе – найкращий шлях до найкращого світу.

Найкращого світу, де добре жити.

Ця думка безупинно крутилась у голові Джонатана. Він крутився в ліжку, сон ніяк не йшов до нього.

Сором, який він відчув у присутності індіанця, подвоєний почуттям провини, підвів його до розуміння того, що тепер йому здавалося певністю.

Саме завдяки зміні себе самого Ґанді зумів повернути історію Індії, хоча ніколи не брав участі в жодному уряді. Його завжди зображують наділеним спокійною впевненістю, у скромному білому бавовняному дхоті, він відмовився від будь-якого почесного титулу. Але не треба забувати, що в молодості він був хворобливо скромним, вбраним у костюм-трійку, який носив у сподіванні, що його визнають англійці. Але саме внутрішня еволюція, його перетворення на людину безжурну, добру, справедливу й позбавлену свого еґо, зробили його могутнішим за всю Британську імперію, її армію й установи.

Так само, власне, завдяки внутрішнім перетворенням Мандела зміг змінити хід історії Південної Африки, перебуваючи в камері, де його було ув’язнено. Досить часто забувають, що Мандела виступав за збройну боротьбу, це і стало причиною його ув’язнення. Але у в’язниці цей чоловік пережив чудову особисту еволюцію. Він не тільки став незлостивим пацифістом, а виявився здатним простити своїх ворогів та тюремників, які все-таки двадцять сім років незаконно тримали його в неволі. Власне, саме завдяки тому, що він виявився здатним простити, його країна відносно мирно пережила ту неймовірну зміну ситуації навпаки.

Зрештою Джонатан таки заснув, цієї ночі йому наснився дивний сон…

Він летить між хмарами, потім піднімається вище й витає над білим бавовняним морем у пронизливо блакитному небі.

Він пролітає над Росією, помічає Леніна й революціонерів, які збираються на вулицях. Вони з великим ентузіазмом повторюють:

Ми хочемо егалітарної країни.

Напливають чорні хмари. Коли вони нарешті минають, Джонатан бачить мільйони мертвих, яких скрізь стає дедалі більше. Знову хмари, потім пітьма швидко зникає. Джонатан відчуває невагомість, він обертається довкола самого себе в небі. Під ним пропливають хмари. Угорі чорне небо. Потім на видноколі знову з’являється непримітне біле світло. Внизу позолочені дзвіниці санкт-петербурзьких церков, які здіймають свої шпилі до Джонатана. Довкола – сучасні будівлі. На вулицях – авто.

Ленін також наверху хмарочоса. Він знизує плечима. Він говорить, однак Джонатан знає, що це голос Марджі.

І все це для того, щоб дійти до найбільш нерівноправної країни у світі, яка сьогодні є місцем дії розгнузданого капіталізму.

Дуже сильний порив вітру. Джонатан не може протистояти, його швидко несе на схід, кидаючи об хмари. Тепер він летить над Китаєм, і там, далеко внизу, бачить Мао, з напівусмішкою на вустах, який проголошує нову економічну політику:

Великий Стрибок уперед дасть змогу значно збільшити виробництво сільськогосподарської продукції.

Хмари згущуються, чорні-пречорні. Голос Марджі виринає з небуття:

За наступні три роки в Китаї від голоду померло тридцять мільйонів осіб…

Блискавки пронизують повітря й розколюють сутінки. Хмари розступаються.

Джонатан пролітає над Францією, впізнає Бургундію, яку так любив у дитинстві. На горбистих лугах бики, які тягнуть плуги. За лісом виникає Париж – коляски, фіакри, крики хлопчиків-візників на вузьких, брудних і смердючих вуличках. Сонце на заході, червонувато-коричневе світло з золотистим відливом на дахах. У клубі якобінців слово бере Робесп’єр. Щирий, ідеалістичний.

Знищити привілеї панівного класу…

А далі гільйотина, голови, що котяться, кров, що тече, різкий запах. Вулиці заповнюються червоною в’язкою масою, що розтікається на проспекти. Весь Париж стає червоним. Площа Згоди, Робесп’єр дивиться, як тече кров. Повз нього проїздить берлин із мотоциклістами попереду. Море крові розступається перед великими мотоциклами. Робесп’єр аплодує. Всередині якийсь чоловік знову й знову щиро повторює:

Я служу громадянам.

Мотоцикли, за якими їде берлин, піднімаються по Королівській вулиці.

Я служу громадянам.

Кортеж повертає ліворуч і нанизує передмістя Сент-Оноре.

Я служу громадянам.

Проходить під брамою Єлисейського палацу. З берлина виходить чоловік.

Я служу громадянам.

На нього чекає червона доріжка. Республіканська гвардія у чорно-золотих туніках, з червоним пір’ям на головних уборах формує почесний караул. Чоловік долає всю довжину доріжки, входить у палац, проминає його кімнати з позолоченою дерев’яною обшивкою й шовковими килимами, підходить до сходів.

Хлопці цього поверху одразу виструнчуються.

Сомельє в білих рукавичках схиляється перед ним, подаючи чаші з Гран Крю.

Кухар робить реверанс, демонструючи величезну срібну тацю, заставлену найвишуканішими наїдками.

Чоловік піднімається по сходах.

Нагорі йому кланяється почет радників.

Актриса роздягається й своїм оголеним тілом треться об його черевце.

Слуги розчиняють перед ним двері й схиляються в поклоні, коли він проходить повз них.

Перед дверима свого кабінету він зупиняється. На численній позолоті відбивається світло. Чоловік обертається, глипає на всіх тих слуг, радників, охоронців з кухарями і констатує:

Я служу громадянам.

У цей момент його голова починає надуватися, надуватися, надуватися. Вона наповнюється повітрям, надувається, як бурдюк, деформується, стає потворною, займає половину простору величезного кабінету. Після цього його набряклі губи починають без кінця розтулятися й стулятися, наче в огрядної риби, здіймається вітер, вітер, ще сильніший вітер.

Якийсь журналіст квапливо простягає до президентського отвору мікрофон із рожевого пластику, який на кінці розширюється в кільце, вмочене у мильну воду, і тоді з’являються бульки, бульки, нескінченні бульки. Але чоловік надувається дедалі більше, аж раптом газ виривається з його особи з тривалим свистом. Він починає здуватися, наче проколотий страусовий пухир, газ, що виривається з шумом, штовхає його в повітрі в різні кутки кімнати, перш ніж він вилітає через відчинене вікно. Він мчить над подвір’ям Єлисейського палацу, пролітає вгорі над червоною доріжкою, по якій водночас проходить інший чоловік, який знову і знову повторює:

Я служу громадянам.

В ту саму мить на іншому боці Сени дружно здуваються десятки депутатів із роздутими головами, їх із таким самим свистом викидає крізь вікна Національної асамблеї. Вони з шумом пролітають над кварталом Сен-Жермен і цією вулицею дістаються аж до Люксембурзького саду. Там їх всмоктують вікна Сенату, і вони… падають, немов здуті гумові маріонетки, в розкішні крісла з червоного велюру, де одразу ж засинають…

~ 21 ~

Ґарі погладив бороду рукою. Як не дивно, вона все ще чорна після тих усіх негараздів, яких стає все більше й більше після смерті дружини.

– Не так голосно, дітвора! – заревів він через кухонне віконце на дітлахів, які галасували на подвір’ї. – Ви всім уже в печінки залізли.

Малюки просто нестерпні. Все літо вони товчуться на подвір’ї й цьому клаптику садочка, не більшому за кухонну ганчірку. І чому їм дають такі довгі канікули? Щоб вони діставали батьків, звісно! Хоч би швидше вони досягли віку, щоб працювати влітку, мали б тоді заняття. Але це ще не скоро …

Між іншим, якби не потреба годувати дітлашню, він давно кинув би свою справу. І зайнявся чимось іншим. Чимось неспішним, спокійним, головне – без клієнтів. Клієнти – це пекло. Ті не знають, чого хочуть, не люб’язні і завжди незадоволені. Пересмажений, замалий, засолодкий, загарячий, зажирний, недосолоджений, задорогий… Окрім того, завжди трапляється хтось, хто квапиться, хто виділяє стрес, аж блокується піднімання тіста для мафінів. Або ж навпаки, і тоді вони торочать про своє життя, хоча на вивісці не написано «психіатр» чи «кюре».

Надворі дітлашня розкричалася знову. Його батько ніколи такого не терпів би. Він давно дістав би прочуханки.

Вхопивши лопаточку для торта, Ґарі кілька разів ударив на склу віконця. На подвір’ї запанував спокій.

Люди не схильні допомагати. Одного дня йому ніяк не вдавалося згорнути жалюзі, які от-от міг зірвати вітер. Він сам-один боровся зі штуковиною, яка застрягла. По тротуару проходили люди. Гадаєш, вони допомогли? Авжеж! Кожен старається для себе, плювати їм на інших.

За дверима стояла молода гарно вбрана жіночка, типу «надто жирно».

– Добридень, вибачте, чи не буде у вас дрібних, мені треба двадцять доларів? Для автомата на парковці.

– Ні, нема.

На вивісці не написано «банкір». Треба одразу проявляти твердість, інакше вони зловживатимуть, вештатимуться цілісінький день, так що під кінець ти наче той придурок опинишся з одними лише банкнотами в касі.

Ґарі вийняв із печі дечку, заставлену свіжими, запашними мафінами.

– Ще б секунд десять, і через неї я проґавив би випічку, – пробурчав він.

У крамницю зайшов чоловік років тридцяти. Усміхнений. Отже, підозрілий. Ґарі насупив брови.

– Добридень, – кинув той радісно, буцім заявився на дружню вечірку.

Ґарі кивнув головою й став чекати.

– Джек Марфі, – сказав той, простягаючи візитівку.

Ґарі скоса глипнув на неї, але не взяв. Джек Марфі, представник The Chocolate Diamand Factory.

– Що вам потрібно?

Усмішка завмерла на обличчі чоловіка, знак того, що йому, можливо, є за що собі докоряти.

– Нічого, нічого, – захищався той, підозріло намагаючись зберегти на обличчі усмішку. – Я прийшов просто порозмовляти.

Ґарі втупився в нього, якраз досить довго, щоб з’явився щирий вираз.

– Я не певен, що я в такому настрої.

Трохи збитий з пантелику чоловік прокашлявся, намагаючись засміятися. Людей треба трохи труснути, щоб дізнатися, що у них в головешці. Ну ж бо, викладай.

– Моє підприємство виробляє цілу гаму шоколадної крихти за досить привабливими цінами для професіоналів, і я подумав, чи…

– Я маю все, що потрібно.

– Але…

– Ні, мені нічого не треба.

– Ви не хочете, щоб ми разом поглянули, яку економічну вигоду ви могли б мати?

Ґарі зітхнув. Ні, він не хотів. Тож просто дивився на того хлопа без жодного слова. Втупився отак-от, і мовчав. Це його улюблена тактика. Мовчання. Якщо починаєш заперечувати, такі хлопці знаходять відповідь на все, наперед передбачену, напам’ять вивчену. Тож краще всього мовчати. Тоді немає виступів, немає за що зачепитися.

Чоловік знову прокашлявся, глянув на годинник.

– Що ж… гадаю, мені вже час.

Атож. Уже час.

– До побачення, – промовив виходячи чоловік.

Ґарі кивнув головою.

Дітвора знову здійняла бучу надворі.

Щойно зачинені двері знову розчинилися й до крамниці зайшов клієнт. Голова типу «надто пропечений». Одразу за ним – другий. Цього він знав. Це молодий страхувальник, який час від часу тут снідає.

Кількома місяцями раніше він спробував продати йому страховку. «Щоб бути захищеним від проблем», – пояснив він. – Захищеним від проблем. Наче це можливо. Або ж він вважав його простаком, або ж він не все розумів.

Якщо ти постійно в проблемах, то ти не називаєш це проблемами. Ти це називаєш життям. Підозріло стає, коли все гаразд. І тоді у твоїй голові з’являється миготлива червона лампочка, і ти собі кажеш: так, є проблема.

~ 22 ~

6-3, 6-2, 5-3.

Остін має подавати шведському блондину. Один гейм, він виграє матч і входить в одну восьму фіналу.

Він тричі вдарив м’ячем об землю, оглянув протилежний корт, знову тричі постукав по м’ячу. Підкинув його в повітря, викинув руку широким жестом і… відчув гострий біль у плечі.

М’яч упав, він його й не торкнувся. Занепокоєно помацав плече лівою рукою, торкався, сподіваючись зрозуміти причину болю, але біль зник. Остін повільно покрутив плече в усіх напрямках, легко помасажував. Ні, нічого. Неправильний рух, і тільки.

Знову взяв м’яч. Три підскоки, погляд на протилежне поле, три підскоки. М’яч полетів угору, він відвів руку й сильно вдарив по ньому.

Біль роздер плече.

Він застиг і не ворухнувся, коли м’яч повернувся до нього.

– 0-15, – оголосив арбітр.

Публіка зааплодувала.

Нехай. Програти цього разу, поберегти плече, і піти до лікаря, перш ніж почати наступний гейм.

Наступна подача була знизу, що інколи собі дозволяв Майкл Чанг у добрі давні часи.

Суперник був настільки здивований, що піймав м’яч лише в останню мить, добігши майже до сітки. Остін зробив зрізану свічку й отримав очко.

– 15 А, – сказав арбітр.

Однак наступні подачі знизу шведа більше не дивували. І менш як за п’ять хвилин він добився перемоги.

Коли Остін повертався на свій стілець, аплодисменти нагадали йому, що навіть удома він не користається приязню глядачів. Оскільки його зараховували до людей невразливих, коментатори відрізали його від публіки.

Лікар поквапився до нього та обстежив. Діагноз був поставлений дуже швидко: гострий надостний тендиніт. Він одразу ж вийняв із сумки балончик і наніс аерозоль на плече. Остін відчував, як льодяний газ поширюється по шкірі і вкриває її білими кристаликами.

– Зігни руку, – попросив лікар. – Що відчуваєш?

– Та…

Три регламентні хвилини майже минули. Треба продовжувати. Але навіщо? Остін ніяк не міг збагнути й прийняти те, що відбувалося. Не може ж він дивитися, як розбивається його мрія, ось так, по-дурному. Турнір життя, рекорд, який треба побити, ввійти в історію… і все це через якийсь тендиніт… Цього не може бути, він, напевно, спить; зараз ніч, це йому приснилося. Скажи, що я бачу сон…

– Time…

Зібратися з силами, битися до кінця, як він завжди робив. Не похитнутися. Чіплятися. Те, що він так добре вмів робити.

Він пройшов у глибину корту. Швед збирався подавати. В його поведінці сталася непомітна зміна, непомітна для глядачів, але Остін зауважив її в очах і трішки в поставі суперника. Щось невловиме, а водночас вагоме: у шведа зароджувалась віра у свою перемогу. Це відчувалося, помічалось. Остін знав, що це означає. Більшість гравців були якщо не стривожені, то принаймні дестабілізовані від однієї лише думки вийти проти того, хто вигравав усі матчі впродовж одинадцяти місяців поспіль. Коли гравець стояв перед ним на корті, по його очах Остін бачив, що насправді він у свою перемогу не вірить, тоді як Остін ні на мить у ній не сумнівався.

Хлопчина навпроти послав йому два м’ячі.

Вперше за чимало років таке співвідношення могло змінитись на протилежне. Остін боявся, що біль повернеться й перешкоджатиме грі. Цей страх і легкий сумнів, який він породив у його свідомості, були самі собою проблематичними. З досвіду Остін дуже добре знав, що віра одного гравця, поєднана з сумнівом іншого, робить матч зайвим, настільки результат відомий наперед.

У цю мить невдалий крик глядача задихнувся хрипом, викликавши подекуди хихотіння, Остін на мить повернув голову до трибун, чого зазвичай з ним ніколи не траплялося, настільки він був зосередженим. Зовсім несподівано його погляд наштовхнувся на погляд журналістки, яка нещодавно брала в нього інтерв’ю й назвала його холодним і байдужим. І те, що він угледів у її очах, завдало болісної рани: вона усміхалася. Усміхалася від того, що бачила його в жалюгідному стані. Ту, яка звинуватила його в тому, що він нічого не відчуває, тепер тішив біль… який він відчував.

Таке несправедливе ставлення Остіна шокувало та обурило. В ньому почав закипати гнів. Глухий, недобрий, могутній гнів, який заполонив усе його тіло, наповнив легені повітрям реваншу. Він відчув, як напружилися м’язи руки, його сила примножувалася, заволодівала ним, підносила його.

Він глянув на свого суперника й по його очах зрозумів, що той помітив зміну. Він її помітив, і він знав. Знав, що в нього тепер немає жодного шансу.

~ 23 ~

Привіт, Джонатане!

Цей маленький імейл посилаю для того, щоб сказати, що після нашої останньої зустрічі на терасі кав’ярні я трохи поміркував. Тобі відома моя відвертість, і я не тягнутиму кота за хвоста: мені здалося очевидним, що ти волієш на роботу не повертатись. Ти, як на мене, в чудовій формі, позитивно налаштований, у доброму гуморі, набагато ліпшому, ніж під час роботи в агентстві. Втім, можливо, це заняття не для тебе, і тобі ліпше змінити професію.

Це був би гарний спосіб вирішити проблему з Анжелою. Визнай, що супернерозумно, якщо ви надалі будете щодня зустрічатися.

Якщо ти зі мною згоден, краще діяти негайно, ніж затягувати цю ситуацію, яка нікого не задовольняє.

Отож слухай: я вже висловлював думку про викуп твоїх акцій. Я кинув ту думку просто так, на слух, та мені здається, що її краще написати, зокрема докладно викласти умови, які я тобі пропоную.

Я з’ясував: з урахуванням торгового обороту агентства, розміру прибутку, доходів, а також не зовсім стабільної ситуації, його вартість не перевищує 450 000 доларів. Тобі належить третина. Тож я готовий запропонувати 150 000 доларів, що становить кругленьку суму. Її не знайдеш під килимком.

Як на мене, це найкраще рішення для нас усіх, для тебе й Анжели зокрема.

Отож подумай, з відповіддю не барись. Адвокату потрібно трохи часу, щоб приготувати всі папери.

Чао, красунчику!

Майкл

Вимкнувши екран мобільного телефона, Джонатан поклав його в кишеню. Майкл справді озвучив таку пропозицію, однак висловлена на письмі та ще й з цифрами вона породжувала дивне враження. Це немовби офіційно фіксувало дану справу, роблячи таку перспективу значно реальнішою. Джонатану аж кольнуло в серці. Звісно, в цій професії була певна кількість речей, які йому не подобалися, але ця тверда пропозиція допомогла йому усвідомити, що він ще не готовий усе покинути. Абсолютно все в цьому агентстві було створено ним разом із партнерами. Певною мірою це також його дитя. Так, авжеж, вони з Анжелою розлучилися, і це було проблемою, це правда, але Анжела вже зберегла їхню справжню дитину, тож цю він також не покине.

Джонатан штовхнув двері до Ґарі. Пахощі свіжообсмаженої кави і гарячих пончиків ударили йому в ніс

– Добридень, – сказав Джонатан.

У відповідь Ґарі буркнув щось нерозбірливе.

– Два мафіни, один звичайний, другий з родзинками, будь ласка.

– Тут, на місці?

– Ні, з собою.

– Два долари тридцять п’ять, – сказав Ґарі, загортаючи мафіни.

Джонатан простягнув десятидоларову банкноту. У цю мить задзвонив телефон, Ґарі підняв слухавку, даючи водночас решту.

– В чому справа? – поцікавився він голосом, характерним для поганих днів. – Ну? Що?

І поклав сімнадцять доларів шістдесят п’ять центів на прилавок.

– Мені нічого не потрібно! – проревів він. – Ні, нічого.

Він поклав слухавку, бурмочучи щось собі під ніс. Джонатан забрав решту, ледь стримуючи задоволену усмішку. Оскільки зараз помилилися на його користь, це його вдалий день.

– Гарного дня, – сказав він, розвертаючись до дверей.

– Гарн’дня, – промимрив господар.

Джонатан рушив до дверей, але до відчутого щойно задоволення долучилось якесь химерне почуття. Дивне й досі незнане. Він зупинився і, не гаючи часу, щоб поміркувати, а підкоряючись якомусь інстинкту, повернув назад.

– Якісь проблеми? – запитав Ґарі, насупивши брови.

– Ви дали мені зайві десять доларів.

Джонатан поклав купюру на прилавок. Той без жодного слова взяв її і поклав у касу.

Джонатан знову перетнув кав’ярню і вийшов на вулицю. Глибоко вдихнув свіже повітря. Йому несподівано стало так гарно й легко, він відчув за себе гордість. Яке просте й зрештою чудове почуття знати, що ти належиш до людей хороших. Воно дарувало глибоку радість.

Він дійшов до тераси кав’ярні й вибрав місце серед його численних клієнтів. Кілька завсідників, яких він упізнав, перехожі й туристи. На протилежному боці тераси самотня незнайомка з понурим поглядом.

Він замовив велику чашку кави.

Молоді люди, що сиділи поруч, весело жартували. Самотня жінка осторонь мала пригнічений вигляд. Контраст між очевидним настроєм незнайомки і його особистим був разючим і породжував неспокій.

Він відвернувся й зосередився на молоді поруч з ним. Так приємно бачити веселу безтурботність. Від кожного з них віяло чимось позитивним, легким, підбадьорливим.

Йому принесли каву. Він відкусив від одного мафіна, очікуючи коли він схолоне. Надто смачний. Як такий неприємний чоловік, як Ґарі, міг випікати такі смачні мафіни?

Молоді поруч з ним вели далі свої веселі розмови, Джонатану було приємно відчувати їхній гарний настрій.

Але за якусь часину він не втримався, щоб не обернутися й ще раз поглянути на самотню жінку. Йому не вдавалося абстрагуватися від її присутності. Вона сиділа з таким самим похмурим виразом.

Джонатан довго дивився на неї, раптом йому на думку прийшла ідея, він зробив знак офіціантці. Та підійшла, взута в кумедні високі білі кросівки з червоними шнурівками, він тихо заговорив до неї. Офіціантці довелося нахилитися, щоб розчути його слова.

– Бачите жінку, яка сидить у кутку тераси?

– Яку? Брюнетку з волоссям до середини спини?

Техаський акцент офіціантки можна було різати ножем.

– Так. Прошу віднести їй каву і сказати, що це від когось, хто хоче залишитись невідомим. Запишіть каву на мій рахунок.

– О-ля-ля, я не знаю, чи маю право…

– Всі мають право робити щось добре, – твердо промовив він.

Вона послухалася, і Джонатан запитав себе, що саме її переконало: його слова чи впевненість. Кількома хвилинами пізніше офіціантка підійшла до брюнетки й поставила каву на стіл. Жінка хитнула головою, і обидві обмінялися кількома словами. У якусь мить жінка обвела терасу поглядом. Джонатан вп’явся зубами в мафін і втупився у каву. Краєм ока він помітив червоно-білі кросівки, які поверталися й пройшли повз нього.

Трішки зачекав і зробив ковток кави з тим, щоб підвести голову й кинути погляд у потрібному напрямку.

Жінка сиділа в такій самій позі, але на цей раз на її вустах грала напівусмішка, а в очах з’явився маленький вогник.

Джонатан знову відчув те сильне почуття, яке виникло, коли він виходив від Ґарі. Це почуття принесло стільки радості, що він віддав би будь-що, щоб воно його ніколи не покидало.

І йому пригадалося, що у попередні роки він регулярно відчував таку емоцію. Це було на початку його кар’єри, коли він почав працювати страхувальником. Він надавав людям можливість уберегтися від важких ударів існування, знайти захист і завдяки цьому жити в спокої. Тепер він пригадав, яку радість йому приносила ця роль. На початку. Лише на початку. Потім радість поступово стиралася, доки не зійшла нанівець у міру того, як хитросплетіння професійних вимог, змагання з Майклом та власні щораз більші потреби не привели його до зміщення курсора її впливу на бік його особистих інтересів.

Сам того не усвідомлюючи, він поволі піддався негативному впливу всіх тих речей, працюючи надалі задля результатів, а не для звершення місії, яка привела його на цей шлях. Ті речі поступово заполонили його увагу й стали джерелом мотивації. Наче авто, обладнане другим двигуном, який поступово займав місце першого й доправив машину в гараж.

Внаслідок такої поведінки він зрештою втратив самого себе, відійшов від найчистіших і найпростіших почуттів, які дарує радість діяти відповідно до своїх цінностей, дослухаючись до свого серця.

– Бажаєте ще чогось? – запитала офіціантка, кладучи другий рахунок на стіл.

Джонатан звів на неї очі й усміхнувся.

– Ні, дякую.

Він дивився, як вона віддаляється, тримаючи меню під пахвою.

Відтепер він знав, як хоче прожити відведений для нього час. Знав, яке почуття хоче знову відчувати, і знав, як його досягти.

~ 24 ~

Реймонд штовхнув двері «Стелли» й вмостився за барною стійкою.

Йому подали пиво, не чекаючи замовлення. Привілей, який він цінував щоразу з певною ноткою гордості за себе.

Його світлу впереміж із сивиною непричесану чуприну втримувала на місці червона бейсболка, що підкреслювала вже трохи червонястий відтінок шкіри обличчя. Реймонд був найстарішим оператором з-поміж акредитованих у Флашинґ Мідоу. Сорок один рік служби. Гаразд, не зовсім, бо починав він як мікрофонщик. Але в ті часи так було прийнято: три роки тримаєш мікрофонний журавель, щоб відчути ремесло, спостерігаєш за оператором, дивишся, як він береться до справи, як йому вдається стати непомітним для того, хто схвильовано дає інтерв’ю і таке інше. А ще це тренувало руки. Здається, що то дрібниця і журавель зовсім не важкий, але коли потримати його чверть години отак, витягнувши руки й не рухаючись, це прогріває біцепси краще за качання, до якого сьогоднішні молодики вдаються у спортзалах, щоб мати торс репера. А його ремесло потребує тренованих рук. Бо в ті часи камера важила більше, ніж бочечка пива.

– Привіт, Рею, як справи, йдуть?

– Котяться.

Це пройшов Роже Федерер у супроводі свого тренера й двох прес-аташе.

Найбільше задоволення Реймонд діставав тоді, коли гравці називали його на ім’я. Це було визнанням його досвіду і ролі. Бо задля гравців він носом землю рив, щоб зняти їх під кращим кутом, у найкращому вигляді, стерти недоліки, вловити найбільш вдале освітлення, вхопити вираз, коли вони мають вигляд вродливий, людяний, сильний. Це ціле мистецтво, багато з них були йому за це вдячними, навіть якщо й не уявляли всього, що він задля них робив.

Він був інакшим, ніж оці юні оператори, що закінчують інститути. Їм забивають голови якимись туманними теоріями, але ремеслу не навчають. Результат: вони так і не тримали в руках камери, але щойно приступивши до роботи, вважають себе Стенлі Кубриком.

Реймонд зняв бейсболку, щоб почухати голову, й повернув її на місце. Червона бейсболка була його гордістю. Він носив її вже тридцять один рік, і ніколи з нею не розлучався. І не без підстав: бейсболку, подаровану особисто Джіммі Коннорсом, не викидають. Так-так, самим Джіммі Коннорсом. Він виграв матч, і після гри Реймонд знімав його інтерв’ю. Коннорс був у пречудовому настрої, жартуючи відповідав на запитання, а потім, несподівано, зняв свою бейсболку й насунув її на голову Реймонда, отак, без попередження. І пішов у роздягалку. Від радості Реймонд аж розплакався.

Він ковтнув пива. Всі ті моменти порозуміння, які довелось пережити за кулісами турнірів… Він не хотів би іншої кар’єри, нізащо у світі. Настільки любив свою професію, так само, як журналістів, гравців, тренерський штаб. Навіть хлопчаків, які збирають м’ячі, за емоціями яких при контакті з зірками корту він міг спостерігати.

Раптом зайшов Воррен, тренер Остіна Фішера, він коротко кивнув головою колишньому тренеру Федерера і, стоячи, влаштувався трохи далі за барною стійкою. Замовив каву.

Воррен належав радше до людей відчужених, трохи таємничих, мав п’ятдесят років і темні, як і його гарно підстрижене волосся, очі; Реймонд не дуже його відчував. Втім, у кожного свої особливості.

«Стелла» була опорним орієнтиром для гравців, тренерського штабу й журналістів. Місцем, де кожен міг розслабитися, бо в «Стеллі» не записують. Тут так прийнято. Ніякої публіки. Одні лише профі.

Зайшов Чак Вінс, журналіст каналу-конкурента, з ним його асистентка, гарненька блондинка з пухким, у формі сердечка ротиком. Він не ступив і трьох кроків, як Воррен махнув йому рукою. Чак підійшов.

– Остін дуже незадоволений вашим останнім інтерв’ю, – крижаним тоном промовив Воррен. – Я також: ви надто багато собі дозволили. Могли б усе-таки віддати йому належне. Він – перший гравець у світі, Чаку. Зробіть якесь зусилля.

Чак Вінс відповів вимушеною напівусмішкою й, нічого не відповівши, пройшов далі з високо піднятою головою.

Реймонд не міг отямитися. Як тренер-професіонал міг так недостойно говорити з журналістом? Кинути йому такий докір – це підписати собі вирок.

Якусь мить він дивився на тренера, який пив каву так, ніби нічого не трапилося. Той вочевидь цього не усвідомлює. Не розуміє. Треба йому про це сказати, пояснити його помилку. Бо від цього, цілком певно, постраждає Остін. Журналісти не люблять, коли їм вказують, що вони мають робити. На наступному інтерв’ю Чак це покаже: воно буде ще більш hard, ніж попереднє. Точно. Бідолашний Остін… Він бо і так має проблеми з пресою.

Йому треба допомогти.

Реймонд дочекався слушного моменту, коли Воррен повернув голову в його бік. І зробив рішучий крок.

– Це мене не стосується, але те, що ви сказали журналістові, є найкращим способом нажити собі ворога. Справді. Ці хлопці міцно прив’язані до своєї свободи, так, як я до своєї камери. Якщо ви думаєте, що зумієте їх приборкати, то доб’єтеся протилежного ефекту, це, звісно, мене не стосується. Я кажу це заради вас, а також заради Остіна…

Воррен вислухав його, не виявляючи ніяких почуттів.

– Ви маєте рацію, – сказав він. – Це вас ніяк не стосується.

~ 25 ~

Джонатан пробіг поглядом по меню. Давненько він не обідав зі своїми партнерами.

Час від часу Майкл кидав у його бік трохи незвичний погляд. Відчувалося, що він спостерігає за його поведінкою. Очевидно, хотів уловити його реакцію на надісланий імейл.

– Чи є у вас біострави? – запитав Джонатан у офіціанта.

– На жаль, ні.

– Що ж, тоді я візьму… еее… овочеве асорті.

– Філе пангасіуса, – замовила Анжела.

– Стейк, – сказав Майкл.

– Якої прожарки?

– З кров’ю.

Офіціант відійшов.

– Тільки не кажи, що ти перейшов на біо! – кинув Майкл.

– Так.

– Щодня?

Джонатан кивнув.

– Справді? – перепитав Майкл, корчачись від сміху. – Ти бачив ціни? Це ж шахрайство віку!

– Це не коштуватиме мені дорого, якщо я звертатимуся до асоціації дрібних виробників-селян, які продають свою продукцію без посередників. Оскільки це місцеві виробники, потрібно менше транспорту, отже повітря менш забруднюється.

Майкл звів очі до неба.

– Але якого біса ти хочеш їсти біо?

Джонатан завагався. Чи варто відповідати? З упередженнями не борються…

Майкл, між іншим, вів далі, не чекаючи відповіді.

– Дрібні виробники – це симпатично, але ти не все у них зможеш знайти. Вони пропонують тільки фрукти й овочі, та й то не кожної пори року. І м’яса ти там не отримаєш: гадаєш, вони отак просто прийдуть до твоєї асоціації зі своїми телятами і ягнятами? Все це регламентовано, існують офіційні бійні, ветеринарний контроль, мережі розповсюдження.

– Хай там як, а я більше не їм ні телятини, ні ягнятини.

Здивоване мовчання.

– Чому?

– Вирішив більше не їсти дітей.

Анжела ледве не похлинулася аперитивом. Майкл розреготався.

– А яловичину?

– Вживання яловичини також вирішив обмежити, щоб запобігти винищенню амазонських лісів. Це якраз компенсує підвищену вартість біопродуктів у торгівлі.

– Але що з тобою сталося?

Джонатан також зробив ковток.

– Скажімо, я пригадав слова Боссюе.

– Боссюе?

– Бургундського письменника ХVІІ століття. Ти ж знаєш, що дитинство я провів у Бургундії…

– І що ж він такого сказав, твій бургундець?

«Бог сміється з людей, які журяться наслідками, причини яких їм так подобаються».

– Збіса глибока думка.

– По суті… я вирішив менше обурюватися вадами суспільства, і просто брати на себе свою частку відповідальності. Я усвідомив, що для мене важливіше бути у злагоді із самим собою, ніж повчати інших.

– Тож через це ти споживатимеш біо…

– Так, зокрема… я більше не хочу заплющувати очі на реальність. Можливо, споживання тварин – нормальна річ, але мені хотілося б, щоб спершу вони трохи пожили. По-справжньому, назовні, з мінімумом свободи. Окрім того, мені остобісіло їсти гормони, антибіотики, пестициди, ГМО… Я хочу живитися продуктами харчування, а не хімією.

Впродовж цих кількох хвилин партнери витріщались на нього так, наче він повідомив, що належить до транссексуалів і звуть його Розанна або Памела.

– Хочу померти своєю власною смертю, а не від гидоти, яку мені нав’язують, – додав Джонатан.

Недовір’я світилося в очах у партнерів.

– Ти вважаєш, що проживеш довше, якщо відмовишся від… усього того, що ти досі любив? – запитала Анжела.

– Не знаю, чи житиме він довше, – обірвав її Майкл. – Певно одне: життя таки здаватиметься йому довшим!

Здавалося, він не зможе перестати сміятися.

– Взагалі-то, він, можливо, не зовсім і помиляється? – зауважила Анжела.

Джонатан глянув на неї. Зараз вона вперше з моменту їхнього розлучення підтримала його думку.

Він раптом пригадав слова Марджі. Щоразу при зустрічі вона радила порозмовляти з Анжелою. Та чи вистачить йому мужності?

Їм принесли замовлені страви. Майкл накинувся на свою тарілку.

Джонатан зачекав якусь мить.

– Я вирішив повернутися на роботу, – несподівано промовив він.

Майкл із виделкою в руці якраз намірявся наколоти шматочок м’яса. Але завмер із відкритим ротом.

Можливо, змінив своє ставлення до яловичини?

~ 26 ~

– Пан Джонатан Коул!

– Добридень, пане Чатерджі. Як ваші справи?

– Непогано, непогано. Слухайте, давненько ми з вами не бачились.

Пан Чатерджі мав крамницю виробів із заліза у центрі міста. Чимала територія у трохи кумедному просторі на першому поверсі старої напіваварійної будівлі. Різноманітні товари у різних кольорах, складені на галай-балай, без очевидної логіки. Вони лежали у всіх кутках, висіли вгорі й на стінах, або були складені на перевантажених стелажах, що піднімались до стелі, утворюючи вузькі проходи, між якими доводилось протискуватися, щоб пройти. У повітрі витав ледь помітний запах бензину, єдина ознака пакистанського походження власника.

– Я взяв усі ваші угоди й підбив підсумок.

– Дайте вгадаю: ви маєте ще одну пропозицію для продажу.

Джонатан засміявся.

– Майже навпаки. Я збагнув, що деякі ваші контракти кілька разів охоплюють той самий ризик. Одно слово: ви по кілька разів платите за той самий захист. Тож я склав усе докупи, і тепер ви щомісяця економитимете вісімдесят дев’ять доларів.

– Гарна новина!

– Авжеж, я подумав, що вам це буде приємно.

– А… що ще?

– Тобто?

– У вас є щось інше, щоб мені продати?

– Ні.

– Невже ви прийшли тільки… для того, щоб мені це повідомити?

– Еее… власне, так. Я все перевірив, як і сказав, тепер, як на мене, все чітко.

Пан Чатерджі дивився на нього, зовсім збитий з пантелику.

– Гаразд… Може, вип’єте чашечку чаю масала зі мною?

Тиждень, що добігав кінця, був чудовим. Джонатан віднайшов задоволення в роботі, яке відчував на початку своєї кар’єри. Він навідувався до клієнтів, уточнював їхні контракти зі врахуванням справжніх потреб і радив їм нові захисти, коли в цьому виникала потреба. Він відчував, що його наче підхопило нове устремління, віднайдена енергія. Його праця знову набула сенсу. Він просто розцвітав, виконуючи свою місію, свою роль.

Прийшла п’ятниця, він опинився наодинці з Анжелою на терасі кав’ярні. Неподалік, на цьому боці тротуару старий саксофоніст награвав стандартні джазові мелодії, брак вправності просто обеззброював, на землі перед ним лежав перевернутий кашкет.

– Майкл не зміг прийти, – пояснила Анжела. – Має якусь пильну справу з клієнтом, щойно прислав повідомлення.

Вони замовили свою каву. Від того, що він наодинці з нею, Джонатан майже розгубився. Він утратив цю звичку й відчував суміш суперечливих емоцій, починаючи від ніяковості до якоїсь невиразної радості. Вона мала менш збентежений вигляд. Хіба що вміло приховувала своє сум’яття.

Голос Марджі не покидав його, заохочуючи порозмовляти з Анжелою, сказати все, що має на серці. Зізнайся їй у своїх почуттях. Чим більше він чув її поради, тим більше замикався в захисній стриманості.

Саксофоніст видав дуже гострий фальшивий звук, але грати не перестав.

Анжела вела розмову, та Джонатану здавалося, що вона уникає на нього дивитись. Вона переповіла новини з агентства і те, що там відбувалося за час його відсутності, потім, коли тема вичерпалася, почала коментувати останні новини під трохи зміщеним кутом зору в’їдливого гумору, який йому так подобався. В якісь моменти він її слухав, не вникаючи в суть, цінуючи саму розмову, тішачись начебто віднайденими відносинами, віддаючись бажаній ілюзії.

У якийсь момент йому здалося, наче щось переключилося: він відчув подібне задоволення в Анжели, їй, либонь, теж подобалося ділити цей момент тільки з ним одним. Це ледве вловлювалося: легке сяяння в очах, натяк на усмішку на вустах. Голос Марджі став упертішим, наполегливішим, аж невмолимим. Зараз або ніколи.

Він не зводив з Анжели очей, відчуваючи, як у ньому міцніє нова віра в себе, мужність, якої йому досі бракувало. Анжела продовжувала розмову, але тепер на її вустах грала усмішка. Йому не снилося, вона справді всміхалася, і дедалі частіше зупиняла свій погляд на ньому.

– Анжело…

Вона не почула. І далі говорила з тією чарівною усмішкою, яку він обожнював. Вібруючи під мелодійні звуки Чарлі Паркера, саксофон нібито віднайшов належну гармонію.

– Анжело…

Вона підвела очі, змовкла й дивилась на нього. Лагідний погляд, який, здавалося, чогось чекав. Погляд, який підбадьорював заговорити. Йому хотілося, щоб ця мить тривала довше, щоб зберегти її інтенсивність, запам’ятати назавжди погляд Анжели в його очах.

– Анжело… Я хотів сказати… Ти мала рацію… раніше… коли дорікала мені, що я мало часу присвячую родині… вихованню Клое… і все таке… Я зрозумів це зовсім недавно… і… хочу це тобі сказати…

Вона не зронила ні слова, мовчки дивлячись на нього. Він продовжив:

– Я також збагнув, що в ті часи я, либонь, не вмів тобі показати чи… сказати… що я тебе люблю. Це звучить по-дурному, але я думав, що ти це знаєш і не відчуваєш потреби чути про це знову.

Вона не реагувала і мовчки слухала.

– Мені також хотілося б, щоб… ти знала, що мої почуття до тебе залишилися… незмінними, – продовжив він. – І… я сказав собі, що не можу допустити, щоб якесь непорозуміння зруйнувало наші відносини… відносини, які так багато досі значать для мене…

Він замовк. Анжела не зводила з нього очей, але усмішка зникла, погляд став більш нейтральним, потім холодним, обличчя непроникним. Вона довго мовчки дивилась на нього, ніяк не реагуючи. Потім прокашлялася, щоб прочистити голос.

– Я мушу йти.

Підвелася, поклала мобільний телефон у сумочку, яку повісила на плече, і зникла в потоці нечисленних перехожих, що йшли на роботу.

Розгублений Джонатан блукав поглядом по натовпу незнайомих людей, які неспішним кроком прямували до своїх щоденних завдань.

Він несподівано відчув себе спорожнілим, позбавленим енергії та думок. Позбавленим надії. В голові звучала бездушна гра саксофона. Постійний потік перехожих пропливав перед його очима, не привертаючи уваги, наче вода, яка тече листям, але нездатна його намочити.

Минуло чимало часу, Джонатан вийшов зі свого заціпеніння тільки тоді, як офіціантка поклала на стіл рахунок.

Машинально вийняв гаманець і розплатився.

Потім узяв телефон, набрав номер і чекав, слухаючи дзвінки, що накладалися на звуки саксофона.

– Майкле, це я, Джонатан.

Передихнув, перш ніж продовжити.

– Я поміркував. І врешті-решт приймаю твою пропозицію. Попередь адвоката, нехай підготує папери, чим швидше, тим краще.

~ 27 ~

«Остін Фішер блискуче виграв місце у півфіналі, здобувши перемогу в матчі з австралійцем Ґеєм Гаріссоном. Здається, його рана залишилася всього-на-всього неприємним спогадом, хоча плече все ще перев’язане. Нагадаю вам рахунок: 6-4, 7-5, 6-4. Публіка здавалася трохи розчарованою, це публіка, чиє серце зумів завоювати симпатичний австралієць, і…»

Задоволений Майкл вимкнув телевізор. Друга гарна причина відкоркувати шампанське! Рішення Джонатана його окрилило. Після викупу його акцій він володітиме двома третинами агентства, які одразу ж продасть наступнику за запропоновану ним кругленьку суму. Справу зроблено. Перед ним відпустка, приємний час, неробство на сонці, гарні дівчата…

Це навело його на думку. Він взяв телефон.

– Саманта? Це Майкл. Хочу бачити тебе сьогодні ввечері.

– Навіщо? Я зайнята.

– Щоб святкувати! Чим ти зайнята?

Мовчання.

– Вгадай.

– Це не проблема: анулюй!

– Я дотримуюся слова, це питання репутації. У мене вимоглива клієнтура.

Майкл зареготав.

– Плачу вдвічі більше.

* * *

Джонатан голився, дивлячись у відчинене вікно ванної кімнати. Чути, як у садочку навпроти бавилися діти Ґарі. Трохи згодом вийшов їхній батько:

– І що це ви собі надумали? – загорлав він.

– Тату… ми не робимо ніяких дурниць, просто граємося! Поглянь, що ми тут…

– Ще чого? Думаєте, у мене є час на таку дурню? Ану будьте мені тихішими! Я не хочу чути вашого рейваху, ясно?

Діти кивнули, відчувши батьків гнів. Ґарі зник, не звертаючи уваги на їхню розгубленість. Смерть матері була й так для них тяжким ударом. А з таким ставленням до них батька годі сподіватись бодай на дрібку ніжності…

Він подумав про Клое, потім про Анжелу.

Майкл мав рацію від самого початку. Співпраця була непристойною. Він давно мав би перегорнути сторінку, взятись за іншу справу. Це допомогло б забути Анжелу і дало б змогу побудувати щось інше.

Він це знав: жалкувати з приводу зробленого вибору марно. Так влаштовано життя, воно позначене помилками, ці помилки мають, либонь, право на існування, і, хай там як, щось нам та дають. Прийняти. Філософія Марджі нарешті спрацювала… Приймати – це мистецтво жити.

Звісно, шкода покидати роботу якраз тоді, як у його очах вона набула сенсу, але й тут він знову хотів зберегти довіру. Життя надто коротке, щоб нарікати з приводу наших розчарувань, він знав це краще за інших. Існування – це постійний рух. Все щомиті змінюється, опір цим змінам може призвести тільки до нещастя. Можливістю рухатися вперед, оновлюватися з новою силою і, зрештою, належно оцінити те, що дається, ми завдячуємо довірі до життя. Він ще не знав, що робитиме опісля, але мав трохи часу перед собою. Оформлення паперів тягнутиметься кілька тижнів, тож вирішив продовжувати свою місію до останнього дня, зберігаючи якомога довше порив, яким він живився певний час, і виконуючи свою роботу так, як тепер вважав за потрібне.

Він зайшов до Ґарі й купив два мафіни, потім сів на терасі кав’ярні й посмакував ними з великою чашкою чаю.

На закріпленому на стіні екрані, який він бачив бічним зором, психолог пояснював, що інколи люди страждають від браку емоційних проявів своїх далеких предків, яких вони, втім, ніколи не знали. Трапляється, що дитина, якій дуже бракує ніжності і яка не відчуває, що її люблять, позбувається власних емоцій у своєрідному несвідомому захисті. Джонатан не міг не думати про Ґарі. Ставши дорослим, продовжувала психолог, така людина сама може стати дуже холодною до власних дітей, і таким чином її страждання може відгукнутись у багатьох поколіннях…

– Мені остобісіли ці дурниці! – сказав клієнт за стійкою бару. – Немає іншого каналу чи що?

Бармен натиснув на кнопку, і на екрані з’явилося рішуче обличчя Остіна Фішера. Джонатан усміхнувся, уздрівши свого колишнього ідола, який нагадав про минулі змагання із Майклом. Йому ніколи не стати таким гарним комерсантом, як він, тепер це відомо напевно. Окей, адже тепер він знає, що це не його місія.

Кількома хвилинами пізніше він угледів на терасі старенького чоловіка, який мав украй пригнічений вигляд. Якийсь час дивився на нього, потім непомітно підкликав офіціантку.

~ 28 ~

Реймонд поклав камеру на стілець, потім потихеньку порухав, щоб розслабити, плечем, на якому її тримав. Він щойно зафільмував прихід у роздягальню Остіна Фішера, якраз перед однією четвертою фіналу. От чортяка, цей Фішер. Навіть травмований, він продовжував вигравати, хоча ширилася чутка, що страждає, наче той звір. До того ж за такої спеки…

Оператори товклися у погано освітленій і мало провітрюваній кімнаті, по якій в усіх напрямках перепліталися кабелі.

Реймонд відкрив бляшанку пива, витер лоб рукавом і одним духом наполовину її спорожнив.

Помітивши, що йде Воррен, відвів погляд. Жодного бажання вітатися з таким неприємним типом. Ще й невдячним, на додачу.

– Зачекайте секундочку!

Молода, широко усміхнена жіночка, яку він не знав, гукнула до Воррена, коли той збирався зайти в роздягальню. Новенька, вочевидь.

Тренер обернувся.

– Клара Спенсер із CNN, – дуже життєрадісно відрекомендувалась вона. – Я проголошую себе головою фан-клубу Остіна!

Воррен без жодного слова холодно дивився на неї.

– І неодмінно хочу взяти в Остіна однохвилинне інтерв’ю, щоб дізнатись про його настрій перед матчем. Одну лише хвилинку.

Воррен наче льодом її обсипав.

– Про це не може бути й мови.

– Але…

– Особливо перед матчем, – додав він, ідучи.

– Окей, тоді я підійду одразу після гри і…

– Побачимо пізніше.

І зник у роздягальні.

Реймонд не міг отямитися. Як тренер може так ставитися до журналістки, яка до того ж записала себе у фани його гравця? Годі й повірити. Тим більше, що зазвичай журналісти не дуже церемонилися з Остіном. І коли нарешті бодай одна хотіла зробити щось приємне… Це ненормально. Не моя це справа, але наразі він Остіну не допомагає. Цілком певно.

* * *

Майкл поклав на стіл звіт бухгалтерії з попередніми рахунками за минулий місяць. І незадоволено відкинувся у кріслі.

Крізь прочинене вікно долинав шум транспорту, що потоком рухався по проспекту, гуркіт моторів, клаксонів, гальмування та біп-біп, що вмикався на переході для орієнтації сліпих.

Засліплений світлом, що відбивалось від вікон протилежної будівлі, він підвівся, щоб опустити жалюзі, але стару металеву ручку заїло й вона ніяк не піддавалася. Він рознервувався й, плюхнувшись у крісло, зітхнув.

Показувати такий звіт покупцеві в жодному разі не можна. Надто ризиковано, доки контракт не укладено остаточно.

Тож слід відсунути його підписання на два місяці й подати триместрові розрахунки. За умови швидкого зростання. І чималого. Він зняв телефон.

– Джонатане, це я.

– Привіт, Майкле, як справи?

– Погано. Я щойно прочитав звіт і рахунки за місяць. Цифри просто провальні. І суттєво. Це – катастрофа. І знаєш що? Бухгалтер категоричний: це йде від тебе, тобто від твоїх клієнтів.

На другому кінці мовчання.

Майкл зітхнув і раптом вибухнув:

– У чому справа, чорт забирай?

Те саме мовчання.

– Я не певен, я…

– Ти усвідомлюєш, наскільки це серйозно? Ти повернувся сім місяців тому, відтоді почався спад, цифри менші й менші. Що ти там наробив? Навіть коли тебе не було, ми мали більший прибуток. Що ти там вигадав?

– Послухай… я справді підійшов до своєї праці інакше… і… цілком можливо, що це справило негативний вплив на прибуток, і…

– Ти з мене знущаєшся? Ми вже місяць готуємо папери, щоб я викупив твої акції, а ти тимчасом вдаєшся до ризикованих експериментів. Хочеш прикінчити нашу контору? Ти не звихнувся?

– Мені дуже прикро, Майкле, я…

– Що ти собі думаєш? Що я викуплю твої акції, які більше нічого не варті?

Мовчання.

– Майкле… мені незручно, я…

– Слухай, що ти там робиш і як ти тепер працюєш, я не знаю і знати не хочу. Хочу одного: щоб ти взявся до роботи так, як раніше, доки я не викуплю твої акції. І навіть примножив зусилля, щоб вийти на втрачені показники. Це терміново.

Знову мовчання.

– Ти мене чуєш?

– Майкле… Послухай… це аж ніяк не є можливим.

– Тобто?

– Я не хочу працювати так, як раніше… Але те, що ти мені кажеш, я чую і твою позицію розумію, розумію теж, що це ставить проблеми для тебе і для…

– Це – найменше, що можна сказати!

– Я все розумію, але… я не хочу йти на компроміс зі… своїми цінностями. Я…

– Що ти верзеш, що це знову за дурня?

– Слухай… Скажу ще раз, я розумію, що це породжує проблеми для тебе і… якщо купівля акцій стає менш привабливою, то я готовий від цього відмовитися…

Збитий з пантелику, Майкл наче остовпів.

– Можемо, якщо ти так хочеш, усе це припинити,– сказав Джонатан.

Майкл поклав слухавку. Він позеленів. Цей придурок Джонатан готовий усе завалити…

* * *

У шафі жодної плитки шоколаду.

Коли Анжела жила з Джонатаном, саме він стежив за тим, щоб рівень запасу не знижувався. Інколи розважався тим, що змушував її думати, що шоколаду вже немає, так, щоб вона запанікувала, а тоді, мов чарівник, виймав старанно заховану плитку й вибухав сміхом, коли вона зітхала з полегшенням.

Джонатан… Їй стало недобре, коли вона згадала про їхню останню зустріч. Захоплена зненацька, вона, можливо, неправильно зреагувала, коли врятувалася втечею. Звісно, вона не була готовою почути те, що він казав, а от йому вистачило мужності цей крок зробити. І відчувала себе невдячною й несправедливою.

Вона нервово відчинила шафку, так, про всяк випадок.

Нічого.

Покусала губи.

Секунду погупала ногами в кухні, потім гарячково заглянула в інші шафки. Мусить же бути якийсь дріб’язок, щоб перебити бажання з’їсти шоколадку. Бодай шматочок цукру, щось іще, будь-що…

Нічогісінько.

Що ж, марно піддаватись стресу, в будь-якому разі вона нездатна витримати, їй це добре відомо. Просунула голову у двері спальні Клое й почекала кілька секунд, доки очі звикли до напівтемряви.

Донька глибоко спала, напіввідкривши ротик і стиснувши плюшеву свинку у руках. Страшенно мила.

Анжела обережно причинила двері, взяла сумочку й ключі, на пальчиках вийшла з квартири і старанно замкнула за собою двері. Їй вистачить п’яти хвилин, тож без жодного ризику може залишити доньку саму, якщо поквапиться.

Надворі був тихий, теплий вечір. Анжела додала кроку, рухаючись у напрямку проспекту. З вечірнього сусіднього парку Долорес долинали легкі пахощі дерев. Шум авто сприймався як далекий гул. На розі делі-крамниця, яку тримав індієць і яка відчинена до півночі. Підійшовши до крамниці, вона зібралася зайти, як її увагу привернув БМВ, який трішки далі косо зупинився перед паркувальником «У Фензі». З нього вийшла молода жінка в ультракороткій сукні, з ногами від вух, у туфлях на шпильці. Аж тут – оце дивина! – Анжела впізнала няню, яку застала вдома з оголеними грудьми поруч із Джонатаном. Одяг джинси-кросівки замінила чорна вечірня сукня.

Біль, який вона тоді відчула, з’явився знову, він, немов отрута, миттєво поширився по тілу, досягаючи серця й голови і підступно наливаючи тіло свинцем. А тоді здивування й нерозуміння: як няня може дозволити собі купити БМВ?

Прицвяхована на місці, Анжела побачила, як упевнена в собі жінка тицьнула ключі від авто в руку паркувальника, навіть не глянувши на нього, і підійшла до чоловіка, який чекав перед рестораном, якось дивно на неї дивлячись. Він щонайменше втричі був за неї старшим.

– Саманта? – запитав він, вагаючись.

Замість відповіді вона коротко поцілувала його в губи.

Вони обмінялись кількома словами і зайшли в ресторан.

Анжелі стало гидко, вона відчула, як у ній наростає гнів. Джонатан не просто її зрадив, на додачу ще й із дівчиною за викликом.

~ 29 ~

Помітивши трамвай, який з’явився вдалині, Джонатан стиснув букетик квітів у руці. Він відчував суміш збудження й остраху. Він сидів на лаві неподалік від тераси кав’ярні, місце вибрано вдало: всього кілька метрів від зупинки.

День підходив до кінця, це час завершення роботи. Джонатан був задоволений своїм днем. Переглянуто й врівноважено контракти, проведено плідний обмін думками з клієнтами, які йому довірилися, опрацьовано нові аспекти захисту, що якнайбільше відповідали їхнім потребам. Таким він тепер бачив свій бізнес.

Пахощі квітів лоскотали ніздрі. Природа навідалась у центр міста й опинилася посеред транспорту. Призахідне сонце лагідно відбивалося від жовтих таксі, що мчали повз нього.

Вдалині з’явився трамвай.

Джонатан подумки повторив свій план: вибрати сьому людину, яка з нього вийде. Сьому. І питав себе, який вигляд вона матиме.

А якщо це буде чоловік? Ця думка викликала усмішку. Чи вистачить у нього сміливості вручити букетик чоловікові? А якщо буде грубий товстун, який поцілить кулаком йому просто в обличчя? Він пирснув сміхом, сидячи самотньо на лаві, якийсь перехожий занепокоєно зиркнув на нього.

Червоний трамвай під’їхав, проминув його з гудінням, за яким долинув скрегіт металевих гальм на рейках, потім дзенькіт дзвіночка, що сповіщав про зупинку. Джонатан відчув, як легенько кольнуло в серці.

Двері розчинилися і кілька осіб вийшли майже одночасно. Джонатан уважно їх роздивлявся.

Підліток водночас із молодою жінкою, за ними чиновник. Невисокий старий чоловік і дівчина з повадками ліцеїстки. Чотири, п’ять. Шоста – стара сивоволоса жінка, яка спиралась на чорний ціпок, і… більше нікого. Джонатан чекав, вдивляючись у двері трамваю. Двері вже збирались зачинятися, як по cхідцях квапливо спустилась жінка і вийшла. Середнього віку, звичайна на вигляд, вона нічим не вирізнялася з-поміж інших. Ішла вона радше швидким кроком жінки, що вийшла з офісу й квапиться повернутися додому. Погляд спрямований в нікуди, злегка нахмурені брови, вона начебто досі переймалася своїми щоденними справами.

Джонатан підвівся, почекав, доки вона підійде, ступив крок убік, щоб опинитись у неї на шляху, і простягнув їй букетик. Жінка здригнулась і аж смикнулася назад.

– Це для вас, – сказав він, широко усміхаючись.

І вклав букетика в її руки. Він дав собі час тільки на те, щоб помітити здивування на її обличчі, й зник у потоці перехожих, які квапились додому.

* * *

Зі сміху померти можна.

От придурок.

Клеїть якусь мацапуру, розбиває скарбничку, щоб купити букет, і навіть не намагається довести справу до кінця! Забирається геть, не кажучи ні слова, не сказавши навіть, як його звуть! Повний нуль.

Райян був страшенно вражений тим, що йому випав такий шанс. Цей нікчема Джонатан вперто робив дурниці, поринаючи в чистісіньку очевидну тупість. Попереднє відео, на якому було видно, як він замовляє незнайомці каву, не наважуючись себе розкрити, було кумедним. І мало жвавий успіх на блозі: сто вісімдесят дев’ять лайків і двадцять сім коментарів. Рекорд. Це було надзвичайно доречним, бо серіальчик зі знизуванням плечима Ґарі якраз вичерпувався.

Райян швидко змонтував матеріал, вирізавши перші, непотрібно довгі секунди відео. Але залишив кінець, щоб глядачі роздивилися жінку, яка ще більше дивується, дивлячись, як незнайомець іде геть. Нехай бачать її усмішку та обличчя, яке раптом засяяло, це демонструє, яку гарну нагоду проґавив Джонатан.

Він опублікував відео на блозі й додав на сторінку рекламні матеріали. Для завсідників, що продавали тести КРР (коефіцієнту розумового розвитку), а ще нові про клуби зустрічей і одну про продаж букетів онлайн.

І почав гарячково чекати перших реакцій… які не забарилися.

Оце так йолоп!!!

Пройшов школу спокуси, але зрозумів не все.

Король патякання!

От телепень!

Кретин!

Тепер із Джонатаном Райян зробить ривок, фільмуватиме щойно той поткнеться на терасу, другу камеру він поставить на вікні спальні, що виходить на садочок за будинком. Йому не хочеться пропустити жодного з його подвигів, подвигів альпініста дурості.

* * *

Джонатан штовхнув двері крамниці Ґарі. Й одразу поринув у пахощі свіжоспечених мафінів. У другому кінці крамниці, за прилавком, освітленим жовтуватим світлом, Ґарі сидів з виглядом людини, в якої день не склався. Джонатану було невідомо, що тому довелося пережити, щоб дійти до такого стану. Можливо, він зазнав важких ударів і тепер нездатний відчути ані найменшу позитивну емоцію? Можливо, він бачив низки зловживань і зрад і тепер не може повірити в імовірність щирості?

– Добридень! – привітався усміхаючись Джонатан. – Як ваші справи сьогодні?

– Добр’день, – промимрив Ґарі.

– Хочу мафін з родзинками. З собою.

Ґарі взяв мафін і загорнув його.

– Ваші мафіни надзвичайно смачні. Справді, браво, ви – умілець.

Ґарі насупив свої густі чорні брови і, не підводячи голови, недовірливо глипнув на нього знизу.

– Долар тридцять п’ять.

Зберігаючи усмішку, Джонатан поклав монети на прилавок. Той мовчки їх забрав.

– До побачення, гарного вам дня! – промовив Джонатан радісним тоном, який не справив жодного враження.

Він вийшов з магазину. Скільки ж позитивних моментів має пережити цей чоловік, щоб інакше подивитись на світ?

Це наштовхнуло його на одну думку. Він зайшов до свого клієнта, крамаря-пакистанця, й купив білу паперову скатертину. Повернувшись додому, набрав телефон Ґарі.

– Доброго дня, – привітався він, трішки змінивши голос. – Хочу зробити замовлення. Мені потрібно п’ятдесят мафінів з родзинками, і то через півгодини.

– П’ятдесят мафінів? – перепитав той недовірливо.

– Так.

– І ви по них прийдете, без будь-якого підступу? Бо п’ятдесят мафінів за день мені не збути.

– Звичайно, не сумнівайтеся.

Мовчанка.

– На яке прізвище?

Джонатан на мить завагався і вигадав:

– Роббінс. Значить, через півгодини.

Взявши складаний ніж і фломастер у кишеню, а ліхтарик у руку, Джонатан спустився у погріб. У вологій з легким запахом плісняви напівтемряві він поворушив якісь старі запилюжені речі, нарешті знайшов те, що шукав…

Кілька хвилин почекав біля крамниці Ґарі, доки не помітив хлопчака на скейтборді.

– Агов! Послухай, герою, хочеш заробити два долари за три хвилини?

Хлопець усміхнувся.

– То залежить… Щось складне?

– Аж ніяк: ти заходиш у крамницю, кажеш, що прийшов по замовлення на ім’я Роббінса, і віддаєш банкноту чоловікові. Виходиш, віддаєш мені торбину й отримуєш свої два долари. Як два пальці об асфальт. – Хлопчак похитав головою.

– Два долари – не так і багато…

– Жартуєш? Два долари за три хвилини дає сорок доларів за годину! Це зарплата кадрового працівника, герою!

– Три долари.

– Але… що може бути простіше. Тут навіть не втомишся!

– Чому тоді ти не зробиш цього сам?

– Ну…

– Три долари.

Джонатан розреготався.

– Бачу, в житті ти не даси наступати собі на п’ятки.

Двома хвилинами пізніше Джонатан розкладав розрізані начетверо мафіни на білій скатертині, постеленій на імпровізованому столику перед закритою стороною вітрини крамниці Ґарі. Цілком певно, він його не побачить: той бідолаха ніколи й носа на тротуар не потикає.

Джонатан вийняв великий рожевий фломастер, на білій скатертині намалював велике серце, всередині якого старанно написав:

Від Ґарі.

~ 30 ~

На двадцять відсотків менше.

Джонатан не побачив, звідки чекати удару.

Втім, це логічно, хай там як. Мінлива частина його платні залежала безпосередньо від торгового обороту його діяльності. Оборот зменшується, заробітна платня також. Мати все неможливо.

Тим гірше. Про відновлення попереднього підходу до роботи геть не йдеться. Тепер це не мало ніякого сенсу для нього, надто багато задоволення він діставав від того, що відчував себе чесним, принциповим, корисним для інших. Надто пишався тим, що почувався хорошою людиною. Неможливо повернутися назад після стількох втрачених років, перш ніж він збагнув те, що наразі видається цілком очевидним: благополуччя залежить від душевної рівноваги. Душевна рівновага – ось ключ. Знати, ким ти є, бути таким на повну силу й щомиті, відмовлятися бути кимось іншим.

Тим гірше для грошей. У будь-якому разі, не вони тепер є для нього мотиваційним чинником. Як і для тих, хто передбачає кінець свого життя, вочевидь. Одні лише фараони забирали свої багатства в потойбіччя. А ми, від Землі сущі, коли підходить наш останній день, усвідомлюємо, що те, що займало більшу частину нашої уваги впродовж усього життя, раптом стає абсолютно непотрібним, не дає ні допомоги, ні порятунку.

Втім, у Джонатана таки виникла одна, значно тривіальніша й по-дурному конкретна проблема: треба платити за житло й оплачувати рахунки. І тут може заклинити.

Він замислено проглянув виписку з особового рахунку та довгий список сум, що вишикувались у колонці витрат.

Жодного сумніву, доведеться вести значно скромніший спосіб життя, який і так не дуже затратний. Відмовитись від анонімних подарунків. Кава, квіти та всілякі мафіни – зрештою виливаються в кругленьку суму. Шкода… Це було так приємно, так мило. Оскільки ми всі поєднані, то, роблячи добро іншим, він обдаровував і себе…

Доведеться шукати засіб, як і в якій формі продовжувати це надалі, щоб не заблокувало його банківський рахунок…

* * *

– Неймовірно смачні ваші штучки! Браво, старий!

Ґарі уважно оглянув клієнта. Чолов’яга років сорока. Гарно вбраний. Ніколи не бачив цього типа раніше. У будь-якому разі, він не завсідник.

– Загорніть три, ні, чотири, – сказав чоловік.

Ґарі мовчки загорнув мафіни і взяв гроші.

– Бездоганно, – сказав чоловік. – Гарного вечора, і ще раз дякую!

Ґарі провів його поглядом, аж доки той вийшов за поріг.

Що з ними всіма таке діється з самого ранку, чорт забирай! Що вони взяли собі в голови? Всі якісь дивні, неясні. Що ж там зійшло з рейок? І чому їх так багато? Він ніколи не бачив стільки клієнтів за день. Ніколи. Навіть тоді, коли черга здавалася безкінечною.

Несподівано він згадав, що у дворі галасують діти. Досі він був настільки зайнятий, що ніяк на них не зважав. Вони, цілком певно, знову бешкетують. Діти у дворі, як мафіни в печі: відвернувся на п’ять хвилин – і гаплик.

– Це ви Ґарі?

Він підвів очі. Зі справді дивною усмішкою, в капелюшку, яких він у житті не бачив, до нього йшла незнайомка. Що потрібно ще й оцій?

– Ваші тістечка такі смачні!

Якусь мить Ґарі дивився на неї. Маючи пронизливий голос, вона скидалася на оперну співачку, яких інколи бачиш по телевізору і які верещать так, наче їх душать.

– Це не тістечка, а мафіни…

– Дайте мені два, будь ласка. Вони такі смачні, такі соковиті. Ви найкращий кондитер, Чудовіссімо! Блискучіссімо! О! Я обожнюю ці тістечка!

Її не можна було зупинити. Вона взяла свій пакуночок і зникла, так само в екстазі, з пронизливими вигуками, як жінки, що грають у кіно. Саме в кіно, бо в реальному житті такого не існує.

– О пане, твої рогалики такі смачні! Скільки вони коштують?

Це був неймовірний день.

– Це не рогалики, а мафіни. Долар – мафін без наповнювача, долар тридцять п’ять – усі інші.

– Так, я візьму один без наповнювача. Ні, без жартів, ти таки крутий, кажу відверто: дуже смачно.

Ґарі нахмурив брови. І подумав про своїх дітлахів. Треба бути трохи суворішим з ними, зокрема, щоб вони не стали отакими.

– Дякую ще раз, пане! Просто топ оці ваші… штучки.

– Добривечір, я поспішаю, – привіталася молода жінка. – Можна купити два з собою? Зі шматочками шоколаду.

Він мовчки загорнув покупку.

– Те, що ви робите, дуже мило. Зазвичай я проходжу, до вас не заходячи…

Ґарі дивився, як вона виходить.

Дивно все це сьогодні, всі до нього усміхаються, кажуть компліменти. Так неначе змовилися, щоб з нього познущатись.

Однак, коли виснажений важким робочим днем він ішов увечері спати, на його вустах з’явилась легка усмішка, він і сам не знав чому. Вочевидь, безумство всіх тих людей передалось і йому.

~ 31 ~

Джонатан глянув на свого партнера. Останнім часом Майкл змінився, став не таким веселим з ним, хоча, між іншим, не втратив почуття гумору. Звісно, він не міг вибачити його нову, менш продуктивну манеру працювати. Проте на його заробітну платню це ніяк не впливало, адже кожен отримував відповідно до своїх власних результатів.

Але в певному плані Джонатан його розумів. Партнери – це наче подружжя: якщо один починає еволюціонувати не так, як другий, спільне проживання швидко стає проблематичним.

Перед очима виник образ Анжели. Після приниження, яке він відчув, коли їй звірився, вони старанно уникали одне одного. Ранкову каву Джонатан розділяв через день із Майклом. Свого роду мовчазна, так і не сформульована угода.

Цього ранку тераса була повністю заповнена.

– Чоловік у бежевому поло, який сидить навпроти дівчини в червоному, наш клієнт, – сказав Джонатан, стишивши голос.

Майкл якусь хвилю дивився на нього.

– Сподіваюсь, ти йому включив пакет страхування від вогню?

– Навіщо?

– Я знаю його бабу.

– І що?

– Гаряча штучка.

Джонатан усміхнувся.

– Ні, насправді, не варто, – додав Майкл. – Скрізь, де вона проходить, природна катастрофа неминуча, будь певен.

– Годі, Mайкле, – запротестував Джонатан, мимоволі сміючись.

– До речі, про катастрофу, ти бачив, як упакований отой хлоп праворуч, в кінці?

Джонатан подивився у вказаному напрямку.

– Просто він… інакше кажучи, оригінально…

– Що інакше, то таки інакше, – сказав Майкл весело.

До них підійшла офіціантка.

– Добридень, що замовлятимете сьогодні? – запитала вона, трішки шепеляючи.

– Дві кави, – сказав Джонатан.

Майкл дивився, як вона віддаляється.

– Зяраз сьвидко вше принешу, – перекривив він її.

– Годі тобі…

Джонатан помітив це значно раніше: коли Майклу зле, його гумор стає глузливим.

– Ти візьмеш бодай невелику відпустку цього року? – запитав Джонатан.

Майкл похитав головою.

– Має ж хтось працювати.

Джонатан промовчав.

Перед ними якесь авто намагалось втиснутися між двома іншими.

– Опа-на… це непросто, – зауважив Майкл. – Слухай, спробуй, як я: дивитимемось удвох, сміючись, і б’юсь об заклад, що авто не впишеться і відмовиться від цієї спроби.

– Майкле…

– Ну ж бо, чого ти? Я робив це разів п’ятнадцять, зі сміху можна вмерти. Втиснутися не так і просто, а коли ти пильно на нього дивишся, авто взагалі стає безпорадним.

– Я не хочу цього робити.

– Трішки порозважатись ніколи не завадить. Мені пригадався ще один трюк. Але для цього треба троє-четверо чоловіків за столом на терасі: вибираєш якусь жінку на каблуках, яка до вас наближається, всі, нахмуривши брови, дивляться на її ноги так, наче в неї якась проблема. І знаєш, що тоді?

– Ні.

– У дев’яти випадках із десяти вона спотикається!

Його охопив нестримний сміх.

– Це дуже кумедно, їй-бо!

Джонатан усміхнувся.

– Авжеж… коли хочеш побачити проблеми, їх слід створити.

Майкл не почув.

– Найстрашніше, коли за кермом старі. Оскільки в них неповоротка шия, вони не повертають голову, коли здають назад, і навіть не дивляться навсібіч на скруті. Залишається питання: чому вони не сидять у будинках для літніх людей.

Офіціантка поставила каву.

Якийсь час Джонатан дивився на Майкла, потім нахилився до нього й стишив голос.

– Коли в мене кривошия, я також не можу обернутися.

– От не щастить.

Джонатан тихо вів далі довірливим тоном.

– Інколи, паркуючись, я дію, як бовдур, і не вписуюсь. Інколи видається, що я в розмові ковтаю слова, і тоді мене годі зрозуміти. Фактично… ціла купа недоліків: я часто боюся, мені бракує мужності. Інколи я в собі сумніваюся, а ще мені бракує енергії. Я…

– Навіщо ти все це мені кажеш? – обірвав його Майкл, вочевидь, збентежений цими зізнаннями.

– Звірюсь тобі ще в одному: я не перфекціоніст. Ненавиджу шліфувати щось детально, і, до речі, коли я чогось не люблю робити, то відкладаю на пізніше, з дня на день, доки це стає проблемою. І тоді це забирає втричі більше часу, ніж якби я зробив це одразу. Але я не можу нічого змінити. Ідіотизм, правда? А ще я не дуже терплячий, легко нервуюся. Наприклад, коли Клое пустує, я кричу і йду геть. Окрім того, я…

– Але… навіщо ти все це мені розповідаєш?

– Мені також складно…

– У тебе є й чесноти.

Джонатан раптом зупинився й спокійно випростався.

– Так, – підтвердив він, широко усміхаючись. – У мене також є чесноти.

* * *

Райян розплющив одне око й глипнув на будильник.

Чорт.

Дев’ята година. Чому ж він не прокинувся раніше? Різко підхопився, підбіг до вікна вітальні й розсунув чорні штори. Цілком певно, він проґавив появу Джонатана на терасі. До того ж не бачив його і вчора…

Уважно оглянув усі столики. Аж раптом помітив його; Джонатан стояв за столиком навпроти офіціантки, вочевидь, збираючись іти. Трясця! Райян кинувся до свого обладнання, миттєво все ввімкнув і надів навушники.

– Я хочу вам дещо сказати, – промовив Джонатан до офіціантки.

Райян навів чіткість на їхні обличчя.

– У вас гарна усмішка, це дуже приємно. Завдяки їй у мене гарний настрій з самого ранку.

Офіціантка знову всміхнулася, трішки зашарівшись.

Джонатан покинув терасу.

~ 32 ~

Неділя.

Райян нервово глянув крізь чорні штори. На терасі лише туристи. Герой його блогу рідко приходить туди у вихідні.

Він відкупорив бляшанку кока-коли й швидко підніс до вуст. Він так любив ті перші секунди, коли в ніздрях піняться дрібнесенькі краплинки. І зробив кілька ковтків повного свіжості напою. Блог стартонув дуже добре, чого він аж ніяк не сподівався. Принаймні не настільки. Тепер він рахував шанувальників на тисячі, і цей потік щодня наростав. Тим і класний інтернет, що починати важко, але коли все складається, досягаєш великого успіху. Радіо, одна баба сказала, працює на повну силу. Люди скидають посилання всьому своєму спискові, щоб друзі могли порозважатися. Коли тим подобається, вони чинять так само, і тоді приколи котяться винятково швидко. Виходить гарна опукла дуга, яку так люблять в інженерних школах.

Він надів навушники і взявся підслуховувати столики по черзі.

Немає нічого нікчемнішого за розмови туристів. Вони, на жаль, не дурнуваті, а нульові. Тобто не кумедні.

Втомившись, Райян пройшовся по кімнаті й зиркнув у вікно.

Помітив удалині Джонатана й негайно ввімкнув камеру, спрямовану постійно на його садочок. Він одразу відчув, що там щось зчиняється. Джонатан якось дивно роздивлявся довкола. Зовсім неприродно. Тим краще. Райян перевірив налаштування, звук і вивірив кадр.

Джонатан на мить зайшов у садовий сарайчик і вийшов, штовхаючи перед собою газонокосарку. Трясця. Шкода.

Однак ведений якимось інстинктом, Райян фільмував ще кілька хвилин.

Джонатан знову роззирнувся довкола й рушив углиб саду. Пройшов газонокосаркою півколо, потім узявся відсувати гілки кущів, які утворювали загорожу на межі з садочком будинку, що навпроти.

А той, що навпроти, належав колишньому герою блогу – Ґарі.

Джонатан заледве туди протиснувся.

Що ж такого Джонатан збирається натворити в саду того старого придурка зі своєю газонокосаркою?

Машина загула. Те, що страхувальник дотягує до зарплати, косячи в саду сусіда, таки доводило, що криза тривала далі, хай там що кажуть журналісти.

* * *

Якби кожен з нас усвідомлював величезну цінність себе самого, змін зазнав би весь світ.

Але ми живемо у світі, де людям рідко коли кажуть те, що про них думають. Люди дуже соромляться це висловлювати і врешті-решт стають дуже стриманими: кожен таємно береже в собі позитивні оцінки, як насінини, які висушуються в кишені замість того, щоб бути посіяними або розвіяними за вітром у землю та в дощ.

Можливо, в цьому й ховається причина того, що люди не звикли отримувати такі послання, так складно відверто сказати приємну річ комусь і не наштовхнутися на неправильне розуміння або на підозру в нещирих намірах. І якщо завдяки якомусь нечуваному шансу вашу щирість не поставили під сумнів, то в пориві скромності, яка приховує сум’яття від отримання такого незвичного дарунка, ця особа частенько намагатиметься всіма засобами мінімізувати позитивну якість, яку ви йому приписали.

Щоб обійти це все, Джонатан мав тверде рішення: сказати щось приємне і зникнути. Дати собі час лише на те, щоб помітити здивування, народження усмішки чи появу сяяння в очах, а тоді, подарувавши цей маленький шматочок позитивного дзеркала, щезнути. Це було радісно, і він це обожнював.

Оскільки своїх жертв він не знав, головне завдання полягало в тому, який комплімент сформулювати. Втім, у цьому плані часті відвідини тераси у кав’ярні дали йому нагоду розвинути свої інстинкти й прислухатися до інтуїції.

Справді цікаво спостерігати за невідомою людиною, щоб відгадати її позитивні риси, спираючись тільки на чуття. Подивитися на неї якийсь час, відчути її манеру поведінки, її якості, чесноти, привабливі сторони. Це зовсім необ’єктивно, абсолютно нераціонально й повністю необґрунтовано. Потім слід знайти можливість ввійти в контакт, порозмовляти з нею, а тоді утішитись, констатувавши, що здебільшого ви все вгадали.

Але того дня натренованість мало в чому йому допомогла, коли він окликнув сьомого пасажира, який зійшов із трамвая, ним виявився чоловік, вигляд якого нагадував вибивайл нічних клубів.

– Добридень, – привітався усміхнений Джонатан. – Я хотів вам сказати…

Чоловік глянув на нього навдивовижу неприємним поглядом. Здавалося, він от-от загавкає. Це різко вдарило по настрою Джонатана, який несподівано втратив здатність відчути бодай якусь найменшу позитивну рису у свого співрозмовника.

– Я хотів просто вам сказати… еее… Сказати…

Швидше придумати бодай якусь рису, байдуже яку… Так, що в цього типа могло бути позитивного?..

– А саме? – агресивно запитав той.

Він ставав дедалі злішим, це вносило ще більше сумбуру в замішання Джонатана.

Найпростішим було б сказати швиденько будь-який вигаданий комплімент, але він присягнув собі казати тільки те, що відчував щиро.

– Чого вам треба? – запитав хлоп, дедалі наполегливіше.

Він ступив крок у Джонатановому напрямку.

– Знаєте, я… нічого! Я нічого не хочу вам казати. Нічого.

Той трохи подивився на нього і рушив, не зводячи злого погляду.

На щастя, злий фатум не напосівся на Джонатана. Наступного разу випадок вказав на чарівну усміхнену бабусю, в якої Джонатан негайно знайшов тисячу й одну позитивну рису.

* * *

Того ранку Ґарі, як і щодня, вийшов з дому, тримаючи пошту в одній, а каву в другій руці, й попрямував до білого пластмасового стільця в саду на траві. Та щойно ступивши два кроки, він різко зупинився, роззявивши рота.

Його садок, зазвичай зарослий ледь потоптаним дітлахами бур’яном, простягався перед ним досконало викошений. Він протер свої очі.

Що ж це таке тут діється, чорт забирай!

Він же не спав. ХТОСЬ покосив ЙОГО газон. Можливо, дітвора зробила це за його спиною? Ні, неможливо, вони були з ним увесь день у неділю вдома, більш як за десять кілометрів звідси. І не мали б часу, навіть приїхавши на велосипедах.

Він обвів поглядом бездоганно викошений газон. Повільно потрусив головою. Що таке відбувається у цей-от момент у його житті?

Нарешті сів і взявся розбирати свою сьогоднішню пошту.

Реклама дистанційного спостереження.

Рахунок за телефон.

Квартплата.

Реклама світлової вивіски.

Ще бежевий конвертик з написаним від руки й підкресленим словом Ґарі.

Він насупив брови. Тут пахне халепою. Типу сусіда, який скаржиться на гамір, що його дітвора зчиняє на подвір’ї, чи інший, який не любить запаху жиру.

Він просунув свій товстий палець у просвіт і розірвав конверт.

Усередині простий аркуш паперу, також бежевий. Він його вийняв і розгорнув.

Посередині аркуша одна-єдина, написана від руки фраза:

Твої прадідусі і прабабусі любили твоїх

дідусів і бабусь, але не вміли цього сказати.

Ґарі здивовано звів брови, кілька разів перечитав фразу, обдивився аркуш і конверт з усіх боків. Жодної позначки. Інстинктивно повільно оглянув усе довкруж, поглядом обвів довколишні будинки й багатоповерхові будівлі.

Що ж це за дурня?

Знизав плечима й узявся за наступний лист. Постачальник борошна повідомляв про підвищення тарифів на 2,3 %.

Business as usual.

~ 33 ~

С пробувавши невдало підбивати клинці до мацапур, він переключився на цілі, що відповідають його рівню.

Під таким геть безневинним заголовком блог поширював низку відео, одні сміховинніші за інші, на них було видно Джонатана, який затримав щонайменше вісімдесятирічну стареньку жінку і говорив їй купу приємних речей.

Урок спокуси, фільм № 9.

На ньому видно Джонатана, він стоїть на тротуарі й чекає на пасажирів, які зійшли з трамвая і йдуть у його бік. В його очах помітно те, що може скидатися на промінчик надії. Потім він прямує до добре збудованого здорованя з виглядом кілера, когось мужнішого годі й знайти, і тут – в таке, либонь, важко повірити – Джонатан його зачіпає й намагається спокусити жалюгідним лепетанням, доки той його не відштовхує.

Інтернавти блогу, щораз численніші, просто шаленіли, віддаючись насмішкам і єхидним зауваженням, вимазуючи Джонатана в бруді. Образи пливли плавом, вбивчі коментарі також, Райян тріумфував.

Після довгих намагань усіма засобами зробити цих придурків відомими, зараз Райян впрягавсь у зовсім інше завдання: керувати успіхом. Потік відвідувачів сайту зростав з дня у день, систему треба було підживлювати. На щастя, його головний придурок був продуктивним: його годі спинити.

* * *

Джонатан голився, краєм ока стежачи за садком Ґарі. Той репетував на своїх дітлахів, які, далебі, нічого особливого не накоїли.

Шукаючи зарядку для бритви, Джонатан наштовхнувся на лосьйон, яким раніше підфарбовував перші сиві волосини. Всміхнувся й викинув його в маленьке відерце для сміття у ванній. Якраз коли він поклав руку на зарядний пристрій, у двері дуже голосно подзвонили.

Він швидко спустився вузькими дерев’яними східцями, пофарбованими на біло, й відчинив.

Вбраний у костюм з краваткою чоловік показав йому металевий значок, на якому красувалося його фото.

– Джеймс Ґордон, судовий пристав.

І простягнув йому пакет.

– Це вимога про термінову сплату від Каліфорнійського банку. Після його прочитання ви матимете два тижні на погашення заборгованості, якщо ви цього не зробите, я повернуся для опису майна.

Джонатанові наче заціпило.

– Прошу розписатись ось тут, – показав пристав, простягнувши йому квитанцію і ручку.

* * *

Ґарі ледь не здригнувся, помітивши бежевий конвертик у поштовій скриньці. Це єдине сьогоднішнє відправлення. Уважно глянув крізь скло на проспект, зітхнув. Перетинаючи крамничку, кинув своїм шибеникам, які снідали за столом:

– Швидше ворушіться, нам скоро відкривати!

Вийшов на подвір’я, старанно зачинивши за собою двері. Потім розірвав конверт і вийняв аркушик.

Такий самий бежевий і м’який на дотик.

Твої прадідусі і прабабусі любили твоїх

дідусів і бабусь, але не вміли цього сказати.

Ґарі довго вдивлявся у текст, машинально перечитав його кілька разів. Чорт забирай, що їм від нього треба? Хто, бісова душа, міг підкидати йому таку дурню? Що таке відбувається у цей момент у його житті?

* * *

Реймонд почувався страшенно нещасним. Для нього не знайшлося місця в «Стеллі». Все забито. І це наважувалися казати йому, йому, який за сорок років став частиною вмеблювання. Йому вперше завдали такої образи, і приниження пекло обличчя, він просто не тямився від злості. Був готовий заплакати.

Глибоко роздратований, він дістався до бару, що був трішки далі, на околиці тутешньої місцини. Бар, у який beautiful рeople ні ногою. Він почувався начебто налитим свинцем, немовби в його сумку замість камери поклали каменюку завважки у дві тонни.

Штовхнув двері, зайшов і вмостився біля стійки, не знімаючи окулярів від сонця.

– «Будвайзер».

Він пив доти, доки алкоголь не почав розсіювати його ганьбу.

Тоді глибоко зітхнув і трішки розслабився. Такі фінти – для серця труба.

Нарешті обернувся й окинув поглядом зал.

Те, що побачив, прицвяхнуло його на місці.

Остінів тренер Воррен обідав зі спонсором його головного суперника, Джека Волша, який єдиний міг видерти в нього титул. Його заклятого ворога. Раймонд не міг отямитися.

Мені немає до цього діла, але тут щось не так.

Те, що вони забрались у бар, де, цілком певно, не зустрінуть знайомих, було не випадковим.

Так-так…

Тепер усе прояснюється, стає зрозумілим.

Воррен продався.

~ 34 ~

Осінь заполонила Сан-Франциско своїми таємничими сутінками. З тераси свого будиночка на вершині пагорба Анжела дивилась на мерехтіння міських вогників удалині.

За останні дні місяць настільки потоншав, що став схожим на нитку Аріадни, небо було всіяне зорями.

Клое спала без задніх ніг, цього вечора Анжелі нічого не хотілося. Ні дивитися фільм по телевізору, ні книжку розгорнути. Тож вона машинально залізла в імейли.

Нічого особливого. Давня подружка з ліцею, з якою давно не бачилися, трохи листувалася з нею, відколи вона натрапила на неї у фейсбуці. Надісланий цього вечора імейл навіть не був адресований їй особисто. Анжела входила до численних адресантів.

LOL!

www.minneapolischronicles.com/thekingofidiots.html

Цілую, Джулія.

Ще один лінк на якийсь більш-менш прикольний трюк поганого, безумовно, смаку, що їх Джулія час від часу надсилає.

І натисла на посилання.

Помилка.

Напевно, Джулія погано скопіювала лінк. Анжела набрала назву сайту без продовження й потрапила на стартову сторінку.

Набір відео під заманливими заголовками, що вказували на комічні сценки.

Вона клікнула на першу, недовгу і дуже смішну. Далі переглянула ще кілька, досить прикольних, навіть якщо насмішкуваті заголовки їй не зовсім подобалися. Переглядаючи одну з них, вона несподівано відчула якесь дивне враження, якому не було пояснення. Щось схоже на необґрунтовану тривогу, тим більше, що зафільмована сценка була нецікавою – розмова двох жінок за столом, одна з них розповідала, що споживає квіти зі свого саду. Це відчуття було таким дивним, що вона змусила себе подивитись його вдруге, сподіваючись з’ясувати, звідки це сум’яття. Не з’ясувала, хоча надалі відчувала ту особливу емоцію.

Їй захотілось покинути сайт якнайшвидше, однак щось втримувало її від цього, спонукаючи залишатись на ньому, хоч і не знала навіщо.

Вона клікала далі й натрапила на кілька досить комічних ситуацій. Нічого такого, щоб вшанувати «Оскаром» за гумор, та все-таки кумедних. Вона розслабилась і перегорнула кілька сторінок, відкриваючи щоразу обличчя нової жертви, яка демонструвала комічні міркування або поведінку.

Коли на екрані виникло обличчя Джонатана, вона не могла стриматись.

Яким чином він потрапив на цей блог??? Хроніки Міннеаполіса… У нього не було жодної прив’язки до Середнього Заходу.

Її одразу ж охопила цікавість: завдяки якій дурні він міг заробити місце на сайті? Вона квапливо клікнула на відео.

Фільм, де Джонатан навкарачки по стеблині виполює конюшину на своєму газоні, викликав у неї сміх і водночас здивування: звідки, чорт забирай, така можливість зняти його ось так удома, в саду!!! Те, що будь-хто може фільмувати своїх сусідів і публікувати зняте на цьому блозі, завдавало все-таки прикрості…

Коментарі відвідувачів сайту відзначалися злою насмішкуватістю. Втім, в інтернеті це трохи важкувато оминути…

Однак те, що Джонатан опинився на цьому блозі і що фільмували без його відома, було чимось немислимим. Який збіг, що Джулія надіслала їй цей лінк, вона ж бо її колишнього не знала, тож упізнати його не могла. Втім, так, можливо, на краще…

Вона натисла на кнопку «Продовження», з’явилась інша сторінка. Знову відео про Джонатана!

Вона побачила, як він посилає якійсь жінці каву, себе не розкриваючи. На блозі люди насміхалися з такого недолугого залицяння, але Анжела одразу зрозуміла, що вони помилялися. Ця жінка належала до тих, що її колишньому не подобалися, вона могла б присягти. Тим паче, що він діяв би не так, вона досить його знала, щоб це твердити.

Відео змінювались, їх було багато. Джонатан примножував свої анонімні подаруночки в супроводі насмішок інтернавтів. Попри її бажання, таке відкрите лінчування спонукало Анжелу виступити на його захист. Чим більше випусків вона дивилась, тим більше передчувала намір, яким міг керуватись їх автор. Той шляхетний намір страшенно контрастував із насмішками, що викликали його вчинки.

Коментарі з’являлися сотнями, зневажливі, непристойні, принизливі. Погляд Анжели зрештою затуманився, очі поволі наливалися слізьми, коли вона дивилася на ті гидкі тексти.

Далі йшли відео, де Джонатан висловлював незнайомим людям різні компліменти, а тоді йшов геть, швидко, як і прийшов, не чекаючи на слова вдячності. Безоплатні вчинки. На обличчях тих людей розцвітали усмішки, і коли вони рухалися далі з сяючими очима радісних душ, відчувалося, що їхній день триватиме весело.

Сльози перлинами скочувались по щоках Анжели, тоді як очі ледве чи наважувалися зупинятись на потоці образ під відео.

Побачивши, як на вулиці Джонатан звертається до молодої незнайомки й зі зворушливою щирістю каже «Ви така гарна», Анжела зіщулилася. Молода жінка на екрані дякувала йому чудовою усмішкою якраз перед тим, як він зник у натовпі; фільм зупинився, зберігши погляд, у якому неоднозначно прочитувалося, що чоловік, який до неї звернувся, цій жінці не байдужий.

Під відео мерзенні коментарі, вкрай жовчні й різкі. Оскільки жінка була гарненькою, ті нікчеми вочевидь переносили на Джонатана фрустрації козлів, які самі лажанулись. Вони не могли пробачити йому змарновану нагоду, яка ніколи їм не випадала.

Охоплена різноманітними невиразними й змішаними почуттями, Анжела кинулася до комп’ютера, наділила себе першим-ліпшим псевдо, що спало їй на думку, і вихлюпнула все, що мала на серці.

Ви нічого не зрозуміли, він ні до кого не підбиває клинці, він нікому не намагається сподобатися, його дії – це вчинки великодушності, альтруїзму, людяності. Джонатану притаманна…

Похопилась і стерла ім’я.

Цьому типові притаманна неймовірна доброта!

Палаючи гнівом, із вологими очима, вона скопіювала свій коментар і розмістила його під усіма відео по черзі, сторінка за сторінкою.

Потім роздратовано вимкнула комп’ютер, охопила голову руками й розридалася.

Попри страждання, якого їй завдав Джонатан, її зрадивши, вона збагнула, що досі його кохає.

~ 35 ~

– Майкл!

– Так.

– Це я, Анжела. Не чекай мене на каву. Сьогодні я не хочу приходити в офіс.

– Ти захворіла?

– Ні…

Мовчання.

– Не маю настрою працювати.

Немає настрою. Що ж, буває.

– Гаразд… тоді до завтра.

Знову мовчання.

– Не певна. Насправді… гадаю, що ні.

– Тобто?

– Думаю, що мені хочеться трішки зупинитись. Я… я дам знати, коли повернуся.

Майкл поклав слухавку.

Немає настрою, немає настрою… Авжеж. Вона також зникне на місяць, а після повернення спробує новий підхід до своєї роботи, що приведе до 20 % падіння прибутку. Чорт, і що мене підштовхнуло взяти партнерами таких нікчемних конячок? І позбутися цих ледацюг не так просто… Хто захоче викупити третину агентства, яке от-от собі лоба розіб’є? Не Джон Дейл, у будь-якому разі. Бісова душа! Подумати лишень, що я був за два кроки від багатства! Тягар та й годі!

У кабінет зайшла помічниця.

– Ну, у тебе й видосик! – сказала вона.

Він підвів очі.

– Ти ж не прийшла сказати, що хочеш трохи перепочити?

– Тобто?

– Чи не хочеш узяти місяць, щоб прислухатися до своїх настроїв, поміркувати над сенсом свого ремесла, своїм баченням життя чи задньою лапкою чухати за вушком, ні?

– Що ти таке торочиш?

– Good girl. Тоді чого ти прийшла?

– Просто принесла бухгалтерський звіт за останній місяць.

– Ви що, всі у зграю збилися, щоб я зовсім занепав духом, так?

Вона знизала плечима й вийшла.

Він узявся за документ.

Загальний торговий оборот: +3 %.

Що за нісенітниця?

Він одразу перейшов на сторінки, де йшлося про Джонатанів сегмент.

Середній торговий оборот на клієнта: – 19 %.

Торговий оборот у галузі: + 17 %.

Він узявся за телефон.

– Джонатане, це я. Скажи-но, тобі вдалося укласти якийсь великий контракт минулого місяця?

– Ні.

– Загальна цифра прибутку зростає, а показник щодо клієнтів далі знижується. В чому тоді справа?

– Він зростає?

– Так.

– Я набрав нових клієнтів, дрібних. Це, напевно, завдяки їм.

– Вони падають з неба чи що?

– Ні, приходять завдяки сарафанному радіо, як кажуть. Здається, я маю багато рекомендацій.

Майкл поклав слухавку.

Плюс 3 % за місяць – такого не було давно.

Він замислився на якийсь час, потім гнівно постукав по столу.

Трясця, не треба було дозволяти Джонатану відмовлятися від продажу своїх акцій!

* * *

«Чудово!»

«Гра, сет і матч».

Остін заплющив очі. Він ішов у фінал.

Гучні аплодисменти, але без загальної радості. Звісно, вони воліли б, щоб виграв красень-іспанець.

У будь-якому разі, коли через два дні я виграю турнір, я ввійду в аннали історії. Хочуть вони того чи ні. І тоді вони не дивитимуться на мене так зарозуміло. Хоч мене й не люблять, але поважатимуть, як поважають героя. Обов’язково.

Він підійшов до сітки, потиснув руку суперникові й арбітрові й рушив у роздягальню. Сліпуче сонце змінилося напівтемрявою, що нібито всмоктала його в чорний тунель, потім знову світло, прожектори і журналісти, які кинулись до нього.

Він дав кілька відповідей і пішов у свою роздягальню, безлику кімнату з білими стінами й затхлим повітрям, у ній два стільці, канапа й низенький столик, на якому кошик із фруктами й маленькі пляшечки води. Кілька букетів від фанів на столі, що біля стіни.

– Браво, – сказав Воррен, – освіжись трішки перед тим, як підбити підсумки.

І зник у сусідній кімнаті.

Остін сів і вся напруга спала. На нього одразу налягла втома. Він випив кілька ковтків води, витер обличчя вологою серветкою з запахом лаванди й заплющив очі.

Він виграє фінал, він це відчував. Він цього хотів і доб’ється.

Коли Остін розплющив очі, перед ним стояв якийсь дивний тип, чолов’яга років під шістдесят з трохи почервонілим обличчям, яке когось йому нагадувало. Явно хтось, хто, попри всі інструкції, через недогляд пробився до його роздягальні.

– Добридень, – сказав чоловік. – Я довго вагався, перш ніж до вас прийти. Але потім сказав собі, що не можу тримати це на душі.

– Хто ви такий? – нетерпляче спитав Остін.

У нього не було бажання слухати те, що в першого-ліпшого було на душі.

– Я – оператор… я багато років за вами стежу…

Чоловік був майже шокований тим, що його не впізнали. Інколи люди бувають дивними.

– Що вам потрібно?

Чоловік приховував свою ніяковість, переминаючись із ноги на ногу, як хлопчак, якого викликали в кабінет директора школи.

– Ну, це мене не стосується, але… гадаю, від вас дещо приховують… дещо серйозне.

Остін нахмурився.

– Про що це ви?

Той далі крутився.

– Бачите… ваш тренер… гадаю, він збирається вас обмикитити.

– Що ви хочете цим сказати?

– Я себе запитую, чи спонсор Джека Волша не платить йому за те, щоб вставляти вам палиці в колеса.

Якусь мить Остін пильно дивився на нього. Тип мав ідіотський, але щирий вигляд.

– Те, що ви кажете, дуже серйозно. Що дає вам право стверджувати це?

Чоловік відступив на крок і ще більше почервонів.

– Я нічого не вигадую… Кажу тільки те, що бачив, і все, кажу це задля вас, мені це нічого не дає…

– І що ж такого ви бачили?

– Одного разу ваш тренер обідав зі спонсором Джека.

– Це не заборонено.

– Так, але це не все! Раніше я бачив, як він випровадив журналістку, яка хотіла сказати про вас щось гарне, тобто була вашою фанаткою…

Остін застиг.

– А ще, – вів далі чоловік, – іншого разу я бачив, як він говорив із журналістом так, що не треба робити чогось більше, щоб нажити собі ворога. Він керує не на вашу користь, їй-бо, це не моя справа, але він винен у тому, що журналісти погорджують вами…

Остін насторожився. А якщо цей тип каже правду?

– Гаразд, зараз з’ясуємо. Воррене!

Чоловік витріщив очі й відступив, похитавши головою, дедалі червоніший.

– Ні… не кличте його… мені це ні до чого…

– Воррене!

Чоловік розвернувся.

– Стійте!

Той обернувся, побуряковівши й тремтячи.

Воррен увійшов у кімнату. Він був приголомшений.

«Господи, – подумав Остін, побачивши його. – Цей тип каже правду».

Він довго дивився йому в очі, перш ніж заговорити. У глибині душі йому хотілося відстрочити момент, коли все може полетіти шкереберть.

– Що ти можеш сказати цьому панові у відповідь?

Воррен стояв нерухомо, з понурим поглядом.

– Нічого, – промовив він крижаним тоном, навіть не поглянувши в бік свого донощика.

Остін не міг отямитися. Щось валилось у його світі, такому врегульованому і облаштованому. Щось незрозуміле.

Він не міг відвести очей від тренера, який стійко витримував його погляд.

– Ви можете йти, – нарешті сказав він чоловікові, якого не довелося просити двічі.

У кімнаті запала гнітюча тиша.

– Напевно, ти маєш дещо пояснити? – згодом озвався Остін.

Воррен повільно похитав головою.

– Моє завдання полягає в тому, щоб ти виграв. Решта – це моя справа.

Остін скривився, повільно хитнув головою, а тоді вибухнув.

– Я щойно дізнався, що ти рулиш для Волша, і це мене не стосується?

– Я не рулю для Волша. Його спонсор – мій давній друг.

– А історії з журналістами, яким ти мене спалюєш, що це за маячня?

– Ти поставив переді мною одну-єдину мету— довести тебе до перемоги.

– Але… журналісти… ти ж знаєш, наскільки мені боляче через їхнє ставлення, я…

– Ти не ставив мені мети в цьому плані.

– Це ж не причина, щoб …

– Усе, що я роблю, зумовлене єдиною метою: твій успіх.

– Але…

Раптом Остін зрозумів.

Він зрозумів, і це було настільки неймовірним, що він сприйняв його, як ляпас по відкритому обличчю.

Йому перехопило подих, він не зводив очей з тренера. І відчував, як пульсує у скронях кров, він увесь вкрився потом.

Тоді взяв свою сумку, квапливо вийшов з кімнати й сів у лімузин, що на нього чекав.

~ 36 ~

Райян розреготався, читаючи вчорашній коментар Джіджі-21.

Звідки взялась ця ідіотка?

Як можна бути настільки тупою, щоб у дурниці вгледіти людяність? Напевно, сама така! Або ж це знак того, що дурість лежить у серці людяності…

Він далі читав щораз численніші коментарі до останнього відео. І роздратовано виявив, що частина інтернавтів підтримує точку зору тієї ідіотки. Шкода, що вони не демонструють свої пики на терасі, вони також дали б непогані сюжети. Це поповнило б його запас.

Далі він взявся за статистичні аналізи відвідування сторінок свого блогу. Сторінки з відео Джонатана йшли з великим випередженням порівняно з найуспішнішими сторінками, цікаве явище, адже його колишні сторінки також розширювали аудиторію. Публіку, вочевидь, цікавив цей придурок, вона вимагала ще. Чудово. Обов’язково додамо.

Прибутки з реклами дуже зросли. Джонатан був прибутковим.

* * *

Він зник.

Ґарі перебрав з десяток відправлень, які щойно вийняв із поштової скриньки. Але бежевого конвертика не знайшов. Однак він бачив його в руках поштаря. Аж йому серце стислося.

Ґарі відкрив скриньку й знову засунув руку у вузьку щілину. Не завжди практично мати товсті пальці. Обмацав внутрішні холодні металеві стінки й раптом його відчув. Конверт застряг у залізному жолобку, що під отвором, буцім не хотів потрапити йому в руки. Ґарі вийняв його, подряпавши руку. Остання спроба опору. Засунув конвертик у стосик листів, який стискав у лівій руці, й перейшов через кухню, не зважаючи на дітей, які снідали за столом. Вийшов, навіть не приготувавши собі кави, чим поламав свої звички, і вмостився на своєму пластиковому стільці в саду.

Він мандражував.

Уже мав би звикнути до тих дивних речей, що відбувались у його житті. Однак його руки тремтіли, доки він відкривав конверт.

Твої батьки тебе любили, тільки не вміли цього сказати.

Він труснув головою. У глибині душі він цього очікував. Це було логічним продовженням.

Зітхнув, знову й знову перечитуючи ці слова. Потім невідь-чому розридався.

Начеб якісь невідомі й незрозумілі речі виходили на поверхню. Схоже на бульбашки повітря, які виникали, коли він додавав забагато дріжджів у тісто: воно піднімалось, піднімалось, аж раптом скрізь лопалося.

У його свідомості роїлися безладні образи. Дружина, кохання якої він так і не відчув, доки вона була жива. Діти, які ніколи не проявляли до нього своєї любові. Клієнти – холодні, неприємні, окрім оцих останніх днів. А ще стіл на тротуарі з тацею, на якій повно крихт, і велике серце на скатертині з написом «Від Ґарі».

Раптом виринув давніший неймовірний спогад: йому чотирнадцять років, він учень у пекаря. Хлопчак, недосвідчений, худий, від голови до п’ят одягнений в одяг з білої бавовни, товстий і шорсткий. Третя година темної ночі. Всюдисуще борошно, яке літає скрізь, вкриває підлогу, шкіру, вибілює волосся. Запах свіжоспеченого хліба. Величезна піч з дровами, що потріскують. Коли він відхиляв її дверцята, то здавалося, немовби перед ним розчинялися двері до пекла, а жар полум’я різко обпікав обличчя.

Господар відкрив йому таємницю французьких майстрів: закваска, як і все живе, приборкуванню не піддається, – казав він. – Але вона залежить від тебе, а ти від неї. Якщо тобі зле, якщо ти в поганому настрої чи душа не лежить до того, що робиш, вона не підніматиметься. Можеш спробувати геть усе, нічого не вийде. Можеш місити годинами, міняти в кімнаті температуру, змінювати вологість – нічого не вийде. Якщо ти добре почуваєшся і щасливий робити те, чим займаєшся, тоді закваска, за твоїм прикладом, розцвіте, й станеться диво.

Зрештою Ґарі пішов від майстра і зробив вибір на користь хімічних дріжджів.

Усі ці спогади виринали й перемішувались без будь-якої причини. Його свідомість була хаотичним нагромадженням речей, печерою, з якої спливали уривки його життя, його минулого, його страждання, каяття і приниження.

Із цього феєрверка образів, вигуків та безформних емоцій несподівано вигулькнула думка, яка ставала дедалі виразнішою, на кшталт старих фотографій, які наче за помахом чарівної палички виникали на папері, зануреному у проявник. Думка, яка підсумовувала помилку всього його життя: хлопчиком він думав, що всі люди байдужі і злі.

Пізніше Ґарі відкрив, що милі, добрі й люблячі інші також існують. Просто це не для нього. Бо він притягує нестерпних, скандальних і противних. Це його карма, його доля, він ітиме з цим усе життя.

Зараз він збагнув, що інші не були ні милими, ні добрими, ні поганими. Все це в них було, як у всіх людей. Те, що вони виражали, залежало від того, що виражав він, немовби якась їхня частина реагувала на частинку його самого. Їхня поведінка лише віддзеркалювала його власну.

Він витер сльози і ще довго сидів отак, у саду, занурений у свої спогади, переглядаючи своє життя у світлі цього відкриття.

Потім покликав дітей.

Жодної відповіді.

Покликав голосніше, і вони з’явилися на порозі.

Ґарі здалося, що вони бояться, і йому стало соромно.

Він подав знак підійти ближче.

Діти повільно рушили до нього. Коли вони опинилися поруч і завмерли, він обійняв їх руками і притиснув до себе.

~ 37 ~

Глупа ніч. Анжела марно крутилася в ліжку. Їй ніяк не вдавалося заснути. Перед очима знову й знову виникали страшні слова, які вона прочитала про Джонатана на тому блозі, тому брудному блозі, і сама страшенно знервувалась.

«Подумай про щось інше!»

Їй слід заспокоїтись і про це все забути. Повернутись до цього вона зможе вдень, якщо захоче, але зараз треба спати.

«Думай про щось приємне, спокійне, позитивне».

Вона намагалась уявити долину з розквітлими барвистими польовими квітами, з кроликами, що стрибають у траві…

«Ось так, добре, продовжуй і ти швидко заснеш».

Квіти… раптом Анжела пригадала відео про жінку, яка розповідала, що їсть квіти зі свого саду, коли вона відчула якийсь дискомфорт. Відео було без Джонатана, на ньому не діялося нічого особливого чи приголомшливого. Вона переглянула його вдруге, але так і не виявила причину свого неспокою.

Це ненормально. Щось таки її стривожило. Треба знайти причину. Щось у ній підштовхувало до цього, наказувало пошукати. Наче інтуїція чи передчуття.

Спи. Зробиш це завтра. Зараз маєш спати. Думай про природу, про маленьких кроликів…

Вона змусила себе дихати глибоко, повільно й розслабитися.

Ні. Ні, все це намарно. Зараз, коли вона згадала те відео, вона не засне, добре це знала. Краще розв’язати проблему одразу. Чим швидше.

Простягла руку, ввімкнула в узголів’ї лампу і встала.

У коридорі кинула оком на Клое. Та спала в якійсь неймовірній позі, спустивши одну ногу з ліжка. Анжела зачинила двері спальні, щоб випадково її не розбудити.

Спустилась у вітальню й ввімкнула комп’ютер. Екран засвітився блакитнуватим світлом у сонній кімнаті. Сіла. Сідниці відчули холодну шкіру.

Знайшла блог. Їй хотілося б побачити того негідника, який його вів, щоб сказати все, що вона про нього думає. Бо це, цілком певно, чоловік. Жінка ніколи не могла б опуститись до такої ницості.

Не втрималась і знову повернулась на сторінки з відео про Джонатана.

І побачила коментарі, які поділяли її думку. Відчула порив радості. Перебігаючи очима публікації, що йшли одні за одними, виявила, що дуже багато з них виступали проти цієї несправедливої насмішки. Чим більше сторінок вона перегортала, тим їх ставало дедалі більше. Нібито мимоволі запустила лавину протестів, начебто люди передавали слово одне одному і заходили на сайт, щоб у свою чергу висловити своє обурення. Ніхто більше не насміхався з Джонатана, навпаки визнавали вагомість його вчинків. Це дало їй жваве відчуття реваншу і справедливості.

Вона взялася шукати потрібне відео, але це виявилось нелегким. У деревоподібній структурі блогу не було ніякої логіки, тож вона гортала й гортала ті сторінки, і все марно.

Аж раптом упізнала картинку й, зосередившись, запустила фільм, доскіпливо вдивляючись у перебіг кадрів. Перегляд тривав заледве тридцять чи сорок секунд, аж нарешті Анжела знову відчула такий самий незрозумілий дискомфорт, який порушив її спокій. Тяжке, тривожне, незрозуміле відчуття.

А якщо в це відео вмонтовано підсвідомі кадри? На кшталт сексуальних образів, що їх реклама непомітно включає в свої фільми з метою привернення нашої уваги, хоча ми ніколи не сприймаємо їх свідомо?

Вона вирішила переглянути епізод кадр за кадром, клікаючи раз у раз на стрілочку праворуч.

Сцена розгорталася повільно, в тиші, покадрово, Анжела уважно роздивлялася всі елементи відеоряду, зупиняючись на кожному з них.

Нічна прохолода змусила її здригнутися, вона пошкодувала, що не вдяглася тепліше.

У якийсь момент далеко на задньому плані помітила обличчя, яке одразу ж упізнала: це була офіціантка кав’ярні. Вона з’являлася на семи кадрах підряд, але Анжела не звернула на неї уваги, коли дивилась фільм на звичайній швидкості.

І продовжила роздивлятися крок за кроком далі. Підходив кінець епізоду, а вона так нічого й не знайшла. Однак так її стривожити одна лише присутність офіціантки не могла. Їй відомо, що блогер фільмував у цьому місці, бо впізнала його на відео про Джонатана.

Раптом вона скрикнула.

В одному з куточків, за одним із героїв видно було нечіткий, але впізнаваний силует дівчини за викликом. Поруч нахилений до неї, усміхнений профіль Майкла.

Анжела не могла відвести погляду від цього зображення, що було таким значущим.

Дата, швидше. Відео було датовано 7 квітня.

7 квітня… напередодні їхнього розриву з Джонатаном, коли вона застала Джонатана разом із цією напівголою дівкою.

Анжела прикусила губу, відчула, як стислося серце: того дня саме Майкл спонукав її піти додому раніше, ніж зазвичай.

– Щось ти стомилась, – сказав він, – іди додому, відпочинь.

* * *

Райян безмовно труснув головою. Кількість коментарів наростала щодня, і майже всі на користь Джонатана. Окрім коментарів, число відвідувачів блогу зростало нестримним, запаморочливим, феєричним темпом. Прихильники Джонатана передавали інформацію, якась хвороблива усна реклама, божевільна чутка. Це була не хвиля підтримки, а справжнє цунамі.

Райянові аж у голові запаморочилося. Він місяцями вів цей блог для кількох десятків осіб, щодня сподіваючись на зростання їхнього числа, тепер не міг дати ради подіям. Звісно, прикро, що спроба виставити напоказ дурість викликала протилежний ефект, що тему його блогу перекручено, та наразі не це його турбувало. Власне, проблема полягала не в цьому.

Чутки набули застрашливого, ірраціонального розмаху. І неконтрольованого. Наче ціла армія придурків стала й рушила на нього, виступаючи на захист одного з-поміж собі подібних, залучаючи щораз більше добровольців.

Він намагався себе заспокоїти, аналізуючи цифри. Але цифри аж ніяк не заспокоювали. Блог перевищив мільйон відвідувачів за кілька днів. Продовживши криві, можна уявити досягнення трьох мільйонів осіб під кінець тижня, а то й більше.

Він повернувся до читання коментарів. Намагаючись зрозуміти.

Люди змагались у виборі суперлятивів при характеристиці Джонатана. Якщо їм вірити, то це взірець антисистеми, вільний чоловік, який не дотримується прийнятих умовностей, альтруїст у країні індивідуалістів, позитивний повстанець, той, хто уник колективного неврозу, самотній борець…

Багато хто впізнавав у ньому себе: ліві вбачали в ньому гуманіста й вихваляли його пориви солідарності, праві цінували його особисту ініціативу й милосердя. Атеїсти вітали його світську великодушність. Для людей віруючих його вчинки відповідали божому заклику, і вони хвалили його стійкість перед спокусою, підкреслювали його незвичну здатність зникати, якщо якась жінка кидала на нього хтивий погляд. А от буддисти вбачали в ньому дуже шановану відстороненість.

Кожен висловлював свою думку, давав своє пояснення і по-своєму аналізував. Кожен тлумачив його дії на рівні своїх вірувань та цінностей. Джонатаном заволодівали, його особистість привласнювали.

Райяну стало страшно.

В одному з куточків його мозку тепер постійно блимала червона лампочка: його відео абсолютно протизаконне. Порушення приватного права. Того й диви, що настане день чи хвилина, коли хтось упізнає Джонатана та іншу його жертву. І тоді він опиниться в лайні. По самісіньку шию.

~ 38 ~

– Цей паскудник майже зруйнував наше життя, а ти не можеш запропонувати чогось іншого, окрім як продати йому наші частки й піти?

Анжела ходила туди-сюди по вітальні у Джонатановому домі, шаліючи від гніву. Джонатан сидів перед комп’ютером. На екрані зображення Майкла з дівчиною за викликом. Відкриття блогу й відео справило дивне враження на нього. Він не сказав нічого особливого, але вона його знала достатньо, щоб розуміти, що все в ньому перевернулось.

– Скажи-но, на кого фактично ти найбільше зла? – нарешті запитав він навдивовижу спокійним тоном.

– Наразі і на нього, за те, що він влаштував, і на тебе, бо ти готовий поставити на цьому хрест.

Джонатан глипнув на неї.

– І це все?

Вона безсило опустила руки.

– Якщо це те, що ти хочеш почути, – промовила вона, знизивши несподівано напругу, – і на себе також, бо тоді тобі не повірила, але це не причина, щоб залишити Майкла без покарання!

Джонатан трохи помовчав і зітхнув.

– Ніколи не треба залишатись із тим, хто завдає нам болю. Піти – це найрозумніше рішення.

– Але це він має піти!!!

– У нас немає жодного законного засобу змусити його до цього.

Вона стомлено похитала головою.

– Пропоную піти, – сказав він. – Розпочнемо нову справу, ми на це здатні, ми дамо собі раду. Довірмося життю.

Анжела вибухнула.

– Не можемо ж ми віддати йому свої частки, адже цього він чекає вже давно! Власне, задля цього він усе це й задумав. Він, може, зруйнував наше подружжя, нашу родину, а ти хочеш зробити йому подарунок?

– У будь-якому разі, у нас невеликий вибір. Я не бачу, кому ще ми можемо їх продати. Того, хто міг би перейняти нашу справу, не знайти так одразу. Тож якщо не хочеш далі бачити Майкла щоранку ще не один місяць…

– Зла не вистачає.

Джонатан зітхнув.

– Облиш його, він не знає, що робить.

– Він негідник.

– Гадаю, його можна радше пожаліти, ніж позаздрити…

Анжела з досадою похитала головою.

– Я не маю бажання з ним воювати, – сказав Джонатан. – Не хочу змарнувати решту життя на конфлікт.

Анжела нахмурила брови.

– Чому ти так кажеш? Я ж не прошу тебе мстити до кінця твоїх днів і…

Джонатан ухилився від відповіді. Не той момент, щоб говорити про передбачення.

– Ходімо, я щось та й знайду. Не знаю наразі що, але обіцяю, що він розкається у своїх злочинах.

* * *

Півгодиною пізніше вони прийшли на терасу кав’ярні на обід. Звіддаля помітили якесь дивне зібрання людей, що заповнили те місце. Підішли ближче, і тоді хтось несподівано закричав: «Це він!», всі обернулися до Джонатана, який здивовано застиг, до нього тимчасом кинулась невелика зграя журналістів, операторів і мікрофонщиків.

* * *

Яка цінність виграшу за таких умов?

Від учорашнього дня це питання безупинно крутилося у змученій свідомості Остіна Фішера. Розкриття стратегії свого тренера його наче громом прибило, покинувши наодинці з запитаннями, над якими він ніколи раніше не замислювався.

Принижувати, щоб змусити його реагувати, лоскотати себелюбство, щоб змусити його вигравати…

Он воно що.

Одне запитання ніяк його не покидало й безупинно терзало: чи досягнув би він успіху без цього? Чи його подвиги мали б місце, якби його нарцистичні рани не роздряпували, не пробуджували минулий біль, щоб викликати прагнення реваншу і хворобливу потребу довести іншим свою вартісність?

На екрані телевізора, який висів у кутку кімнати і показував новини, з’явилося зображення знаменитості. Остін глибоко вдихнув, щоб зняти напругу.

Чи ж успіх належить до прерогатив невротиків? Чи ж ваше еґо має бути ураженим, щоб знайти в собі надлюдську волю, що необхідна для сходження?

Якщо поглянути на число психопатів у високих урядових сферах та серед керівного складу великих підприємств, то над цим справді можна поміркувати.

Він розчинив великі скляні вікна, що виходили на приватну терасу з басейном. У голові саме халеп’я. Остіну бракувало повітря, попри розміри сюїту, який йому виділили в цьому палаці. У гніві він сильно стукнув ногою по кришталевій карафці, що стояла на низенькому столику. Вона розбилася на друзки й розлетілася по мармуровій підлозі.

Розкіш і компенсаційна винагорода за боягузливу самоповагу.

Він глибоко вдихнув. Треба себе опанувати й відкласти на пізніше свої метафізичні запитання.

Після фіналу.

Він відкрив пляшку «Пер’є» й випив ковток з неї, не зважаючи на склянку бакара поруч. У розчинених вікнах легкий і тихий вітер легко колихав тонкі штори. По телевізору передавали репортаж, який він уже бачив кілька годин тому, це історія типа, який став посміховиськом інтернету і якого потік симпатії підніс аж до хмар. Остін ще раз неуважно послухав його слова про життя, про цінність наших учинків і слів, про те, що нас єднає з іншими, та безсенсовість змагання…

«Я, – казав чоловік журналістам, – люблю бути в гармонії з іншими і в злагоді з самим собою. І дуже добре себе почуваю, коли мої вчинки виражають, хто я такий».

Потім його запитали, чому він робив такі речі для незнайомих людей.

«Життя – це гра, – відповів він. – Отже я граю, я наважуюся…»

Трохи пізніше додав: «Коли я роблю добро, мені робиться добре».

Остін перебував на відстані світлових років від таких міркувань, проте ці слова знайшли в ньому особливий відгук, дивно резонуючи з його становищем. Це були слова, які порушували чітко окреслений напрям, який він для себе визначив. До сих пір…

Бо тепер він наче той компас, на якому після катаклізму зникла північ.

Чому він мав почути ці слова сьогодні, в ситуації, в якій він перебував від учора? Чому життя пропонувало такі збіги, таку синхронність.

Він вийшов на терасу, роздягнувся й пірнув у басейн.

Холод охопив його, відновлюючи сили й збадьорюючи. Він переплив басейн, затримавши дихання, і аж тоді висунув голову з води.

Він виграє цей матч. Сам. Він, без сумніву, стане єдиним гравцем у світі, який готуватиметься до турніру Ґранд Слем без тренера. Але він виграє. Виграє, продемонструвавши, хто він такий, не вдаючись до нездорових психологічних спонук. І це буде його перемога, справді його.

~ 39 ~

У гармонії з іншими, у злагоді з самим собою.

Формула знову озвучувалася в усіх інтерв’ю, наче той лейтмотив на вустах Джонатана.

Райян так і не міг отямитися від зацікавлення засобів масової інформації його жертвою. З цієї точки зору поквапливе закриття його блогу не відіграло жодної ролі. Він трохи забарився, і не дуже совісні інтернавти розікрали відео, тепер їх можна було надибати на Ютубі та довгій низці інших сайтів. Джонатанове формулювання повторювали чи не скрізь.

Відчуваючи клубок у горлі і великий тягар у животі, Райян дистанційно видалив блог серверів публікування інформації Міннеаполіса й старанно стер сліди свого перебування у всесвітній павутині. Це питання безпеки і виживання. Марнотратство. Зараз він почувався знедоленим, позбавленим єдиного джерела радості. І нудився, як політик, що перестав плести інтриги.

Обладнання він залишив, ні до чого не торкаючись, наче це було місце злочину під охороною. Нерухомі камери на своїх триніжках скидалися на опудала.

Відтоді Райян сидів перед телевізором, вочевидь, як усі ті придурки, яких він фільмував. Він мусить знайти якесь інше заняття, інакше стане повністю на них схожим.

* * *

Того дня туман ніяк не розсіювався, буцім сонце вирішило ледарювати цілий день. Задзеленчав дзвінок, і трамвай зупинився. З нього вийшов Джонатан. У напоєному вологою повітрі вловлювалися далекі запахи океану.

Джонатан піднявся по проспекту. Час літніх відпусток минув, але в місті було багато туристів, які насолоджувалися пізньою осінню. Його обігнав трамвай, який безшумно рушив на штурм пагорба. Адвокат, який опікувався продажем агентства, жив зовсім поруч. Якщо зустріч закінчиться досить рано, Джонатан зателефонує Анжелі. Можливо, вона приєднається до нього, щоб випити чогось у цих краях.

Він ішов спокійно, аж зненацька від побаченого кров захолола в його жилах, він занімів: всього за кілька метрів перед собою він побачив циганку, яка провістила йому кінець життя. Якраз оту молодшу з двох, яку йому так і не вдалося побачити. Вона сиділа з заплющеними очима, спершись на стовбур дерева, що разом з іншими обрамляли проспект, і, здавалось, дрімала.

Переповнений емоціями, що враз його заполонили, Джонатан стояв отак, ошелешено дивлячись на неї. Тоді опанував себе і мовчки рушив уперед. Вона, очевидно, відчула його присутність, бо за якусь мить розплющила очі. Але ніяк не відреагувала й не намагалась утікати, як останнього разу. Навпаки, сиділа собі під деревом і мовчки дивилась на Джонатана. Мовчання порушив сам Джонатан.

– Минулого разу я намагався тебе знайти…

Вона не відреагувала й далі дивилась на нього своїми великими, кольору мороку очима.

– Хотів з тобою поговорити… дізнатись щось більше.

Мовчання.

– Зрештою натрапив на твою сестру… Вона підтвердила… твої передбачення.

Молода циганка сиділа так само незворушно. Мала серйозний вигляд, але йому здалося, що в морокові її погляду блиснув вогник співчуття.

Повз них по тротуару йшли люди, проспектом мчали авто, час від часу він відчував мовчазний подих трамвая в спину. Але присутність усього цього люду здавалась такою далекою, вони були десь збоку, неначе він із циганкою перебували в якійсь кулі, відокремлені від решти світу.

– Чи можеш щось мені сказати? – врешті-решт запитав він, не знаючи на що сподіватися.

Вона мовчки дивилась йому просто у вічі. А тоді кинула голосом, у якому ще вібрувала сентенція, котру вона колись сформулювала:

– Запитай у своєї тітки.

~ 40 ~

Тенісний м’ячик.

Остін швидким рухом витер піт, що струменів по чолу, доки він не потрапив у очі.

Тримайся. Ти виграєш.

Серед публіки панувала напруга, як у грозовому небі, настільки сухому, що ще мить – і довкола іскри закрешуть. Перед кожною подачею люди на трибунах кашляли, наче позбавлялися від стресу.

Остін, який майже чотири години перебував на корті під палючим сонцем, не виявляв жодних ознак утоми. Під час матчу він не знав, що таке втома. Вся його істота була мобілізована на виграш, єдине, що він відчував, був невідпорний поклик до перемоги.

Фінал видався важчим, ніж передбачалося. Надзвичайно стислим. Волш, як і він, виграв два сети, у п’ятому вони зустрілись на рівних, скрізь по 6 геймів. Почався тайбрейк. Вів Остін 6-5, але подавав Волш. Якщо він втратить, Остін виграє матч, турнір і місце в анналах тенісу. Якщо Волш виграє два очка поспіль – завоює і кубок. Ніколи за час своєї кар’єри Остін не переживав такого ризиковано моменту, коли все вирішувалося в останню мить, так немовби чотири години гри були ні до чого.

Волш підкинув м’яч у повітря й ударив, як звір.

– Сітка! – вигукнув арбітр.

– Порушення! – додав він після того, як м’яч упав не з того боку.

Чудово.

Волш кілька разів постукав новим м’ячем об землю. Через нервовий тик обличчя несамохіть скривилось у гримасі. Остін відчув, що це очко виграє він.

Волш підкинув м’яч і ударив слабше, ніж попереднього разу.

– Порушення! – заревів арбітр. – Гра, сет і матч Остін Фішер!

Величезний стадіон відгукнувся аплодисментами, все закрутилось дуже швидко. Люди переходили через бар’єри й заповнювали корт. Волш підійшов до сітки, щоб привітати супротивника.

Остін стояв нерухомо. Не зрушивши ні на йоту.

Він не зрушив з місця, бо знав. Знав, що Волш подав м’яч правильно. Той упав на лінію, на зовнішній край лінії. Чудове падіння.

Ніхто на це не відреагував. Можливо, він єдиний, хто це помітив. Але він знав.

Тепер перед ним постала страшенна дилема. Промовчати й увійти в історію, ставши найбільшим чемпіоном усіх часів. Сказати правду й піти на ризик знову продовжити гру. Він має вирішити це одразу, тут, негайно.

Турнірні бригади готувалися поставити на місце подіум. Всі дивилися на нього, збиті з пантелику відсутністю його реакції. В його свідомості дуже швидко роїлися різні образи й думки.

– Ні! – несподівано вигукнув він.

На стадіоні запанувала тиша. Всі глядачі завмерли, як один чоловік, немов Господь-Бог натиснув на кнопку «Пауза».

Остін підійшов до заціпенілого арбітра, який втупився в нього разом із двадцятьма двома тисячами занімілих глядачів.

– М’яч Волша упав правильно.

По стадіону прокотився шепіт.

Арбітр вирішив переглянути відео.

Шепіт наростав і перетворився на справжній гомін, який тривав і тривав, аж арбітр узяв у руки мікрофон.

– Гру буде продовжено. У Остіна Фішера і Джека Волша рівний рахунок, по шість очок у тайбрейку в п’ятому сеті.

Здивування охопило глядачів, Остін тимчасом повернувся на своє місце у глибині корту, з незнаним досі почуттям, з гордістю, що так відрізнялася від тієї, яку він звик відчувати.

Хвилювання серед публіки досягло апогею, арбітру довелося закликати всіх до порядку. Нарешті запанувала тиша. Електрична тиша.

Остін приготувався подавати.

Почулись окремі вигуки.

Він підкинув м’яч і вдарив.

Обмін м’ячами тривав секунд тридцять, супротивник взяв очко.

– Перед веде Волш 7-6, – повідомив металевий голос у гучномовцях.

Остін зосередився.

Волш ударив із неймовірною силою й забив очко, Остін навіть не встиг торкнутися м’яча.

Це був кінець.

Повідомлення про перемогу свого супротивника Остін прийняв з великим внутрішнім спокоєм, таким далеким від страждання, яке в минулому міг відчути під час поразки. Він привітав свого супротивника, потім арбітра. Далі всі речі відбувалися плавно, і кількома хвилинами пізніше він був уже на подіумі. Спокійний. Він не дістав радісного розряду адреналіну, який супроводжував його перемоги у пречудовому відчутті всесильності, але відчував, як у глибині душі народжується нове, справжнє й інтенсивне почуття, відчуття своєї власної значущості.

Джек Волш переможно розмахував кубком під гучні оплески. Коли Остіну вручали нагороду за друге місце, він уперше за свою кар’єру побачив, як глядачі встали, щоб бурхливо його привітати.

~ 41 ~

Шлях із Сан-Франциско до Монтерея видався нескінченним. Хоча звіряння циганки значно полегшили душевний стан Джонатана, та він відчував певну злість на свою тітку.

Його гнів розвіявся немов за помахом чарівної палички, коли старенький білий «Шевроле» перетнув межу маєтку і в’їхав на алею, обсаджену кипарисами, наче незмінна, здатна приборкати найгрізніших драконів благодать посіла ці місця.

Джонатан вийшов із авто й рушив до будинку по гравію, що шурхотів під ногами. Квітів стало менше, замість рожевих клематісів блакитні айстри, листя клена поволі набиралось червоного кольору. Але атмосфера залишилась такою самою, лагідною, запашною й позначеною позачасовою умиротвореністю. Столітні сосни внизу стояли незмінними, їхні покручені стовбури височіли над океаном, такої ж самої глибоко-синьої барви.

Марджі вийшла на веранду, демонструючи звичну осяйну й привітну усмішку, Джонатан не стримався та обійняв її.

Вона пригощала його чаєм у саду, щоб, умостившись у зручних плетених кріслах, насолодитись полуденною лагідністю. Джонатан чекав на слушний момент, щоб відверто поговорити з тіткою. Йому бракувало слів.

Марджі поставила тацю з прегарним порцеляновим сервізом на низенький столик.

– Отже, тепер ти все знаєш, чи не так? – без будь-яких вступів запитала вона кількома хвилинами пізніше.

Захоплений зненацька Джонатан поволі кивнув. Марджі належала до людей з гарно розвиненою інтуїцією, що мають неординарне чуття, від яких нічого не можна приховати.

Ніде анішелесь. Удалині на морі нерухомий вітрильник здавався намальованим на пейзажі.

Час немов завис у вічності.

– Усвідомлення смерті в житті є вкрай необхідним, – лагідно промовила вона.

Жовтий метелик політав довкола них, сів на бальзамін і, махнувши кілька разів крильцями, завмер.

– Наше суспільство руйнується через неприйняття смерті, – казала Марджі, повільно відхиляючись у кріслі. – Люди діють так, ніби її не існує. Вони навіть прикриваються метафоричним словником на її означення: коли втрачають старенького дядька, кажуть «він зник», «пішов», «покинув нас». Кажуть, що ми його втратили, так немовби ми зможемо його знайти на розі вулиці чи у кондитерському відділі супермаркету.

Джонатан усміхнувся.

– Люди відмовляються від усього, що нас наближає до смерті, – продовжувала Марджі. – Старанно приховують ознаки старіння, щойно вони починають з’являтися. Цінують тільки молодість та її приваби, ними одними хизуються, так начебто старість – це щось ганебне чи страшне. Навіть філософи вдаються до ліфтингу й культивують юний вигляд.

Вона розсміялася.

– Однак, – продовжила, – коли в людей запитують, чи вони щасливі, тих, хто відповідає «так», більше серед шістдесятилітніх, ніж серед двадцятилітніх…

І піднесла чашку до вуст.

– Колись у селах люди щотижня родинами ходили на кладовище, навідуючи предків. До них зверталися подумки, з ними розмовляли, зрештою, зберігали зв’язок, щось та й існувало між ними і нами. І доки дорослі доглядали територію та квіти, діти гралися на довколишніх могилах і невимушено звикалися зі смертю.

Марджі випила кілька ковтків чаю, Джонатан також. Благодатне тепло напою розлилося по його тілу, й він розслабився.

– Сьогодні неприйняття смерті присутнє скрізь, – вела далі Марджі. – Воно пояснює, зокрема, одержимість декого відсуненням меж, як у плані фізичному й фінансовому, так і в плані статусу, інтимних відносин, влади… Саме тому в наш час ми настільки захоплюємося великими спортсменами, які відсувають межі тіла, та знаменитостями, які внаслідок свого статусу чи творчості буцімто демонструють безсмертя…

Вона поставила чашку.

– Однак, як не парадоксально, саме усвідомлення наших меж може стати визвольним. Власне, повністю їх прийнявши, ми зможемо розцвісти, розкрити свою креативність і навіть взятися за здійснення великих справ. І оскільки смерть є найбільш суттєвою і неминучою межею… наше життя направду починається в день, коли ми усвідомлюємо, що настане час, коли ми помремо, і повністю його приймаємо.

Метелик знявся з базиліка й радісно полетів, легенько гойднувши квітку.

Вдалині, в океані, вітрильник наче вловив вітерець, який його зрушив з місця.

Джонатан промовчав. Навіть якщо він досі сердився на тітку за страждання, якого йому завдало те облудне передбачення, у глибині душі він знав, що саме після подолання страху перед смертю справді почав цінувати життя так, як ніколи досі. І тоді нарешті зрозумів важкохворих людей, які інколи казали, що вони вдячні болю, якого вони зазнали.

– Усвідомлення смерті дає змогу позбутися своїх ілюзій, – сказала Марджі. – Можна несподівано усвідомити, що насправді є цінним у нашому житті. Все решта, що до того часу займало нашу увагу й забирало енергію, раптом стає другорядним. Нашому засліпленню настає кінець, наші химери зникають. Людина дозволяє собі бути сама собою, висловлювати все, що відчуває, жити так, як хоче жити.

Вона поставила чашку й додала:

– Добре жити – значить підготуватися до смерті без жалю.

Джонатан мовчки погодився.

– Бачиш, взагалі смерть вочевидь не є такою страшною. Кожен по-своєму бачить смерть, у кожного свої погляди в цьому плані. Навіть відклавши набік релігійні тлумачення, маємо більше підстав думати, що вона є тільки переходом в інший стан, іншу форму життя, ніж вірити в те, що від нас зостанеться лише порох. Навіть найпереконливіші апостоли матеріалістичного бачення життя нездатні надати таких доказів. І навпаки, ми маємо незліченні свідчення, які збігаються, від людей, що пережили досвід неминучої смерті.

– Деякі з них я читав.

– Є багато таких, які побували у глибокій комі, практично у стані мозкової смерті, і невідомо як повернулися до життя, вони можуть точно описати події, які відбувалися довкола них під час коми, й навести слова, якими обмінювалися відвідувачі та лікарі, інколи розповісти навіть те, що відбувалося… в сусідній кімнаті. Багато хірургів зібрали свідчення оперованих пацієнтів, які після пробудження дуже фактологічно розповідали про дії й слова персоналу, який був присутнім при операції, й могли описати предмети, наявні в іншому залі, де вони ніколи не бували. Таке траплялося навіть із науковцями… матеріалістами! Марно говорити, що пізніше вони переглянули свою позицію…

Вона розсміялася і додала:

– Звісно, з тих пережитих досвідів не можна робити ніяких висновків, однак спокусливо припустити, що наша душа, яку часто ототожнювали із мозком, в нашому тілі не замкнута, вона може від нього звільнитися, а в призначений день повністю відділитися.

Уявивши цей образ, образ, у який йому самому хотілося б повірити, Джонатан усміхнувся. Марджі замовкла. Оповитий святобливою тишею, сад начебто заснув. Почувся пташиний спів. За кілька метрів від них сів дрізд з пір’ям кольору антрациту.

Раптом несподівана думка виникла в голові Джонатана.

– Але ти дуже ризикувала з циганкою. Я міг погано зреагувати, погано закінчити…

Вона послала йому одну зі своїх найосяйніших усмішок.

– Я досить добре тебе знаю, мій дорогий, щоб угадати твою реакцію. Зокрема, – сказала вона з хитрим блиском в очах, стишивши голос, ніби звірялась у якомусь гріхові, – була певна, що ти до мене приїдеш!

Джонатан глянув на тітку, обличчя якої сяяло, а в очах світилась пустотливість. Яка все-таки в нього класна тітонька!

Далі обвів поглядом сад і неймовірний краєвид, що відкривався до самого небокраю, де океан зливався з небесами. Знявся західний вітер, який привабив нові вітрильники. Джонатан глибоко зітхнув. Морське повітря було насичене запахом вічності.

~ 42 ~

Минуло кілька тижнів, після хвилі осінніх холодів знову стало тепло, прийшло так зване бабине літо, яке додавало втіхи у серця мешканців і туристів Сан-Франциско.

Втомившись від довгих післяобідніх сидінь перед телевізором, Райян знову звернувся до своєї камери за довгими чорними шторами. Він давно не знімав, але, наклавши навушники на вуха й притулившись оком до об’єктива, спостерігав за клієнтами тераси й слухав їхні розмови. Сам не знав навіщо.

Відкрив баночку кока-коли, зробив ковток, витер вологі руки футболкою й повернувся на свій пост.

На вуличці обіч кав’ярні, на розі проспекту припаркувався кабріолет «Порш». З нього вийшов Майкл. Райян провів його поглядом і всміхнувся: впродовж двох тижнів він скрізь з’являється разом з авто, це вперше Майкл не обернувся, щоб кинути оком на свій болід, ступивши кілька кроків.

Він сів за стіл і роззирнувся, щоб переконатися, що привернув увагу. У цьому він ніяк не змінився. Подав знак офіціантові.

Райян наблизив зображення.

– Каву, – попросив Майкл.

Офіціант кивнув і відійшов.

Майкл знову обвів терасу поглядом, за якусь мить його очі застигли в безмежжі, майже інертні, загублені в пустці.

Офіціант поставив каву і пішов.

Упродовж кількох тижнів Майкл завжди сидів за столом один. І каву пив отак, на самоті.

Ця картинка викликала у Райяна якусь тривогу. Він немов уперше в житті відчув до когось співчуття, поставив себе на його місце і відчув його самотність.

Відвів широкий план назад. Тераса була майже вся заповнена. Багато туристів, деякі – селюки селюками, в інших хитрі мармизи.

Порожній стіл.

Віднедавна, щойно він помічав порожній стіл, йому ну дуже хотілося спуститися й сісти за нього, просто посеред цих людей. Та, дивлячись на них, і сам стаєш придурком.

Чорна пляма праворуч.

Здається, на терасі з’явилася погано вбрана циганка, з неприкритими грудьми.

Вона повільно ковзала між столиками, тоді зупинилась перед Майклом і вхопила його за руку.

Райян наблизив зображення.

Майкл не протестував, на вустах грала зацікавлена усмішка. І коли вона нахилилась над його долонею, зазирнув у запропоноване декольте.

Вона випустила його руку, випросталася й, мовчки подивившись якусь мить на нього, сказала замогильним голосом, який прицвяхував того на місці:

– Ти скоро помреш.

* * *

Клое шпурнула портфель в інший бік вітальні.

– Маєш якісь домашні завдання? – запитав Джонатан.

– Пізніше! – запротестувала вона.

І, не чекаючи відповіді, побігла в сад до гойдалки. Вмостилася на ній.

– Угадай, що я купила, – долинув голос Анжели крізь розчинене вікно.

– Уявлення не маю, – відповів Джонатан.

Клое вигиналася з усіх сил, щоб розворушити цю кляту гойдалку.

– Уяви собі, що Ґарі пече тепер хліб на заквасці.

– Он як!

Нарешті гойдалка розхиталася так, як потрібно.

Швидше!

– Я взяла один хлібець на сніданок.

– Не впевнений, що щось залишиться…

Клое вдалося розгойдатися сильно. Так кумедно, й у животі лоскітно.

Ну ж бо, ще швидше!

– Клое! Уроки!

– Зачекай…

Маю ж я право трохи погратися…

Вона гойдалася щораз швидше, щораз вище.

Аж до неба!

Раптом її сіднички зісковзнули з дошки, й вона відчула, що летить…

– Ааааааааааа!!!

Сильний удар спиною. Вона не могла перевести дух, її наче заблокувало, затисло, ні дихнути.

Крики мами. Біжать обоє.

Ух, я можу дихати… відпустило… Ух…

Вона поворушила руками, ногами, повільно перекотилась на живіт.

– Сонечко! – крикнула Анжела, кинувшись до неї.

– Де болить? – запитав украй стривожений Джонатан.

Вони бояться.

– Усе гаразд, – хлипаючи, відказала Клое.

Їй майже не боліло, але вона плакала дедалі сильніше, сама не знаючи чому, ницьма лежачи на траві.

Мені справді не щастить…

Мама пригорнула її до себе й засипала поцілунками.

– Все буде гаразд, моя люба, все буде гаразд.

Раптом якраз перед своїм носиком, поміж сльозами, що лилися з очей, Клое побачила щось неймовірне. І покліпала повіками, щоб краще роздивитися.

Це справді існує…

Дівчинка простягнула руку, щоб її торкнутися. Серед стебелинок трави, перед нею, ось отут, перед очима, росла справжня конюшина на чотири листочки.

Примітки

1

Pier 39– торговий центр на пірсі в Сан-Франциско, популярний туристичний об’єкт. (Прим. перекл.)

Content

Лоран Гунель
День, що навчив мене жити

~ 1 ~

~ 2 ~

~ 3 ~

~ 4 ~

~ 5 ~

~ 6 ~

~ 7 ~

~ 8 ~

~ 9 ~

~ 10 ~

~ 11 ~

~ 12 ~

~ 13 ~

~ 14 ~

~ 15 ~

~ 16 ~

~ 17 ~

~ 18 ~

~ 19 ~

~ 20 ~

~ 21 ~

~ 22 ~

~ 23 ~

~ 24 ~

~ 25 ~

~ 26 ~

~ 27 ~

~ 28 ~

~ 29 ~

~ 30 ~

~ 31 ~

~ 32 ~

~ 33 ~

~ 34 ~

~ 35 ~

~ 36 ~

~ 37 ~

~ 38 ~

~ 39 ~

~ 40 ~

~ 41 ~

~ 42 ~

Примітки